NNCL557-3A0v2.0

CARLOS CASTAÑEDA

Don Juan tanításai
A TUDÁS MEGSZERZÉSÉNEK JAKI MÓDJA

GONDOLAT • HOLNAP • BUDAPEST, 1991

 
A fedélterv Horváth Péter munkája

A kiadásért felel a Gondolat és a Holnap Könyvkiadó igazgatója
Szedte és nyomta az Alföldi Nyomda 
A nyomdai megrendelés törzsszáma: 3863-14-2
Készült Debrecenben, az 1991. évben 
Felelős vezető: Szabó Viktor vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Palkó István
Műszaki vezető: Tóbi Attila 
Műszaki szerkesztő: Hódú Pálné
Megjelent 15 (AJS) ív terjedelemben, az MSZ 5601-59 
és 5602-55 szabvány szerint

ELEKTRONIKUS KIADÁS
MADÁRFEJŰEK TÁRSASÁGA
NNCL557-3A0v2.0

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Carlos Castañeda 
THE TEACHINGS OF DON JUAN
A Yaqui Way of Knowledge

Penguin Books, 1987

Fordította ZALA GYÖRGYI

A fordítást az eredetivel egybevetette 
és szakmailag ellenőrizte
HOPPAL MIHÁLY

ISBN 963 345 061 6 (Holnap Kiadó) 
ISBN 963 282 461 X (Gondolat Kiadó)

Copyright © The Regents of the University of California, 1968
All rights are reserved by the Author throughout the world
Magyar kiadás © 1991., Park Könyvkiadó, Budapest
© Zala Györgyi, 1991. Hungarian translation

 
DON JUANNAK

és annak a két embernek, 
akik megosztották velem
a varázslat idejének 
don Juan által adott értelmét.

Tartalom

ELSŐ RÉSZ 
MÁSODIK RÉSZ 
“A” FÜGGELÉK
 
“B” FÜGGELÉK   
Előszó (Walter Goldschmidt)
Bevezetés 
A tanítások
Szerkezeti elemzés
A speciális megegyezés érvényesítésének folyamata
Vázlat a szerkezeti elemzéshez

 

Előszó

E könyv egyszerre néprajzi leírás és allegória. 
Carlos Castañeda olyan világba vezet el bennünket don Juan irányításával – a világmindenség nappali fénye és sötétsége közötti hasadékon keresztül –, mely nemcsak hogy különbözik a mi világunktól, de a valóságnak egy teljesen más rendjét képviseli. Hogy ezt elérje, igénybe vette a mescalito, a yerba del diablo és a humito – meszkál (peyote), csattanó maszlag és gombák – segítségét. E könyv azonban nem csupán hallucinációs élményekről szóló beszámoló, hiszen don Juan bonyolult manipulációi egyrészt útmutatóul szolgálnak az utazónak, ugyanakkor magyarázatai értelmet adnak azoknak az eseményeknek, melyeket a varázsló tanítványán, Castanedán keresztül átélünk.
Az antropológiából* megtanultuk, hogy a világot eltérően definiálják különböző helyeken. Nemcsak arról van szó, hogy a népeknek különböző szokásaik vannak; hogy más istenekben és halál utáni végzetben hisznek. Inkább úgy mondhatnánk, hogy a különböző népek számára a világ eltérő formában jelenik meg. Maguk a metafizikai előfeltételezések különböznek: a tér nem igazodik az euklideszi geometriához, az idő nem alkot töretlen, egyirányú folyamot, az oksági viszony nem felel meg az arisztotelészi logikának, az embert nem különböztetik meg az emberen túlitól, vagy az életet a haláltól, mint ahogy a mi világunkban teszik. A néprajzkutatóknak az ősi nyelvek logikájáról, a mítoszokról és a szertartásokról szóló leírásaiból tudunk valamit e másféle világok alakjáról. Don Juan révén bepillantást nyerhetünk egy jaki varázsló világába, és mivel ezt a világot hallucinogén anyagok hatása alatt nézzük, olyan valóságérzettel fogjuk fel, mely teljesen különbözik a más források általi realitástól. E munkának ez a különleges érdeme.
Castañeda helyesen állapítja meg, hogy ennek a másfajta világnak, minden felfogásbeli különbsége ellenére, megvan a saját belső logikája. Megpróbálja ezt a világot belülről megmagyarázni – ahogyan az saját és erősen személyes jellegű tapasztalatai alapján mutatkozott meg, amíg don Juan tanítványa volt –, nem pedig a mi logikánkból kiindulva. Nem saját személyes korlátainak tudható be, hogy ez nem teljesen sikerült neki, hanem inkább annak a korlátnak, melyet a mi kultúránk és nyelvünk helyez a megismerés útjába. Castañeda erőfeszítései hidat vernek egy jaki varázsló világa és a sajátunk közé, összekötik a nem szokványos valóság világát a szokványos valóságéval.
A mi világunktól eltérő világba való belépésnek a fontossága – és az egész antropológiáé – abban rejlik, hogy ez a tapasztalat megérteti velünk saját világunk kulturális képződmény jellegét. Más világokat tapasztalva, a sajátunkat annak látjuk, ami az valójában, és halványan azt is megérezzük, hogy milyen lehet a valódi világ, ami a mi saját kulturális képződményünk és más világok között létezik. Ezért allegória és néprajz is egyben a könyv. Don Juan bölcsessége és költészete, ábrázolási eszközeinek ügyessége és költőisége saját magunk és a valóság vízióját mutatják meg nekünk. Mint minden igazi allegóriában, a szemlélőtől függ, mit lát, és ehhez nem kell szövegmagyarázat.
Carlos Castañeda interjúi don Juannal akkoriban kezdődtek, amikor a szerző még antropológiát hallgatott Los Angelesben a California Egyetemen. Hálásak lehetünk a szerzőnek türelméért, bátorságáért és azért az éleslátásért, mellyel elé ment és szembenézett a kettős tanulóideje alatt átélt kihívásoknak. Ebben a műben bemutatja a jó néprajzhoz szükséges alapvető tehetséget: egy idegen világba való belépés képességét. Hiszem, hogy rátalált a szívvel megtett helyes útra.

Walter Goldschmidt

Köszönetnyilvánítás

Mély hálámat szeretném kifejezni Clement Meighan professzornak, aki elindította néprajzi terepmunkámat és meghatározta annak irányát; Harold Garfinkel professzornak, aki modellként szolgált nekem a minden részletre kiterjedő kutatómunkához; Robert Edgerton professzornak, aki bírálataival kezdettől fogva segítette munkámat; William Bright és Pedro Carrasco professzoroknak kritikájukért és bátorításukért; és Lawrence Watson professzornak, aki elemzésem tisztázásához nyújtott felbecsülhetetlen segítséget. Végül, hálával tartozom Grace Stimsonnak és F. A. Guilfordnak a kézirat elkészítésében nyújtott segítségükért.

Para mi solo recorrer los caminos que 
tienen corazon, cualquier camino 
que tenga corazon. Por ahi 
yo recorro, y la unica prueba que vale 
es atravesar todo su largo. Y por 
ahi yo recorro mirando, mirando, 
sin aliento.

(Számomra csak az olyan utakon való haladás
létezik, melyeknek van szivük, bármely út
lehet, melynek van szive. Ott utazom én,
és az egyetlen, aminek értelme van,
az út végéig haladni. Ott utazom én, és
lélegzet-visszafojtva csak nézek, nézek.)

DON JUAN

... nem kísérelhetünk meg többet annál, mint hogy 
megállapítjuk egy végtelenül hosszú út 
kezdetét és irányát. Bármilyen rendszeres 
és határozott teljességre való törekvés 
legalábbis illúzió volna. A tökéletességet 
csakis az egyedi kutató érheti el, kizárólag 
abban az értelemben, hogy mindenről beszámol, 
amit képes volt meglátni.

GEORG SIMMEL

Bevezetés

1960 nyarán, amikor még antropológia szakos hallgató voltam a Los Angeles-i California Egyetemen, többször leutaztam délnyugatra, hogy az ottani indiánok által használt gyógynövényekről anyagot gyűjtsék. Az alább leírt események az egyik ilyen utam során kezdődtek. Egy határ menti városban vártam a Greyhound buszra, és egy barátommal beszélgettem, aki segítőm és irányítóm volt a kutatásban. Barátom egyszerre hirtelen felém hajolt, és azt suttogta, hogy az ablaknál ülő fehér hajú, öreg indián igen járatos ezekben a növényekben, különösen a peyote-ban.* Megkértem, hogy mutasson be ennek az embernek.
Barátom üdvözölte az öreget, majd odament, és kezet fogott vele. Beszélgettek egy darabig, később odaintett engem, de szinte azonnal ott is hagyott minket, még csak be sem mutatott. Az öreg indián egyáltalán nem jött zavarba. Bemutatkoztam neki, ő pedig azt mondta, őt Juannak hívják, és szolgálatomra áll. Az udvarias spanyol megszólítási formát használta. Az én kezdeményezésemre kezet ráztunk, majd egy darabig csöndben maradtunk. Nem volt ez erőltetett csend, inkább mindkettőnk részéről természetes és nyugodt hallgatás. Bár sötét arcbőre és a nyaka ráncos volt, mutatva korát, meglepett, hogy teste izmos és mozgékony.
Ezután elmondtam neki, hogy gyógynövényekről szeretnék anyagot gyűjteni. Noha valójában szinte semmit nem tudtam a peyote-ról, azon kaptam magam, hogy úgy teszek, mintha értenék hozzá, sőt még azt is sugalltam, hogy neki lehet hasznára, ha velem tárgyal. Ahogy fecsegtem, lassan bólogatott, nézett rám, de egy szót sem szólt. Kerültem a pillantását, és végül ott álltunk ketten, halálos csöndben. Nagyon hosszúnak tűnő idő után don Juan felkelt, és kinézett az ablakon. Megjött a busza. Elköszönt, és elhagyta az állomás épületét.
Haragudtam magamra, hogy butaságot fecsegtem neki, és átlátott, rajtam figyelemre méltó szemeivel. Barátom, mikor visszatért hozzám, megpróbált megvigasztalni azért, hogy semmit nem sikerült megtudnom don Juantól. Megmagyarázta, hogy az öreg gyakran hallgatag és semmi érdeklődést sem mutat, de az első találkozás zavaró hatása még sokáig ült rajtam.
Szívügyemnek tekintettem, hogy megtudjam, hol lakik don Juan, és később többször meglátogattam. Mindegyik alkalommal próbáltam a beszélgetést a peyote-ra irányítani, de nem sikerült. Ennek ellenére jó barátok lettünk, és tudományos kutatásom feledésbe merült, vagy legalábbis olyan mederbe terelődött, mely teljesen eltért eredeti szándékomtól.
A barátom, aki bemutatott don Juannak, később elmondta, hogy az öreg nem Arizona szülötte, ahol találkoztam vele, hanem a mexikói Sonorából való jaki indián.
Az elején don Juanban csak egy elég különös embert láttam, aki sokat tud a peyote-ról és figyelemre méltóan jól beszél spanyolul. A vele élő emberek azonban azt tartották róla, hogy “titkos tudással” rendelkezik, és hogy “brujo”. A spanyol brujo szó azt jelenti: kuruzsló, gyógyító, boszorkány, varázsló. Olyan embert tehát, akinek különleges, és rendszerint gonosz, hatalma van.
Már egy éve ismertem don Juant, amikor a bizalmába fogadott. Egy nap elmagyarázta nekem, hogy birtokában van egy bizonyos tudásnak, melyet egy tanártól – “jótevőtől”, ahogy ő nevezte – tanult, és akinek ő tulajdonképpen a tanítványa volt. Don Juan most engem választott ki tanítványának, de figyelmeztetett, hogy igen mélyen el kell köteleznem magam, és a képzés hosszú és fáradságos lesz.
Mesterét don Juan diablerónak nevezte. Később megtudtam, hogy ezt a kifejezést csak a sonorai indiánok használják. Olyan gonosz embert jelent, aki feketemágiát űz, és képes állattá változni – madárrá, kutyává, prérifarkassá vagy bármi mássá. Egyik sonorabeli látogatásomkor különös kalandban volt részem, mely jól illusztrálja az indiánok diablerókkal kapcsolatos érzelmeit. Éjszaka mentem autóval két indián barátom társaságában, amikor megpillantottam egy állatot – az országúton áthaladó kutyának tűnt. Egyik társam állította, hogy nem kutya, hanem egy óriási prérifarkas. Lassítottam, és lehúzódtam az út szélére, hogy jól megnézzem az állatot. Az pár másodpercig még a fényszóró csóvájában maradt, majd elfutott a chaparralba*. Kétséget kizáróan prérifarkasnak tűnt, de az átlagosnál jóval nagyobbnak. Izgatott tárgyalás közepette barátaim nagyon különösnek találták az állatot, és egyikük felvetette, hátha diablero volt. Úgy döntöttem, hogy a történet kapcsán ki fogom faggatni az indiánokat a diableróval kapcsolatos hiedelmeikről. A történetet sok embernek elmeséltem, és kérdéseket tettem fel nekik. Az alábbi három beszélgetésből kiderül, miként álltak hozzá a témához.

– Szerinted prérifarkas volt, Choy? – kérdeztem egy fiatal férfit, miután elmeséltem neki a történetet.
– Ki tudja? Kutya lehetett az, túl nagy volt prérifarkasnak!
– Szerinted nem lehetett diablero?
– Ez hülyeség! Ilyesmik nincsenek.
– Miért mondod ezt, Choy?
– Az emberek képzelődnek. Fogadni mernék: ha elfogtad volna azt az állatot, láttad volna, hogy kutya és kész. Egyszer valami dolgom volt a szomszéd városban, felkeltem hajnalban, és felszerszámoztam a lovat. Amint elindultam, az úton egy nagy sötét árny vonult át; óriási állatnak tűnt. A lovam visszahőkölt, és ledobott a nyeregből. Én is eléggé megijedtem, de aztán kiderült, hogy az árnyék egy nő volt, aki épp a városba tartott.
– Tehát azt mondod, Choy, hogy te nem hiszel a diablerókban?
– Diablerók? Mi az, hogy diablero? Mondd meg, mi az!
– Én nem tudom, Choy. Manuel, aki akkor velem ült az autóban, azt mondta, hogy lehetett volna diablero. Te talán meg tudod mondani, mi a diablero?
– Úgy mondják, a diablero az egy brujo, aki azzá változik, amivé csak akar. De mindenki tudja, hogy ez marhaság. Az öregek errefelé tele vannak diablerókról szóló történetekkel. Mi, fiatalok, nem hiszünk az ilyesmiben.

– Maga szerint milyen állat lehetett, doa Luz? – kérdeztem egy középkorú asszonyt.
– Csak Isten a megmondhatója, de szerintem nem prérifarkas volt. Vannak dolgok, amik prérifarkasnak tűnnek, de nem azok. Mit csinált az állat, futott vagy evett?
– Leginkább csak ott állt, de amikor először megpillantottam, talán mintha evett volna valamit.
– Biztos benne, hogy nem vitt valamit a szájában?
– Lehet, hogy igen. De számít ez?
– Persze hogy számít. Ha vitt valamit a szájában, akkor nem prérifarkas volt.
– Hát akkor micsoda?
– Egy férfi vagy egy nő.
– Hogy nevezik az ilyen embereket, doa Luz?
Nem válaszolt. Még egy darabig kérdezgettem, de sikertelenül. Végül azt mondta, nem tudja. Kérdeztem, hogy nem diablerónak hívják-e, mire azt mondta, ez az egyik nevük.
– Ismer diablerókat? – kérdeztem.
– Egy nőt ismertem – mondta. – Megölték. Kislánykoromban történt. Azt mondták, a nő szukává szokott változni. Egyszer egy éjjel egy kutya belopózott egy fehér ember házába sajtot lopni. A fehér ember lelőtte a kutyát egy puskával, és abban a pillanatban, amikor a kutya kimúlt az ő házában, a nő is meghalt a saját kunyhójában. A rokonai összegyűltek, elmentek a fehér emberhez, és fizetséget követeltek érte. Az pedig jó pénzt fizetett nekik, amiért megölte a nőt.
– Hogy követelhettek pénzt, hiszen csak egy kutyát ölt meg?
– Azt mondták, hogy tudta jól az az ember, hogy nem lehetett kutya, mivel mások is voltak vele a házban, és látták, hogy az állat úgy állt a lábain, mint egy ember, és nyúlt a sajt felé, ami a mennyezetről lógó kosárban feküdt. Az emberek lesben álltak, és várták a tolvajt, mivel a fehér ember sajtjának minden éjjel nyoma veszett. Tehát abban a tudatban lőtte le, hogy nem kutya.
– Ma is léteznek diablerók, doa Luz?
– Az ilyen dolgok titkosak. Azt állítják, nincsenek, de én ezt nem hiszem, mivel a diablero családjából valakinek át kell adnia a tudását. A diableróknak megvannak a saját törvényeik, és ezek egyike, hogy a titkaikat meg kell tanítaniuk egy rokonuknak.

– Mi lehetett az az állat, Genaro? – kérdeztem egy idős embert.
– Egy kutya az egyik ottani farmról, mi más?
– Lehetett volna egy diablero is!
– Diablero? Maga megőrült! Diablerók nem léteznek!
– Úgy érti, hogy ma már nem léteznek, vagy soha nem is voltak?
– Valamikor éltek, igen. Ezt mindenki tudja. De az emberek féltek tőlük, és mindet megölték.
– Ki ölte meg őket, Genaro?
– A törzs tagjai. Az utolsó diablero, akiről tudok, S. volt. Többtucatnyi, talán több száz embert ölt meg a varázserejével. Ezt nem tudtuk eltűrni, ezért az emberek összefogtak, meglepték egy éjszaka és elevenen megégették.
– Mikor történt ez?
– 1942-ben.
– Maga is látta?
– Nem, de az emberek még mindig beszélnek róla. Úgy hírlik, nem maradt hamu, pedig a máglyát friss fából rakták. Mindössze egy nagy zsírtócsa állt ott a végén.

Don Juan jótevőjét diablerónak nevezte, de soha nem tett említést a helyről, ahol elsajátította tudását, és nem nevezte meg a mesterét. Ami azt illeti, igen keveset árult el saját magánéletéről. Csak annyit mondott, hogy lenn délnyugaton született 1891-ben; hogy majdnem egész életét Mexikóban töltötte; 1900-ban a mexikói kormány egész családját száműzte, ezernyi más sonorai indiánnal együtt, Közép-Mexikóba; és hogy 1940-ig ő Közép- és Dél-Mexikóban élt. Tehát don Juan tudására, mivel sokat utazott, rengeteg minden gyakorolhatott hatást. Bár magát sonorabeli indiánnak tartotta, nem lehetett tudását teljes biztonsággal elhelyezni a sonorai indiánok kultúrájában. Azonban nem is szándékom pontosan meghatározni don Juan kulturális miliőjét.*
1961 júniusában kezdtem el szolgálni tanoncidőmet don Juannál. Azelőtt is többször találkoztam vele, de mindig csak antropológiai megfigyelő minőségemben. Korai beszélgetéseink során burkolt módon készítettem jegyzeteket. Később, emlékezetemre támaszkodva, rekonstruáltam a teljes beszélgetést. Amikor azonban tanítványa lettem, nagyon nehézkessé vált az ilyen jegyzetelés, mivel beszélgetéseink folyamán rengeteg különböző témát érintettünk. Ekkor don Juan, bár erősen tiltakozott, mégis megengedte, hogy nyíltan leírjak mindent, ami elhangzik. Szerettem volna fényképeket és magnófelvételeket is készíteni, ebbe azonban nem ment bele.
Tanonckodásomat először Arizonában kezdtem, majd Sonorában folytattam, mivel don Juan Mexikóba költözött képzésem ideje alatt. Módszerem az volt, hogy időnként meglátogattam don Juant egypár napra. Látogatásaim gyakoribbakká váltak, és egyre hosszabb ideig tartottak 1961, 1962, 1963 és 1964 nyarán. Visszagondolva az a véleményem, hogy ez a tanulási módszer megakadályozta, hogy képzésem sikeres legyen, mert hátráltatta a varázslóvá válásomhoz szükséges elkötelezettség kialakulását. Saját szempontomból nézve azonban mégiscsak hasznos volt a módszer, mert valamennyi távolságtartást biztosított, mely egy bizonyos kritikus vizsgálati hozzáállást alakított ki bennem. Ezt nem tudtam volna megteremteni, ha megszakítás nélkül, egyfolytában veszek részt a képzésben. 1965 szeptemberében önszántamból megszakítottam tanonckodásomat.
Visszavonulásom után több hónappal szántam rá magam először arra, hogy jegyzeteimet rendszerezzem. A nagy mennyiségű anyag és annak változatossága miatt úgy kezdtem, hogy megpróbáltam kialakítani egy osztályozási rendszert. Az adatokat egymással összefüggő fogalmakat és módszereket tartalmazó részekre osztottam, majd ezeket a területeket szubjektív fontosságuk alapján rangsoroltam – vagyis a rám gyakorolt hatásuk alapján. Ily módon a következő osztályozási rendszerhez jutottam: hallucinogén növények használata; a varázslásban használt eljárások és receptek alkalmazása; hatalommal rendelkező tárgyak megszerzése és használata; gyógynövények alkalmazása; dalok és legendák.
Miközben az átélt jelenségeken töprengtem, rájöttem, hogy rendszerezési kísérletem eredménye csupán a kategóriák leltára; rendszerem minden további finomítása csak egy még összetettebb leltárhoz vezetne. Én viszont nem ezt akartam. A kiképzésemet követő hónapokban meg kellett értenem, amit tapasztaltam. Ez egy koherens hiedelemrendszer tanításainak tapasztalata volt, pragmatikus és kísérleti módszerekkel. Az első üléstől kezdve nyilvánvalónak tűnt számomra, hogy don Juan tanításai belső kohézióval rendelkeznek. Miután eldöntötte, hogy tudását átadja nekem, magyarázatai rendszeres lépésekben követték egymást. Számomra a legnehezebb feladatnak az bizonyult, hogy ezt a rendszert felfedezzem és megértsem.
Ennek felfogására való képtelenségem annak tudható be, hogy négy év tanulóidő után is csak kezdő voltam. Don Juan tudása és tanítási módszere nyilvánvalóan jótevőjétől származott, ezért a tanításokra vonatkozó megértésbeli nehézségeim hasonlóak lehettek azokhoz, amiket ő maga átélt.
Don Juan kezdőkként való hasonlóságunkra több elejtett megjegyzésével utalt, amikor az ő tanoncideje alatti megértésbeli nehézségeiről beszélt. Az ilyen megjegyzéseiből kiindulva jutottam arra, hogy a varázslás tudományát bárki számára – akár indián, akár nem – felfoghatatlanná teszi az átélt jelenségek különös, idegenszerű jellege. Én magam, mint nyugati ember, e jelleget olyannyira bizarrnak találtam, hogy szinte lehetetlen volt mindennapi életem fogalmaival megmagyarázni. Ezért voltam kénytelen arra a következtetésre jutni, hogy hiábavaló lenne jegyzeteimet saját kifejezéseimmel osztályozni.
Így tehát nyilvánvalóvá vált, hogy don Juan tudását az ő maga által értett fogalmak szerint lehet csak megvizsgálni; csak abban a fogalomrendszerben lesz nyilvánvaló és meggyőző. Miközben megpróbáltam saját nézeteimet don Juanéval egyeztetni, felfedeztem, hogy amikor megpróbálta tudását megmagyarázni, olyan fogalmakat használt, melyek számára tették “érthetővé” a dolgot. Ezek a fogalmak idegenek lévén számomra, egy újabb tarthatatlan helyzetbe kerültem, amikor úgy próbáltam értelmezni tudását, ahogyan ő. Első számú feladatomnak tekintettem ezért, hogy don Juan fogalomalkotási rendszerét meghatározzam. Miközben ilyen irányban próbáltam haladni, láttam, hogy don Juan különleges hangsúlyt helyez tanításainak egy bizonyos területére – mégpedig a hallucinogén növényekre. Ezen felismerés alapján átértékeltem saját osztályozási rendszeremet.
Don Juan, egymástól függetlenül és különböző alkalmakkor, háromféle hallucinogén növényt használt: peyote-ot (Lophophora williamsii), csattanó maszlagot (Datura inoxia, illetve D. meteloides) és egy gombát (talán Psilocybe mexicana). Az amerikai indiánok már az európaiakkal való találkozásuk előtt ismerték e három növény hallucinogén tulajdonságát. Hatásuk miatt ezeket a növényeket széles körben használták örömszerzés, gyógyítás, varázslás és egyfajta eksztázis elérése céljából. Tanításainak specifikus összefüggésében don Juan a Datura inoxia és a Psilocybe mexicana használatát a hatalom megszerzéséhez kapcsolta, melyet ő “szövetségesnek” nevezett. A Lophophora williamsii alkalmazását pedig a bölcsesség elérésével hozta összefüggésbe, azzal a tudással, hogy hogyan kell helyesen élni.
Don Juan számára a növények fontossága abban rejlett, hogy azok egy emberi lényben különleges észlelési stádiumokat tudnak létrehozni. Segített engem abban, hogy e stádiumok sorozatát átéljem az ő tudásának feltárása és érvényesítése céljából. Ezeket az állapotokat a “nem szokványos valóság” állapotainak neveztem, szemben a mindennapi élet megszokott valóságával. A megkülönböztetés a nem szokványos valóság állapotainak benső jelentésén alapul. Don Juan tudásának értelmezésében ezeket az állapotokat tekintettük valósnak, noha realitásuk különbözött a szokványos valóságtól.
Don Juan úgy tartotta, hogy a nem szokványos valóság állapota a pragmatikus tanulás egyetlen formája és a hatalom* megszerzésének egyetlen eszköze. Azt a benyomást keltette, hogy tanításának más részei mellékesek a hatalom megszerzéséhez képest. Ez a nézőpont hatotta át don Juan hozzáállását mindahhoz, ami nem kapcsolódott közvetlenül a nem szokványos valóság állapotaihoz. Jegyzeteimben mindenhol találhatók elszórt utalások don Juan érzéseivel kapcsolatban. Például egy beszélgetésünk során utalt arra, hogy bizonyos tárgyak önmagukban rendelkeznek belső erővel. Bár ő maga nem tisztelte ezeket a hatalommal rendelkező tárgyakat, szerinte a gyengébb varázslók használják őket segítségképpen. Gyakran kérdezgettem az ilyen tárgyakról, de úgy tűnt, egyáltalán nem érdekli ez a téma. Egyszer azonban, amikor újra felmerült a kérdés, vonakodva mégiscsak beszélt róluk.

– Léteznek tárgyak, melyek hatalommal vannak átitatva – mondta. – Rengeteg olyan tárgy létezik, melyet erős, hatalommal rendelkező emberek használnak barátságos szellemek segítsége révén. Ezek a tárgyak eszközök, de nem a szokványos értelemben, hanem a halál eszközei. Mégis, csupán csak eszközök, és nincsen a tanításhoz hatalmuk. Tulajdonképpen a harcra való, háborús tárgyak birodalmába tartoznak; ölésre, elhajításra valók.
– Miféle tárgyak ezek, don Juan?
– Valójában nem is tárgyak, hanem inkább az erő különböző fajtái.
– Hogyan lehet hozzájutni ezekhez a hatalmi formákhoz, don Juan?
– Ez attól függ, milyen fajta tárgyat akarsz.
– Miért, hányféle van?
– Már mondtam, hogy rengeteg. Bármi lehet hatalommal rendelkező tárgy.
– Hát akkor melyek a leghatalmasabbak?
– Egy tárgy hatalma annak birtokosától függ, attól, hogy ő milyen ember. Egy gyengébb brujo által használt hatalommal rendelkező tárgy szinte viccnek számít; viszont egy erős, hatalmas brujo át tudja adni erejét az eszközeinek.
– Mégis, melyek a legelterjedtebb hatalommal rendelkező tárgyak? Melyiket kedvelik a brujók leginkább?
– Nincs olyan, hogy szívesebben használnák egyiket vagy másikat. Mindegyik ilyen tárgy egyforma.
– Neked van ilyen tárgyad, don Juan?
Nem válaszolt, csak nézett rám és nevetett. Sokáig nem szólt, és azt hittem, idegesítik a kérdéseim.
– Az ilyen fajta hatalomnak megvannak a maga korlátai – folytatta. – De tudom, hogy ez a szempont felfoghatatlan számodra. Egy egész élet kellett nekem ahhoz, hogy megértsem: egy szövetséges magában is elég arra, hogy felfedje a kisebb hatalmaknak a titkait, és ezáltal kissé gyerekessé tegye azokat. Nekem is megvoltak az ilyen eszközeim, még nagyon fiatal koromban.
– Milyen hatalommal rendelkező tárgyaid voltak?
– Maiz-pinto*, kristályok és madártollak.
– Mi az a maiz-pinto, don Juan?
– Ez egy apró kukoricaszem, a közepén piros csíkkal.
– Egy szem kukorica?
– Nem. A brujónak negyvennyolc ilyen van.
– És mit csinálnak ezek a kukoricaszemek?
– Mindegyik képes arra, hogy megöljön egy embert azáltal, hogy behatol a testébe.
– Hogy kerülnek be a szemek az emberi testbe?
– Mivel hatalommal rendelkező tárgy, hatalma – többek között – abból áll, hogy be tud kerülni a testbe.
– És ott mit csinál?
– Elmerül a testben, ott megtelepszik a mellkason vagy a beleken. A személy megbetegszik, és – hacsak a brujo, aki vigyáz rá, nem hatalmasabb az őt megrontó varázslónál – három hónappal azután, hogy a szem bekerült a testébe, meghal.
– Nem lehet valahogyan meggyógyítani?
– Egyetlen módja az, hogy a szemet ki kell szippantani, de ezt csak kevés brujo meri megtenni. Ugyanis a brujónak, ha kiszippantotta a kukoricát, elég erősnek kell ahhoz lennie, hogy legyőzze annak rontó hatását, máskülönben a szem beléhatol, és őt öli meg.
– Mégis, hogyan kerül bele valakibe egy kukoricaszem?
– Hogy ezt megértsd, el kell magyaráznom a kukoricamágiát, ami az egyik leghatalmasabb varázslás. Két kukoricaszemmel kell csinálni. Az egyiket beleteszik egy sárga színű virág frissen feslett bimbójába. Ezután a virágot olyan helyre teszik, ahol az áldozat kapcsolatba kerülhet vele: például az útra, ahol mindennap elmegy, vagy általában oda, ahol rendszerint megfordul. Amint az áldozat rálép a szemre, vagy bármilyen más módon megérinti, megtörténik a rontás. A kukoricaszem elmerül a testében.
– Mi lesz a szemmel azután, hogy az ember megérintette?
– Összes hatalma átszáll az áldozatra, és a szem felszabadul. Közönséges kukorica lesz belőle; ott lehet hagyni a rontás színhelyén, vagy elsöpörni, mindegy. Jobb besöpörni egy bokor alá, ahol egy madár rátalálhat, és felcsippentheti.
– Megeheti a madár, mielőtt az ember hozzáért volna?
– Nem. Egy madár sem olyan oktalan, erről biztosíthatlak. A madarak messze elkerülik az ilyen szemet.
Don Juan ezután leírta az ilyen hatalommal rendelkező kukoricaszemek megszerzésének bonyolult módját.
– Nem szabad elfelejteni, hogy a maiz-pinto csupán eszköz, nem pedig szövetséges – mondta. – Ha ezt a különbséget megérted, semmilyen bajod nem lehet. De buta vagy, ha az ilyen eszközt mindenekfelett állónak tekinted.
– A hatalommal rendelkező tárgyak ugyanolyan erősek, mint egy szövetséges? – kérdeztem.
Don Juan rosszallóan kuncogott. Úgy tűnt, próbára teszem a türelmét.
– A maiz-pinto, a kristályok és a madártollak csupán játékszerek egy szövetségeshez képest – mondta. – Ezekre csak akkor van szükség, ha nincs az embernek szövetségese. Időpocsékolás lenne ezeket kajtatni, különösen a te számodra. Neked meg kell próbálnod szövetségest szerezni; ha sikerül, meg fogod érteni, amiket most mondok. A hatalommal bíró tárgyak gyerekjátékok csupán.
– Ne érts félre, don Juan! – tiltakoztam. – Persze hogy szövetségest akarok, de másról is tudnom kell! Te magad mondtad, hogy a tudás hatalom.
– Nem! – mondta nyomatékosan. – A hatalom abban a tudásban rejlik, aminek a birtokában vagy. Minek olyan dolgokról tudni, melyek haszontalanok?

Don Juan hiedelemrendszerében egy szövetséges megszerzése kizárólag a nem szokványos valóság állapotainak kiaknázását jelentette, mely állapotokat a hallucinogén növények használatával érte el bennem. Úgy vélte, ha kizárólag ezekre a helyzetekre összpontosítok, és figyelmen kívül hagyom az általa közvetített tudás más szempontjait, akkor a tapasztalt jelenségeket összefüggéseiben tudom szemlélni.
Ezért ezt a könyvet két részre osztottam. Az első részben válogatást közlök jegyzeteimből, melyek a tanulóidőm alatt átélt nem szokványos valóság állapotaival foglalkoznak. Az elbeszélés folyamatossága érdekében rendezett jegyzeteim nem mindig tükrözik az időrendet. Soha nem készítettem leírást a nem szokványos valóság állapotában, hanem mindig kivártam pár napot, amíg nyugodtan és objektíven tudtam szemlélni a dolgokat. Don Juannal való párbeszédeimet azonban rögtön leírtam, közvetlenül az egyes átélt állapotok után. Az ilyen beszélgetések ezért többször időben megelőzik a tulajdonképpeni tapasztalatok leírását.
Jegyzeteim az általam megélt tapasztalatok szubjektív leírása. Ezt a változatot adom itt közre, éppen úgy, ahogyan don Juannak elmeséltem, aki minden részletről és tapasztalatról teljes és hiteles beszámolót követelt. Az események feljegyzésekor a mellékesnek tűnő részleteket is leírtam, hogy minden egyes nem szokványos valóságállapotot a maga teljességében tudjak visszaadni. Megpróbáltam, amilyen tökéletesen csak lehet, leírni az általam tapasztalt dolgok érzelmi hatását.
Jegyzeteim don Juan hiedelemrendszerének tartalmával is foglalkoznak. A köztem és don Juan közt lezajlott beszélgetések hosszú oldalait tömörítettem, mivel el akartam kerülni azok ismétlődő jellegét. Miután azonban érzékeltetni akartam eszmecseréink hangulatát, csak azokat a párbeszédeket hagytam ki, melyeknek nem volt szerepük számomra don Juan tudásának a megértésében. Információi szórványosak voltak, amit a tudásáról nekem kiadott, és minden egyes megnyilatkozását órás próbálkozások előzték meg részemről. Számtalan alkalom adódott azonban, amikor minden nehézség nélkül fejtette ki tudományát.
A könyv második felében az első rész adatai alapján készített strukturális elemzést nyújtok. Analízisemben a következő állításokat próbáltam alátámasztani: 1. don Juan tanítását logikus gondolati rendszerként mutatta be; 2. a rendszernek csak akkor van értelme, ha szerkezeti egységeiben vizsgáljuk; 3. a rendszer úgy lett kialakítva, hogy a tanítványt elvezesse egy olyan fogalomalkotási szintre, mely megmagyarázza az átélt jelenségek rendszerét.

Első rész

A TANÍTÁSOK

1
 
Jegyzeteim első összejövetelünktől, 1961. június 23-ától kelteződnek; ekkor vette kezdetét a tanítás. Azelőtt is többször találkoztam don Juannal, de csak megfigyelői minőségben. Minden alkalommal kértem, hogy beszéljen a peyote-ról. Ő pedig ugyanennyiszer eresztette el a kérést a füle mellett, noha soha nem utasította vissza teljesen a témát, ezért úgy értelmeztem, hogy hajlandó lenne mégis beszélni, ha többet győzködném.
Ezen a szóban forgó első összejövetelen nyilvánvalóvá tette, hogy hajlandó lenne megfontolni a kérésemet, feltéve, hogy a kérés tárgyára vonatkozóan rendelkezem a szükséges éles elmével és elhatározással. Ezt a feltételt nem tudtam teljesíteni, hiszen én azért kértem, hogy tanítson a peyote-ról, hogy kialakíthassam ezáltal a kommunikációs kapcsolatot kettőnk között. Úgy gondoltam, hogy otthonossága a témában nyitottabbá és közlékenyebbé teszi, így lehetővé téve számomra, hogy a növények tulajdonságainak megbeszélése révén behatoljak tudományába. Ő viszont szó szerint értette a kérésemet, és szívén viselte szándékomat, hogy megismerjem a peyote-ot.

1961. június 23., péntek
– Beszélnél nekem a peyote-ról, don Juan?
– Miért akarsz ilyen tanulást a nyakadba venni?
– Csak úgy, mert tényleg szeretnék erről tudni. Ez nem elég indok?
– Nem. Meg kell vizsgálnod a szíved mélyét, és rájönni, miért akar egy magadfajta fiatalember ilyen tanulási feladatot magára vállalni.
– Te miért foglalkoztál vele, don Juan?
– Miért kérdezed?
– Talán ugyanazok lehetnek az indokaink.
– Hát azt kétlem. Én indián vagyok. Más utakon járunk.
– Az egyetlen okom, hogy tanulni akarok róla, csak azért, hogy ismerjem. De biztosíthatlak, don Juan, hogy nincsenek rossz szándékaim.
– Elhiszem. Már kifüstöltelek.
– Tessék?!
– Nem érdekes. Ismerem a szándékaidat.
– Úgy érted, hogy átlátsz rajtam?
– Így is lehet mondani.
– Akkor fogsz tanítani?
– Nem!
– Azért, mert nem vagyok indián?
– Nem. Hanem azért, mert nem ismered a saját szívedet. Az a fontos, hogy te tudjad, miért akarod ezt csinálni. “Mescalitó”-val foglalkozni nagyon komoly dolog. Ha indián lennél, elég lenne a szándék is. De nagyon kevés indiánnak vannak ilyen vágyai.

1961. június 25., vasárnap
Az egész péntek délutánt don Juannal töltöttem. Este 7-kor akartam elmenni. A háza előtti verandán ültünk, és még egyszer szóba akartam hozni a tanítást. Már szinte megszokott kérdéssé vált, és arra számítottam, megint vissza fog utasítani. Azt kérdeztem, lenne-e valami módja annak, hogy a puszta tanulási vágyamat elfogadja, mintha indián volnék. Hosszú időbe telt, amíg válaszolt. Maradnom kellett, mert úgy tűnt, valamilyen elhatározásra készül.
Végül kijelentette, hogy van rá mód, és nekiállt felvázolni egy problémát. Felhívta a figyelmemet, hogy milyen fáradt vagyok a padlón való üléstől, majd azt mondta, hogy a tennivalóm az, hogy keressek a padlón egy “helyet” (sitio)*, ahol fáradtságérzés nélkül tudok ülni. Térdemet a karommal átfogva és a mellkasomhoz támasztva ültem ott. Amikor közölte, hogy fáradt vagyok, csak akkor éreztem, hogy fáj a hátam és mennyire kimerültem. Vártam, hogy megmagyarázza, mit ért a “hely” alatt, de meg sem kísérelte megvilágítani a dolgot. Arra gondoltam, azt akarja, hogy változtassak helyet, ezért felálltam, és közelebb ültem hozzá. Erre tiltakozott, hangsúlyozva, hogy olyan helyre gondolt, ahol az ember természetes módon erősnek és boldognak érzi magát. Rámutatott a helyre, ahol ő ült, mondván, hogy az az ő helye, és közölte, hogy rejtvényt adott fel nekem, melyet minden további fontolgatás nélkül magamnak kell megoldanom.
Tényleg rejtvény volt, amit megoldandó problémának állított be. Fogalmam sem volt, hogy kezdjek hozzá, vagy hogy egyáltalán mire gondol. Többször kértem, adjon valami segítséget vagy legalább utalást, hogyan keressem meg a helyet, ahol boldognak és erősnek érzem magam. Erősködtem, hogy fogalmam sincs, valójában mire gondol, mert egyszerűen nem értem a problémát. Azt javasolta, sétálgassak a verandán, amíg megtalálom a helyet.
Felkeltem, és járkálni kezdtem. Bután éreztem magam, és leültem don Juan elé.
Nagyon ingerült lett, és megvádolt, hogy nem figyelek rá, talán nem is akarok igazán tanulni. Egy idő múlva megnyugodott, és elmagyarázta: nem mindegyik hely alkalmas az ülésre vagy ottlétre; és hogy a veranda területén létezik egy egyedi hely, ahol a legjobban érezhetném magam. A feladatom az lett volna, hogy ezt a helyet az összes többitől megkülönböztessem. A módszer szerint “éreznem” kellett az összes létező helyet, s addig keresnem, amíg kétséget kizáróan rá nem találok az egyetlen helyesre.
Azzal érveltem, hogy noha a veranda nem túl nagy (mintegy három és félszer két és fél méter), számtalan lehetséges hely létezik rajta, és rengeteg időt venne igénybe mindet kipróbálni. Továbbá, miután nem határozta meg a hely méretét, a lehetőségek száma végtelen. Hiába vitatkoztam. Nagyon komolyan figyelmeztetett, hogy napokba is telhet, amíg rájövök, de ha nem oldom meg a problémát, akár el is mehetek, mert akkor semmi mondanivalója nem lesz számomra. Hangsúlyozta, hogy ő tudja, melyik ez a hely, ezért nem csaphatom be, és hogy csak így tudja érvényesnek elfogadni a vágyamat, hogy megismerjem Mescalitót. Hozzátette még, hogy ezen a világon semmit nem kapunk ajándékba, és ha valamit meg akarunk tanulni, annak megvan a maga fáradságos útja.
Hátrament a ház mögötti bozótosba vizelni, majd a hátsó bejáraton tért vissza a házba.
Úgy éreztem, azzal, hogy kijelölte ezt a feladatot, az állítólagos boldog hely megkeresését, utamra akar bocsátani, de én mégis felkeltem, és nekiálltam fel-alá sétálni. Tiszta volt az ég. Mindent jól láttam a verandán és környékén. Legalább egy órán keresztül járkáltam, de semmi nem történt, ami a hely hollétére utalt volna. Elfáradtam a sétálgatástól, és leültem. Pár perc múlva áttettem a székhelyemet máshova, majd egy újabb helyre, egészen addig, amíg félig szisztematikusan felmértem az egész területet. Tudatosan próbáltam “érezni” a helyek közti különbséget, de hiányoztak a kritériumok a különbségtevéshez. Úgy éreztem, az időmet vesztegetem, de mégis maradtam. Azzal érveltem, hogy igen hosszú utat tettem meg, csak hogy találkozzak don Juannal, és végül is nincs más dolgom.
Hátamra fordultam, kezemet párnaként a fejem alá téve. Majd vissza hasra, és úgy maradtam egy darabig. Ily módon végiggörögtem az egész padlón. Először éreztem, hogy talán rábukkantam az egyik ismérvre. Ha a hátamon feküdtem, melegebb volt.
Újra elkezdtem forogni, most az ellenkező irányba, keresztül az egész területen, arccal lefelé fekve azokon a helyeken, ahol az előző forgolódásom alatt hanyatt feküdtem. Újra átéltem a helyzetemtől függő hideg és meleg érzéseket, de még mindig nem volt különbség a helyek között.
Ekkor eszembe ötlött egy briliánsnak tűnő ötlet: don Juan helye! Odaültem, majd lefeküdtem, arccal a föld felé, aztán fordítva, de a hely éppen olyannak tűnt, mint a többi. Felkeltem. Ebből elegem volt. El akartam köszönni don Juantól, de féltem felébreszteni. Órámra pillantottam. Éjjel két óra! Hat órája forgók itt.
Ebben a pillanatban megjelent don Juan, és hátrament a bozótba. Majd visszajött, és odaállt az ajtóba. Teljesen megalázottnak éreztem magam, és valami gorombaságot akartam hozzávágni, mielőtt elmegyek. Aztán ráébredtem, hogy nem hibáztathatom; önszántamból döntöttem úgy, hogy belemegyek ebbe az őrültségbe. Megmondtam neki, hogy csődöt mondtam; egész éjjel görögtem a padlón, mint egy idióta, és mégsem tudtam rájönni a rejtvény értelmére.
Don Juan nevetve mondta, hogy ez nem lepi meg, mivel nem jártam el helyesen. Nem használtam a szememet. Ez igaz, de én határozottan emlékeztem, hogy azt mondta, éreznem kell a különbséget. Ezt meg is mondtam neki, de ő azzal érvelt, hogy szemmel is lehet érezni, ha az ember nem irányítja a szemét egyenesen a dologra. Ami engem illet, mondta, csak úgy tudom a feladatot megoldani, ha használom, amim van – a szememet.
Újra bement. Biztosra vettem, hogy figyel engem. Másként nem tudhatta, hogy nem használtam a szememet.
Megint kezdtem a forgást, még ez volt a legkényelmesebb. Ezúttal azonban arcomat a kezembe támasztottam, és minden részletet alaposan megnéztem.
Egy idő után a körülöttem levő sötétség megváltozott. A közvetlenül előttem levő pontra fókuszálva egész látómezőm színe ragyogó, egyszínű sárgászölddé változott. Megdöbbentő volt a hatás. Szememet rajta tartottam az előttem levő ponton, és hason csúszva lépésenként oldalra kezdtem kúszni.
Valahol a padló közepe táján egy ponton hirtelen újabb színváltozásra lettem figyelmes. Tőlem jobbra, még mindig a látómezőm szélén, a sárgászöld átváltott élénkbíborba. Ráirányítottam a figyelmemet. A bíbor elhalványult, de még mindig élénknek tűnt, és ott is maradt, amíg figyeltem rá.
Megjelöltem a helyet a zakómmal, és szólítottam don Juant. Kijött a verandára. Tényleg izgatott voltam, valójában láttam a színváltozásokat. Nem tettem rá nagy hatást, de azt mondta, üljek a helyre, és mondjam el, mit érzek.
Odaültem, majd hanyatt feküdtem. Ott állt mellettem, és kérdezgetett, mit érzek; én azonban nem éreztem semmit. Legalább tizenöt percen keresztül próbáltam érezni vagy látni valamit, ezalatt don Juan türelmesen álldogált mellettem. Émelyegtem, számat fémes íz öntötte el. Hirtelen fejfájás fogott el; úgy éreztem, hánynom kell. Képtelen viselkedésem szinte az őrjöngésig felbosszantott. Felkeltem.
Don Juan megérezhette mélységes csalódásomat. Most nem nevetett, hanem nagyon komolyan kijelentette, hogyha tanulni akarok, hajthatatlannak kell lennem magammal szemben. Csak két választásom lehet, mondta. Vagy abbahagyom és hazamegyek, ebben az esetben azonban soha nem fogom a tudást elsajátítani, vagy pedig megoldom a feladványt.
Újra bement a házba. Rögtön ott akartam hagyni az egészet, de túl kimerült voltam ahhoz, hogy vezessek. Amellett olyan kiáltó volt a színárnyalatok változása, hogy biztos voltam benne: ennek valamilyen kritériumnak kell lennie, és talán más változásokat is lehet észlelni. Mindegy, már túl késő volt, hogy hazamenjek, így újra leültem, kinyújtottam a lábamat és az egészet kezdtem elölről.
Ezúttal mindegyik helyen gyorsan áthaladtam, don Juanén is, egészen a veranda egyik végéig, majd megfordultam, hogy a külső szélén is végigmenjek. Éppen középre értem, amikor újabb színváltozásra lettem figyelmes, megint a látómezőm szélén. Az egész területet beborító pirosas szín élénk patinazölddé vált egy tőlem jobbra eső ponton, így maradt egy darabig, majd hirtelen újabb, az eddigitől eltérő színűre változott. Egyik cipőmmel megjelöltem a pontot, és újra forogni kezdtem, amíg csak át nem szeltem a padló egész területét. Több színváltozás nem történt.
Visszatértem a cipővel megjelölt pontra, és megvizsgáltam. Körülbelül másfél méterre volt délkeleti irányban a zakómmal megjelölt helytől. Egy nagy kődarab feküdt mellette. Itt ledőltem egy darabig, hogy további irányvonalat találjak; mindenfelé nézegettem, de nem éreztem semmit.
Úgy döntöttem, hogy kipróbálom a másik helyet. Gyorsan megpördültem a térdemen, és éppen le akartam feküdni a zakómra, amikor furcsa balsejtelem fogott el. Inkább testi érzés volt, mintha valami nyomná a gyomromat. Felugrottam, és egy mozdulattal hátrébb kerültem. Felállt a hátamon a szőr. Lábam kissé behajlott, törzsem előredőlt, karomat mereven kinyújtottam magam előtt, miközben ujjaim karmokként begörbültek. Rádöbbentem furcsa testtartásomra, és félelmem csak fokozódott. Vonakodva visszamentem, és leültem a cipőm melletti kőre. Egyszer csak hirtelen lehuppantam a földre. Próbáltam rájönni, mitől rémülhettem meg annyira. Arra gondoltam, talán a kimerültség teszi. Már szinte nappal volt. Bután és zavarodottan éreztem magam. Mégsem tudtam megmagyarázni ijedtségemet, és arra sem jöttem rá, mit akart don Juan.
Úgy döntöttem, még egyszer, utoljára, megpróbálom. Fölkeltem, és lassan közeledtem a zakómmal megjelölt helyhez, amikor is újra elfogott a baljós érzés. Ezúttal azonban erősen igyekeztem uralkodni magamon. Leültem, majd térdre ereszkedtem, hogy hasra feküdjek, de akaratom ellenére képtelen voltam. Kezemet letámasztottam magam elé. Légzésem felgyorsult, hányingerem támadt. Teljes pánik fogott el, viaskodnom kellett, hogy ne szaladjak el. Gondoltam, don Juan talán figyel. Lassan visszakúsztam a másik helyre és nekitámasztottam a kőnek a hátam. Pihenni akartam egy kicsit és összerendezni a gondolataimat, de elaludtam.
Arra ébredtem, hogy hallom don Juan hangját és nevetését.
– Megtaláltad a helyet! – szólt.
Először nem értettem, de megerősítette, hogy az a kérdéses hely, ahol álomba merültem. Megkérdezte, milyen érzés ott feküdni. Mondtam, hogy semmi különöset nem érzek.
Arra kért, hasonlítsam össze érzéseimet azzal, amit a zakóm melletti helyen éreztem. Először az jutott eszembe, hogy semmiképpen nem tudom megmagyarázni előző éjszakai érzéseimet. Szinte kihívóan sürgetett, hogy üljek a másik helyre. Megmagyarázhatatlan módon féltem, és nem is ültem oda. Erre azt mondta, hogy csak egy bolond nem látná a különbséget.
Kérdeztem, van-e a két helynek valami neve. Megmagyarázta, hogy a jó helyet szitiónak hívják, a rosszat pedig ellenségnek; továbbá, hogy ez a két hely kulcsfontosságú egy ember jólétéhez, főleg annak a számára, aki a tudást kutatja. Pusztán azáltal, hogy valaki a saját helyén ül, hatalmas erőre tesz szert, míg az ellenséges hely legyöngíti, sőt életét is kiolthatja. Azt mondta, hogy azáltal, hogy a helyemen aludtam egy sort, feltöltöttem az előző éjszaka elpocsékolt energiámat.
Azzal folytatta, hogy az említett helyeken észlelt színek hatására vagy feltöltődöm erővel, vagy legyöngülök.
Azt kérdeztem, hogy létezik-e számomra az előző kettőhöz hasonló hely, és ha igen, akkor hogyan bukkanok rájuk. Erre azt válaszolta, hogy a világon rengeteg hasonló hely található, és azokat a legkönnyebb a színeik által megtalálni. Nem volt világos számomra, hogy megoldottam-e a problémát vagy sem, sőt még arról sem voltam meggyőződve, hogy volt-e egyáltalán megoldandó probléma. Úgy éreztem, az egész tapasztalat erőltetett és önkényes. Biztosra vettem, hogy don Juan egész éjjel figyelt engem, és most úgy próbál felderíteni, hogy álomba merülésem helye az, amit kerestem. Ugyanakkor nem láttam a logikáját, miért állítaná ezt, és hogy miért nem tudtam leülni a másik helyre, amikor kért. Furcsa szakadék tátongott a “másik helytől” való félelmem gyakorlati tapasztalata és az egész eseményről való racionális érvelésem között.
Don Juan azonban biztosan állította, hogy sikerrel jártam, és ennek következtében tanítani fog engem a peyote-ról.
– Azt kérted, tanítsalak Mescalitóról – mondta. – Meg akartam győződni róla, hogy van-e benned annyi bátorság, hogy szembenézz vele. Mescalitóból nem lehet tréfát űzni. A saját erőid felett hatalommal kell bírnod. Most már a puszta kívánságodat elfogadom, hogy tanulni akarsz.
– Tényleg fogsz nekem a peyote-ról beszélni?
– Inkább Mescalitónak hívd te is, ahogy én.
– Mikor kezded?
– Ez nem olyan egyszerű. Fel kell készülnöd.
– Szerintem kész vagyok rá.
– Ez nem vicc. Várnod kell, amíg semmi kétséged nincs, és akkor találkozhatsz vele.
– Valahogy készülnöm kell?
– Nem, csak várjál. Még fel is adhatod az egészet. Könnyen elfáradsz. Hiszen múlt éjjel is abba akartad hagyni, amikor kezdett nehézzé válni a dolog. Mescalito nagyon komoly elhatározást kíván.

2
 
1961. augusztus 7., hétfő
Péntek este hét óra körül érkeztem don Juan arizonai házába. Öt másik indián ült a teraszán. Üdvözöltem don Juant, leültem, és vártam, hogy mondjanak valamit. Formális hallgatás után az egyik ember felkelt, odajött hozzám, és Buenas noches!-szel* köszöntött. Felálltam, s én is mondtam: Buenas noches! Ezután mindegyikük felkelt, odajött, és Buenas noches!-t mormolt, majd kezet fogott velem, hol csupán érintve az ujjamat, hol egy pillanatig tartva a kezem, aztán elengedve.
Újra leültünk. Elég félénknek tűntek – mintha nem találnák a szavakat, pedig mindegyik beszélt spanyolul. Körülbelül fél nyolc lehetett, amikor mindenki hátrasétált a ház mögé. Hosszú ideig senki nem szólt egy szót sem. Don Juan intett, hogy kövessem, és mindnyájan beszálltunk az ott parkoló öreg kis teherautóba. Én don Juannal és két fiatalabb férfival hátraültem. Semmiféle ülés nem volt, csak a kemény fémpadló, ami különösen akkor tűnt kényelmetlennek, amikor az országutat elhagyva rátértünk egy földútra. Don Juan odasúgta, hogy egy barátja házába megyünk, aki hét Mescalitót fog nekem adni. Megkérdeztem:
– Neked magadnak nincsen Mescalitód?
– De igen, de azt nem adhatom neked. Valaki másnak kell ezt csinálni, érted?
– Meg tudnád mondani, miért?
– Talán nem fogsz “neki” tetszeni, vagy nem kedvel meg téged, és akkor soha nem tudod “őt” jóindulattal megismerni, ahogyan kell. Akkor pedig a mi barátságunknak vége szakadna.
– Miért ne szeretne engem? Hiszen semmit nem tettem ellene.
– Nem kell ahhoz semmit sem csinálni, hogy kedveljen vagy nem. Vagy elfogad, vagy eltaszít téged.
– Ha nem fogad el, mit tudok csinálni, hogy mégis megkedveljen?
A két férfi meghallotta a kérdésemet, és nevettek.
– Nem, akkor semmit nem tudsz tenni – mondta don Juan. Elfordult, és többet nem tudtam beszélni vele.
Legalább egy órát mentünk, amíg megérkeztünk egy kis házhoz. Már besötétedett, és mivel a sofőr kikapcsolta a fényszórókat, csak a ház körvonalait tudtam kivenni.
Egy fiatal nő – a kiejtéséből ítélve mexikói – kiabált egy kutyának, hogy elhallgattassa. Bementünk a házba. A férfiak Buenos noches!-t mormoltak a nőnek. Az is köszönt, majd tovább veszekedett a kutyával.
A nagyméretű szobát tárgyak tömkelege töltötte meg. Az apró villanykörte halvány sugara komor fényt kölcsönzött az egész helyszínnek. Láttam egypár széket és a falnak támasztott roskadozó díványt. Az egyik férfi leült a díványra, mely nagyon réginek tűnt, és szinte a padlóig berogyott; a halvány fényben vörösnek és koszosnak látszott. Mi többiek székekre ültünk, és jó sokáig csendben maradtunk.
Az egyik férfi hirtelen felkelt, és átment egy másik szobába. Ötvenes éveiben járó, tagbaszakadt, magas alak volt. Egy pillanattal később egy kávésdobozzal tért vissza. Kinyitotta, és odaadta nekem; hét furcsa kinézetű valami feküdt benne. Egyik-másik kereknek tűnt, a többi hosszúkásnak. Érintésük olyan volt, mint a dióbélé vagy a parafadugóé. Barna színük miatt kemény, kiszáradt dióhéjnak látszottak. Kezembe vettem, és tapogattam őket egy darabig.
– Össze kell rágni őket (esto se masca) – súgta don Juan.
Észre sem vettem, hogy mellettem ül, amíg meg nem szólalt. A többiekre néztem, de senki sem pillantott felém; maguk között beszélgettek fojtott hangon. Éles határozatlanság és félelemérzés hasított belém. Alig tudtam fékezni magam.
– WC-re kell mennem – mondtam don Juannak. – Kimegyek, és sétálok egyet.
Odaadta nekem a dobozt, én pedig beleraktam a peyote-magokat. Éppen el akartam hagyni a helyiséget, amikor az a férfi, aki odaadta nekem a dobozt, odajött, és azt mondta, van egy WC-csésze a szomszéd szobában.
A csésze szinte az ajtó mellett állt, és közvetlenül mellette volt egy fél szobát betöltő hatalmas ágy. Ott aludt a nő. Egy darabig mozdulatlanul álltam, majd visszamentem a szobába a férfiakhoz.
A házigazda angolul szólított meg:
– Don Juan azt mondja, maga Dél-Amerikából való. Ott is van meszkál?
Mondtam, hogy soha nem hallottam róla.
Mindenkit nagyon érdekelt Dél-Amerika, és egy ideig az indiánokról folyt a szó. Majd egyikük megkérdezte, miért akarom megkóstolni a peyote-ot. Mondtam, hogy tudni szeretném, milyen. Mindenki félénken nevetett.
Don Juan gyengéden sürgetett:
– Rágd el, rágd el (masca, masca)!
Izzadt a tenyerem, gyomrom görcsbe rándult. A szék mellett állt a doboz a peyote-rügyekkel. Lehajoltam, egyet találomra kivettem, és a számba tettem. Állott ízűnek éreztem. Kettőbe haraptam, és az egyik darabot rágni kezdtem. Erős, csípős keserűséget tapasztaltam, majd az egész szám érzéketlenné vált. Ahogy tovább rágtam, a keserű íz fokozódott, hihetetlen mennyiségű nyálam termelődött. Az ínyemen és a szám belsejében úgy éreztem, mintha sózott, szárított húst vagy halat ettem volna, mely az embert még erősebb rágásra készteti. Miután elrágtam a másik felet is, annyira érzéketlen volt a szám, hogy nem is éreztem a keserűséget. A peyote-rügy olyan foszlányokká vált, mint a narancs vagy a cukornád rostos belseje, és nem tudtam, hogy lenyeljem vagy kiköpjem-e. Ekkor a házigazda felállt, és mindenkit kihívott a verandára.
Kimentünk, és letelepedtünk a sötétben. Nagyon kellemesnek tűnt odakinn, és a házigazda kihozott egy üveg tequilát.
Az emberek sorba ültek, hátukat a falnak támasztva. Don Juan, aki mellettem foglalt helyet, a lábam közé helyezte a peyote-os dobozt. Odaadta nekem a kézről kézre járó üveget, és azt mondta, igyak egyet, hogy lemossa a keserű ízt. Kiköptem az első mag maradványait és meghúztam az üveget. Nem volt szabad lenyelnem, csak a számat kellett kiöblíteni, hogy elálljon a nyál. Ezen nem segített túl sokat, de legalább a keserű íz oldódott egy kicsit.
Don Juan odaadott nekem egy darab aszalt sárgabarackot vagy talán fügét – a sötétben nem láttam, és az ízét sem éreztem –, és arra utasított, hogy alaposan és sietség nélkül rágjam meg. Alig bírtam lenyelni.
Egy idő múlva körbejárt megint az üveg. Don Juan egy darab ropogós, szárított húst nyújtott nekem. Mondtam, hogy nem vagyok éhes.
– Nem evésről van szó – mondta határozottan.
Az előző műveletet még hatszor ismételtem meg. Úgy emlékszem, már hat peyote-rügyet rágtam el, amikor a beszélgetés megélénkült. Noha nem tudtam megállapítani, milyen nyelven folyt a társalgás, nagyon érdekesnek tűnt és felszülten figyeltem, hogy részt tudjak benne venni. De amikor beszélni próbáltam, rájöttem, hogy képtelen vagyok; a szavak céltalanul kergetőztek az agyamban.
Hátamat a falnak támasztva figyeltem a többiekre. Olaszul beszéltek, és újra meg újra elismételtek egy mondást a cápák ostobaságáról. Úgy éreztem, hogy ez logikus és értelmes téma. Még régebben említettem don Juannak, hogy a korai spanyolok az arizonai Colorado folyót “el rio de los tizones”-nek (Faszén-folyónak) nevezték. Valaki azonban egyszer rosszul írta le a “tizones”* szót, ezért a folyót azontúl “el rio de los tiburones”-nek (Cápa-folyó) hívták. Biztosra vettem, hogy erről a történetről tárgyalnak, és eszembe se jutott, hogy egyikük sem tud olaszul.
Rettenetesen kellett hánynom, de nem emlékszem, hogy meg is tettem volna. Kértem, hogy valaki hozzon vizet. Kibírhatatlan szomjúság gyötört.
Don Juan egy nagy edényt hozott, és egy kis csészét vagy kannát is. Belemártotta az edénybe, és odaadta nekem, de azt mondta, nem ihatok, csak frissítsem fel a szám a vízzel.
A víz furcsán fénylőnek, tükörszerűnek tűnt, mint valami vastag lakkréteg. Meg akartam don Juant kérdezni, és erőlködve próbáltam gondolataimat angolul megfogalmazni, amikor is rájöttem, hogy don Juan nem tud angolul. Zavaró érzés tört rám, amikor ráeszméltem, hogy az agyamban megfogalmazódott világos gondolatot nem tudom kimondani. Meg akartam jegyezni, hogy milyen furcsa a víz, de az nem volt beszéd, ami kijött belőlem. Úgy éreztem, hogy gondolataim folyékony állapotban hagyják el számat. Úgy éreztem, hogy hányok, de erőlködés és rekeszizom-összehúzódás nélkül. A szavak folyékonyan, kellemesen ömlöttek a számból.
Ittam a vízből. Ekkor a hányás érzete megszűnt. Mindenfajta hang elenyészett, és csak nagy nehézséggel tudtam szememet egy pontra irányítani. Körülnéztem, don Juant keresve, és ekkor vettem észre, hogy a látómezőm egyetlen kis körre szűkült a szemem előtt. Nem éreztem sem ijesztőnek, sem kellemetlennek, inkább az újdonság erejével hatott rám. Szó szerint végig tudtam pásztázni a területet úgy, hogy egy pontra irányítottam a szemem, majd minden irányban mozgattam a fejem. Amikor először jöttem ki a verandára, megfigyeltem, hogy a teljes sötétségben csak a város távoli fénye látszik. Most mégis úgy tűnt, a látómezőm körében minden élesen kivehető. Elfeledkeztem don Juanról és a többiekről, és belemerültem a környezet vizsgálatába pontszerű látásommal.
Láttam a veranda padlójának és a falnak a találkozását. Lassan fordítottam a fejem jobbra a fal mentén, és láttam, hogy don Juan ott ül. Majd balra fordultam, hogy megnézzem a vizet. Megtaláltam az edény fenekét a szememmel, és amikor kissé felemeltem a fejem, egy közepes nagyságú fekete kutyát láttam közeledni. A víz felé jött, majd elkezdett inni. Felemeltem a kezem, hogy ellökjem a kutyát a vizemtől. Pontlátásomat a kutyára irányítottam, mely hirtelen átlátszóvá vált. Láttam, amint a víz – sűrű, fényes folyadék – lefolyik a kutya torkán, be a testébe. Egyenletes folyamként töltötte be egész testét, majd kilövellt az egyes szőrszálak hegyén. Láttam, amint a színjátszó folyadék végighalad a szőrszálakon, és ahogy kibuggyant a végeken, hosszú, fehér, selymes sörényt alkotott.
Ebben a pillanatban görcsös remegés fogott el, és egy pillanat alatt hosszú, keskeny, kemény és furcsán hideg alagút formálódott körém. Megérintve szilárd alufóliának tűnt. Az alagút padlóján ültem; mikor megpróbáltam felállni, beütöttem a fejem a fémtetőbe, és az alagút összeszűkült körülöttem, egészen addig, hogy már fojtogatott. Emlékszem, ahogy másztam az alagút végének tűnő kerek pont felé; mire odaértem, teljesen elfelejtkeztem a kutyáról, don Juanról, még saját magamról is. Iszonyúan kimerültem. Ruhám átázott valami hideg, ragadós folyadékkal. Ide-oda forogtam, hogy pihenésre alkalmas testtartást vegyek fel, melyben a szívem nem ver annyira. Egyszerre csak újra megpillantottam a kutyát.
Hirtelen minden emlékem tisztán visszatért. Don Juant kezdtem keresni, de senkit és semmit nem lehetett kivenni. Csak a kutyát láttam, amint újra színjátszóvá válik, erős fény sugárzott a testéből. A víz áthaladt rajta, és örömtűzként lángolt. Odaértem a vízhez, arcomat a lábosba merítettem, és a kutyával együtt ittam. Négykézláb álltam, és láttam a vizet ereimen végighaladni, vörös, sárga és zöld színeket felvillantva. Kortyoltam a vizet, egyre többet, egészen addig, amíg én is lángba borultam és ragyogtam. A víz kilépett a testemből a pórusokon keresztül, mintegy selyemszálakként, és nekem is hosszú, ragyogó, színjátszó sörényem lett, ugyanolyan, mint a kutyának. Kimondhatatlan boldogság áradt szét testemben, és együtt futottunk a kutyával valamilyen meghatározhatatlan helyről áradó sárga melegség felé. Ott játszottunk, birkóztunk, egészen addig, amíg ő ismerte az én vágyaimat, és én az övéit. Felváltva, bábjátékhoz hasonlóan irányítottuk egymást. Például ha azt akartam, hogy megmozgassa a lábát, akkor megcsavartam a saját lábujjamat. Amikor pedig ő bólintott, akkor ellenállhatatlan vágyat éreztem, hogy ugráljak. Legpajkosabb műve az volt, hogy arra késztetett, vakarjam meg a lábammal a fejem; ezt úgy érte el, hogy fülét lóbálta egyik irányból a másikba. Számomra ez a művelet kimondhatatlanul, elviselhetetlenül mulatságosnak tetszett. Micsoda kecsesség és irónia, micsoda mesteri dolog, gondoltam. Leírhatatlan eufóriát éreztem. Szinte elfulladt a lélegzetem, annyira kellett nevetnem.
Úgy tűnt, mintha nem tudnám kinyitni a szemem, akárcsak egy víztartályon keresztül néztem volna. Majd hosszú időre fájdalmas aggodalom töltött el, hogy nem bírok felébredni, mégis ébren vagyok. Ezután kitisztult a világ. Látómezőm normálissá változott, és ezzel együtt megjelent a tudatos gondolat, hogy forduljak meg, és vegyem szemügyre a csodálatos teremtményt. Ekkor átéltem egy nehéz változást. A normális állapotomból való kilépés szinte észrevétlenül zajlott le: tudatomnál voltam; gondolataim és érzéseim a tudatosság következményei voltak. Ez az átmenet simán zajlott le. Ez a második változás azonban, a komoly, józan tudatra ébredés, valóságos sokként hatott rám. Elfeledkeztem arról, hogy ember vagyok! Ez az összeegyeztethetetlen helyzet olyan erős szomorúságot váltott ki bennem, hogy sírtam.

1961. augusztus 5., szombat
Azon a napon reggeli után a házigazda, don Juan és én visszaautóztunk don Juan házához. Fáradtságom ellenére sem aludtam el a teherautóban. Csak miután a férfi elment, tudtam a verandán álomba merülni.
Már sötét volt, amikor felébredtem; közben don Juan rám terített egy pokrócot. Kerestem, de nem találtam a házban. Később jött vissza, egy edényben sült babot és kukoricalepényt hozott. Nagyon éhes voltam.
Evés után, miközben ledőltünk pihenni, megkért, hogy mondjam el neki, mi történt előző éjjel. Amennyire csak tudtam, pontosan előadtam neki, miket éltem át. Amikor befejeztem, bólintott, és így szólt:
– Azt hiszem, jól sikerült neked ez a dolog. Nehéz megmagyaráznom, hogyan és miért. De szerintem minden rendben ment. Tudod, Mescalito néha játékos, mint egy gyerek; máskor meg borzasztó, félelmetes. Ő vagy incselkedik, vagy halálosan komoly. Nem lehet előre megmondani, milyen lesz az emberrel. Illetve néha talán igen – ha valaki már jól ismeri őt. Múlt éjjel játszottál vele. Te vagy az egyetlen ember, akit ismerek, aki ily módon találkozott vele.
– Miben különbözik az én tapasztalatom másokétól?
– Te nem vagy indián, ezért nehéz nekem kitalálni, mi micsoda. De ő vagy elfogad valakit, vagy elutasítja, tekintet nélkül arra, hogy az illető indián vagy sem. Ezt biztosan tudom. Már sok esettel találkoztam. Azt is tudtam, hogy tréfálkozik és megnevettet embereket, de azt még soha nem láttam, hogy valakivel játszott volna.
– Meg tudnád nekem magyarázni, don Juan, hogy a peyote hogyan védelmez...
Nem hagyta végigmondanom. Erősen megragadta a vállamat.
– Soha ne nevezd őt így. Még nem láttál eleget ahhoz, hogy ismerhesd.
– Hogy védelmezi Mescalito az embereket?
– Tanácsot ad. Bármilyen kérdésedre megfelel.
– Tehát Mescalito valóságos? Tehát lehet őt látni?
Megdöbbent a kérdésemtől. Üres tekintettel nézett rám.
– Azt akartam kérdezni, hogy Mescalito...
– Hallottam, mit mondtál. Nem láttad őt múlt éjjel?
Azt akartam felelni, hogy csak egy kutyát láttam, de észrevettem, mennyire rémült don Juan tekintete.
– Tehát szerinted őt láttam az éjjel?
Neheztelően nézett rám. Kuncogva, hitetlenkedve megcsóválta a fejét, és nagyon jóindulatúan ezt mondta:
– A poco crees que era tu – mamá?! (Nehogy már azt mondd, azt hitted, hogy a – mamád?!)
Szünetet tartott, mielőtt kimondta volna a “mamá”-t, mert amit valójában mondani akart, az a “tu chingada madre”* volt, egy félreérthetetlenül durva utalás a másik fél anyjára. Annyira nem illett oda a “mamá” szó, hogy mindketten nevetésben törtünk ki.
Ezután észrevettem, hogy elaludt, és nem is válaszolt a kérdésemre.

1961. augusztus 6., vasárnap
Elvittem kocsival don Juant a házhoz, ahol bevettem a peyote-ot. Az úton odafelé elmondta, hogy az embert, aki “felajánlott engem Mescalitónak”, Johnnak hívják. John ott ült a verandáján két fiatalemberrel. Mindenki nagyon barátságosan viselkedett. Nevettek, és könnyedén társalogtak. Mindhármójuk igen jól beszélt angolul. Mondtam Johnnak, hogy azért jöttem, hogy megköszönjem neki a segítségét.
Tudni akartam, hogyan látták a viselkedésemet a hallucinációs élmények alatt. Mondtam, hiába próbálom felidézni, mit csináltam, nem emlékszem. Nevettek, és vonakodtak beszélni erről. Mintha don Juan miatt nem akarták volna. Mindenki ránézett, és várták, hogy beleegyező jelet adjon. Don Juan valószínűleg jelezhetett, bár én nem láttam, de egyszer csak mesélni kezdett előző éjszakai tetteimről.
Onnan tudta, hogy “hatás alá kerültem”, hogy hallotta, amint hányni kezdtem. Szerinte legalább harmincszor nekiálltam öklendezni, de don Juan kijavította, hogy csak tízszer. John tovább mondta:
– Mindannyian közelebb húzódtunk hozzád. Tested megmerevedett, és remegtél. Sokáig, amíg háton feküdtél, mozgattad az ajkaidat, mintha beszélnél. Majd a padlóhoz ütögetted a fejed, de amikor don Juan alárakott egy régi kalapot, abbahagytad. Órákig reszketve nyöszörögtél a padlón fekve. Addigra már mindenki elaludt, de még álmomban is hallottam, ahogy fújtatsz és nyögdécselsz. Amikor hallottalak ordítani, felébredtem. Láttam, amint sikítva felugrasz a levegőbe. A víz felé ugrottál, felborítottad az edényt, és úszni kezdtél a tócsában. Don Juan hozott még vizet. Csendben ültél az edény előtt, majd felpattantál, és ledobáltad a ruháidat. A víz elé térdelve, nagy kortyokban ittál. Aztán csak ültél ott, a semmibe meredve. Azt hittük, mindörökre így maradsz. Mindenki aludt, don Juan is, amikor megint felugrottál, üvöltöttél, és a kutya után vetetted magad. A kutya megijedt, ő is vonítani kezdett, és a ház mögé menekült. Erre mindenki felébredt és felkelt. Láttuk, hogy visszafelé jöttök, te üldözted a kutyát, amely vonyítva és ugatva rohant előled. Legalább hússzor körberohantad a házat, ugatva, mint egy kutya. Féltem, hogy az emberek kíváncsiskodni kezdenek. Nincsenek ugyan szomszédok a közelben, de mérföldekre elhallatszott az üvöltésed.
Az egyik fiatalember hozzátette:
– Utolérted a kutyát és a karodban hoztad a verandára.
John folytatta:
– Játszani kezdtetek; birkóztatok, és harapdáltátok egymást. Szerintem ez elég mulatságos volt. A kutyám rendszerint nem játszik senkivel, de most itt veled együtt hempergett.
– Ezután odarohantatok a vízhez, és a kutya veled együtt ivott. Ez legalább hatszor megismétlődött – mondta a fiatalabbik.
– Mennyi ideig tartott ez az egész? – kérdeztem.
– Órákig – mondta John. – Egyszer csak elvesztettünk titeket szem elől, talán hátramentetek a ház mögé. Csak az ugatásodat és a nyögéseket hallottuk.
– Talán csak a kutya csinálta egyedül – szóltam.
Nevettek, és John azt mondta:
– Te ugattál ott, fiú!
– Aztán mi történt?
A három férfi egymásra pillantott, mintha nem tudnák pontosan. Majd az a fiatal férfi, aki még semmit sem szólt, azt mondta don Juanra nézve:
– Elcsuklott a hangod. Nagyon furán elkezdtél sírni, majd lerogytál a padlóra. Féltünk, hogy elharapod a nyelved, ezért don Juan szétfeszítette az állkapcsodat, és vizet töltött bele. Újra görcsösen reszketni kezdtél, majd hosszú időre mozdulatlanná merevedtél. Don Juan mondta, hogy vége. Ekkorra már megvirradt, betakartunk, és otthagytunk aludni a verandán.
Itt elhallgatott, és a többiekre nézett, akik alig bírták visszafojtani a nevetést. A férfi kérdezett valamit don Juantól, és amikor az mosolyogva válaszolt, akkor John felém fordulva így szólt:
– Azért hagytunk kinn a teraszon, mert attól féltünk, összepisálod a szobát.
Mindannyian hangosan hahotáztak.
– Mit csináltam? Csak nem...
– “Csak nem...” – utánozott John. – Nem akartuk említeni, de don Juan azt mondja, rendben van, meséljük el: Lepisáltad a kutyámat!
– Mit tettem?
– Ugye, nem hiszed azt, hogy azért futott előled, mert fél tőled? Hanem azért, mert lepisáltad.
Általános röhögés tört ki. Próbáltam kérdezni az egyiket, de annyira nevettek, hogy nem is hallottak engem. John folytatta:
– A kutyám viszont egyenlített: ő is lepisált téged!
Ez a kijelentés, úgy látszik, igen vicces lehetett, mert fetrengtek a röhögéstől, don Juant is beleszámítva. Amikor lecsillapodtak, a legnagyobb komolysággal kérdeztem:
– Ez tényleg igaz? Így történt?
Még mindig nevetve John azt válaszolta:
– Esküszöm, hogy a kutyám tényleg lehugyozott téged.
Miközben visszafelé mentünk don Juan házához, őt is megkérdeztem:
– Ez tényleg megtörtént, don Juan?
– Igen, de ők nem tudják, mit láttál. Nem jöttek rá, hogy “vele” játszol. Ezért nem akartalak akkor megzavarni.
– De az igaz, hogy lepisáltuk egymást a kutyával?
– Értsd meg már, hogy az nem kutya volt! Csak így lehet felfogni, és nem másképp! “Ő” játszott veled.
– Te tudtad, mielőtt elmeséltem, hogy ez történt?
Kissé habozott.
– Nem, hanem azután jutott eszembe, miután elmesélted, hogy milyen furcsán néztél. Én csak azt gondoltam, hogy elég jól viseled a dolgot, mert nem látszottál rémültnek.
– És a kutya úgy játszott velem, ahogy mondják?
– Az ördög vigye, hát nem érted, hogy nem kutya volt?!

1961. augusztus 17., csütörtök
Elmeséltem don Juannak, hogy mi a véleményem az eseményről. A tervezett munkám szempontjából katasztrofálisnak tartottam. Mondtam, hogy több hasonló “találkozásra” nem vágyom Mescalitóval. Amit átéltem, több volt, mint érdekes, de semmi nem késztetett arra, hogy megismételjem. Komolyan hittem, hogy nem vagyok alkalmas az ilyenfajta kísérletekre. A peyote igen kellemetlen fizikai utóhatásokat váltott ki bennem. Valami boldogtalanság vagy meghatározhatatlan félelemérzés volt, egyfajta melankólia, amit nem is tudtam pontosan meghatározni. Ezt az állapotot egyáltalán nem találtam felemelőnek.
Don Juan nevetve azt mondta:
– Már kezdesz tanulni.
– Ez a fajta tanulás nem nekem való.
– Te mindig túlzol.
– Nem, ez nem túlzás.
– De igen. Csak az a probléma, hogy kizárólag a rossz szempontokat túlzod el.
– Ami engem illet, nincsenek jó oldalai. Annyit tudok, hogy megfélemlít ez a dolog.
– Abban semmi hiba nincs, ha félsz. Akkor látod másképpen a dolgokat.
– De én nem akarom másként látni őket. Nem, nem akarok Mescalitóról tanulni, don Juan. Nagyon kellemetlen helyzet ez számomra.
– Hát persze, még nekem is. Nem te vagy az egyetlen, aki össze van zavarodva.
– Te miért, don Juan?
– Gondolkoztam az elmúlt éjjel látottakon. Mescalito tényleg játszott veled. Ez lepett meg, mert ez jeladás (ómen) volt.
– Miféle jeladás, don Juan?
– Mescalito kiválasztott téged nekem.
– Mire?
– Először nem értettem, de most már igen. Azt akarta megmutatni, hogy te vagy a “kiválasztott ember” (escogido). Mescalito rád irányította a figyelmemet, és ezáltal megmutatta, hogy te vagy a kiválasztott.
– Úgy érted, hogy engem választott ki többek közül valami feladatra?
– Nem. Hanem Mescalito rámutatott, hogy te lehetsz az, akit keresek.
– Mikor mondta ezt neked, don Juan?
– Azzal mondta meg, hogy játszott veled. Ettől leszel te az én választott emberem.
– Mit jelent annak lenni?
– Vannak titkok, melyeket ismerek (Tengo secretos*). Olyanok, amiket csak a kiválasztottnak fedhetek fel. Amikor láttalak Mescalitóval játszani, megvilágosodott, hogy te vagy ez az ember. De hát te nem vagy indián. Milyen megdöbbentő!
– Számomra ez mit jelent? Mit kell tennem?
– Eldöntöttem, hogy bevezetlek azokba a titkokba, amelyeket a tudással rendelkező ember ismer.
– Mescalito titkaiba?
– Igen, de ez nem minden, amit tudok. Léteznek más jellegű titkok, melyeket szeretnék átadni. Nekem is volt tanárom, a jótevőm, akinek én lettem a kiválasztott embere azáltal, hogy véghezvittem valamit. Ő tanított mindarra, amit tudok.
Újra megkérdeztem, hogy ez az új szerep mit kíván tőlem. Azt válaszolta, hogy egyedül tanulásról van szó, abban az értelemben, amit már az előző két összejövetelünkkor tapasztaltam.
Elég furcsa helyzet alakult ki. Már elhatároztam, hogy megmondom neki, nem akarok a peyote-ról tanulni, de mielőtt ezt közölhettem volna, don Juan felajánlotta, hogy átadja nekem a “tudását”. Nem tudtam, ezt hogy érti, de ez a fordulat igen komolynak tűnt. Azzal védekeztem, hogy nincs megfelelő adottságom egy ilyen feladatra, hiszen olyan különleges bátorságot kíván, amivel én nem rendelkezem. Mondtam, hogy hajlamaim szerint én inkább elbeszélem a mások cselekedeteit. Tudni akartam don Juan véleményét és nézeteit mindenről. Akkor lennék boldog, ha napokig csak hallgathatnám, ahogy beszél. Számomra ez lenne a tanulás.
Sokáig fejtegettem ezt, nem szakított félbe. Majd megszólalt:
– Nagyon könnyű ezt megérteni. A tudáshoz vezető úton először a félelmet kell az embernek leküzdeni. Te pedig kíváncsi vagy, ami kiegyenlíti a dolgot. Tanulni fogsz, önmagad ellenére is – ez a szabály.
Egy darabig még tiltakoztam, próbáltam meggyőzni az ellenkezőjéről. De ő meg volt róla győződve, hogy tanulnom kell.
– Nem a helyes sorrendben gondolkodol. Mescalito tényleg játszott veled. Ezt kell megfontolnod. Miért nem ezzel foglalkozol a félelmed helyett?
– Ez olyan különleges valami?
– Te vagy az egyetlen, akit valaha láttam vele játszani. Te nem vagy ehhez az élethez szokva, ezért a jelek (ómenek) elkerülnek téged. Komoly ember vagy, de a komolyságod a tetteidhez kapcsolódik, nem pedig a rajtad kívül zajló eseményekhez. Túl sokat foglalkozol saját magaddal, ez a baj. Ez fáraszt ki téged ilyen rettenetesen.
– De hát mit lehet tenni, don Juan?
– Keresd és vedd észre a csodákat magad körül. Kifáradsz, ha csak magadra figyelsz, és ez a kimerültség minden mással szemben süketté és vakká tesz.
– Mondasz valamit, don Juan, de hogy változzak meg?
– Gondolkozz el azon a csodán, hogy Mescalito játszott veled. Mással ne foglalkozz, a többi magától jön.

1961. augusztus 20., vasárnap
Múlt éjjel don Juan folytatta bevezetésemet tudása birodalmába. Sötétben ültünk a háza előtt. Hosszú hallgatás után hirtelen beszélni kezdett. Azt mondta, ugyanazokkal a szavakkal fog engem segíteni, amiket az ő jótevője használt tanulóideje első napján. Úgy tűnt, don Juan memorizálta a szavakat, mert többször is elismételte, hogy feltétlenül megértsem:
– Az ember úgy közelít a tudáshoz, mint ahogy a háborúba megy: éberen, félelemmel, tisztelettel és teljes meggyőződéssel. Háborúba indulni vagy tanulásba kezdeni bármilyen más módon nagy hiba, és aki másként tesz, élete végéig bánni fogja.
Amikor megkérdeztem, miért van ez így, azt mondta, hogy ha az ember eleget tett a fenti négy követelménynek, akkor nem lesznek hibák, amikért felelnie kell; akkor cselekedetei nem fognak egy bolond tetteihez hasonlítani. Ha egy ilyen ember sikertelenül jár vagy vereséget szenved, akkor csak egy csatát vesztett el, de nem kell megbánnia a tetteit.
Aztán közölte, hogy úgy akar engem egy “szövetségesről” tanítani, ahogyan azt az ő jótevője tette. Többször elismételte, nagy hangsúlyt helyezve az “ugyanolyan módon” szavakra.
Egy “szövetséges” – mondta – olyan hatalom, amit az ember az életébe fogadhat, mely segíti őt, tanácsokkal látja el, és biztosítja neki a megfelelő erőt ahhoz, hogy dolgokat végrehajtson, legyenek azok kicsik vagy nagyok, jók vagy rosszak. Szükséges a szövetséges ahhoz, hogy segítse az ember életét, irányítsa a cselekedeteit és később a tudását. Tulajdonképpen a szövetséges elengedhetetlen feltétele a tudásnak. Don Juan ezt nagy erővel és meggyőződéssel hangsúlyozta. Nagyon figyelmesen válogatta meg a szavakat, és a következő mondatot négyszer elismételte:
– Egy szövetséges megláttat és megértet veled olyan dolgokat, amikről semmilyen emberi lény nem tudna téged felvilágosítani.
– A szövetséges olyan, mint egy őrangyal?
– Se nem őr, se nem angyal. Ez egy segítő.
– Mescalito a te szövetségesed?
– Nem. Mescalito másféle hatalom. Egyedülálló! Ő védelmező, tanító.
– Miben különbözik Mescalito egy szövetségestől?
– Nem lehet őt úgy megszelídíteni és használni, mint egy szövetségest. Mescalito az emberen kívül létezik. Olyan formában mutatkozik meg az előtte álló előtt, amilyenben csak akar, legyen az brujo vagy akár egy parasztgyerek.
Don Juan nagy hévvel beszélt Mescalitóról, aki a helyes utat megmutatja, hogyan kell élni. Kérdeztem, hogyan tanítja Mescalito, mi a “helyes út”, mire don Juan azt mondta, Mescalito megmutatja, hogyan kell élni.
– Hogyan mutatja meg? – kérdeztem.
– Sokféle módja van rá. Néha a kezével mutatja, máskor a sziklákon, a fákon vagy egyszerűen csak előtted.
– Ez olyan, mint egy kép előtted?
– Nem. Ez egy tanítás előtted.
– Beszél az emberhez Mescalito?
– Igen, de nem szavakkal.
– Hát akkor hogyan?
– Mindenkihez másképpen szól.
Éreztem, hogy kérdéseim felingerlik, ezért abba is hagytam. Tovább magyarázta, hogy Mescalito ismeretéhez nincsenek határozott lépések, ezért csak ő maga tudja ezeket megmutatni. Az a tulajdonság teszi őt egyedülálló hatalommá, hogy minden ember számára különböző.
Ugyanakkor – folytatta – egy szövetséges elnyeréséhez a legpontosabb tanítás szükséges, és az, hogy a legkisebb eltérés nélkül kövessük a lépéseket. A világon rengeteg ilyen szövetséges hatalom létezik, de ő maga csak kettőt ismer. Elvezet engem hozzájuk és titkaikhoz, de magamnak kell egyet választanom közülük, mert csak egyet birtokolhatok. Az ő jótevőjének a szövetségese a la yerba del diablo (az ördögmag) volt, de ő maga, don Juan, nem szerette ezt, noha tanítója bevezette a titkaiba. Don Juan szövetségese a humito (a kis füst), erről azonban nem beszélt tovább.
Faggattam, de nem szólt. Hosszú szünet után megkérdeztem:
– Miféle hatalom egy szövetséges?
– Már mondtam. Segítő.
– Hogyan segít?
– Egy szövetséges olyan hatalom, ami képes arra, hogy egy embert a saját korlátain felülemeljen, így világít meg dolgokat, amire más élőlény nem lenne képes.
– De Mescalito is ki tud emelni a saját korlátaidból. Akkor ő hogyhogy nem szövetséges?
– Mescalito azért emel ki saját magadból, hogy tanítson. Egy szövetséges pedig azért, hogy hatalmat adjon.
Kértem, hogy ezt részletesebben magyarázza el, hogy tulajdonképpen mi a különbség a kettő között. Sokáig csak nézett, majd kinevetett. Beszélgetés által megszerezni a tudást – mondta – nemcsak időpazarlás, de butaság is, mert a tanulás a legnehezebb feladat, amit az ember magára vállalhat. Emlékeztetett, hogy amikor meg akartam találni a helyemet, nem voltam hajlandó erőfeszítésre, hanem tőle vártam a segítséget, így soha nem találtam volna meg. De tudván, hogy nehéz rábukkanni, és főleg, hogy egyáltalán létezik ilyen hely, különleges önbizalmat adhat nekem. Amíg a “jó helyemen” tartózkodom, semmilyen testi sérelem nem érhet, mert megvan az önbizalmam, hogy azon a helyen a legjobb nekem. Ott hatalmamban áll, hogy minden káros hatást elhárítsak. Ha azonban megmondta volna nekem, hol van a hely, akkor soha nem állíthatnám bizalommal és hitelesen, hogy igazi tudás birtokában vagyok. A tudás tehát hatalom.
Don Juan szerint minden egyes alkalommal, amikor az ember tanulásba fog, olyan keményen kell dolgoznia, mint nekem, amikor a helyemet kerestem, és a tanulás korlátait kizárólag az ember saját maga határozhatja meg. Ezért nem látja értelmét beszélni a tanulásról. Mivel bizonyos fajta tudás túlságosan hatalmasnak bizonyul az én erőmhöz, a róla való beszélgetés csak még több kárt okozhatna. Látszott, hogy más mondanivalója nincs. Felkelt, és a házba indult. Mondtam neki, mennyire nyomaszt ez a helyzet, és hogy én ezt nem így képzeltem el.
Szerinte a félelem természetes; mindannyian átéljük és semmit sem tehetünk ellene. Bármilyen félelmetes azonban a tanulás maga, sokkal borzasztóbb egy embert elképzelni segítő szövetséges vagy tudás nélkül.

3
 
Több mint két év telt el don Juan döntésétől, hogy tanítani fog engem a segítő szövetségesről, addig, amíg úgy döntött, hogy képes vagyok a tanulásra az általa megfelelőnek ítélt gyakorlati, részt vevő módon. Ezen idő alatt fokozatosan meghatározta a két szövetséges általános jellemzőit. Felkészített a beszélgetések szükségszerű következményére, a tanítás összefoglalására, vagyis a nem szokványos valóság állapotára.
Az elején csak könnyedén beszélt a szövetségesek hatalmáról. Jegyzeteimben az erre vonatkozó utalások más társalgási témák között beszúrva találhatók.

1961. augusztus 23., szerda
– Az ördögmag (csattanó maszlag) volt jótevőm szövetségese. Az enyém is lehetett volna, de én nem szerettem.
– Miért nem kedvelted az ördögmagot, don Juan?
– Egy nagyon súlyos hátránnyal rendelkezik.
– Alább való a többi hatalomnál?
– Nem, ne érts félre. Ugyanolyan hatalmas, mint a legkiválóbb szövetséges, de van benne valami, amit én személy szerint nem szeretek.
– Meg tudnád mondani, hogy mi az?
– Eltorzítja az embereket. Túl hamar megkóstoltatja velük a hatalmat, anélkül hogy megerősítené a szívüket, és ezért uralkodóvá és kiszámíthatatlanná teszi őket. A nagy hatalmukkal is gyengék maradnak.
– El lehet ezt valahogy kerülni?
– Elkerülni nem lehet, de legyőzni igen. Aki a mag szövetségese lesz, annak ezt az árat meg kell fizetnie.
– És hogy lehet ezt a hatást legyőzni?
– Az ördögmagnak négy fő helye van: a gyökér, a szár és a levelek, a virágok és végül a magok. Mindegyik különböző, és annak, aki a szövetségesévé válik, ilyen sorrendben kell megismernie őket. A legfontosabb székhely a gyökerekben található. Az ördögmagnak a hatalmát a gyökereken keresztül lehet legyőzni. A szár és a levelek gyógyítják a betegségeket; megfelelően alkalmazva, ez igazán ajándék az emberiségnek. A harmadik hely a virágokban van, ezt az emberek megőrjítésére vagy engedelmessé tevésére, sőt megölésére használják. Az ember, akinek a mag a szövetségese, soha nem veszi magához a virágot, sem a szárat vagy a leveleket, kivéve saját betegsége esetén. A gyökereket és a magot viszont mindig beveszik, különösen a magokat. Ez a negyedik székhelye az ördögmagnak, és a négy közül ez a leghatalmasabb.
Majd így folytatta:
– Jótevőm azt szokta mondani, hogy a mag a “józan székhely” – ez az egyetlen, ami megerősítheti egy ember szívét. Az ördögmag igen kemény a védenceivel szemben, mert arra törekszik, hogy gyorsan végezzen velük, amit általában véghez is visz, mielőtt a védence elérkezik a “józan hely” titkaihoz. Szólnak azonban történetek olyanokról, akik megfejtették a józan hely titkát. Micsoda kihívás ez egy tudással rendelkező ember számára!
– A te jótevőd is megfejtette ezt a titkot?
– Nem, ő nem.
– Találkoztál már valakivel, aki igen?
– Nem. De ezek akkor éltek, amikor ez a fajta tudás fontos volt.
– Ismersz valakit, aki találkozott ilyen emberrel?
– Én nem.
– És a jótevőd?
– Ő ismert ilyen embert.
– A jótevőd miért nem jutott el a józan hely titkához?
– Az ördögmagot szövetségessé szelídíteni a legnehezebb feladat, amit ismerek. Ő soha nem vált eggyé velem, talán mert én nem kedveltem őt.
– Annak ellenére, hogy nem szereted, tudod azért szövetségesként használni?
– Igen, tudom, de ha lehet, nem teszem. Talán veled más lesz a helyzet.
– Miért hívják ördögmagnak?
Don Juan közömbösen megrántotta a vállát, és egy darabig hallgatott. Végül azt mondta, hogy az “ördögmag” csak az ideiglenes neve (su nombre de leche*). Vannak más nevei is, de azokat nem használják, mivel a nevet kimondani komoly dolog, főleg ha valaki meg akarja tanulni a szövetséges hatalmának megszelídítését. Kérdeztem, miért olyan komoly dolog kimondani a nevet. Azt felelte, hogy a neveket arra kell tartalékolni, ha valaki segítséget hív, ha nagy bajban van, és biztosított arról, hogy előbb vagy utóbb elérkeznek az ilyen pillanatok annak az életében, aki a tudást kutatja.

1961. szeptember 3., vasárnap
Ma délután don Juan hozott két Datura növényt a mezőről. Váratlanul hozta szóba az ördögmagot a beszélgetés közben, majd felszólított, hogy menjek vele a hegyekbe keresni egyet.
Autóval felmentünk a közeli hegyre. Kivettem egy ásót a csomagtartóból, és elindultunk az egyik szurdokba. Jó sokáig gázoltunk át a bozótoson, mely dúsan tenyészett az omlós, homokos talajon. Egyszer csak megállt egy sötétzöld levelű, nagy, harang alakú fehér virágos, alacsony növény mellett.
– Ez az! – mondta.
Azonnal ásni kezdett. Próbáltam segíteni, de fejének egy erőteljes mozdulatával visszautasított, és folytatta. Kör alakú nyílást ásott a növény körül: kúp alakú lyuk volt, a kör közepe felé lejtő buckának tűnt. Az ásás befejezése után letérdelt a növényhez és ujjaival kaparta ki a porhanyós földet. Körülbelül tízcentis, gumós, kettéágazó gyökér bukkant elő, melynek vastagsága élesen elütött a törékeny szártól.
Don Juan felém fordulva mondta, hogy a növény “hímnemű”, mivel a gyökér pontosan ott ágazik el, ahol a szárhoz csatlakozik. Majd felállt és nézelődött, mintha keresne valamit.
– Mit keresel, don Juan?
– Egy botot akarok találni.
Kezdtem körülnézni, de megállított.
– Nem, te ülj le ide! – mutatott néhány sziklára pár méterrel arrébb. – Én magam fogom megtalálni.
Hosszú, száraz ággal tért vissza. Ásóbotként használva meglazította a földet a növény elágazó gyökerei körül. Vagy 60 cm mélyre leásott mellettük, de ahogy mélyebbre ért, a tömör földet szinte lehetetlen volt a bottal fellazítani.
Abbahagyta, és leült, hogy lélegzethez jusson. Melléje telepedtem, sokáig egyikünk sem szólt.
– Miért nem ásod ki az ásóval? – kérdeztem.
– Megsérthetném a növényt vele. Olyan bottal kellett csinálnom, mely erről a területről való, hogy ha megsérti a gyökeret, a seb nem lesz olyan végzetes, mintha ásóval vagy más idegen tárggyal okozták volna.
– Miféle botot szereztél?
– A paloverdefa bármely száraz ága megteszi. Ha nincs száraz, levághatod a friss ágat is.
– Más faág nem jó?
– Már mondtam, csak a paloverde ágát lehet használni.
– Miért, don Juan?
– Azért, mert az ördögmagnak csak nagyon kevés barátja van, és ezen a vidéken egyedül a paloverdefa az, ami kiegyezik az ördögmaggal – az egyetlen, ami megragadja vagy beleakad (lo unico que prende). Ha ásóval megsérted a gyökeret, a növény nem fog neked kihajtani, amikor átülteted. Azonban ha egy bottal okozol kárt benne, van rá esély, hogy a növény meg sem érzi.
– Mit fogsz most tenni a gyökérrel?
– Kivágom. Hagyjál egyedül. Menj, és keress egy másik növényt, és várjál, amíg szólítalak.
– Nem akarod, hogy segítsek?
– Majd ha kérlek, akkor segítsél!
Másik növényt kezdtem keresni, erősen harcolva a vággyal, hogy meglessem, mit csinál don Juan. Egy idő múlva csatlakozott hozzám.
– Most keressünk egy nőneműt.
– Hogy különbözteted meg őket?
– A nő magasan a talaj fölé nő, ezért valójában kis fának tűnik. A hímnemű növény nagyméretű, és a talaj közelében terjeszkedik; inkább dús bokornak néz ki. Látni fogod, hogy a nőnek milyen hosszan nőtt az egyetlen gyökere, mielőtt villává ágazik szét. A hímnek azonban közvetlenül a száránál ágazik el a gyökere.
Együtt fésültük át a Datura-mezőt. Majd rámutatott egy növényre:
– Itt van egy nőnemű.
Ugyanúgy elkezdte kiásni, mint a másikat. Amint elért a gyökérhez, láttam, hogy megegyezik a leírással. Újra magára hagytam, amikor ki akarta vágni.
Hazatértünk után kibontotta a batyut, amibe a Datura növényeket csomagolta. Fogta a nagyobbat, a hímet, és egy nagy fémtálban nekiállt lemosni. Alaposan lesúrolta a földet a gyökérről, szárról és a levelekről. Az aprólékos tisztítás után elválasztotta a tövet a gyökértől ügy, hogy egy recés késsel felületesen bemetszette azt a helyet, ahol csatlakoztak, majd kettétörte. A szárról minden részt leszedett, külön csomókba rakva a leveleket, virágokat és a tüskés magházakat. A száraz vagy kukac által megrágott részeket eldobta, és csak a hibátlanokat tartotta meg. A gyökér két ágát madzaggal összekötötte, a csatlakozásnál ejtett apró vágás után kettétörte és két egyenlő méretű darabot kapott.
Ezután elővett egy durva zsákvászondarabot. Először belerakta a két összekötött gyökérdarabot, majd ráhelyezte kis csomagokban a leveleket, a virágokat, a magházakat és a szárat. Összehajtogatta a vásznat, és a sarkait összekötötte.
Ugyanezt végigcsinálta a női növénnyel, azzal a különbséggel, hogy a gyökeret nem vágta be, hanem érintetlenül hagyta, mint egy fordított Y-t. Az egészet becsomagolta egy másik vászondarabba. Sötét lett, mire végzett.

1961. szeptember 6., szerda
Ma késő délután visszatértünk az ördögmag témájához.
– Azt hiszem, nekiállhatunk újra annak a magnak – mondta hirtelen.
Udvarias hallgatás után megkérdeztem:
– Mit fogsz csinálni a növényekkel?
– Amiket kiástam és felvágtam, azok az enyémek – mondta. – Olyanok, mintha saját magam volnának; velük foglak megtanítani, hogyan kell megszelídíteni az ördögmagot.
– Hogyan?
– Az ördögmag részekre (partes) van osztva. Mindegyik rész különbözik, megvan a saját, egyedülálló célja és az, hogy mire használható.
Ujjait kitárva a padlón lemérte őket hüvelykujjától a negyedik ujja hegyéig.
– Ez az én részem. A tiédet a saját kezeddel fogod lemérni. Hogy megalapozd hatalmadat az ördögmag fölött, a gyökér első részét kell magadhoz venned. De mivel én hoztam neked, az én növényem gyökerének első részét kell venned. Kimértem neked, úgyhogy ez valójában az én részem, amit kezdésképpen magadhoz kell venned.
Kihozta a házból az egyik vászoncsomagot. Amikor kinyitotta, láttam, hogy a hímnemű növény az. Már csak egy gyökérdarab volt benne. Ezt a darabot, ami megmaradt az eredeti kettőből, az orrom elé tartotta.
– Ez az első részed. Én adom neked. Magam vágtam ki számodra. Úgy mértem ki, mint a sajátomat, és most neked adom.
Egy pillanatra az jutott eszembe, hogy el kell rágnom, mint egy sárgarépát, de don Juan beletette a gyökeret egy kis fehér vászonzacskóba.
A ház mögé került, ahol a földre ült keresztbe tett lábbal, és egy kerek manóval* nekiállt a gyökeret összezúzni a zsákban. Mozsárként egy kőlap szolgált. Időről időre lemosta a két követ, és a vizet felfogta egy apró, fatörzsből vájt edényben.
Ahogy ott döngölt, érthetetlen dalocskát dünnyögött lágyan, monoton hangon. Amikor a zsákban levő gyökér puha masszává változott, áttette a faedénybe, a mozsárként szolgáló kőlappal és törővel együtt. Megtöltötte vízzel, majd a kerítéshez támasztott négyzet alakú vályúhoz vitte.
Azt mondta, a gyökérnek egész éjjel áznia kell a házon kívül, hogy elkapja az éjszakai levegőt (el sereno*).
Ha holnap napos, meleg idő van, az kitűnő ómen.

1961. szeptember 10., vasárnap
Szeptember 7-e, csütörtök, tiszta és forró nap volt. Don Juan nagyon örült a jó jelnek, és többször hangoztatta, hogy az ördögmag szeret engem. Azután, hogy a gyökér egész éjjel ázott, délelőtt tíz óra körül kivette a faedényt a vályúszerű tartóból, a földre helyezte, és leült mellé. A zacskót hozzádörzsölte az edény aljához. Kevéssel a víz fölé tartva kifacsarta a tartalmát, majd újra beleejtette a zacskót a vízbe. Ezt háromszor megismételve eldobta a zacskót a vályúba, és az edényt otthagyta a forró napon.
Két órával később tértünk vissza. Magával hozott egy közepes nagyságú edényt, forrásban levő, sárgás színű vízzel. Nagyon óvatosan tartva a faedényt, leöntötte a tetejéről a vizet úgy, hogy az alján összegyűlt sűrű anyag megmaradjon. Erre az üledékre öntötte a forró vizet, majd újra otthagyta az edényt a napon.
Ezt a műveletet még háromszor megismételte, órás szünetekkel. Mikor az összes vizet leöntötte az edényből, olyan szögbe döntötte, hogy a késői napsugarak érjék. Mire órákkal később visszatértünk, besötétedett. Az edény aljára vékony rétegben gumiszerű anyag rakódott. Félig megfőtt, fehéres vagy világosszürke keményítőre hasonlított, lehetett vagy jó teáskanálnyi. Don Juan bevitte a tálat a házba, és feltett vizet forrni. Kipiszkáltam néhány koszt, amit a szél belefújt az üledékbe. Don Juan nevetett:
– Senkinek nem fog ártani egy kis piszok.
A forrásban levő vízből egy csészényit ráöntött az edényben levő anyagra. Ugyanaz a sárgás lé volt, amit már korábban is használt. Az üledék feloldódva tejszerű folyadékká változott.
– Milyen víz ez?
– A szurdokban szedett növényekből és virágokból készült.
Don Juan az edény tartalmát egy virágcserépszerű régi agyagkorsóba töltötte. Fújdogálta, hogy kihűljön; belekóstolt, majd odaadta nekem.
– Idd meg! – szólított fel.
Automatikus mozdulattal elvettem, és egy hajtásra kiittam az egészet. Kissé keserűnek tűnt, de ezt alig lehetett észrevenni. Sokkal feltűnőbb volt a folyadék szinte penetráns szaga, ami a svábbogarakra emlékeztetett.
Szinte azonnal elöntött az izzadság. Melegem lett, és a vér a fülembe tódult. Piros körök jelentek meg a szemem előtt, és a gyomrom fájdalmas görcsökbe húzódott. Egy idő után a fájdalom megszűnt, fázni kezdtem, és úsztam a verítékben.
Don Juan kérdezte, hogy látok-e fekete pontokat a szemem előtt. Mondtam, hogy minden vörösben úszik.
Vacogott a fogam a hullámokban elöntő leküzdhetetlen idegességtől, mely mintha a mellkasomból sugárzott volna.
Kérdezte, hogy félek-e. Értelmetlennek tűnt a kérdés. Persze hogy igen, mondtam, de ő arra volt kíváncsi, hogy “tőle” félek-e. Nem értettem, mit akar, és azt mondtam, igen. Mire ő kinevetett, mondván, hogy nem is félek igazán. Újabb kérdésére azt válaszoltam, hogy egy nagy vörös foltot látok.
Egy idő után jobban lettem. Fokozatosan az ideges görcsösség is elmúlt, csak sajgó, kellemes fáradtságérzet és alvás utáni vágy maradt meg. Hallottam don Juan hangját, de képtelen voltam a szemem nyitva tartani. Álomba merültem. Egész éjjel tartott az érzés, hogy belemerültem valami mélységes vörösbe. Még az álmaim is pirosak voltak.
Szombat délután három körül ébredtem, majdnem két nap alvás után. Enyhén sajgott a fejem, és kavargott a gyomrom, időnként pedig éles fájdalmat éreztem a beleimben, de ettől eltekintve szokványos ébredés volt. Don Juan ott bóbiskolt a ház előtt, majd rám mosolygott.
– Minden rendben ment. Az a lényeg, hogy vörös színt láttál.
– Mi lett volna, ha nem azt látok?
– Ha feketét láttál volna, az rossz jel lenne.
– Miért?
– Ha valaki feketét lát, azt jelenti, hogy nem neki való az ördögmag, és feketén-zölden a beleit is kihányta volna.
– Meghalna ez az ember?
– Nem hiszem, hogy bárki is belehalna, de sokáig beteg lenne.
– És mi van azokkal, akik vöröset látnak?
– Azok nem hánynak, hanem a gyökér kellemes érzésekkel tölti el őket. Ez azt jelenti, hogy erőszakos módon erősek, amit a mag szeret, így csábítja el az embereket. Csak az a hátulütője, hogy ezért a hatalomért cserébe az ördögmagnak a rabszolgái lesznek. Ezeket az ügyeket nem tudjuk befolyásolni. Azért élünk, hogy tanuljunk. Azért tanulunk, mert ez a sorsunk, legyen az rossz vagy jó.
– Most mit kell tennem, don Juan?
– Ezután el kell ültetned egy hajtást (brote*), amit a gyökér első részéből vágtam le. Múlt éjjel magadhoz vetted az egyik felét, most a másikat a talajba kell helyezned. Nőnie kell, és magot hajtania, mielőtt nekiláthatnál a valódi feladatnak, a növény megszelidítésének.
– És hogy fogom ezt csinálni?
– Az ördögmagot a gyökerén keresztül lehet megszelídíteni. Lépésről lépésre kell megismerkedni a gyökér egyes részeinek titkaival. Sorban kell őket bevenned, hogy megismerd titkaikat, és legyőzhesd a hatalmukat.
– Úgy kell elkészíteni a különböző részeket, ahogy te tetted a minap?
– Nem, mindegyiket különböző módon.
– Mi az egyes részek hatása?
– Már mondtam, hogy mindegyik a hatalom más formáját tanítja. Az még semmi, amit a múltkor bevettél, erre mindenki képes. Csak a varázsló veheti magához azonban a mélyebb részeket. Azt nem tudom előre megmondani, mi lesz a hatás, mert még nem tudjuk, hogy a növény elfogadott-e téged. Várnunk kell.
– Mikor tudod megmondani?
– Majd ha a növényed kinőtt, és magot is hozott.
– Mire használják az első adagot, ha mindenki beveheti?
– Hígított formában férfiassági ügyekre használják, például öregemberek, akik elvesztették életerejüket, vagy kalandokat kereső fiatal férfiak, sőt a szenvedélyre sóvárgó nők is.
– Azt állítottad, hogy a gyökeret csak a hatalom megszerzésére lehet használni, de most mondod, hogy emellett még másra is. Igazam van?
Sokáig olyan merev pillantással nézett rám, hogy zavarba jöttem. Éreztem, hogy kérdésem felmérgesítette, de nem értettem, miért.
– A magot kizárólag a hatalomra használják – mondta száraz, komoly hangon. – Az, aki vissza akarja szerezni életerejét, a fiatal, aki a fáradtságot és az éhséget akarja elviselni, aki meg akar egy másik embert ölni, a nő, aki szenvedélyre vágyik – mind-mind a hatalmat keresi. És a mag ezt megadja nekik! Te úgy érzed, hogy kedvelni tudnád őt?
– Különös energiát érzek – mondtam, és ez igaz is volt. Már ébredéskor észrevettem. Feszélyezettség és kielégítetlenség különös érzése kavargott bennem, egész testem mozgott és megfeszült a szokatlan könnyedségtől és erőtől. Karom, lábam viszketett. Megduzzadt a vállam, hát- és nyakizmaim feszülésétől úgy éreztem, a fáknak kell dörgölőznöm. Le tudtam volna dönteni egy falat is.
Szótlanul ültünk még egy darabig a verandán. Don Juan elbóbiskolt; először csak bólintott egyet-kettőt, majd kinyújtotta a lábát, feje alá tett kézzel végigfeküdt a padlón, és elaludt. A ház mögé mentem, ahol fölösleges energiámat úgy hasznosítottam, hogy eltakarítottam a szemetet; emlékeztem, hogy don Juan egyszer megkért rá.
Mire fölébredt és hátrajött, már nyugodtabban éreztem magam. Evés közben háromszor is megkérdezte, hogy érzem magam. Mivel az ilyenfajta érdeklődés ritkaságszámba ment nála, végül megkérdeztem:
– Miért érdekel, don Juan? Talán rosszul kéne lennem az italtól?
Nevetett. Úgy viselkedett, mint egy rossz fiú, aki valami csínyt követett el, és most figyeli a hatást. Azt mondta:
– Nem úgy nézel ki, mint aki beteg. Az előbb még goromba is voltál velem.
– Nem, ez nem igaz – tiltakoztam. – Nem emlékszem, hogy valaha is durván beszéltem volna veled.
Nagyon komolyan állítottam ezt, mivel emlékeim szerint soha még csak nem is bosszantott fel.
– A védelmére keltél – mondta.
– Kinek?
– Az ördögmagnak. Máris olyan vagy, mint egy szerető. Még hevesebben akartam tiltakozni, de visszafojtottam.
– Nem tűnt fel, hogy védelmezném.
– Persze hogy nem. Nem is emlékszel, mit mondtál, ugye?
– Bevallom, nem.
– Na látod! Ilyen az ördögmag. Köréd fonódik, mint egy nő. Még csak észre sem veszed. Csak azzal foglalkozol, hogy az ő hatására erős vagy, és kellemes érzések töltenek el: izmaid duzzadnak az életerőtől, bizsereg az öklöd, viszket a talpad, hogy valakit lerohanjál. Ha egy férfi megismeri őt, vágyakozással tel el. Jótevőm szerint az ördögmag a hatalomra vágyókat tartja meg, és elbánik azokkal, akik nem tudnak ezzel a hatalommal bánni. A mesterem idejében a hatalom még megszokottabb dolog volt, és mohóbban keresték. Ő rendelkezett hatalommal, és az ő jótevője pedig még nála is jobban átadta magát a hatalom megszerzésének. De azokban az időkben még jó volt hatalmasnak lenni.
– Szerinted ma már nincs erre indok?
– Számodra igen. Még fiatal vagy, és nem vagy indián. Talán az ördögmag jó kezekben lesz nálad. Nekem úgy tűnt, megkedvelted, hiszen erősnek érezted magad. Én is ugyanígy éreztem, mégsem tudtam megszeretni.
– Miért nem?
– Nem szeretem az ő hatalmát! Már nincs rá szükség. Azokban az időkben, amikor a jótevőm mesélt, még fontos volt ezt a hatalmat keresni. Az emberek rendkívüli tetteket vittek véghez, csodálták őket erejükért, félték és tisztelték őket tudásukért. Jótevőm sok nagyszerű cselekedetről szóló történetet beszélt el a régi időkből. De mi, indiánok, ma már nem kutatjuk ezt a hatalmat. Ma az indiánok bedörzsölésre használják a magot. A leveleket és a virágot pedig más dolgokra; azt mondják, a keléseket is gyógyítja. A hatalmát azonban nem akarják többé, mert ez a hatalom mágnesként működik, és a kézben tartása egyre nehezebb és veszélyesebb lesz, amint a gyökér mélyebbre hatol a talajban. Ha eléri a majdnem négyméteres mélységet – és néhány embernek ez sikerült –, akkor ott található az állandó, vég nélküli hatalom. Nagyon kevés emberi lény jutott el idáig a múltban, ma pedig már senkinek sem sikerül. Én mondom neked, nekünk, indiánoknak, ma már nincs szükségünk az ördögmag erejére. Apránként elvesztettük az érdeklődést iránta, és ma már nem számít. Én magam sem keresem már, pedig amikor fiatal voltam, a te korodban, éreztem duzzadó erejét. Ugyanúgy, mint te ma, csak éppen ötszázszor ilyen erősen. Egyetlen karcsapásommal megöltem egy embert. Olyan sziklákat tudtam elmozdítani, melyeket húsz másik ember sem. Egyszer olyan magasra ugrottam, hogy a legmagasabb fák tetejét le tudtam nyesni. És mire volt ez jó? Semmire! Csak és kizárólag az indiánokat rémítettem meg vele. Mások, akiknek fogalmuk sem volt az egészről, el sem hitték. Vagy egy bolond indiánt láttak, vagy azt, hogy valami mozog a fa tetején.
Csöndben ültünk egy darabig. Úgy éreztem, hogy mondanom kell valamit. Don Juan folytatta:
– Másként volt, amikor még léteztek emberek ezen a világon, akik tudták, hogy valaki képes hegyi oroszlánná vagy madárrá változni vagy egyszerűen röpülni. Én már nem használom az ördögmagot. Minek? Hogy megijesszem az indiánokat? (¿Para que? ¿Para asustar a los indios?)
Látván, milyen szomorú lett, mélységes együttérzés töltött el. Akartam mondani valamit, még ha csak közhely is.
– Talán ez a végzete minden embernek, aki a tudást kutatja.
– Talán – mondta csendesen.

1961. november 23., csütörtök
Ahogy a háza elé hajtottam, nem láttam don Juant a verandán ülni. Furcsálltam a dolgot. Hangosan szólítottam, mire a menye jött ki a házból.
– Bent van – mondta.
Kiderült, hogy don Juan hetekkel azelőtt megrándította a bokáját. Saját maga készített gipszet kaktuszból és porrá tört csontból álló masszából, melybe vászondarabokat áztatott. A csíkokat szorosan a bokája köré tekerte, ahol azok megmerevedve könnyű, de kemény gipszet alkottak.
– Mi történt? – kérdeztem.
Menye, egy Yucatánból való mexikói asszony válaszolt:
– Baleset érte. Elesett, és majd' a bokáját törte!
Don Juan erre elnevette magát, majd amikor a nő kiment a szobából, így szólt:
– Atyám, még hogy baleset! Van itt a közelben egy ellenségem, egy nő. “La Catalina”. Egyik gyenge pillanatomban megtaszított, és elestem.
– De miért?
– Meg akart ölni, azért.
– Itt volt veled?
– Igen.
– Miért engedted be?
– Nem engedtem. Berepült.
– Micsoda?!
– Ez a nő egy feketerigó (chanate). És mint ilyen, nagyon ügyes. Váratlanul lepett meg. Már régóta próbál eltenni láb alól, és most kis híján sikerült neki.
– Azt mondtad, feketerigó? Tehát egy madár?
– Már megint jössz a kérdéseiddel. Mondom, hogy feketerigó! Ugyanúgy, ahogy én varjú. Most madár vagyok vagy ember? Olyan valaki vagyok, aki tudja, hogyan kell madárrá változni. De visszatérve “la Cataliná”-ra, ez egy gonosz boszorkány! Olyan erős a szándéka, hogy meggyilkoljon, hogy alig tudom távol tartani. A rigó egészen a házamba repült, és nem tudtam feltartóztatni.
– Te madárrá tudsz változni?
– Igen, de erről majd később beszélünk.
– Miért akar megölni téged?
– Régi ügy ez már kettőnk között. Kikerültem a kezei közül, és most nagyon úgy néz ki, hogy nekem kell őt elintéznem, mielőtt ő tenné ezt velem.
– Boszorkányságot fogsz alkalmazni? – kérdeztem nagy izgalommal.
– Ne butáskodj ! Nincs az a boszorkányság, ami hatna rá. Más terveim vannak. Majd elmondom egyszer.
– Meg tud a szövetségesed védeni tőle?
– Nem, a kis füst csak megmondja, mit kell tennem. Magamnak kell megvédenem magam.
– És mi van Mescalitóval? Ő tud segíteni ebben?
– Nem. Mescalito tanító, nem pedig személyes ügyekre használható hatalom.
– És az ördögmag?
– Már megmondtam, hogy magamat kell megvédenem, szövetségesem, a füst utasításait követve. Amennyire én tudom, a füst mindenre képes. Bármit akarsz tudni, a füst megmondja neked. Nemcsak tudással ruház fel, de azt is megmutatja, milyen eszközökhöz kell nyúlnod. A legcsodálatosabb szövetséges, ami embernek csak lehet.
– Mindenki számára a legjobb?
– Nem mindenkinek egyforma. Sokan rettegnek tőle, meg sem érintenék, a közelébe sem mennek. A füst olyan, mint minden más: nem mindnyájunk számára jó.
– Miféle füst ez, don Juan?
– A jövendőmondók füstje!
Észrevehető hódolat rezgeti a hangjában, amit még soha nem tapasztaltam.
– Elmesélem, mit mondott a jótevőm, amikor tanítani kezdett engem erről. Bár akkoriban, ugyanúgy, mint te most, ezt nem érthettem. “Az ördögmag azoknak való, akik hatalomra vágynak. A füst pedig azoknak, akik nézni és látni akarnak.” Véleményem szerint a füst egyedülálló. Ha az ember belépett az ő mezejére, mindenféle hatalom a rendelkezésére áll! Ez egyszerűen lenyűgöző. Persze egy élet sem elég rá. Maga az évekig tart, amíg megismerkedsz a két alapvető összetevővel: a pipával és a bele való keverékkel. A pipát a jótevőmtől kaptam, és sok év dédelgetése után az enyém lett. Belenőtt a kezembe. Igazi feladat lesz számomra átadni neked, neked pedig valódi teljesítmény – ha sikerrel járunk! A pipa megérzi majd, hogy idegen kézbe került. Csak egyikünknek kell valamilyen hibát elkövetnie, és a pipa saját erejéből ki fog nyílni, vagy pedig összetörik, még ha szalmára esik is. Ez mindkettőnk végét jelentené, de különösen az enyémet. A füst elképzelhetetlen módokon ellenem fordulna.
– Hogyan, ha egyszer a szövetségesed?
Kérdésem eltérítette don Juan gondolatait. Sokáig nem szólt. Majd hirtelen így folytatta:
– Az összetevők bonyolultsága teszi, hogy a dohánykeverék az egyik legveszélyesebb anyag, amit csak ismerek. Senki nem készítheti el megfelelő irányítás nélkül. A füst védencének kivételével mindenki számára halálos. A pipát és a dohányt megkülönböztetett óvatossággal kell kezelni. Aki tanulni akar róla, kemény és csendes életet kell élnie. Olyan erős a füst hatása, hogy csak a legerősebb ember tudja a legkisebb szippantást elviselni. Kezdetben minden ijesztőnek és zavarónak tűnik, de minden újabb szippantás világosabbá teszi a dolgokat. Egyszer csak új világ tárul eléd! Elképzelhetetlen! Ekkor válik a füst az ember szövetségesévé, és minden kérdést megold azáltal, hogy felfoghatatlan világokba enged betekintést. Ez a füst legnagyszerűbb tulajdonsága és ajándéka. Ezért nevezem őt igaz szövetségesnek.
Mint rendszerint, a háza előtti kemény és tiszta döngölt földön ültünk. Hirtelen felkelt, és bement a házba, hogy pár perc múlva egy kis csomaggal térjen vissza.
– Ez a pipám.
Zöld vászontokból előhúzta a pipát, és felém mutatta. Húsz centi hosszú lehetett; a szára egyszerű, mintázat nélküli, vöröses fából készült. A feje is fából valónak tűnt, de sokkal testesebb volt a szárnál. Simára csiszolták; színe sötétszürke, akár a faszéné.
Arcomhoz tartotta a pipát, azt hittem, nekem nyújtja.
Nyúltam utána, de gyorsan visszahúzta.
– Ezt a pipát a jótevőmtől kaptam. Most pedig rád fogom hagyni. Először azonban meg kell ismerned. Minden alkalommal, amikor meglátogatsz, odaadom. Először csak megérinted, és nagyon rövid ideig tartod, hogy hozzászokjatok egymáshoz, te és a pipa. Majd beteheted a zsebedbe vagy az inged alá, végül pedig a szádba. Nagyon óvatosan, lépésenkét kell haladnod. Csak amikor kialakult köztetek a kapocs (la amistad esta hecha*), akkor szívhatod. Ha követed a tanácsomat és nem sieted el, a füst a te szövetségeseddé is válhat.
Odanyújtotta a pipát, anélkül hogy elengedte volna. Kinyújtottam a jobb kezem.
– Mindkét kézzel – mondta.
Futólag megérintettem a pipát két kézzel. Csak odáig nyújtotta don Juan, hogy megérinthessem, majd visszavette.
– Először meg kell szeretned a pipát, ez pedig időbe telik.
– Utálhat is engem?
– Nem, a pipa nem tud téged utálni, de neked meg kell tanulnod őt szeretni, hogy amikor a dohányzásra kerül a sor, segítsen abban, hogy ne félj tőle.
– Te mit szívsz, don Juan?
– Ezt itt!
Kigombolta az inge nyakát, és felfedte az inge alatt medálként csüngő kis zacskót. Kibontotta, majd óvatosan tenyerébe öntött egy keveset a tartalmából. Amennyire meg tudtam ítélni, a keverék finomra őrölt tealevélnek tűnt, a színe sötétbarnától a világoszöldig váltakozott, kevés élénksárgával tarkítva. Miután megmutatta, visszaöntötte a zacskóba, bekötözte egy bőrszíjjal, és az inge alá csúsztatta.
– Mi ez? – kérdeztem.
– Sok minden van benne. Nagyon nehéz az összes alkotót megszerezni. Messzire kell érte menni. A keverékhez szükséges gombácskák (los honguitos) csak bizonyos helyen teremnek, és csak az év bizonyos szakában.
– Más keveréket szívsz, amikor különböző segítségre van szükséged?
– Nem. Egyetlen füst létezik csupán, és nincs hozzá hasonló.
Rámutatott a nyakán függő zacskóra, és felemelte a pipát.
– Ezek összetartoznak, egyik nem lehet meg a másik nélkül. A pipa és a keverék titka a jótevőmé volt. Ő is ugyanúgy kapta, ahogyan én tőle. A keverék, noha nehéz elkészíteni, pótolható. A titka az összetevőkben rejlik, és abban a módban, ahogyan elkészítik. A pipa ezzel szemben egy életre szól. Végtelen gondossággal kell vele bánni. Noha erős és kemény, nem szabad semmihez sem hozzáütni. Soha nem szabad nedves, izzadt kézzel hozzányúlni, csak szárazzal, és csak egyedül lehet használni. Senki... érted? Senki soha nem vethet rá egy pillantást, kivéve az, akinek oda akarod adni. Így tanította ezt a jótevőm, és én is ehhez tartottam magam egész életemben.
– Mi történne, ha véletlenül eltörne vagy elvesztenéd?
Lassan megcsóválta a fejét és rám nézett.
– Akkor meghalnék.
– Minden varázslónak ilyen pipája van, mint neked?
– Nem mindegyiknek, de ismerek olyan embert, akinek igen.
– Te magad is tudnál ilyen pipát készíteni, don Juan? Tegyük fel, hogy nem lenne neked, és mégis akarnál adni nekem egyet.
– Ha nem lenne ez a pipám, akkor nem tudnék és nem is akarnék neked adni. Valami mást kéne akkor rád hagynom.
Mintha valamiért mérges lett volna rám. Nagyon óvatosan belehelyezte a pipát a tokba, aminek valamilyen puha bélése lehetett, mivel simán belecsusszantotta, és szorosan beleillett. Bement a házba, és elrakta.
– Haragszol rám valamiért, don Juan? – kérdeztem, amikor visszatért. Meglepődött.
– Én soha nem haragszom senkire. Nincs emberi lény, aki olyan fontos dolgot tehetne, amiért én mérges lennék. Csak akkor tudsz emberekre haragudni, ha cselekedeteiket fontosnak tartod. Én már nem érzek így többé.

1961. december 26., kedd
Nem tűztünk ki meghatározott napot a hajtás – ahogy don Juan nevezte a gyökeret – elültetésére, bár ezt tartotta a következő lépésnek a növény megszelídítésében.
December 23-án, szombaton, kora délután érkeztem don Juanhoz. Szokás szerint csendben üldögéltünk egy darabig. Meleg, felhős nap volt. Hónapok teltek el azóta, hogy az első adagot odaadta nekem.
– Itt az ideje, hogy a mag visszatérjen a földbe – mondta. – De először védelemmel látlak el téged. Tartsd meg és vigyázz rá, csak te láthatod egyedül. Mivel én készítem el, én is látni fogom, ami nem túl jó, mert – mint mondtam – nem kedvelem az ördögmagot. Nem vagyunk ugyanazok. Az én emlékem azonban hamar elenyészik; túl öreg vagyok már. Mások szeme elől azonban el kell rejtened, mert a védelem ereje mindaddig sérült marad, amíg az emlék, hogy más látta, fennmarad.
Bement a szobába, és egy öreg matrac alól előhúzott három zsákvászon csomagot. Nagy sokára kinyitotta. Megpillantottam a nőnemű Daturát, amit együtt gyűjtöttünk be; a levelek, virágok, magházak mind megszáradtak. Kivette az Y alakú gyökeret, majd visszacsomagolta a többit.
A gyökér teljesen kiszáradt és összezsugorodott, villás ágai még jobban szétálltak és deformálódtak. Ölébe helyezte a gyökeret, bőrtarisznyájából pedig egy kést húzott elő. Elém tartotta a gyökeret.
– Ez a rész a fejnek való – mondta, és bemetszette az Y egyik szárát, mely egy fejtetőn álló, szétterpesztett lábú emberhez hasonlított.
– Ez a szívé – folytatta, és bevágta az Y szárainak a találkozását. Majd lemetszette a gyökér végét, az Y mindegyik szárán nyolccentis részt hagyva. Majd óvatosan, türelemmel egy emberalakot faragott ki.
A száraz, rostos gyökeret úgy formázta, hogy a két be-metszésnél a vágás mélységéig lehántotta a rostokat. A részleteket azonban aprólékos munkával faragta, például a kezeket és a lábakat. Végül egy hosszúkás emberi figurát kapott, mellén összekulcsolt kezekkel.
Don Juan ezután odasétált a veranda melletti kék agávéhoz, megfogott egyet a középső, kocsonyás levelek kemény tüskéi közül, és háromszor-négyszer megcsavarta. A tövis majdnem levált a levélről, ott lógott lazán. Don Juan a foga közé véve, hirtelen rántással letépte. A tüskén, elválva a béltől, körülbelül hatvancentis fehér farok tűnt elő. Még mindig a foga között tartva a tövist, a rostokat tenyerével összedörzsölve zsinórt formált, mellyel átkötözte a kis emberfigura lábait. A zsinórral körbefonta az alak törzsét, majd a tüskét ügyesen, akár egy árat, bedugta az alak kezei alá; úgy nézett ki, mintha a kis ember a kezében tartaná. Ezután óvatosan a fogával majdnem teljesen kihúzta a tövist. Úgy nézett ki, mintha az alak melléből kiállna egy lándzsa. Rá sem pillantva don Juan belerakta a figurát a tarisznyájába. Annyira kimerítette az erőfeszítés, hogy lefeküdt a padlóra, és álomba merült.
Esteledett, amikor felébredt. Megvacsoráztunk a zöldségfélékből, amiket hoztam, és a verandán ültünk egy darabig. Később don Juan a ház mögé vitte a három csomagot. Száraz ágakból máglyát rakott, és meggyújtotta. Kényelmesen elhelyezkedtünk előtte, és don Juan kibontotta a zacskókat. Az egyik csomag tartalmazta a női növény száraz maradványait, a másik a hímnemű darabokat, a harmadik pedig friss, zöld Daturát.
Don Juan a disznóvályútól egy kőmozsárral tért vissza, mely leginkább egy mély, lekerekített fenekű edényhez hasonlított. A földbe vájt sekély mélyedésbe helyezte a mozsarat. Miután még vetett a tűzre, a női és férfi növény száraz maradványait tartalmazó zacskókat egyszerre a mozsárba ürítette. Ki is rázta a vásznat, hogy egy morzsa se maradjon benne. A harmadik zsákból elővette a Datura-gyökér friss darabjait.
– Elkészítem neked – mondta.
– Mi lesz ebből, don Juan? – kérdeztem.
– Az egyik darab a hímnemű növényből származik, a másik a nőből. Ez az egyetlen eset, hogy a kettőt egymás mellé lehet tenni. Egy méter mélyről ástam ki őket.
Egyenletes mozdulatokkal összezúzta őket a mozsártörővel. Közben alig hallhatóan ritmus nélküli dalocskát dünnyögött, aminek nem értettem a szavait. Teljesen elmerült a munkában. Amikor a gyökereket szétmorzsolta, a zacskóból Datura-leveleket vett elő. Frissen vágott, tiszta, hibátlan darabok voltak. Egyenként a mozsárba ejtette őket; ezt követően ugyanígy Datura-virágokat rakott bele – mindenből tizennégyet. Majd fogott egy maréknyi zárt, tüskés, friss zöld magházat – ezeket nem tudtam megszámolni, mert egyszerre ejtette bele a mozsárba. Gondolom, ez is tizennégy lehetett. Ezután három Datura-szár következett, levelek nélkül. A többszörös elágazásból ítélve, ezek a sötétvörös darabok egy nagyobb növénytől származhattak.
Ezután az egészet masszává törte. A végén, félrebillentve a mozsarat, kézzel átmerte a tartalmát egy régi edénybe. Felém nyújtotta a kezét, mire én azt hittem, azt akarja, szárogassam meg. Ehelyett megragadta a bal kezemet, és villámgyors mozdulattal széttárta a harmadik és negyedik ujjamat. Kése hegyével beleszúrt az ujjaim közé, és a negyedik ujjról lerántotta a bőrt. Olyan ügyességgel és gyorsasággal tette mindezt, hogy amikor elrántottam a kezem, mély vágás keletkezett, melyből bőségesen ömlött a vér. Újra megragadott, és kezemet az edény fölé tartva kipréselte a vért.
Elzsibbadt a karom. Szinte sokkos állapotba kerültem. Furcsa hidegséget és merevséget éreztem, a mellkasomban és a fülemben nyomást. Lehanyatlottam egy székre, és majdnem elájultam. Elengedte a kezem, és megkavarta az edény tartalmát. Mikor magamhoz tértem, iszonyú dühös lettem. Jó időbe telt, amíg összeszedtem magam.
Három követ állított a tűz köré, és rájuk helyezte az edényt. Az egészhez még hozzáadott egy nagy enyvdarabnak tűnő valamit és egy lábos vizet, és otthagyta forrni. A Datura növénynek magában is különleges illata van. Amikor azonban az enyves keverék fortyogni kezdett, olyannyira átható szagot árasztott, hogy kis híján elhánytam magam.
Sokáig rotyogott a keverék, mialatt mozdulatlanul ültünk előtte. Időnként, amikor a szellő felém fújt, a bűz betemetett, és vissza kellett tartanom a lélegzetem.
Don Juan kivette tarisznyájából az emberfigurát, odaadta nekem, és arra utasított, hogy rakjam bele az edénybe anélkül, hogy a kezemet megégetném. Óvatosan belecsúsztattam a fövő anyagba. Mikor újra elővette a kést, egy pillanatig azt hittem, megint belém vágja, de csak a figurát süllyesztette mélyebbre a keverékbe.
Egy darabig figyelte, hogyan forr, majd nekilátott a mozsarat kitisztítani. Segítettem neki. A mozsarat és a törőt újra a kerítés mellé állította. Bementünk a házba, egész éjjelre a köveken hagyva az edényt.
Másnap hajnalban don Juan utasítására kivettem az emberfigurát a ragacsból, és a kelet felé néző ereszre akasztottam, hogy száradjon a napon. Délre merev lett, mint a drót. A hőtől megolvadt enyv elkeveredett a levelek zöldes színével, fénylő, kísérteties mázat eredményezve.
Don Juan megkért, hogy vegyem le a bábut. Ezután átnyújtott nekem egy bőrzacskót, melyet a tőlem kapott régi hasított bőr zekéből készített. A tarisznya ugyanolyannak tűnt, mint az övé, azzal a különbséggel, hogy emez lágy, barna bőrből készült.
– Tedd bele a zacskóba a te “image”*-odat, és zárd be – mondta.
Készakarva nem nézett felém, elfordítva a fejét. Odaadott egy bevásárlóhálót, és mondta, hogy tegyem bele az agyagedényt. Odament az autóhoz, kivette a kezemből a szatyrot, és a nyitott kesztyűtartóhoz erősítette.
– Gyere velem – szólított fel.
Követtem. Az órajárással megegyező irányban körbejártuk a házat. A verandánál megálltunk, majd ellenkező irányban is kerültünk egyet. A verandánál mozdulatlanná merevedve sokáig állt, majd leültünk.
Arra gondoltam, hogy minden tettének értelme van, és éppen a ház körbejárásának jelentőségét fontolgattam, amikor hirtelen megszólalt:
– Hű, elfelejtettem, hova tettem!
Kérdeztem, mit keres. Azt mondta, nem emlékszik, hova rakta az elültetendő hajtást. Még egyszer körbejártuk a házat, mire eszébe jutott.
Rámutatott egy kis üvegre, mely a falra szögezett polcon volt. Ez tartalmazta az első adag Datura-gyökér másik felét. Kis levélhajtások sarjadtak a végén. Kevés víz is látszott az üvegben, de föld nem.
– Miért nincs rajta föld? – kérdeztem.
– Nem minden talaj egyforma, és az ördögmag csak azt a földet ismerheti meg, amelyben élni fog. Itt az ideje, hogy visszatérjen a talajba, mielőtt a kukacok szétrágják.
– Ültethetjük a ház közelébe?
– Nem, semmiképpen! A teneked tetsző helyre kell visszatérnie.
– Hol találok ilyet?
– Azt én nem tudom. Oda ültetheted, ahova csak akarod. De gondoznod kell, mert életben kell maradnia, ha a hatalmát akarod. Ha elpusztul, ez azt jelenti, hogy nem akar téged elfogadni, és akkor békén kell hagynod. Nem lesz felette hatalmad. Ezért kell gondosan törődnöd vele, hogy növekedjen. Elkényeztetni viszont nem szabad.
– Miért nem?
– Mert ha nem a saját akaratából nő, akkor nincs értelme megbabonázni. Viszont azt bizonyítanod kell, hogy törődsz vele. Tartsd távol a férgeket, és minden alkalommal locsold meg, amikor meglátogatod. Ezt rendszeresen kell tenned, amíg magot nem hoz. Akkor lehetünk biztosak, hogy elfogadott téged, ha az első magház megjelent.
– Tudod, don Juan, az lehetetlen, hogy a kívánságod szerint gondozzam.
– Ha akarod a hatalmát, meg kell tenned! Nincs más módja.
– Tudsz törődni vele helyettem, amikor nem vagyok itt?
– Nem! Én nem tudom ezt megtenni. Mindenkinek törődnie kell a saját növényével. Nekem megvolt a magamé, most neked is van. Amíg magot nem hajtott, nem tarthatod magad késznek a tanulásra.
– Szerinted hová ültessem el?
– Ezt neked kell eldöntened. Senki, magamat is beleszámítva, nem tudhatja ezt a helyet, így kell elvégezni az ültetést. Senki nem ismerheti a hollétét. Ha egy idegen követne vagy meglátna téged, fogd a hajtást, és rohanj el máshova, mert a növény manipulálva elképzelhetetlen kárt tud neked okozni. Megnyomoríthatna, vagy akár meg is ölhetne. Ezért van az, hogy még én sem ismerhetem a helyet.
Odaadta nekem a gyökeret tartalmazó üvegcsét.
– Tessék, vedd el!
Átvettem, majd don Juan szinte odavonszolt az autómhoz.
– Most menned kell. Válaszd ki a helyet, ahol elülteted. Ássál egy mély gödröt, puha talajban, vízközeiben. Ne feledd, hogy víz kell a növekedéséhez. Csak a kezeddel áss, még ha véres is lesz. Helyezd a lyuk közepébe a hajtást, és formálj egy földbuckát (pilón*). Majd öntözd meg. Ahol a víz beivódik, temesd be földdel. Majd tőle két lépésre válassz ki egy újabb helyet, abban az irányban (délkeletre mutatott). Ott is ássál egy mély gödröt a kezeddel, és az edény tartalmát borítsd bele. Törd össze az edényt, és a növényedtől távol temesd el. Amikor ezzel kész vagy, még egyszer öntözd meg a hajtást. Ezután vedd elő az emberfigurádat, fogd a két ujjad közé, ahol a seb van, és – azon a helyen állva, ahol elástad az enyvet – érintsd meg a növényedet egy hegyes tűvel. Négyszer járd körbe, és érintsd meg ugyanannyiszor, minden alkalommal ugyanott állva.
– Egy bizonyos irányban kell megkerülnöm?
– Nem, az mindegy. De soha nem szabad elfelejtened, merrefelé temetted az enyvet, és milyen irányban jártad körbe a növényt. Csak könnyedén érintsd meg az éles szerszámmal, kivéve a negyedik, utolsó alkalmat, amikor mélyre be kell nyomnod. Nagyon körültekintő legyél; legjobb, ha letérdelsz, hogy ne remegjen a kezed, mert nem szabad beletörnöd a tűt a hajtásba. Ha ez történik, véged. Használhatatlanná válik a növényed.
– Mondanom kell valamit, miközben körbejárom?
– Nem, azt majd én elvégzem helyetted, a te érdekedben.

1962. január 27., szombat
Amint odaértem ma reggel, don Juan közölte, hogy megmutatja a dohánykeverék elkészítésének módját. Elindultunk a hegyekbe, egészen az egyik szurdok mélyére. Egy magas, vékony bokor előtt állt meg, melynek a színe élesen elütött a környező növényzettől. A bokor körüli chaparral sárgás színű volt, míg maga a bokor élénkzöld.
– Erről a kis fáról kell leszedned a leveleket és a virágokat, mégpedig halottak napján (el dia de las ánimas).
Késével lenyeste az egyik vékony ág tetejét, majd egy ugyanolyat választva egy másikét is. Egészen addig folytatta, amíg egy maroknyi összegyűlt. Ezután leült a földre.
– Ide nézz! Az összes ágat levágtam az elágazás felett, amin legalább két levél van. Látod? Mind egyforma. Csak az ágak legvége jó, a friss és zsenge levelekkel. Most keressünk egy árnyékos helyet.
Mentünk, amíg meg nem találtuk a keresett helyet. A zsebéből elővett hosszú zsineget két bokor törzsére és alsó ágaira csomózta mintegy ruhaszárító kötélként, és erre aggatta fejjel lefelé az ágvégeket. Csinosan elrendezte őket a zsinóron; a szár és a levelek elágazásánál fogva felaggatta őket, úgy néztek ki, mint egy sor zöld lovas.
– A leveleknek az árnyékban kell megszáradniuk – mondta. – A hely elzárt és nehezen megközelíthető legyen, így a levelek védve lesznek. Olyan helyre kell őket tenni, ahol szinte lehetetlen rájuk bukkanni. Ha megszáradtak, zsákba kell rakni őket, és lezárni a zsákot.
Levette a leveleket a kötélről, és a közeli bokrok alá hajította. Úgy látszik, csak a műveletet akarta megmutatni. Tovább sétálva, három különböző virágot gyűjtött be, mondván, hogy ezek is a keverékhez tartoznak, és egyszerre kell őket összeszedni. A virágokat azonban külön agyagedényekbe rakva sötétben kell megszárítani, mindegyik edényre külön fedőt helyezve, hogy ott megpenészedjenek. Az a szerepük a leveleknek és a virágoknak – mondta –, hogy a dohánykeveréket megédesítsék.
Kimásztunk a szurdokból, és a folyómeder felé sétáltunk. Nagy kerülővel tértünk vissza a házba. Késő este, amikor a szobájában ültünk – ebben egyébként ritkán volt részem –, don Juan a keverék utolsó összetevőjéről, a gombákról mesélt.
– A dohány titka valójában a gombákban rejlik. Ezeket a legnehezebb begyűjteni. Lelőhelyükre hosszú és veszélyes út vezet, a megfelelő fajták kiválasztása pedig még ennél is kockázatosabb. Vannak ugyanott termő, de használhatatlan gombák, melyek együtt szárítva a jókkal, tönkretennék a keveréket. Időbe telik, amíg az ember képes megkülönböztetni őket. A nem megfelelő gomba használata az emberre és a pipára nézve is súlyos veszélyt jelent. Ismertem olyanokat, akik holtan estek össze, amikor a rossz keveréket elszívták.
Majd így folytatta:
– A gombákat rögtön leszedés után egy kulacsba kell helyezni, tehát nincs arra mód többé, hogy látni lehessen őket. Természetesen darabokra kell szedni, hogy beférjenek a kulacs nyílásán.
– Mennyi ideig kell a gombákat a kulacsban tartani?
– Egy évig. A többi alkotórészt is egy évig lezárva kell hagyni. Azután minden összetevőből egyenlő mennyiséget kimérve külön-külön finom porrá kell őket őrölni. A kis gombákat nem szükséges összemorzsolni, mivel maguktól elporladnak, ha az ember összenyomja őket. Négy rész gombát kell egyrésznyi többi összetevőhöz adni. Miután összekeverted, egy ilyen zacskóba kell tenned az egészet.
Az inge alatt rejlő kis zsákra mutatott.
 – Összekeverve az összes anyagot, ki kell szárítani, és ezzel el is készült a dohány. A te esetedben ez a jövő évet jelenti. Az az utáni évben pedig az egész keverék a sajátod lesz, mivel te magad gyűjtötted. Az első alkalommal én fogom a pipádat meggyújtani. Elszívod, és vársz. Meg fog jelenni a füst, érezni fogod. Felszabadít téged, mindent látni fogsz, amit csak akarsz. Az igazat megvallva, nincs párja ennek a szövetségesnek. De aki őt akarja, feddhetetlen szándékkal és akarattal kell rendelkeznie. Erre azért van szüksége, mert akarnia kell visszatérni az utazásról, máskülönben a füst nem engedi el. Azonkívül akarnia kell emlékezni mindarra, amit a füst látni engedett neki, mert különben nem marad az agyában egyéb, mint egy nagy köd.

1962. április 8., vasárnap
Beszélgetéseink során don Juan következetesen használta a “tudással rendelkező ember” kifejezést, de soha nem magyarázta meg, mit ért ezen. Megkérdeztem.
– Tudással rendelkező ember az, aki becsülettel kiállta a tanulás nehézségeit – mondta. – Az, aki sietség és eltévelyedés nélkül olyan messzire jutott, ameddig csak bírt a hatalom és tudás titkainak a leleplezésében.
– Bárki lehet tudással rendelkező ember?
– Nem, nem akárki.
– És mit kell csinálnia annak, aki az akar lenni?
– Ki kell hívnia és le kell győznie négy természetes ellenségét.
– Ha legyőzte őket, akkor tudással rendelkező ember lesz?
– Igen. Akkor nevezheti magát annak, ha mind a négyen képes volt felülkerekedni.
– Akkor tehát bárki, aki legyőzi ezeket az ellenségeket, tudással rendelkező ember lehet?
– Igen, az igen.
– Milyen speciális követelményeknek kell eleget tennie annak, aki harcba száll ezekkel?
– Semmilyennek. Mindenki megpróbálhat tudással rendelkező emberré válni; nagyon kevésnek sikerül, de ez természetes. Ezek az ellenségek, akikkel az ember a tudáshoz vezető úton összetalálkozik, valóban félelmetesek, és a legtöbben behódolnak nekik.
– Kik ezek az ellenségek, don Juan?
Nem akart róluk beszélni. Azt mondta, hosszú időnek kell még eltelnie, hogy jelentsen nekem ez valamit. Próbáltam a témánál maradni, és megkérdeztem, hogy szerinte én lehetnék-e tudással rendelkező ember. Erre ő azt válaszolta, hogy ezt senki nem tudja teljes bizonyossággal eldönteni. De én tudni akartam, hogy van-e valami lehetősége arra, hogy meghatározza: nekem személy szerint van-e esélyem erre, vagy nincs. Szerinte ez a négy ellenség elleni harcom kimenetelétől függ, attól, hogy melyikünk győz, ezt viszont lehetetlen megjósolni.
Faggattam, hogy nem tudná-e boszorkánysággal vagy jóslással megmondani a harc végeredményét. Kerek perec közölte, hogy erre nincs semmilyen mód, mivel tudással rendelkező embernek lenni átmeneti dolog. Mikor megkértem, hogy ezt fejtse ki, azt válaszolta:
– Tudással rendelkező embernek lenni nem állandó jellegű dolog. Igazából soha nem lehet teljesen azzá válni. Legfeljebb csak rövid pillanatokra, miután legyőztük a négy természetes ellenséget.
– Szeretném tudni, don Juan, mik ezek!
Nem felelt. Hiába erősködtem, elejtette a témát, és másról kezdett beszélni.

1962. április 15., vasárnap
Hazaindulásom előtt még egyszer rákérdeztem az ellenségekre. Azzal érveltem, hogy miután egy ideig nem tudok visszajönni hozzá, leírhatnám, amiket don Juan mond, és távollétem alatt gondolkozhatnék rajta.
Egy darabig habozott, de végül kötélnek állt.
– Amikor egy ember a tanulás útjára lép, még nem látja tisztán, hová akar eljutni. Hibásak a céljai, és gyenge az akarata. Jutalmakról ábrándozik, melyeket soha nem kaphat meg, hiszen fogalma sincs a tanulás nehézségeiről. Lassan elkezdi megismerni a tudást; először csak apránként, majd egyre nagyobb adagokban. Hamarosan összecsapnak a gondolatai. Amit megtanul, nem az lesz, amit elképzelt, ezért félelem tölti el. A tanulás soha nem olyan, mint amire számítunk. Minden új lépés a tanulásban újabb feladat elé állítja, és a félelme könyörtelenül fokozódni fog. Az egész célja egy csatamezővé változik.
Ezután így folytatta:
– Tehát előbukkant az első természetes ellenség: a Félelem! Szörnyű ellenség, árulással teljes, és nehéz legyőzni. Az út kanyarulataiban áll lesben, rejtőzködve. Ha az ember megijed a jelenlététől és megfutamodik, akkor az ellenség véget vetett a kutatásának.
– Mi történik azzal az emberrel, aki félelmében elfut?
– Semmi, csak éppen soha nem fog megtanulni semmit. Nem lesz belőle tudással rendelkező ember. Talán egy szájhős válik belőle, vagy csak egy megfélemlített, ártalmatlan valaki. Mindenesetre legyőzött ember lesz. Első ellensége meghiúsította vágyait.
– Mit tehet, hogy úrrá legyen a félelmen?
– A válasz igen egyszerű. Nem szabad megfutamodnia. Le kell győznie félelmét, és meg kell tennie a következő, majd az az után következő lépést a tanulásban. Akármennyire retteg, nem szabad leállnia. Ez a szabály! Elérkezik majd a pillanat, amikor első ellensége visszavonul. Az ember önbizalmat kezd érezni. Szándéka megerősödik, és a tanulás nem jelent már számára elrettentő feladatot. Amikor ez az örömteli pillanat eljön, az ember habozás nélkül állíthatja, hogy legyőzte első természetes ellenségét.
– Ez hirtelen következik be vagy apránként?
– Lépésenként jut el idáig, de a félelem egyszerre és villámgyorsan tűnik el.
– Ezután már soha nem fog félni, hogy valami újabb dolog történik vele?
– Ha egyszer legyőzte a félelmet, egész életére megszabadul tőle, mert a helyét világosság foglalja el. Az elme világossága, mely kitörli a félelmet. Ekkorra az ember már ismeri a saját vágyait, és tudja, hogyan kell ezeket kielégíteni. Előre látja a tanulás minden újabb lépését; minden éles tisztasággal jelenik meg. Az ember úgy érzi, semmi sincs előle rejtve. Ekkor találkozott második ellenségével: a Világossággal. Az elme világossága, melyet oly nehéz megszerezni, eloszlatja a félelmet, de ugyanakkor elvakít. Arra készteti az embert, hogy soha ne kételkedjen magában. Bizonyosságot ad neki, hogy mindent megtehet, mivel tisztán látja a dolgokat. Ez azonban nagy hiba, olyan, mint valami, ami nem teljes értékű. Ha az ember átadja magát ennek a csalárd hatalomnak, akkor bedőlt a második ellenségnek, és tanulása csak sötétben tapogatózás. Sietni fog, amikor türelmesnek kéne lennie és fordítva. Addig keresgél a tanulásában, amíg eljut odáig, hogy már képtelen bármit is megtanulni.
– Mi történik az így legyőzött emberrel, don Juan? Meghal?
– Nem. Csak éppen a második ellensége megakadályozta, hogy tudással rendelkező ember váljon belőle; ehelyett lelkes harcos vagy bohóc lesz. A drágán megfizetett világosság azonban soha nem vált át újra félelembe és sötétségbe. Mindig világosságban fog élni, csak éppen nem fog semmire vágyakozni és semmit sem fog megtanulni.
– Hogy kerülheti el a legyőzetést?
– Azt kell tennie, amit a félelemmel: le kell győznie a világosságot, és csak akkor használhatja, ha látni akar. Minden új lépést türelmesen meg kell fontolnia; de mindenekfelett látnia kell, hogy világossága csaknem hibának számít. El fog jutni egy olyan pontra, amikor megérti, hogy világossága csak egy pont volt a látása útjában, így győzheti le a második ellenségét, és ezzel olyan helyzetbe kerül, amikor semmi sem sértheti többé. Ez már nem lesz hiba, nem lesz pont a szemei előtt. Ez lesz a valódi hatalom.
Tovább folytatta:
– Ekkor ráébred, hogy a hatalom, amit oly régóta hajszol, az övé. Arra használhatja, amire akarja. Szövetségese az utasításait várja, és kívánsága parancs. Mindent lát maga körül. De ezzel szemben is találta magát harmadik ellenségével: a Hatalommal! Ez mind közül a legerősebb. És a legtermészetesebb és legkönnyebb behódolni neki. Végtére is, az ember legyőzhetetlen. Parancsokat oszt; kezdetben kiszámított kockázatokat vállal, végül szabályokat alkot, hiszen ő a mester. Ebben a fázisban az ember nem veszi észre a közeledő harmadik ellenséget. Hirtelen, anélkül hogy észrevette volna, elvesztette a csatát. Ellensége kegyetlen, szeszélyes emberré változtatta.
– Elveszti a hatalmát?
– Nem, a világosságot és a hatalmat nem veszti el soha.
– Akkor mi különbözteti meg a tudással rendelkező embertől?
– Akit a hatalom legyőz, úgy hal meg, hogy soha nem tudta meg, hogyan kell vele bánni. A hatalom csak sorscsapás neki. Az ilyen embernek nincs kontrollja önmaga fölött, és nem tudja, hogyan és mikor használja a hatalmát.
– Véglegesnek tekinthető a vereség ezektől az ellenségektől?
– Természetesen. Ha ezek közül egy is legyőzte az embert, tovább nincs mit tenni.
– Nem lehetséges például, hogy az ember, akit legyőzött a hatalom, belássa a hibáját, és jóvátegye?
– Nem. Ha egyszer behódolt, vége van.
– De mi van, ha csak átmenetileg vakítja el a hatalom, és azután az ember elutasítja?
– Hát akkor még mindig folyik a harc. Akkor még megpróbálhat tudással rendelkező emberré válni. Akkor győzik le végleg, ha elhagyja magát, és már nem is próbálkozik.
– De don Juan, akkor lehetséges, hogy valaki évekig átadja magát a félelemnek, de végül úrrá lesz rajta.
– Nem, ez nem így van. Ha behódol a félelemnek, soha nem fogja legyőzni, mert elmegy a bátorsága a tanulástól, és nem is próbálja újra. De ha a félelem közepette próbál tovább haladni évekig a tanulás útján, akkor végül is legyőzi, mert soha nem hódolt be neki teljesen.
– Hogy győzheti le a harmadik ellenséget?
– Erőszakkal el kell utasítania. Rá kell jönnie, hogy a hatalom, amit legyőzöttnek hitt, soha nem lehet az övé. Tartania kell az irányt, és mindent, amit megtanult, óvatosan és hűségesen kell kezelnie. Ha belátja, hogy a világosság és a hatalom önmaga feletti kontroll nélkül súlyos hibának számít, akkor ér el arra a pontra, ahol mindent kézben tud tartani. Tudni fogja, mikor és hogyan használja hatalmát. Ily módon le is győzte a harmadik ellenségét. Ekkor elérkezett a tanulás útjának végére, és akkor figyelmeztetés nélkül, hirtelen szembetalálkozik az utolsó ellenséggel: az Öregkorral. Ez mind közül a legkegyetlenebb, amit nem lehet teljesen legyőzni, csak harcolni lehet ellene és késleltetni.
Így folytatta:
– Ekkorra érkezett el oda az ember, hogy nincs több félelme, elméjének nincs türelmetlen világossága, amikor minden hatalmát kézben tartja, de ugyanakkor ellenállhatatlan vágyat érez, hogy megpihenjen. Ha teljesen átadja magát a pihenés és feledés vágyának, ha vigasztalást talál a saját kimerültségében, akkor elvesztette az utolsó menetet – ellensége gyenge, öreg teremtésként ledöfi. Visszavonulási vágya lerombolja az elért világosságot, hatalmat és tudást. Viszont ha az ember lerázza a fáradtságot, és végigéli, amit a végzete parancsol, akkor nevezhetjük tudással rendelkező embernek, még ha csak egy pillanatig is az – abban a pillanatban, amikor felveszi a harcot utolsó, legyőzhetetlen ellenségével. A világosságnak, hatalomnak és tudásnak ez a pillanata elégséges is számára.

4

Don Juan ritkán beszélt nyíltan Mescalitóról. Amikor ezt a témát hoztam szóba, elutasított, de annyit mégis mondott, aminek alapján el tudtam képzelni: ez a kép teljesen antropomorf volt. Mescalito hímnemű, nemcsak a nyelvtani végződés miatt, hanem állandó jellegű védelmező és tanítói tulajdonságai alapján is. Don Juan beszélgetéseink során különböző formában megerősítette ezeket az elképzeléseimet.

1961. december 24., vasárnap
– Az ördögmag soha nem védelmezett senkit. Csak azért van, hogy hatalmat adjon. Mescalito ezzel szemben szelíd, akár egy kisbaba.
– De azt mondtad, időnként félelmetes is tud lenni.
– Ez így is van, de amikor már megismerted, gyengéd és kedves.
– Hogyan mutatja ki a kedvességét?
– Úgy, hogy védelmez és tanít.
– Hogy védelmez?
– Mindig magad mellett tarthatod, és ő gondoskodik róla, hogy semmi rossz ne érhessen téged.
– Hogy tudod magadnál tartani?
– A hónod alá erősített vagy a nyakadba függesztett kis zacskóban.
– Te is magadnál tartod őt?
– Nem, mert nekem más szövetségesem van. De mások igen.
– És mire tanít?
– Megmutatja, hogy kell helyesen élni.
– Hogyan tanít?
– Megmutat dolgokat, és megmondja, mi micsoda (enzea las cosas y te dice lo que son*).
– De hogyan?
– Erre magadnak kell rájönnöd.

1962. január 30., kedd
– Te mit látsz, don Juan, amikor Mescalito magával visz?
– Az ilyen dolgok nem képezhetik hétköznapi beszélgetés tárgyát. Nem mondhatom el neked.
– Miért, valami rossz történne veled?
– Mescalito védelmező, mégpedig kedves és szelíd; de ez nem azt jelenti, hogy tréfát lehet belőle űzni. Pontosan azért, mert ő kedvesen védelmez, szörnyű dolog történhet azokkal, akiket nem szeret.
– Én nem akarom őt kigúnyolni. Csak arra vagyok kíváncsi, mire készteti az embereket, és mit láttat meg velük. Én is elmondtam neked, don Juan, mit láttam Mescalito hatására.
– Veled más a helyzet, mert te nem ismered az ő útjait. Téged meg kell tanítani arra, milyen ő, ugyanúgy, mint a kisgyereket járni.
– Meddig kell még tanulnom?
– Addig, amíg Mescalitónak értelme nem lesz számodra.
– És azután?
– Akkor magadtól is megértesz mindent. Nekem már nem kell elmesélned.
– De azt legalább meg tudod mondani, hová visz téged Mescalito?
– Nem beszélhetek erről.
– Csak azt akarom tudni, hogy létezik-e egy másik világ, ahova ő elviszi az embereket.
– Létezik?
– A mennyben van? (Spanyolul a menny neve cielo, de ez a szó az ég jelölésére is szolgál.)
– Keresztülvisz az égen (cielo).
– Úgy érted, a mennybe (cielo) visz, ahol Isten lakozik?
– Nagyon buta vagy. Nem tudom, hol van Isten.
– Mescalito az egyetlen Isten? Vagy csak egy a sok közül?
– Ő csupán védelmező és tanító. Ő maga a hatalom.
– A bennünk lévő hatalom?
– Mescalitónak semmi köze hozzánk. Ő rajtunk kívül létezik.
– Akkor mindenki, aki magához veszi Mescalitót, ugyanolyannak látja.
– Nem, nem mindenkinek egyformán jelenik meg.

1962. április 12., csütörtök
– Miért nem mesélsz nekem még Mescalitóról?
– Nincs semmi mesélnivaló erről.
– Ezernyi dolgot tudnom kéne, mielőtt még egyszer találkozom vele.
– Talán a te számodra nincs is több tudnivaló. Már mondtam, hogy nem mindenkinek mutatkozik meg egyformán.
– Értem, de szeretném tudni, hogy mások mit gondolnak róla.
– Akik egyáltalán beszélnek róla, azoknak nem sokat ér a véleménye. Majd meglátod. Veled is úgy lesz, hogy egy bizonyos pontig talán beszélsz róla, de utána soha többé.
– El tudnád mondani a legelső tapasztalatodat vele?
– Minek?
– Akkor tudnám, hogyan kell vele viselkedni.
– Te máris többet tudsz, mint én. Hiszen te játszottál vele. Egy nap majd megérted, milyen kedves volt hozzád a védelmező. Biztos vagyok benne, hogy azon első találkozáskor sok mindent mondott neked, de te süket és vak voltál.

1962. április 14., szombat
– Mescalito, amikor megmutatkozik, bármilyen alakot ölthet?
– Igen, akármilyet.
– Melyik a leggyakoribb formája, amit te ismersz?
– Nincsenek megszokott formák.
– Ezt úgy érted, hogy még azoknak is eltérő alakban jelenhet meg, akik ismerik őt?
– Nem. Akik csak kevéssé ismerik őt, azoknak bármilyen formában megmutatkozhat, de állandó azok számára, akik jól ismerik.
– Hogyan állandó?
– Megjelenhet nekik olyan emberként, mint mi, vagy például fényként is.
– Azok előtt, akik őt jól ismerik, változtatja az alakját?
– Amennyire én tudom, nem.

1962. július 6., péntek
Don Juan és én útra keltünk június 23-án, szombaton, késő délután. Azt mondta, hogy honguitost (gombákat) fogunk keresni Chihuahua államban. Igaza volt, hogy hosszú, nehéz útra számíthattunk. Június 27-én, szerdán, este tíz órakor egy kis bányászvárosba érkeztünk Észak-Chihuahuában. A külvárosi parkolóhelytől elsétáltunk a házhoz, ahol barátai laktak, egy tarahumara indián és felesége, és ott éjszakáztunk.
Másnap reggel a férfi öt óra körül ébresztett minket. Zabkását és babot hozott, és amíg reggeliztünk, velünk beszélgetett, de az utunkról egy szót sem szólt.
Evés után a férfi teletöltötte vízzel a kulacsomat, és a hátizsákomba rakott két édes piskótatekercset. Don Juan nekem adta a kulacsot, a hátizsákot pedig zsinórral a saját vállára erősítette. Megköszönte barátjának a vendéglátást, és felém fordulva így szólt:
– Ideje elindulni.
Földúton mentünk másfél kilométeren keresztül, majd a mezőkön vágtunk át, és két óra múlva a várostól délre fekvő hegy lábához értünk. Délnyugati irányban kapaszkodtunk felfelé a lágy lankákon. Amikor meredekebb részhez értünk, don Juan irányt változtatott, és egy mély völgy mentén haladtunk keletre. Idős kora ellenére don Juan olyan tempót diktált, hogy délre teljesen kimerültem. Leültünk, én kinyitottam az élelmiszeres zacskót.
– Megeheted az egészet, ha akarod – mondta.
– És te nem kérsz?
– Nem vagyok éhes, később pedig nem lesz szükségünk erre az ételre.
Fáradt és éhes lévén, elfogadtam az ajánlatát. Úgy éreztem, itt az alkalom, hogy utunk célját szóba hozzam, és mintegy mellékesen megkérdeztem:
– Sokáig maradunk itt?
– Összegyűjtünk néhány Mescalitót. Holnapig maradunk.
– Hol van Mescalito?
– Körülöttünk mindenhol.
Bőven nőtt körülöttünk mindenféle kaktusz, de nem tudtam a peyote-ot kivenni köztük.
Újra mászni kezdtünk és délután háromra egy meredek falú, hosszú, keskeny völgyhöz értünk. Izgatottság töltött el a peyote felbukkanásának gondolatára, melyet még soha nem láttam természetes környezetében. Vagy százhúsz métert haladhattunk a völgyben, amikor tévedhetetlenül kiszúrtam három peyote-hajtást. Az ösvénytől balra, pár centiméterre a föld felett, ott voltak egy rakáson. Puha, kerek fejű, zöld színű rózsákhoz hasonlítottak leginkább. Odarohantam, és mutattam don Juannak.
Nem is figyelt rám, és hátat fordítva ment tovább. Tudtam, hogy valami rosszat cselekedtem; a délután hátralevő részében szótlanul haladtunk tovább az éles, apró sziklákkal teleszórt völgymederben, A kaktuszok között lépkedve, számtalan gyíkot és olykor-olykor egy madarat riasztottunk fel. Peyote-palánták tucatjai mellett mentem el szótlanul.
Este 6-kor a völgy végét jelző hegy lábához értünk, ahol felmásztunk egy kiugróra. Don Juan levette a zsákját, és leült.
Újra éhes lettem, de nem maradt ennivalónk. Azt javasoltam, hogy szedjük össze a Mescalitót, és induljunk vissza a városba. Don Juan ingerültnek látszott, és ajkával cuppanó hangot hallatott. Közölte, hogy ott fogjuk tölteni az éjszakát.
Csendben ültünk. Balra sziklafal meredt fel, jobbra pedig az éppen elhagyott völgy látszott. Elég hosszan elnyúlt, és szélesebbnek, laposabbnak tetszett, mint először gondoltam. Arról a helyről szemlélve, ahol ültünk, kisebb kiemelkedések és halmok tarkították.
– Holnap elindulunk hazafelé – mondta, a völgy felé mutatva, de rám se nézett. – Az úton visszafelé fogjuk felszedni. Úgy értem, csak akkor vesszük magunkhoz, ha éppen az utunkban van. Ő fog megtalálni minket, és nem fordítva. Ő talál meg minket – ha akar.
Don Juan, hátát a sziklának támasztva és oldalra nézve, úgy folytatta a társalgást, mintha rajtam kívül lenne még ott valaki.
– Még valami. Csak én szedhetem ki. Te esetleg a zsákot viheted, vagy csak mész előttem. Ezt még nem döntöttem el. De holnap nem szabad úgy rámutatnod, ahogy ma tetted!
– Ne haragudj, don Juan.
– Semmi baj, nem tudhattad.
– Neked a jótevőd mondott el mindent Mescalitóról?
– Nem, senki nem tanított róla. Maga a védelmező volt a tanárom.
– Mescalito tehát egy személy, akihez beszélni lehet?
– Nem.
– Akkor hogyan tanít?
Egy darabig hallgatott.
– Emlékszel, amikor játszottál vele? Akkor megértetted, amit akart mondani, nem?
– Igen.
– Látod, így tanít. Akkor ezt nem tudtad, de ha figyeltél volna rá, beszélt volna hozzád.
– Mikor?
– Amikor először találkoztatok.
Nem tetszett neki a kérdezősködésem. Azt mondtam, azért faggatom, mert mindent meg akarok tudni, amit lehet.
– Ne engem kérdezz! – mondta gonoszul. – Hanem őt magát! Amikor legközelebb látod, mindent megkérdezhetsz tőle.
– Tehát végül is Mescalito tényleg egy személy, akihez...
Nem engedte, hogy befejezzem. Elfordult, felvette a kulacsot, lemászott a kiszögellésről, és eltűnt a szikla mögött. Eszem ágában sem volt egyedül maradni ott, ezért követtem don Juant, noha nem hívott. Százötven méterrel arrébb egy kis patakban arcot, kezet mosott, és megtöltötte a kulacsot. Kiöblítette a száját vízzel, de nem nyelte le. Ittam egy keveset a tenyeremből, de megállított, és azt mondta, felesleges.
A kulacsot nekem nyújtva elindult visszafelé a kiszögelléshez. Újra leültünk a völggyel szemben, hátunkat a sziklához támasztva. Kérdeztem, hogy nem rakhatnánk-e tüzet. Úgy reagált, mintha valami teljesen lehetetlen dolgot kérnék, és azt mondta, azon az éjszakán Mescalito vendégei vagyunk, majd ő felmelegít minket.
A nap már lehanyatlott. Don Juan elővett két vékony pamuttakarót a zsákból, egyet odadobott az ölembe, a másikat pedig a vállára vetette, miközben elhelyezkedett törökülésben. Alattunk sötéten tátongott a völgy, kiszögellései eltűntek az esti ködben.
Don Juan mozdulatlanul ült a peyote-mező felé meredve. Élénk szél fújt az arcomba.
– Az alkonyat szakadék a világok között – mondta halkan, anélkül hogy felém fordult volna.
Nem kérdeztem, mire gondolt. Szemem elfáradt. Mámoros érzés töltött el, és hirtelen furcsa, erős vágyat éreztem, hogy sírva fakadjak.
Hasamon feküdtem, percenként változtatnom kellett a testtartásomat, mivel a sziklapadló kemény és kényelmetlen volt. Végül felültem, keresztbe tettem a lábam, és vállamra borítottam a takarót. Meglepetésemre, ez a testtartás igen kényelmesnek bizonyult, és hamarosan álomba merültem.
Arra ébredtem, hogy don Juan beszél hozzám. A teljes sötétségben alig láttam. Nem értettem, mit mond, de amikor lefelé indult, követtem. A sötétség miatt óvatosan lépdeltünk, legalábbis én. Megálltunk a sziklafal tövében. Don Juan letelepedett, és intett, hogy üljek a baljára. Kivett az inge alól egy kis bőrzacskót, kinyitotta, és maga elé helyezte a földre. A zacskó száraz peyote-rügyeket tartalmazott.
Hosszú hallgatás után kiválasztott egy rügyet. Jobb kezében tartva, két ujja között morzsolgatta, miközben halkan dúdolt valamit. Váratlanul iszonyatos üvöltést hallatott:
– Ahiiii!
Olyan furcsán és váratlanul történt, hogy halálra rémültem. Elmosódva láttam, hogy szájába veszi és rágni kezdi. Egy perc múlva felvette a zacskót, és felém hajolva azt suttogta, hogy vegyek ki egy Mescalitót, tegyem le újra elénk a zacskót és csináljam pontosan azt, amit ő.
Kivettem egy peyote-ot, és dörzsölgetni kezdtem. Ezalatt don Juan előre-hátra dülöngélve kántált. Többször a számhoz emeltem a rügyet, de szégyelltem kiáltani. Ekkor, akárcsak egy álomban, hihetetlen ordítás szakadt ki belőlem: Ahiiii! Egy pillanatig meg voltam győződve, hogy valaki más volt. Újra éreztem gyomromban az ideges rándulást. Hátraestem és kis híján elájultam. Bevettem a rügyet, és rágni kezdtem. Egy idő múlva don Juan kivett egy újabbat, és én megkönnyebbülve láttam, hogy rövid kántálás után a szájába veszi. Odaadta nekem az egész zacskót, és miután kivettem egyet, magunk elé helyeztem. Az egész procedúrát ötször ismételtük, mielőtt szomjúság tört rám. Inni akartam a kulacsból, de don Juan figyelmeztetett, hogy csak öblítsem ki a számat, és ne igyak, különben hányni fogok.
Többször gargalizáltam a vízzel. Egy ponton ellenállhatatlan kísértést éreztem arra, hogy igyak, és lenyeltem egy kicsit. Azonnal öklendezni kezdtem. Arra számítottam, hogy hasonlóan az első alkalomhoz, amikor peyote-ot rágtam, fájdalom és erőlködés nélkül fog a folyadék kiömleni a számon, de meglepetésemre csak a szokványos hányásérzést tapasztaltam. Ez azonban nem tartott sokáig.
Don Juan újabb rügyet vett ki, és ismét nekem nyújtotta a zacskót. Az egész addig ismétlődött, amíg 14 magot el nem rágtam. Ekkorra minden szomjúság-, hideg- és kényelmetlenségérzés megszűnt. Helyettük szokatlan meleg és izgatottság öntött el. Fel akartam frissíteni a számat, de a kulacs kiürült.
– Odamehetnénk a patakhoz? – kérdeztem.
A hang, melyet kiadtam, nem jutott ki a számból, hanem a szájpadlásomnak ütközött, majd vissza a torkomnak, és így visszhangzott oda-vissza a kettő között. Úgy tűnt, a lágy, zenei hang a torkomban verdeső szárnyakkal rendelkezik, melynek érintése nyugtató hatással volt rám. Az oda-vissza mozgás lassan elenyészett.
Megismételtem a kérdést. Úgy hallatszott, mintha boltozatos pincében beszélnék. Don Juan nem felelt, mire én felkeltem és a patak irányába fordultam. Hátranéztem, hogy követ-e, de ő elmerülve hallgatott valamit. Kezével intett, hogy csöndben legyek.
– Abuhtol (?) már itt van! – mondta.
Soha életemben nem hallottam ezt a szót, és éppen azon töprengtem, hogy megkérdezzem-e, amikor zajra lettem figyelmes – úgy tűnt, a fülemben zúg. A hang fokozatosan erősödött, míg végül egy zúgattyú által keltett vibráláshoz hasonlított. Egy perc múlva halkulni kezdett, majd teljesen eltűnt. A zaj ereje és durvasága megrémített. Annyira reszkettem, hogy alig bírtam a lábamon állni, de ugyanakkor teljesen józannak éreztem magam. Az iménti kábulat eltűnt, átadva helyét egy kivételesen világos érzésnek. A hang egy tudományos fantasztikus filmre emlékeztetett, melyben egy atomsugárzásos területről kirepülő, gigantikus méretű méh szárnyai rezegtek hasonló módon. Erre a gondolatra nevethetnékem támadt. Láttam, hogy don Juan újra felveszi a pihenő testtartást. Ekkor újra feltűnt az óriási méh képe. Valóságosabbnak hatott, mint a köznapi gondolat. Egyedül állt, kivételes világossággal körülvéve. Minden más kiszállt az agyamból. Erre az elmebeli tisztaságra még nem volt példa életemben, és ez újabb rettegéshullámmal borított el.
Izzadni kezdtem. Don Juan felé hajolva meg akartam mondani, hogy félek. Arca pár centire volt az enyémtől. Rám nézett, de a szemei akár egy méhé. Úgy nézett ki, mint egy kerek szemüveg, mely magától fényt áraszt. Ajkai előrenyúltak, és pattogó hangot hallatott: “Pehtuh-peh-tuh-pet-tuh.” Hátraugrottam, majd' összetörve magam a sziklafalon. Látszólag végeérhetetlen percekig kimondhatatlan félelmet éreztem. Ziháltam és nyöszörögtem. A leheletemből kicsapódó pára és az izzadság a bőrömre fagyott, mely furcsán megmerevedett. Hallottam don Juan hangját:
– Kelj fel és mozogjál! Kelj fel!
A kép eltűnt, újra az ismerős arcot láttam.
– Hozok vizet – mondtam egy újabb hosszú pillanat után. Hangom elcsuklott, alig tudtam kinyögni a szavakat. Don Juan bólintott, hogy helyes. Miközben elsétáltam, rájöttem, hogy félelmem ugyanolyan titokzatos módon elenyészett, ahogyan jött.
A patak felé közeledve észrevettem, hogy minden utamba eső tárgyat meg tudok különböztetni. Emlékeztem, hogy don Juant is tisztán láttam az imént, holott korábban a körvonalait is alig tudtam kivenni. A távolba néztem, és még a völgyön túl is tiszta volt minden, tökéletesen láttam az ottani sziklákat. Gondoltam, kora reggel lehet, de aztán felrémlett, hogy talán elvesztettem az időérzékemet. Órámra pillantottam: tíz perc múlva tizenkettő! Talán nem működik az óra? Kizárt dolog, hogy dél lenne; akkor hát csak éjfél lehet! El akartam rohanni a vízért, és gyorsan visszatérni a sziklához, de láttam don Juant közeledni, így megvártam. Közöltem vele, hogy látok a sötétben.
Sokáig szótlanul meredt rám, ha beszélt is, nem hallottam, mivel új képességem teljesen lefoglalt, vagyis hogy látok a teljes sötétségben. A legapróbb köveket is élesen ki tudtam venni. Néha úgy tűnt, hajnal vagy alkonyat van. Újra elsötétült minden, majd megint kivilágosodott. Gyorsan felfedeztem, hogy a világosság megfelel a szívem elernyedésének, míg a sötétség az összehúzódásának. A világ minden szívdobbanásomra hol elsötétült, hol fénybe borult.
Elmerültem ebben a felfedezésben, amikor újra meghallottam az előbbi furcsa hangot. Izmaim összerándultak.
– Anuhctal (most így értettem) itt van – mondta don Juan. Semmi más nem hallatszott, csak a mennydörgésszerű, elsöprő robaj. Amint csendesedett, változást vettem észre a víz mennyiségében. Az előbb még harminc centi széles patakocska óriási tóvá terebélyesedett. Valami felülről jövő fény sugárzott a tó felületén, mintha vastag műanyagon keresztül jönne. Időnként a víztükör fel-felcsillant, arany és fekete színekben. Majd sötétté és fénytelenné változott, de furcsamód érezni lehetett a jelenlétét.
Nem emlékszem, mennyi ideig kuporogtam és figyeltem a fekete tó partján. A mennydörgés közben elhalhatott, mert az zökkentett vissza (a valóságba?), hogy újra megütötte a fülem a félelmetes zúgás. Dont Juant keresve hátrafordultam, és láttam, amint eltűnik a szikla mögött. Egyáltalán nem zavart az egyedüllét; tovább guggoltam ott teljes magányban és önbizalommal. Megint felzúgott a dörgés, intenzíven, akár a szélvihar. Határozott dallamot véltem hallani; magas emberi hangok és mély basszusdob keverékét. Minden figyelmemet a zenére koncentrálva észrevettem, hogy szívem összehúzódása és elernyedése egybeesik a dob hangjával és a zenei motívumokkal.
Felálltam, mire a zene megszűnt. Próbáltam a szívverésemet hallani, de nem észleltem. Újra leguggoltam, gondolva, hogy talán a testtartásom indukálja a hangokat. De semmi nem történt. Egy hang se! Még a szívdobogásom sem hallatszott! Na, ebből elegem van, gondoltam, de amint felálltam, éreztem, hogy remeg a talaj. Úgy rázkódott a föld a lábam alatt, hogy elvesztettem az egyensúlyom. Hanyatt estem, és ott feküdtem, miközben alattam remegett a föld. Megpróbáltam egy növénybe vagy sziklába kapaszkodni, de valami csúszósat éreztem magam alatt. Felpattantam, majd egy másodperc múlva újra elestem. Az alattam levő talaj tutajként belecsúszott a vízbe. Mozdulatlanná merevedtem, és elborított a félelem hulláma, mely – mint minden más körülöttem – egyedülállónak, folyamatosnak és korlátlannak tetszett.
A fekete tavon siklottam, a földrögön gubbasztva. Olyan érzésem volt, hogy az áramlás dél felé visz. Láttam magam körül az örvénylő vizet. Érintésre a víz nehéznek, hidegnek tűnt, mintha élne.
Semmiféle partot vagy más földdarabot nem tudtam megkülönböztetni, és egyáltalán nem emlékszem az érzéseimre vagy gondolataimra ezen utazás alatt. Úgy tűnt, már órák óta sodródom, amikor tutajom kilencvenfokos fordulatot vett balra, keleti irányba. Még egy kicsit siklottam a vízen, majd váratlanul nekiütköztem valaminek, olyan hirtelen, hogy előrebuktam. Lehunytam a szemem, térdembe éles fájdalom nyilallt és kinyújtott karral értem földet. Ahogy felnéztem, láttam, hogy a talajon fekszem. Mintha a földdarab, melyen utaztam, egybeolvadt volna a szárazfölddel. Amint felültem, láttam, hogy a víz visszahúzódik. Visszafelé tartó hullámként mozgott, majd eltűnt a szemem elől.
Sokáig csak ültem ott, megpróbáltam összeszedni a gondolataimat és összefüggően meghatározni, mi történt. Az egész testem sajgott. A torkom nyílt sebként nyilallott, az ajkamat pedig elharaptam, amikor “partot” értem. Felálltam. Hideg szél csapott meg, fáztam. Ruháim teljesen átáztak. Kezem, térdem és állkapcsom úgy reszketett, hogy újra le kellett feküdnöm. Izzadságcseppek folytak a szemembe, annyira égetve, hogy kiáltottam a fájdalomtól.
Később jobban éreztem magam, felkeltem. A hajnali fényben minden tisztán látszott. Tettem néhány lépést. Emberi hangok csaptak a fülembe, hangos beszélgetésnek tűnt. A hangot követve mentem vagy negyven métert, amikor hirtelen megálltam: zsákutcába értem. Óriási sziklákból álló karám magasodott körülöttem. Sziklák újabb és újabb sorát fedeztem fel, az egész összefüggő hegyláncot alkotott. Éteri zene hallatszott a hegyekből, hangok folyékony, különleges folyama.
Az egyik szikla tövében, profilját fordítva felém, egy ember ült. Ahogy körülbelül háromszáz méterre megközelítettem, felém fordította a fejét, és rám pillantott. Visszahőköltem – olyannak tűnt a szeme, mint az imént látott víz! A mélysége, a csillogó arany és fekete szín, mind ismerős volt. Feje eperszerűen kicsúcsosodott; zöldes bőrét számtalan ragya tarkította. Hegyes formájától eltekintve, a feje a peyote növényhez hasonlított. Ott álltam és bámultam; nem tudtam levenni róla a szemem. Úgy éreztem, hogy a szeme súlyként nehezedik a mellkasomra. Elakadt a lélegzetem. Egyensúlyomat vesztve a földre zuhantam. A szemek elfordultak, és hallottam, hogy a férfi szól hozzám. A hangját először enyhe szellő édes susogásának hallottam, majd pedig zenének, hangok melódiájának, és “tudtam”, hogy azt mondja: “Mit akarsz?”
Letérdeltem elé, és beszéltem az életemről, majd zokogtam. Újra rám tekintett. Éreztem, ahogy szinte elvonszolnak ezek a szemek, és azt gondoltam, ez lesz a halálom perce. Intett, hogy lépjek közelebb. Mielőtt megtettem volna, kissé haboztam. Ahogy közelebb értem, elfordította a szemét, és felém mutatta kézfejének hátát. A dallam azt mondta: “Nézd!” A kéz közepén egy lyuk látszott. “Nézd!” – mondta ismét, és amikor belenéztem a lyukba, magamat láttam. Öreg és reszketeg alak voltam, amint görnyedten futottam, miközben fényes szikrák pattantak körülöttem. Három szikra nekem csapódott, kettő a fejemnek és egy a bal vállamnak. Az alak a lyukban egy pillanatra felegyenesedett, majd az egész jelenés eltűnt.
Mescalito felém fordította a szemeit, melyek olyan közel voltak hozzám, hogy “hallottam” azt a különös, lágy morajlást, amit azon az éjjelen már többször. A szemek fokozatosan nyugodttá váltak, és végül arany és fekete csillámlással tarkított békés tóhoz hasonlítottak.
Még egyszer elfordította a szemét, majd szöcskeként jó negyven méterre ugrott, s addig-addig ugrándozott, amíg eltűnt.
A következő dolog, amire emlékszem, hogy nekiindultam. Világos aggyal próbáltam felismerni jellegzetes iránypontokat, mint például távoli hegyeket, hogy betájoljam magam. A főbb pontokkal voltam elfoglalva az egész kaland alatt, és úgy véltem, hogy balra kell lennie északnak. Már egy jó ideje haladtam ebben az irányban, amikor feltűnt, hogy nappal van, és már nem használom az “éjszakai látásomat”. Ránéztem az órámra, ami nyolcat mutatott.
Tíz óra lehetett, amikor visszaérkeztem a kiszögelléshez, ahol don Juant alva találtam.
– Hol voltál? – kérdezte, miután felébredt.
Leültem és megpróbáltam lélegzethez jutni. Hosszú hallgatás után megkérdezte:
– Találkoztál vele?
Elkezdtem mesélni a kalandjaimat az elejétől fogva, de don Juan félbeszakított, mondván, hogy csak az számít, láttam-e Mescalitót vagy nem. Kérdezte, hogy milyen közel kerültem hozzá, mire mondtam, hogy kis híján megérintettem. Ez a rész már felkeltette az érdeklődését. Figyelmesen végighallgatott, félbeszakítás és kommentár nélkül; csak a jelenség formájára, megjelenésére és egyéb részletekre vonatkozóan tett fel kérdéseket. Már dél felé járt, mire kielégítettem a kíváncsiságát. Ekkor felkelt, rám szíjazott egy vászonzsákot és felszólított, hogy menjek mögötte. Azt mondta, szabadon fogja Mescalitót ereszteni, nekem pedig a kezembe kell fognom, és gyengéden a zsákba kell raknom.
Ittunk egy kis vizet, majd elindultunk. A völgy széléhez érve don Juan kissé habozott, milyen irányba forduljunk. Miután eldöntötte, egyenesen haladtunk arrafelé.
Amint egy peyote-palántához értünk, don Juan leguggolt, és lemetszette a csúcsát recés késével. A talajjal párhuzamos vágást ejtett, és a “sebet”, ahogy ő nevezte, tiszta kénporral szórta be. Bal kézzel tartva a frissen levágott csúcsot, jobbjával hintette a port. Majd átadta nekem a hajtást, melyet utasítása szerint két kézzel megfogva beleraktam a zsákba.
– Húzd ki magad, és nehogy hozzáérintsd a talajhoz, növényekhez vagy bármihez – ismételte újra és újra, mintha azt gondolná, hogy elfelejtem.
Hatvanöt hajtást gyűjtöttünk. Amikor tele lett a zsák, a hátamra akasztotta, és a mellkasomra újabb tartót szerelt fel. Mire átszeltük a fennsíkot, két telj zsákunk volt, összesen 110 rüggyel. Alig tudtam menni a zsákok mérete és súlya miatt.
Don Juan azt suttogta, hogy a zsákok azért olyan súlyosak, mert Mescalito vissza akar térni a földbe. Szomorú, mert el kell hagynia a lakhelyét, ezért érzem a súlyát. Főleg arra kellett ügyelnem, nehogy a talajhoz érintsem a zsákot, mert ha ez történne, Mescalito többé nem engedné, hogy magammal vigyem.
Egy idő után a szíjak tűrhetetlenül vágták a vállamat. Valami iszonyú erővel húzott lefelé. Nyugtalanság töltött el; észrevettem, hogy egyre gyorsabban lépkedek, szinte már futva – mégis don Juan mögött maradtam.
Hirtelen megszűnt a hátamra nehezedő súly, terhem szivacsszerűen könnyű lett. Könnyedén szaladva utolértem don Juant, és mondtam, hogy már nem érzem a súlyt. Elmagyarázta, hogy elhagytuk Mescalito lakhelyét.

1962. július 3., kedd
– Azt hiszem, Mescalito majdnem elfogadott téged – szólt hozzám don Juan.
– Mi az, hogy majdnem?
– Nem ölt meg, sőt semmi bántódásod nem esett. Jól rád ijesztett, de azt sem komolyan. Ha egyáltalán nem fogadott volna el, akkor haragos szörnyként jelent volna meg. Vannak emberek, akik úgy ismerték meg a borzalom valódi jelentését, hogy találkoztak Mescalitóval, aki nem fogadta el őket.
– Miért nem mondtad nekem, mielőtt a mezőre vittél, hogy ilyen borzalmas tud lenni?
– Azért, mert nincs meg a bátorságod, hogy tudatosan keresd őt. Gondoltam, jobb, ha előre nem tudod, mire számíthatsz.
– De meg is halhattam volna!
– Igen, talán. Én azonban biztos voltam a sikeredben. Egyszer már játszottál vele, és akkor nem bántott. Gondoltam, hogy ez alkalommal is könyörületes lesz hozzád.
Faggattam, hogy tényleg úgy gondolja-e, hogy Mescalito könyörületes volt velem. Hiszen szörnyű élményben volt részem, és majd' meghaltam a félelemtől.
Don Juan szerint Mescalito kivételes kedvességgel bánt velem, olyan jelenetet mutatott meg nekem, mely válaszolt egy kérdésemre. Azt mondta, Mescalito megleckéztetett engem. Kérdeztem, hogy mivel, és hogy mi ennek az értelme, de erre azt válaszolta, hogy ezt lehetetlen megmondani, mivel én túlságosan féltem attól, hogy pontosan megtudjam, mit akarok kérdezni Mescalitótól.
Don Juan megpróbált rávenni, hogy emlékezzek, mit mondtam Mescalitónak, mielőtt megmutatta volna a kezén a jelenetet. Képtelen voltam eszembe idézni. Csak arra emlékeztem, hogy térdre hullva “meggyóntam a bűneimet” neki.
Úgy tűnt, don Juant nem érdekli tovább a téma. Megkérdeztem tőle, hogy meg tudja-e nekem tanítani az általa énekelt dal szavait.
– Nem. Azok kizárólag az én szavaim, melyeket a védelmező tanított nekem. Az énekek az enyémek. Nem mondhatom el őket neked.
– De miért nem, don Juan?
– Mert ezek a dalok, amelyek köztem és a védelmező közt kapocsként szolgálnak. Biztos vagyok benne, hogy egyszer téged is meg fog tanítani a saját énekeidre. Addig csak várjál, és ne feledd: soha, de soha ne vedd át azokat a dalokat, és ne is kérdezz róluk, melyek egy más emberhez tartoznak.
– Mi volt az a név, amelyen szólítottad? Ezt meg lehet mondani?
– Nem, soha nem lehet kiejteni a nevét, csak akkor, amikor hívja az ember.
– És ha én is hívni akarom?
– Azon a napon, amikor elfogad téged, megmondja neked a nevét. Ezen a néven egyedül te szólíthatod, akár hangosan hívod, akár magadnak mormolod csendesen. Lehet, hogy azt fogja mondani, hogy Jóska a neve. Ki tudja?
– De miért nem lehet használni a nevét, ha az ember róla beszél?
– Láttad a szemeit, nem? A védelmezővel nem tanácsos bolondozni. Éppen ezért nem tudok felülemelkedni azon, hogy játszott veled!
– Hogyan lehet ő védelmező, ha bántani tud embereket?
– A válasz egyszerű. Mescalito azért védelmező, mert elérhető mindazok számára, akik keresik őt.
– De hát nem igaz az, hogy ezen a világon bármi elérhető azok számára, akik akarnak valamit?
– Ez nem így van. A szövetségesek hatalma csak a brujók számára elérhető, de Mescalitóból mindenki részesülhet.
– Akkor miért bánt egyes embereket?
– Nem mindenki szereti őt; mégis mindenki meg akarja szerezni, azt gondolva, hogy hasznot húz belőle anélkül, hogy ezért megdolgozott volna. Az ilyenek találkozása Mescalitóval mindig rettenetes.
– Mi történik, ha valakit teljesen elfogad?
– Úgy jelenik meg számára, mint egy ember vagy mint fény. Annak a számára, akit elfogadott, Mescalito állandó jellegű. Soha nem változik meg azután. Lehet, hogy a legközelebbi találkozásotoknál fényként jelenik meg, és egyszer talán még el is repülhetsz vele, és felfedi neked a titkait.
– Mit kell tennem, hogy ide eljussak?
– Erős embernek kell lenned, és igaz életet kell élned.
– Milyen az igazi élet?
– A tudatossággal élt, erős, jó élet.

5
 
Don Juan időközönként érdeklődött a Datura növényem hogyléte felől. Az ültetés utáni évben a hajtás terebélyes bokorrá fejlődött. Magokat is hajtott, és a magházak megszáradtak. Don Juan ekkor úgy ítélte, itt az ideje, hogy többet is megtudjak az ördögmagról.

1963. január 27., vasárnap
Don Juan ma előzetes információval szolgált a Datura-gyökér “második adagjáról”, mely a hagyomány elsajátításának második lépése. Azt mondta, hogy a gyökér második adagja a tanulás tényleges kezdete; ehhez képest az első adag csak gyermekjáték. A második adagon uralkodni kell, legalább hússzor be kell venni, mielőtt a harmadik lépésre térhetne az ember.
– Mit csinál a második adag? – kérdeztem.
– Az ördögmag második részét a látásra használják. Ennek segítségével az ember átszárnyalhat a légen, hogy lássa, mi történik bármilyen más helyen, amire csak kíváncsi.
– Az ember tényleg repülhet a levegőben?
– Miért ne? Mint már mondtam, az ördögmag azoknak való, akik a hatalmat akarják. Az ember, aki ura a második adagnak, az ördögmagot hihetetlen dolgok véghezvitelére tudja használni, hogy még több hatalmat szerezzen.
– Például milyen dolgokra gondolsz?
– Ezt nem tudom megmondani. Minden ember különböző.

1963. január 28., hétfő 
Don Juan azt mondta:
– Ha sikeresen túljutsz a második lépcsőfokon, akkor még egy lépést tudok neked mutatni. Miközben az ördögmaggal ismerkedtem, ráébredtem, hogy ő nem nekem való, és nem is haladtam többé az ő útján.
– Miért döntöttél így, don Juan?
– Az ördögmag minden alkalommal kis híján megölt engem, amikor használni akartam. Egyszer annyira rosszul voltam, hogy azt hittem, végem. Pedig el tudtam volna kerülni az összes fájdalmat.
– Hogyan? Van erre valamilyen speciális módszer?
– Igen.
– Ez valamilyen szabály vagy cselekvési mód, vagy mi?
– Ez a dolgok megragadásának a módja. Például én túlságosan mohón viselkedtem, amikor az ördögmagról tanultam. Úgy ragadtam meg a dolgokat, mint a gyerekek a cukorkát. Az ördögmag csupán egy a millió út közül (un camino entre cantidades de caminos). Mindig észben kell tartanod: egy ösvény az csupán egy ösvény; ha úgy érzed, nem szabad rálépned, akkor semmilyen körülmények között sem kell ott maradnod. Hogy ezt ilyen világosan lásd, fegyelmezetten kell élned. Csak akkor jössz rá, hogy minden út csupán egy út, és semmi kár nem származik sem rád nézve, sem másokra, ha a szíved parancsára otthagyod ezt az ösvényt. A szándékodnak azonban – hogy a választott utat járod vagy letérsz róla – félelemtől és ambíciótól mentesnek kell lennie. Figyelmeztetlek: minden utat alaposan és tudatosan vizsgálj meg. Próbáld ki annyiszor, ahányszor fontosnak tartod. És ekkor tegyél fel magadnak, de kizárólag csak önnönmagadnak egy kérdést. Ilyen kérdést csak egy nagyon öreg ember tud feltenni. Jótevőm beszélt egyszer erről, amikor még fiatal voltam, és túlságosan forrt a vérem, hogy ezt felfogjam. Most már tisztában vagyok vele. Megmondom, mi ez a kérdés: Van ennek az útnak szíve? Minden út egyforma: sehova sem vezet. Az ösvények a bozótba vezetnek, vagy azon keresztül haladnak. Saját életemben hosszú-hosszú utakat tettem meg, mégsem vagyok sehol. De jótevőm kérdése megvilágosodott. Van ennek az útnak szíve? Ha igen, akkor az út jó, ha nem, akkor haszontalan. Egyik sem vezet sehová, de míg az egyik szívvel rendelkezik, a másik nem. Az egyiken az ember örömmel utazik, és amíg az utat követi, eggyé olvad vele. Ha a másikat választja, elátkozza az életét. Az egyik út erőssé tesz, a másik legyöngít.

1963. április 21., vasárnap
Április 16-án, kedden délután, elmentünk don Juannal a hegyekbe, ahol az ő Datura növényei vannak. Megkért, hogy hagyjam egyedül, és várjam meg az autóban. Három órával később tért vissza egy piros vászonba burkolt csomaggal. A hazafelé tartó úton rámutatott a csomagra, mondván, hogy ez az utolsó ajándéka számomra.
Megkérdeztem, hogy úgy érti-e, többé nem tanít engem? Erre azt válaszolta, hogy most már nekem is van egy kifejlett növényem, ezért nem lesz szükségem az övére.
Késő délután a szobájában ültünk, don Juan behozott egy finoman kidolgozott mozsarat és mozsártörőt. Az edény átmérője úgy tizenöt centi lehetett. Egy nagy csomagot kibontva kiválasztott két kisebb pakkot, és mellém helyezte őket egy szalmaszőnyegre. Ezután négy hasonló méretű csomagocskát is hozzárakott abból, amit aznap hozott haza. Azt mondta, hogy ezek magok, és finom porrá kell őrölnöm. Kinyitotta az első csomagot, és a tartalmát a mozsárba szórta. Kerek, száraz, karamellsárga árnyalatú magok voltak.
Elkezdtem dolgozni, egy idő után kijavította mozdulataimat. Mutatta, hogy a törőt a mozsár egyik felének kell nyomnom, majd a fenekén át kell siklani a másik oldalra. Kérdeztem, mi a célja a porral, de nem akarta megmondani.
Az első adagot nagyon nehéz volt megőrölni, majd négy órát tartott. Megfájdult a hátam a testtartástól, melyben kuporogtam. Végighevertem a földön, és ott helyben el akartam aludni, de don Juan kinyitotta a következő zacskót, és beletöltötte a mozsárba. Ezek a magok kissé sötétebbnek tűntek, mint az előzők, és össze is voltak ragadva. A zsák tartalmazott még apró, kerek, sötét granulátumot.
Szerettem volna enni valamit, de don Juan azt mondta, hogy ha tanulni akarok, akkor követnem kell a szabályt, ami abból állt, hogy mialatt a második adag titkaival ismerkedem, csak egy kevés vizet vehetek magamhoz.
A harmadik zacskó maroknyi élő, fekete gabonazsizsiket tartalmazott. Az utolsóban pedig néhány friss, fehér, lágy mag volt – ennek ellenére rostos, és alig lehetett finom pasztává őrölni, amint don Juan megkívánta. Miután összemorzsoltam a négy zacskó tartalmát, don Juan kimért kétcsészényi zöldes vizet, egy agyagedénybe öntötte, és feltette a tűzre. Miután felforrt, hozzáadta az első adag porrá tört magot. A bőrtarisznyájában tartott hosszú, hegyes fa- vagy csontdarabbal kavarni kezdte. Miután újra felforrt a víz, az előbbi eljárás szerint egyenként hozzáadta a maradék adagokat. Végül még egy pohár hasonló színű vizet hozzáöntve hagyta, hogy kis lángon tovább forrjon az egész.
Ekkor közölte, hogy itt az ideje összemorzsolni a gyökeret. Kiválasztott egy hosszúkás Datura-gyökérdarabot, körülbelül egy fél métereset. Az átmérője lehetett vagy négy centi. Ezt a második adagot is ő maga mérte ki, mivel ez még mindig az ő gyökere volt. Azt mondta, hogy legközelebb, amikor az ördögmagot próbálom, már magamnak kell a saját gyökeremet kiadagolni.
Don Juan odatolta elém a nagy mozsarat, és én ugyanúgy morzsoltam össze a gyökeret, ahogyan ő tette az első adaggal. Az ő irányítása mellett végeztem a műveletet, majd az összetört anyagot kinn hagytuk az éjjeli levegőn ázni a vízben. Ezalatt a forró keverék megszilárdult az agyagedényben. Don Juan ekkor levette a tűzről, és egy hálóban felakasztotta a szoba közepén lógó kampóra.
Április 17-én reggel nyolc óra körül nekiláttunk, hogy a gyökérkivonatot átmossuk vízzel. Szép, meleg nap volt, és don Juan annak jeleként értékelte a jó időt, hogy az ördögmag kedvel engem. Azt mondta, hogy a jelenlétem arra emlékezteti őt, hogy vele milyen kegyetlenül bánt a mag.
A gyökérkimosásnál ugyanazt az eljárást követtük, amit az első adagnál megfigyeltem. Miután nyolcszor cseréltük a vízréteget, késő délutánra mintegy kiskanálnyi sárgás anyag maradt az edény fenekén.
Bementünk a szobába, ahol még ott feküdt érintetlenül két kis zacskó. Az egyik zacskót kinyitva belenyúlt, és a zsák száját a másik kezével összefogta a csuklója körül. Kézmozgásából ítélve mintha valamit megfogott volna benne. Hirtelen mozdulattal, mint egy kesztyűt, lehántotta a zacskót a kezéről, és valamit az orrom alá dugott. Egy gyíkot tartott a markában, pár centiméterre a szememtől. Valami szokatlant láttam a gyík szája körül. Miután egy percig csak bámultam, hirtelen önkéntelenül visszahőköltem. A száj durva öltésekkel össze volt varrva. Don Juan rám szólt, hogy fogjam az állatot a bal kezembe. Megragadtam, és éreztem, hogy ott vergődik a tenyeremben. Hányingerem támadt, kezem izzadni kezdett.
Az utolsó zacskóból hasonló mozdulatokkal elővarázsolt egy újabb gyíkot. Ezt is közel tartotta hozzám; láttam, hogy ennek meg a szemhéja volt összevarrva. Az újabb gyíkot a jobb kezembe kellett fognom.
Most már tényleg nagyon rosszul éreztem magam. Legyőzhetetlen vágy tört rám, hogy elhajítsam az állatokat, és elszaladjak.
– Ne nyomd össze őket! – szólt don Juan, és hangja valahogy megkönnyebbülést hozott nekem. Kérdezte, mi lelt. Igyekezett komolynak látszani, de nem tudta fegyelmezni a vonásait, és elnevette magát. Próbáltam görcsös kéztartásomon lazítani, de annyira izzadt a tenyerem, hogy a gyíkok kis híján kicsusszantak. Kis mancsaikkal kaparászták a tenyeremet, melytől rettenetes undor és hányinger fogott el. Lehunytam a szemem, fogaimat összeszorítottam. Az egyik már a csuklómnál vergődött, csak a fejét kellett kiszabadítania két ujjam szorításából. A testi rosszullét és kényelmetlenség különös érzését éltem át. Azt sziszegtem a fogaim között don Juannak, hogy vegye le az átkozott dögöket rólam. Önkéntelenül reszketett a fejem. Don Juan csak nézett rám kíváncsian. Úgy morogtam, mint egy medve, és ráztam a testem. Végre belepottyantotta a gyíkokat a zacskókba, és nevetésben tört ki. Hiába akartam vele vidulni, a gyomrom teljesen felkavarodott, le kellett feküdnöm a földre.
Elkezdtem magyarázni, hogy az váltotta ki ezt az érzést, hogy éreztem a mancsuk kaparászását a tenyeremen, mire ő kifejtette, hogy egy embert sok mindennel őrületbe lehet kergetni, kiváltképpen, ha nincs meg benne a tanuláshoz szükséges elhatározás és céltudatosság. Ha valaki azonban világos, hajlíthatatlan szándékkal rendelkezik, akkor érzelmei semmiben nem akadályozhatják meg, mivel képes rajtuk uralkodni.
Rövid várakozás után don Juan újra kezembe adta a gyíkokat. Azt mondta, hogy fejjel felfelé tartva, gyengéden dörzsöljem őket a halántékomhoz, és kérdezzem meg tőlük, amit tudni akarok.
Először nem értettem, mit kell tennem. Újra kijelentette, hogy kérdezzek meg bármit a gyíkoktól, amit tudni szeretnék. Példákat is sorolt: kérdezhetnék emberekről, akikkel rendszerint nem találkozom, elveszett tárgyakról vagy helyekről, ahol még nem jártam. Mikor rájöttem, hogy a jövőbe látásról beszél, nagyon izgatott lettem. Úgy elkezdett verni a szívem, hogy alig kaptam levegőt.
Figyelmeztetett, hogy most, az első alkalommal, ne személyes ügyekről kérdezzek, hanem inkább valami olyasmiről, aminek semmi köze nincs hozzám. Gyorsan és világosan kellett döntenem, mert – mint mondta – a gondolatot visszafordítani már nem lehet.
Vadul próbáltam eszembe idézni olyat, amit tudni szeretnék. Don Juan erélyesen noszogatott, és én megdöbbenve tapasztaltam, hogy nem jut eszembe semmi, amit “megkérdezhetnék” a gyíkoktól.
Kínosan hosszú várakozás után eszembe ötlött valami. Nemrég történt, hogy egy könyvtárból nagy mennyiségű könyvet elloptak. Nem érintett személyesen az ügy, de kíváncsi voltam, ki lehetett. Semmilyen előfeltételezéssel nem rendelkeztem a személy vagy személyek kilétét illetően, akik elvihették a könyveket. Halántékomhoz dörgöltem a gyíkokat, és megkérdeztem, ki volt a tolvaj.
Egy idő múlva don Juan visszarakta a gyíkokat a zacskóba, majd közölte, hogy nincs semmiféle mély titok a gyökerek és a pép körül. A paszta megmutatja a helyes irányt, a gyökér pedig világossá teszi a dolgokat. A valódi misztérium a gyíkokban van. Bennük rejlik a második adag varázserejének titka. Kérdeztem, hogy különleges gyíkok-e, mire igennel válaszolt. A saját növényemnek a környezetéből kell összeszedni őket, és a barátaimnak kell lenniük. Kitartó gondoskodás kell ahhoz, hogy az ember megszerezze a gyíkot barátjának. Etetéssel és becéző szavakkal kell kialakítani a szoros kapcsolatot.
Kérdeztem, miért olyan fontos a barátságuk. Szerinte a gyíkok csak annak engedik megfogni magukat, akit már ismernek, és aki komolyan veszi az ördögmagot, annak a gyíkokat is komolyan kell vennie. A szabály szerint a gyíkokat azután kell megfogni, miután a pép és a gyökér elkészült, és az időpont is fontos: késő délután. Ha az ember nincs bizalmas kapcsolatban ezekkel az állatokkal, akár napokat eltölthet sikertelenül, az elfogásuk nélkül; a paszta pedig csak egyetlen napig jó. Ezután utasítások sorozatával látott el, hogy mit kell tenni a gyíkok elfogását követően.
– A gyíkokat elfogásuk után külön zacskóba helyezd. Majd kezdjél az elsőhöz beszélni: kérdd meg, hogy ne haragudjon, amiért bántod, és könyörögjél, hogy legyen segítségedre. Egy fából készült tűvel varrd össze a száját. Ehhez az agávé rostját és egy choyatüskét használj; az öltéseket szorosra vedd. A másik gyíknak is mondd el ugyanezt, majd annak a szemhéját oltsd össze. Mire leszáll az éjszaka, készen leszel. Az összevarrt szájú gyíknak magyarázd el, mi az, amit tudni akarsz. Mondd meg neki, hogy menjen és találja ki számodra; és hogy azért varrtad össze a száját, hogy siessen vissza hozzád, és máshoz ne szóljon. Engedd, hogy belemásszon a pasztába, miután azzal bekented a fejét, majd tedd le a földre. Ha a jó szerencséd irányába indul el, akkor a varázslat könnyű és sikeres lesz; amennyiben az ellenkező irányba, akkor sikertelen. Ha feléd mozdul (déli irányba), akkor a szokványos jó szerencsénél jóval többre számíthatsz, de ha tőled elfelé indul (északra), akkor a varázslás nagy nehézségekbe ütközik. Még az is előfordulhat, hogy meghalsz! Ha elmegy tőled, akkor abba kell hagynod az egészet. Ezen a ponton még dönthetsz, hogy otthagyod – ebben az esetben nem lesz hatalmad a gyík felett, de ez még mindig jobb, mint az életedet veszteni. Ugyanakkor a figyelmeztetés ellenére is folytathatod a varázslást; ekkor azonban a másik gyíkot meg kell kérned, hogy hallgassa meg testvére történetét, és azt mesélje el neked.
– De hogy tudja a bevarrt szájú gyík elmondani, mit látott? Hiszen épp azért van összevarrva a szája, hogy ne tudjon beszélni – mondtam.
– Ez azt akadályozza meg, hogy idegenekkel szóba álljon. Azt mondják, a gyíkok beszédesek, és minden alkalmat megragadnak erre. Mindenesetre a következő teendő az, hogy rá kell kenni a pasztát a fejére, majd a jobb halántékodhoz kell dörzsölnöd, de vigyázz, hogy a pép semmiképpen ne érjen a homlokodhoz. A tanulás kezdetén hasznos, ha a gyíkot a derekánál fogva a jobb válladhoz kötöd egy madzaggal, így nem tudod elveszteni vagy kárt tenni benne. A tanulás során azonban, ahogy egyre jobban megismerkedsz az ördögmaggal, a gyíkok megtanulnak a parancsodnak engedelmeskedni, és ott maradnak a válladon. Miután a gyík fején lévő pépet a halántékodra kented, mártsd bele mindkét kezed ujjait a pasztába. Ezzel kenjed be mindkét halántékodat és a fejed két oldalát. Az anyag gyorsan szárad, és többször föl lehet kenni. Minden alkalommal először a gyík fejét használd, és azután az ujjaidat. Előbb-utóbb az a gyík, aki elment körülnézni, visszatér, és elmondja testvérének, mit látott az útján. Akkor a vak gyík ezt elmeséli neked, mintha a fajtájához tartoznál. Ha a varázslást befejezted, engedd el a gyíkot, de ne figyeld meg, merre megy. Ássál egy mély gödröt puszta kézzel, és mindent, amit felhasználtál, temess el.
Délután hat óra körül don Juan az edényből egy palalemezre kente a gyökérkivonatot. Nem volt több, mint egy teáskanálnyi sárgás anyag. A felét belehelyezte egy csészébe, és felöntötte sárgás vízzel. Kezében rázogatta a csészét, hogy az anyag feloldódjon, majd odaadta, hogy igyam meg a keveréket, íztelennek találtam, csak egy enyhe keserű aroma maradt a számban. Zavart, hogy a víz túl forró volt. A szívem verni kezdett, de hamarosan megnyugodtam.
Don Juan odahozta a pasztát tartalmazó csészét. A pép szilárdan és üvegszerűen tapadt a pohárhoz. Megpróbáltam az ujjammal beleszúrni a sima felületbe, mire don Juan odaugrott, és ellökte a kezemet. Nagyon ingerült lett, és közölte, hogy nagy meggondolatlanságot követtem el, és amennyiben tényleg tanulni akarok, óvatosnak kell lennem. A hatalom itt van, mutatott a pasztára, de senki nem tudja, valójában milyen hatalom is ez. Elég rossz, hogy a saját céljaink érdekében meg kell bolygatnunk – erről azonban nem tehetünk, mivel emberek vagyunk –, viszont megfelelő tiszteletet kell tanúsítanunk. Az anyag úgy nézett ki, mint a zabkása. Legalábbis tartalmazott annyi rostot. Don Juan kért, hogy vigyem oda a gyíkos zacskókat. Kivette az összevarrt szájút és óvatosan átnyújtotta nekem. A bal kezemmel fogtam, majd a fejére kellett egy kis pépet kennem az ujjammal. Ezután bele kellett raknom az edénybe, és teljesen belesüllyeszteni az anyagba.
Mondta, hogy vegyem ki a gyíkot az edényből. Felvette a lábost, és a házától nem messze eső sziklás térségre vezetett. Rámutatva egy nagy kőre, megkért, hogy üljek elé, mintha csak a Datura-növényem volna, és a gyíkot az arcom előtt tartva, magyarázzam el neki újra, mit akarok megtudni, majd kérjem meg, hogy menjen útjára, és találja meg a választ. Mindenképpen meg kellett mondanom az állatnak, hogy sajnálom a neki okozott kellemetlenséget, de megígérem, hogy cserébe minden gyíkhoz kedves leszek. Ezután don Juan felszólított, hogy fogjam a gyíkot a bal kezem harmadik és negyedik ujja közé, ahol egyszer megsebesített, és járjak el egy táncot a szikla körül, ahogyan azt tettem, amikor az ördögmagot átültettem a saját helyemre. Kérdezte, hogy emlékszem-e mindarra, amit akkor csináltam, mire mondtam, hogy igen. Hangsúlyozta, hogy mindent ugyanúgy kell végezni; amennyiben nem emlékeznék, várnom kell, amíg eszembe jut. Nagyon komolyan figyelmeztetett, hogy ha nem elég körültekintően járok el és elsietem a dolgot, bajom eshet. Utolsó utasítása az volt, hogy tegyem a bevarrt szájú gyíkot a földre, és figyeljem, merre indul, hogy meg tudjam mondani a kaland kimenetelét. Egy pillanatra sem szabad levennem a szemem róla, mert a gyíkok közismert trükkje, hogy elvonják az ember figyelmét, és aztán elszelelnek.
Még nem sötétedett be egészen. Don Juan az égre pillantott.
– Most egyedül hagylak – mondta, majd elsétált.
Pontosan követve az utasításokat, letettem a gyíkot. Ott maradt mozdulatlanul; majd rám nézett, és kelet felé futott a sziklák közé, ahol eltűnt.
Leültem a földre a szikla elé, mintha a növényemmel szemben ülnék. Mélységes szomorúság borított el. Kíváncsi voltam, mi történt a bevarrt szájú gyíkkal. Elgondolkoztam furcsa utazásán és azon, hogy hogyan pillantott rám, mielőtt eliramlott. Furcsa, zavaró gondolatok leptek meg. A magam módján tulajdonképpen én is egy furcsa utazáson levő gyík voltam. A végzetem talán csak annyi, hogy lássak; abban a percben úgy éreztem, hogy soha nem leszek képes beszámolni arról, amit megláttam. Teljesen besötétedett, alig tudtam kivenni a sziklákat. Don Juan szavai jutottak eszembe: “Az alkonyat hasadék a világok között!”
Hosszú habozás után nekiláttam az előírt teendőknek. A paszta, noha úgy nézett ki, mint a zabkása, tapintásra teljesen másnak tűnt: furcsán simának és hidegnek, és különös, átható szagot árasztott. Bőrömre kenve gyorsan megszáradt, és hidegérzést váltott ki. Tizenegyszer dörzsöltem be a halántékomat anélkül, hogy valamit is éreztem volna. Nagyon koncentráltam, hogy bármilyen hangulati vagy észlelésbeli változást észrevegyek, de hát azt sem tudtam, mire számítsak. Az igazság az, hogy fogalmam sem volt a tapasztalat mibenlétéről, ezért tovább erőltettem az agyam, hogy valamilyen irányadóra bukkanjak.
A gyorsan száradó pép lehámlott a halántékomról. Éppen újabb adagot készültem fölkenni, amikor észrevettem, hogy japán módra a sarkamon ülök. Egészen odáig törökülésben voltam, és nem emlékeztem, mikor változtattam testtartást. Időbe telt, amíg ráébredtem, hogy valamiféle boltíves kolostor padlóján ülök. Először azt hittem, téglából épültek, de közelebbről megvizsgálva láttam, hogy terméskő boltívek.
Ezt a hirtelen változást nem tudtam felfogni. A látvány kusza vízióként jelent meg, akárcsak egy álomban. Viszont a látvány elemei változatlanok maradtak. Bármelyiknél meg tudtam állni, és alaposan megnézhettem. A vízió kevésbé volt tiszta és valóságos, mint amit a peyote hatására átéltem. Itt valami elmosódó, kellemes pasztellárnyalatú élményként hatott rám a látvány.
Kíváncsi voltam, fel tudok-e egyáltalán kelni, és a következő, amire ráeszméltem, az volt, hogy megyek. Egy lépcső tetején álltam, és megláttam a lépcső alján H.-t, egy barátnőmet. Lázas szemeiben őrület csillogott. Olyan intenzitással kacagott, hogy megrémültem. Elindult a lépcsőn felfelé, én pedig el akartam rohanni vagy fedezékbe bújni, mivel “ő már egyszer becsavarodott”. Ez a gondolat furakodott az agyamba. Elrejtőztem egy oszlop mögé, ő pedig egy pillantás nélkül elhaladt mellettem. “Hosszú utazásra indul” – volt a másik eszembe ötlő gondolat. Az utolsó gondolat, amire emlékszem, így hangzott: “Amikor a becsavarodás szélén áll, mindig kacag.”
Egyszerre minden éles lett, már nem hasonlított az álomra. Normális jelenetnek tűnt, melyet mintha ablaküvegen keresztül szemléltem volna. Amikor megpróbáltam megérinteni az oszlopot, rájöttem, hogy nem tudok megmozdulni, de azt tudtam, hogy addig állhatok ott, amíg akarok, és nézhetem a látványt. Benne voltam, de mégsem képeztem részét.
Ésszerű gondolatok és érvek sortűzként cikáztak át agyamon. Amennyire meg tudtam ítélni, a józan tudatosság állapotában voltam. Minden egyes elem világba tartozott. Mégis tudtam, hogy nem a szokványos valóságot élem át.
Hirtelen megváltozott a színhely. Éjszaka, és egy épület halljában álltam. Az épületben uralkodó sötétség döbbentett rá, hogy az előző jelenetben fényesen ragyogott a nap. Milyen közhely, hogy akkor nem vettem észre! Az új látomásban láttam, hogy egy fiatalember jön ki egy szobából hátán hatalmas hátizsákot cipelve. Nem tudtam, ki az, bár már láttam egypárszor. Elhaladt mellettem, és lement a lépcsőn. Addigra eltűntek félelmeim és ésszerű kételyeim. “Ki ez az ember? És miért láttam őt?” – gondoltam magamban.
Újabb jelenet következett, láttam, amint a férfi megrongálja a könyveket. Néhány lapot összeragasztott, jeleket kiradírozott és így tovább. Majd faládákba rendezte a könyveket, egy egész halom láda tornyosult ott – nem a szobájában, hanem egy raktárhelyiségben. Más képek, kevésbé élesek tolultak az agyamba. A jelenet elhomályosodott. Szédülni kezdtem.
Arra ébredtem, hogy don Juan ráz a vállamnál fogva. Segített felkelni, és visszamentünk a házba. Három és fél óra telt el attól kezdve, hogy elkezdtem a pépet a halántékomba dörzsölni, de a vizionáló állapot nem tarthatott tovább tíz percnél. Semmilyen kellemetlen utóhatást nem éreztem, csak azt, hogy éhes és álmos vagyok.

1963. április 18., csütörtök
Don Juan még az elmúlt éjjel megkért, hogy meséljem el, mit tapasztaltam, de az álmosság megakadályozott ebben. Ma, amint felébredtem, újra előállt ezzel.
– Ki mondta azt neked, hogy ez a lány, H., már becsavarodott egyszer? – kérdezte, amikor befejeztem a történetet.
– Senki. Ez csak az egyik gondolat, ami eszembe ötlött.
– Szerinted a te gondolataid voltak?
Mondtam, hogy az enyémek, bár semmi okom nem volt arra, hogy azt gondoljam, H. beteg. Úgy tűnt, hogy a furcsa gondolatok a semmiből pattantak elő. Kérdően nézett rám. Mi van, nem hisz nekem? Erre nevetve azt mondta, hogy én rendszerint figyelmetlenül cselekszem.
– Miért, mit tettem rosszul, don Juan?
– Hallgatnod kellett volna a gyíkokra.
– Hogyan?
– A válladon ülő gyíkocska elmondta neked mindazt, amit a testvére látott. Beszélt hozzád. Mindent elmesélt, te meg nem figyeltél! Ehelyett azt gondoltad, hogy a gyík szavai a saját gondolataid.
– De hát a saját gondolataim voltak, don Juan!
– Nem. Ez ennek a varázslatnak a lényege. Tulajdonképpen a látomást inkább hallgatni kell, mint nézni. Velem is ugyanez történt. Figyelmeztetni akartalak, de eszembe jutott, hogy a jótevőm sem figyelmeztetett engem.
– Te is azt élted át, amit én?
– Én pokoli utazásban vettem részt, kis híján meghaltam.
– Miért volt pokoli?
– Talán mert az ördögmag nem kedvelt engem, vagy én nem voltam biztos abban, mit akarok kérdezni. Mint te tegnap. Valószínűleg egy lányra gondoltál, amikor megkérdezted a gyíkot a könyvekről.
– Nem emlékszem.
– A gyíkok soha nem tévednek, minden gondolatot kérdésnek fognak föl. Amikor a gyík visszatért, olyan dolgokat mesélt neked H.-ról, amiket senki nem fog megérteni, hiszen még te sem tudod pontosan, mi járt a fejedben.
– És a másik vízió, amit láttam?
– Amikor azt a kérdést feltetted, gondolataidnak szilárdnak kellett lenniük, így kell ezt a varázslást véghezvinni, tisztánlátással.
– Tehát úgy érted, hogy a lányról szóló víziót nem kell komolyan venni?
– Hogy is lehetne komolyan venni, amikor magad sem tudod, hogy a kis gyík milyen kérdésedre válaszolt?!
– Könnyebb lett volna a dolga, ha csak egyetlen kérdést teszek fel?
– Természetesen. Ha sikerült volna egy gondolatot szilárdan megragadnod, könnyebben válaszolt volna.
– De mi történik, don Juan, ha az az egy kérdés igen bonyolult?
– Egészen addig, amíg szilárd a gondolatod, és nem kalandozik el más dolgokba, világosan áll a gyíkok előtt, és az ő válaszuk is teelőtted.
– Ahogyan a látomás halad előre, lehet még kérdéseket intézni a gyíkokhoz?
– Nem. Hiszen az egész vízió arról szól, hogy nézned kell azt, amit a gyíkok mondanak neked. Ezért mondtam, hogy ezt a látomást inkább hallani, mint látni kell. Ezért van, hogy a kérdésnek személytelen dologra kell vonatkoznia. Ha a kérdés emberekre vonatkozik, túl erősen törhet rád a vágy, hogy megérintsd őket vagy beszélj hozzájuk – ezért a gyík abbahagyja a mondókáját, és a varázslat eloszlik. Sokkal többet kell tudnod annál, mint amit most tudsz, hogy téged személyesen érintő dolgokról kérdezhess. A következő alkalommal nagyon oda kell figyelned. Biztos vagyok benne, hogy a gyíkok rengeteg mindent mondtak neked, de te nem figyeltél.

1963. április 19., péntek
– Mik voltak azok, amiket összemorzsoltam a pasztához, don Juan?
– Ördögmag és a zsizsik, ami belőle él. Mindegyikből egy maroknyi kell – mutatta jobb kezével.
Kérdeztem, mi történne, ha az egyik alkotót csak magában használnám. Azt válaszolta, hogy ez csak akadályozná az ördögmagot és a gyíkokat.
– Nem szabad magadra haragítanod a gyíkokat – mondta –, mivel másnap késő délután vissza kell térned oda, ahol a növényedet elültetted. Szólnod kell a gyíkokhoz, és kérned kell azt a kettőt, amelyik segített neked, hogy jöjjenek elő. Sötétedésig kutatnod kell. Ha nem találod őket aznap, másnap még megpróbálhatod. Ha elég erős vagy, mindkettőt megtalálod, és akkor ott helyben meg kell enned őket. Ezután örökre fel leszel ruházva azzal a képességgel, hogy az ismeretlent lásd. Soha többé nem kell gyíkokat fognod ahhoz, hogy ezt a varázslást igénybe vedd. Attól kezdve benned fognak élni.
– És ha csak az egyiket találom meg?
– Akkor a nap végén, amikor a kutatást befejezted, el kell őt engedned. Ha az első nap találod meg ezt az egyet, ne tartsd magadnál azt remélve, hogy a másikra majd másnap rábukkansz. Ez csak elrontaná a barátságotokat.
– Mi történik, ha egyáltalán nem találom meg őket?
– Talán az lenne a legjobb számodra. Ez azt jelentené, hogy minden alkalommal, amikor a segítségüket akarod, két gyíkot kell fognod, de azt is jelenti, hogy szabad vagy.
– Hogy érted, hogy szabad?
– Nem leszel az ördögmag rabja. Ha benned élnek a gyíkok, az ördögmag soha nem fog téged elengedni.
– És ez rossz?
– Természetesen! Minden mástól távol fog tartani téged. Egész életedben gondoskodnod kell róla mint szövetségesedről. Erős birtoklási vággyal van megáldva. Ha egyszer hatalmába kerített, akkor csak egy úton lehet haladni – mégpedig az ő útján.
– És ha holtan találom a gyíkokat?
– Amennyiben egyiket vagy másikat holtan találod, ezt a varázslást nem szabad egy ideig űznöd. Távol kell maradnod egy darabig. Azt hiszem, ez minden, amit mondhatok neked; minden szabályt tudsz. Akármikor, amikor magadban űzöd ezt a varázslást, miközben a növényed előtt ülsz, minden lépést pontosan be kell tartanod. Még valami. Sem innod, sem enned nem szabad, amíg vége nincs a varázslatnak.

6

Don Juan tanításainak következő állomásán megismerkedtem a Datura-gyökér második adagjának egy újabb aspektusával. Az oktatás két szakasza közt eltelt időszakban don Juan csak a növényem állapota felől érdeklődött időnként.

1963. június 27., csütörtök
– Ajánlatos az ördögmagot még egyszer kipróbálni, mielőtt az ember visszavonhatatlanul az ő útját választja – mondta don Juan.
– Hogyan lehet ellenőrizni őt?
– Ki kell próbálni egy másik varázslatot a gyíkokkal. Minden szükséges kelléked megvan, hogy még egy kérdést feltegyél nekik, ezúttal azonban az én segítségem nélkül.
– Muszáj ezt a varázslást megcsinálnom?
– Ez a legjobb módja annak, hogy kipróbáld, milyen érzéseket is táplál valójában az ördögmag irántad. Mivel ő szünet nélkül próbára tesz téged, úgy igazságos, hogy te is kipróbálod őt egyszer. Amennyiben bárhol úgy érzed, miközben ezen az úton haladsz, hogy nem kéne folytatnod, akkor egyszerűen otthagyod és kész.

1963. június 29., szombat
Újra előhozakodtam az ördögmaggal. Szerettem volna, ha don Juan még többet mond róla, anélkül azonban, hogy kötelezve lennék a dologban való tényleges részvételre.
– A második adagot csak jövőbe látásra használják, igaz, don Juan? – ezzel indítottam a beszélgetést.
– Nemcsak arra. A gyíkok titkát a második adag segítségével ismered meg, de ugyanakkor ellenőrződ is az ördögmagot. Valójában azonban a második adagot más célokra is használják. A gyíkok varázslata csak a kezdet.
– Mire jó még a mag?
Nem felelt, hanem témát változtatva megkérdezte, mekkorák a Datura-növények, melyek a saját hajtásom körül nőnek. Megmutattam a kezemmel. Don Juan erre így szólt:
– Elmondtam neked, hogy lehet a hímnemű növényt a nőneműtől megkülönböztetni. Most eredj a növényeidhez, és hozd ide mind a kettőt. Menj először a régi növényedhez, és figyeld meg, milyen irányú az eső által okozott vízmosás. Az eső bizonyára elmosta már a magokat. Nézd meg a vízmosás által kialakított repedéseket (zanjitas), és ebből meg tudod határozni az irányát. Ezután keresd meg azt a növényt, mely a te hajtásodtól a legtávolabb esik. A kettő közt növő összes palánta a tied. Később, ahogy magot hoznak, kiterjesztheted a területed határait úgy, hogy minden növénytől követed a vízmosás irányát.
Ezután részletes utasításokkal látott el, milyen vágószerszámot szerezzek. A gyökér kivágását a következő módon kell végezni: a kiválasztott növény körül el kell takarítani az összes földet ott, ahol a gyökérzet csatlakozik a szárhoz. Ezután el kell járni ugyanazt a táncot, amit táncoltam a gyökér átültetésénél. Harmadszor pedig, amikor levágom a szárat, a gyökeret a földben kell hagyni. Utolsónak körülbelül egy negyvencentis gyökérdarabot kell kiásni. Figyelmeztetett, hogy ne szólaljak meg, és semmilyen érzelmet ne nyilvánítsak ezenközben.
– Vigyél magaddal két vászondarabot, terítsd le a földre, és rakd bele a növényeket. Majd vágd őket részekre, és rendezd el egy halomban. Mindegy, milyen sorrendben csinálod, csak az a fontos, hogy emlékezzél rá, mivel ezután mindig ebben a sorrendben kell felraknod őket. Amint kész vagy mindezzel, hozd ide a növényeket hozzám.

1963. július 6., szombat
Július l-jén, hétfőn kivágtam a Daturákat, melyeket don Juan kért. Sötétedésig vártam a tánccal, mert nem akartam, hogy valaki meglásson. Kissé nyugtalan voltam, biztosra vettem, hogy valaki szemtanúja lesz furcsa viselkedésemnek. Már előzőleg kiválasztottam a hímnemű és nőnemű növényt. Mindkét gyökérből levágtam egy negyven centiméteres darabot. Nem is volt olyan könnyű ebbe a mélységbe egy fapálcikával leásni, órákig tartott. Teljesen besötétedett, mire idáig jutottam, a gyökerek kivágásánál már zseblámpát kellett használnom. Kezdeti félelmem, hogy valaki kifigyel, minimális volt ahhoz képest, mennyire rettegtem, hogy meglátják a zseblámpa fényét.
Július 2-án, kedden vittem el a növényeket don Juanhoz. Kinyitotta a csomagokat, és szemügyre vette a darabokat. Közölte, hogy a magokat még mindig neki kell adnia. Elém rakott egy mozsarat, és egy üvegedényből összetapadt, száraz magokat zúdított bele.
Kérdeztem, hogy ez mi, erre azt felelte, hogy a zsizsik által megrágott magok. Apró, fekete bogarakat is láttam a magok között, ezek voltak a zsizsikek. Don Juan szerint különleges bogarak, ezért ki kell őket vennünk, és át kell rakni egy másik üvegbe. Odanyújtott egy, az elsőhöz hasonló üveget, ami egyharmadáig tele volt zsizsikkel. Beletömtünk egy darab papírt az üvegbe, hogy a bogarak ne tudjanak kimászni.
– Következő alkalommal már a saját növényedről való zsizsikeket kell használnod. Azokat a magházakat kell leszedned, amin apró lyukakat látsz: ezek tele vannak velük. Nyisd fel a hüvelyt, és mindent kaparj bele az edénybe. Ezután tegyél bele egy másik tartóba egy marokra való bogarat. Durván dolgozd meg őket, nem szabad kényeskedned velük. Vegyél ki egy maroknyit a bogarak által összerágott magokból és ugyanennyit a bogárból készült porból. A többit temesd el valahova, abba az irányba (délkeletre mutatott) a növényedtől. Ezek után szedjél össze száraz, de jó magokat, amennyit csak akarsz, és ezeket egy külön helyre tedd. Később mindig felhasználhatod őket. Azt tanácsolom, hogy ott helyben vedd ki a magokat a hüvelyből, hogy egyből el is tudd ott ásni őket.
Ezután don Juan utasítása szerint meg kellett őrölnöm először az összetapadt magokat, majd sorrendben a zsizsiktojásokat, a bogarakat és a száraz, de jó magokat.
Miután az egészet porrá őröltem, don Juan elővette a Datura-darabokat, amelyeket én vágtam ki és csomagoltam be. Kiválasztotta a hímnemű gyökeret, és óvatosan egy kis rongyba csavarta. A maradékot nekem adta, mondván, hogy mindent vágjak apró darabokra, jól zúzzam az egészet össze, és rakjam bele a pépet az edénybe. Figyelmeztetett, hogy olyan sorrendben zúzzam őket össze, ahogyan elraktam.
Miután befejeztem, felszólított, hogy mérjek ki egy csészényi forrásban levő vizet, keverjem össze az edényben levő anyagokkal, majd adjak hozzá még kétcsészényit. Odaadott egy csontból készült pálcikát, azzal kevertem össze a pépet, majd feltettem a tűzre forrni. Ezután került sor a hímnemű gyökérre, amit egy nagyobb mozsárban kellett megdolgozni, mivel egyáltalán nem lehetett elvágni. Hátramentünk a ház mögé. Az előkészített mozsárban a múltkorihoz hasonló módon összezúztam a gyökeret. Éjszakára kinn hagytuk a szabad levegőn ázni.
Amikor don Juan felkelt, én is felébredtem. A felhőtlen égbolton ragyogott a nap, száraz, meleg idő ígérkezett. Don Juan újra megjegyezte, hogy az ördögmag kedvel engem.
Folytattuk a gyökér előkészítését, és estére összegyűlt egy jó adag sárgás anyag az edény alján. Don Juan leöntötte a tetejéről a vizet. Amikor azt hittem, vége a procedúrának, újra feltöltötte forró vízzel.
Előhozta a pasztával teli edényt, ami majdnem teljesen száraznak tűnt. Bevitte a házba, leült a földre, és beszélni kezdett:
– A jótevőm azt mondta, össze lehet keverni a növényt zsírral, és te is ezt fogod tenni. Nekem a jótevőm keverte össze, de mint mondtam, én soha nem kedveltem igazán a növényt, és nem is igyekeztem eggyé válni vele. A legjobb eredmény érdekében azoknak, akik tényleges hatalmat akarnak az ördögmag felett, a növényt vaddisznó zsírjával kell elegyíteniük. A belekről származó háj erre a legalkalmasabb. Egyébként rajtad áll, melyiket választod. Talán a szerencsekerék fordulata fogja eldönteni, hogy az ördögmag lesz-e a szövetségesed. Ebben az esetben azt a tanácsot tudom neked adni, amit a jótevőmtől kaptam, hogy lőjél egy vaddisznót, és annak a bélfaggyúját (sebo de tripa) használd. Abban az időben, amikor még az ördögmagot tartották a legkülönbnek, a brujók vadászutakra indultak, hogy megszerezzék a vaddisznó faggyúját. A legerősebb és a legnagyobb kanokat keresték. Különleges mágiát alkalmaztak a vaddisznókkal kapcsolatban; olyan hatalmat nyertek tőlük, hogy még ma is szinte hihetetlen. Ez a hatalom azonban elveszett. Semmit nem tudok róla, és nem is ismerek olyan embert, aki igen. Talán te megtudod a magtól.
Don Juan egy maréknyi faggyút zúdított a száraz kását tartalmazó edénybe, még a kezén maradt zsiradékot is lekaparta. Mondta, hogy addig kevergessem a fazék tartalmát, amíg teljesen sima nem lesz.
Három órán keresztül kavargattam az anyagot. Don Juan időnként odapillantott, és közölte, hogy még nem kész. Végre úgy tűnt, ő is elégedett vele. A keverékbe szorult levegő világosszürke szint és kocsonyás állagot kölcsönzött neki. Don Juan felakasztotta az edényt a plafonról lógó szögre, a másik mellé. Azt mondta, hogy másnapig otthagyjuk, mert a második adag elkészítése két napot vesz igénybe. Semmit sem szabad ennem addig, figyelmeztetett, csak vizet ihatok.
Másnap, július 4-én, csütörtökön don Juan felszólított, hogy négyszer mossam át a gyökeret. Mire utoljára leöntöttem a vizet az edényből, beesteledett. A verandán ültünk, don Juan maga elé tette a két edényt. A gyökérkivonat egy kiskanálnyi fehér rostot tett ki. Egy csészébe rakta, és vizet öntött rá. Miután felolvadt a keverék, odaadta nekem, és azt mondta, hogy igyam ki az egészet. Gyorsan felhajtottam, majd amikor letettem a csészét a földre, hanyatt estem. A szívem úgy elkezdett kalapálni, hogy nem kaptam levegőt. Don Juan közömbös hangon felszólított, hogy vegyem le az összes ruhámat. Kérdeztem, miért, mire azt válaszolta, hogy az egész testemet be kell dörzsölnöm a pasztával. Haboztam, hogy levetkőzzek-e. Don Juan sürgetett, mondván, hogy nincs időnk hülyéskedésre. Levetkőztem.
Csontpálcikájával két vízszintes vonalat szántott a paszta felszínébe, három egyenlő részre osztva így az edény tartalmát. Ezután a felső vonal közepétől kiindulva egy függőleges vonalat húzott merőlegesen a másik kettőre. A pép így most öt részből állt. A jobb oldali alsó területre mutatva kijelentette, hogy az való a bal lábfejemre. Az e fölötti rész a bal lábszáramra, a legfelső és legnagyobb pedig a nemi szervemre. Az ez alatti, bal oldali adagot a jobb lábszáramra kell kenni, és az alsó bal oldalit a jobb lábfejemre. Azt mondta, hogy a bal lábfejemre való pépet a talpamra kenjem, és jó alaposan dörzsöljem be. Elmondta, hogyan kenjem be a bal lábszáram belső felületét, a nemi szervemet, majd a jobb lábszáram belső felületét és végül a jobb talpamat.
Követtem az utasításokat. A pép hidegnek tűnt és erős szagot árasztott. Amikor befejeztem a kenegetést, felegyenesedtem. Ekkor csapta meg orromat a keverék szaga, olyan átható bűzzel, hogy majdnem megfulladtam. Mintha valami gáz lett volna. Próbáltam a számon át venni a levegőt, és akartam valamit mondani don Juannak, de nem tudtam.
Don Juan csak bámult rám. Tettem felé egy lépést, és azt éreztem, hogy a lábaim iszonyúan megnyúltak és gumiszerűek. Még egyet léptem. Térdízületem ruganyos, akár az ugrók rúdja, emellett még ütemesen remegett és vibrált is. Előrehaladtam. Testem lassú és reszketeg mozgása egy föl-le irányuló remegésre emlékeztetett. Lenéztem, és láttam don Juant valahol mélyen lenn, távol ülni. A lendület még egy lépést vitt előre, és ez a lépés még az előzőnél is rugalmasabbnak és hosszabbnak tetszett. Ekkor történt, hogy felszálltam a levegőbe. Emlékszem, egyszer földet értem, és akkor mindkét lábamról elrugaszkodva hátrafelé felugrottam, és hanyatt siklottam a levegőben. Láttam fölöttem a fekete eget, a felhők elsiklottak mellettem. Megrándítottam a testem, hogy lenézhessek. Ott tornyosult a sötét hegylánc. Óriási sebességgel haladtam, karom a testemhez simult. A fejem irányította a repülést. Ha hátradőltem, akkor függőleges köröket tudtam leírni. Az irányváltoztatást a fejem elfordításával végeztem. Élveztem ezt a soha nem tapasztalt szabadságot és sebességet. Ugyanakkor a csodálatos sötétség szomorúságérzést és talán vágyakozást váltott ki bennem. Mintha rátaláltam volna a helyre, ahova tartozom – az éjszaka sötétjére. Csak az éjszaka nyugodtságát érzékeltem, mely mégis annyi erővel rendelkezett.
Hirtelen éreztem, hogy itt az ideje földet érni. Mintha valami parancsnak engedelmeskednék. Oldalazó mozdulatokkal, tollpiheként szállingóztam alá. Ettől a fajta mozgástól teljesen rosszul lettem. Mintha lassan és rángatózva, csigával eresztenének le. Hányingerem támadt, fejemet pokoli fájdalom hasogatta. Feketeség borított be, és úgy éreztem, mintha ebben lennék felfüggesztve.
Arra emlékszem, hogy felébredtem, a saját szobámban az ágyamban. Felültem, mire a szoba képe eloszlott. Ott álltam pucéran! Minden egyes mozdulatnál hányingert éreztem.
Lassan felismertem a környezetemet. Majdnem egy kilométerre voltam don Juan házától, ott, ahol az ő Datura növényei vannak. Egyszerre minden a helyére került, és hirtelen ráeszméltem, hogy gyalog és meztelenül kell visszamennem a házhoz. A ruháimtól való megfosztottságot mélységes pszichológiai hátrányként éltem át, de hát mit tudtam tenni? Gondoltam, hogy ágakból fonok valami szoknyafélét. A gondolat groteszknek tűnt, arról nem beszélve, hogy már hajnalodott. Elfelejtkezve a kényelmetlenség érzéséről és a hányingerről, elindultam a ház irányába. Majd meghaltam a félelemtől, hogy felfedeznek. Figyeltem, hogy nem közelednek-e emberek vagy kutyák. Megpróbáltam futásnak eredni, de az éles, apró kövek felsértették a lábamat, ezért lassan mentem. Teljesen kivilágosodott. Ekkor megpillantottam valakit az úton, és gyorsan beugrottam a bokrok közé. Micsoda képtelen szituáció! Egy perccel azelőtt a repülés hihetetlen gyönyörét élveztem, most meg rejtőzködnöm kell, saját meztelenségemet szégyellve. Az jutott eszembe, hogy kiugrom az útra, és teljes sebességgel elrohanok a közeledő személy mellett. Talán annyira meglepődne, hogy mire ráébred, hogy egy pucér alakot látott, én már rég eltűntem. Mindez végigfutott az agyamon, de nem mertem megmozdulni.
A közeledő ember éppen odáig ért, ahol rejtőztem, és megállt. Hallottam, amint a nevemet szólítja. Don Juan volt, az összes ruhámmal. Ahogy magamra kapkodtam őket, kinevetett, és annyira kacagott, hogy végül én sem bírtam megállni nevetés nélkül.
Ugyanaznap, július 5-én, pénteken délután, don Juan kívánságára elmeséltem az egész kalandot, olyan pontosan, ahogy csak tudtam. Amikor befejeztem, megszólalt:
– Az ördögmag második adagja a repülésre való. A kenőcs magában nem elég. A jótevőm szerint a gyökér adja az irányítást, a bölcsességet és attól van a repülés. Amint haladsz előre a tanulásban, és ahogy a repülés érdekében egyre gyakrabban magadhoz veszed, úgy kezded egyre világosabban látni a dolgokat. Kilométerek ezreire repülhetsz, megláthatod, mi történik tőled távol eső helyeken, vagy messzi ellenségeidre mérhetsz végzetes csapást. Ahogy jobban megismered az ördögmagot, ő megtanít téged ezekre a dolgokra. Például azt már megtanultad, hogy lehet irányt változtatni. El sem tudod képzelni, mikre leszel képes.
– Például?
– Azt én nem tudom megmondani. Minden ember különböző. A jótevőm soha nem mondta el nekem, hogy ő mit tanult meg. Irányt mutatott, de azt nem árulta el, mit látott. Ez mindenkinek csak saját magára tartozik.
– De én elmondtam neked, mit láttam, don Juan.
– Most még igen, de később nem fogod. Legközelebb magad fogod bevenni az ördögmagot, a saját növényed közelében, mivel ott fogsz földet érni. Ne felejtsd el ezt! Én ezért jöttem ide a növényemhez, hogy téged megtaláljalak.
Ezzel befejezte, én pedig elaludtam. Este, amikor felébredtem, szinte megújhodtam. Egyfajta testi megelégedés sugárzott belőlem, boldognak éreztem magam.
Don Juan megkérdezte:
– Szeretted az éjszakát? Vagy inkább félelmetesnek találtad?
Mondtam, hogy az éjjelt nagyszerűnek éreztem.
– És a fejfájás? Nagyon kellemetlen volt?
– Ugyanolyan erős és átható érzés volt, mint a többi. Soha nem éreztem még ehhez fogható fájdalmat – feleltem.
– Akkor lehet, hogy ez majd visszatart téged attól, hogy még egyszer megkóstold az ördögmagot.
– Nem tudom. Most nem akarom újra, de később talán igen. Erre most tényleg nem tudok válaszolni, don Juan.
Valamit meg akartam tőle kérdezni. Tudtam, hogy ki fogja kerülni, ezért arra vártam, hogy ő vesse fel a témát. Egész nap vártam. Végül, mielőtt hazamentem volna aznap este, mégis nekem kellett megkérdeznem:
– Tényleg repültem, don Juan?
– Ezt mondtad, nem?
– Igen, mondtam. De úgy értem, a testem valójában elrepült? Felszálltam, mint egy madár?
– Mindig olyanokat kérdezel, amire nem lehet válaszolni. Repültél. Erre való az ördögmag második adagja. Ha többször magadhoz veszed, még tökéletesebben fogsz repülni. Nem olyan egyszerű ez. Az ember repül az ördögmag második adagja segítségével. Ennyit tudok mondani. Nincs értelme annak, amit kérdezel. A madarak madárként repülnek, az ember pedig, aki bevette az ördögmagot, ekképpen repül (el enyerbado vuela así).
– Ahogy a madarak? (¿Asi como los pájaros?)
– Nem, hanem úgy repül, mint aki bevette az ördögmagot. (No, así como los enyerbados.)
– Akkor igazából nem szálltam el, csak a képzeletemben. Hol volt a testem?
– A bokorban – mondta elvágólag, de rögtön utána nevetésben tört ki. – Az a bajod, hogy csak egyféleképpen értelmezed a dolgokat. Nem hiszed, hogy egy ember tud repülni, pedig egy brujo ezer kilométereket képes egy szemvillanás alatt megtenni, hogy lássa, máshol mi történik. Távoli ellenségeire tud lesújtani. Akkor most repült vagy nem?
– Nézd, don Juan, másfelől közelítjük meg a dolgot. Tegyük fel, csak a vita kedvéért, hogy valamelyik diáktársam itt lett volna velem, amikor bevettem az ördögmagot. Ő látott volna engem repülni?
– Jössz megint ezekkel, hogy mi lett volna, ha... Nem érdemes így beszélni. Ha a barátod vagy akárki beveszi a mag második adagját, akkor repülni fog. Ha csupán téged nézett volna, vagy látta volna, hogy repülsz, vagy nem. Ez attól az embertől függ.
– Én ezt úgy értem, don Juan, hogy ha te és én látunk egy madarat repülni, akkor megegyezünk, hogy repül. De ha két barátom látott volna engem repülni tegnap éjjel, akkor egyetértettek volna abban, hogy repülök?
– Talán igen. Te azért ismered el, hogy a madarak repülnek, mert látod őket. A repülés megszokott dolog a madaraknál. De más dolgokat nem ismersz el, hogy madarak teszik, mert soha nem láttad őket ezt vagy azt csinálni. Ha a barátaid ismernének embereket, akik repülnek az ördögmag segítségével, akkor egyetértettek volna abban, hogy láttak téged repülni.
– Próbáljuk másként fogalmazni, don Juan. Ha például odakötöztem volna magam egy erős lánccal egy sziklához, akkor is repültem volna, ugye, mivel a testemnek semmi köze nem volt a repüléshez?
Don Juan hitetlenkedve nézett rám.
– Ha odakötözted volna magad egy sziklához, akkor attól tartok, úgy kellett volna repülnöd, hogy magaddal viszed a sziklát a lánccal együtt.

7

A dohánykeverék alkotórészeinek összegyűjtése és elkészítése egyéves ciklust vett igénybe. Az első évben don Juan megtanított a folyamatra. A második év decemberében, 1962-ben, amikor újra kezdődött a ciklus, don Juan csak irányított engem; magamnak kellett összegyűjtenem az alkotórészeket, elkészítenem és eltennem a következő évre.
1963 decemberében megkezdődött a harmadik év. Don Juan ekkor megmutatta, hogyan kell az előző évben összegyűjtött, megszárított anyagokat összekeverni. A keveréket egy kis bőrzacskóba tette, és ismét nekiindultunk, hogy a következő évre összeszedjük a szükséges anyagokat.
A két gyűjtés között eltelt évben don Juan csak ritkán említette a “kis füstöt”. Látogatásaim alkalmával azonban mindig odaadta a pipáját, hogy fogjam, hogy az előzetes leírása alapján “ismerkedjek” a pipával. Csak nagyon fokozatosan adta a kezembe, és ilyenkor teljes és alapos koncentrációt kívánt tőlem, amellett ellátott részletes utasításokkal. Azt állította, hogy bármilyen ügyetlenkedés a pipával kapcsolatban valamelyikünknek akár a halálát is okozhatná.
Amint befejeztük a harmadik begyűjtő és elkészítési ciklust, don Juan elkezdett a füstről mint szövetségesről beszélni. Először egy év óta.

1963. december 23., hétfő
A keverékhez szükséges bizonyos sárga virágok begyűjtése után autóztunk vissza a házához. Megjegyeztem, hogy ebben az évben nem ugyanabban a sorrendben gyűjtöttük össze az alkotórészeket, mint az előzőben. Nevetve közölte, hogy a füst nem olyan szeszélyes és kicsinyes, mint az ördögmag. A füst esetében a begyűjtés sorrendje lényegtelen, csak az számít, hogy a keveréket használó ember az alkalmazásnál pontosan járjon el.
Kérdeztem, hogy mit fogunk csinálni azzal a keverékkel, amit ő készített és nekem adott megőrzésre. Azt válaszolta, hogy az az enyém, és amilyen hamar csak lehet, fel kell használnom. Kérdeztem, hogy egy-egy alkalommal milyen mennyiségre van szükség. Az általa adott kis zacskó körülbelül a háromszorosát tartalmazta annak, ami egy dohányzacskóba beleférne. Azt mondta, hogy a saját zacskóm tartalmát egy év alatt fel kell használnom, de hogy egyszerre mennyit szívok el, az magánügy.
Kíváncsi voltam, mi történne, ha nem használnám fel az egészet. Semmi, mondta, a füst nem követel meg semmit. Don Juannak magának már nincs szüksége többé arra, hogy elszívjon belőle, mégis új keveréket készít minden évben. Ezután kijavítva saját magát, mondta, hogy csak ritkán kell szívnia. Kérdeztem, hogy mit tesz a fel nem használt keverékkel, de nem kaptam választ. Annyit azért megtudtam, hogy az egy év alatt el nem használt dohány többé nem jó.
Ennél a pontnál hosszú vitába bonyolódtunk. Gondolom, helytelenül tettem fel kérdéseimet, ezért válaszai zavarosnak tűntek. Arra voltam kíváncsi, hogy vajon a keverék elveszti-e hallucinogén tulajdonságait egy év múltán, és ezért szükséges-e az éves ciklus, de ő tartotta magát ahhoz, hogy a dohány soha nem veszti el a hatalmát. Csak annyi történhet, hogy az embernek nincs már rá szüksége, mivel új adagot készített; a régi keveréktől speciális módon kell megszabadulni, de hogy hogyan, azt nem árulta el.

1963. december 24., kedd
– Azt mondtad, don Juan, hogy neked már nem kell többé a füstöt szívnod.
– Igen, mivel a füst a szövetségesem, ezért nincs szükségem arra, hogy szívjam. Bármikor és bárhol szólíthatom őt.
– Szóval akkor is idejön hozzád, ha nem dohányzol?
– Én bármikor, szabadon mehetek hozzá.
– Erre én is képes leszek?
– Ha sikerül szövetségeseddé tenni, akkor igen.

1963. december 31., kedd
December 26-án, csütörtökön éltem meg első találkozásomat don Juan szövetségesével, a füsttel. Egész nap autón furikáztam don Juant, és különböző dolgokat intéztem neki. Késő délután értünk haza. Megemlítettem, hogy egész nap semmit sem ettünk; ez őt teljesen hidegen hagyta, viszont elkezdte magyarázni, hogy legfőbb ideje megismerkednem a füsttel. Magamnak kell kitapasztalnom, hogy milyen, hogy rájöjjek, mennyire fontos szövetséges.
Anélkül, hogy szóhoz hagyott volna jutni, közölte, hogy ott helyben meg fogja számomra gyújtani a pipáját. Próbáltam eltéríteni a szándékától, mondván, hogy még nem érzem késznek magam erre. Úgy éreztem, hogy még nem volt elégszer a kezemben a pipa. De ő azzal érvelt, hogy már nincs sok időm a tanulásra, és hamarosan használnom kell a pipát. Kihozta, és kezében fogva simogatta. Ott ültem mellette a padlón, és minden erőmmel azon igyekeztem, hogy rosszul legyek, elájuljak, vagy bármi történjen, ami késlelteti ezt az elkerülhetetlen lépést.
A szoba már majdnem sötétbe borult. Don Juan meggyújtotta a petróleumlámpát és a sarokba állította. A lámpa fénye rendszerint nyugtató, sárgás fényű félhomályba burkolta a szobát, most azonban a halvány, szokatlan vöröses fény szinte elbátortalanított. Kinyitotta a keveréket tartalmazó zacskót, anélkül hogy levette volna a nyakán lógó zsinórról. A pipát inge alá dugva megtöltötte a dohánnyal, mondván, hogy ha kiszóródna egy kevés, az ne a földre, hanem az ingébe kerüljön.
Don Juan háromnegyedéig tömte a pipát, majd egy kézzel visszazárta a zacskó száját. Átnyújtott nekem egy kis agyagedényt, és megkért, hogy hozzak pár darab faszenet a tűzről. A ház mögött a vályog tűzhelyről összeszedtem egy maréknyit és visszasiettem a szobába. Nagyon ideges voltam, szinte balsejtelem töltött el.
Odaadtam don Juannak az edényt. Amikor megnézte, nyugodt hangon közölte, hogy ezek a széndarabok túl nagyok; ő sokkal kisebbekre gondolt, melyek beleférnek a pipa öblébe. Visszamentem és hoztam olyat, amit kért. Maga elé helyezte a tálat. Törökülésben, maga alá húzott lábbal ült. Szeme sarkából rám pillantva olyan közel hajolt a faszénhez, hogy szinte hozzáért az arca. Bal kézzel tartva a pipát, jobbjának gyors mozdulatával kicsippentett egy izzó széndarabot, és beletette a pipába. Ezután felegyenesedve, a pipát két kézben fogva háromszor pöfékelt. Odanyújtotta a pipát, és erőteljes suttogással felszólított, hogy vegyem el a pipát, két kézzel, és szívjak bele.
Átfutott az agyamon egy pillanatra, hogy visszautasítom, és elszaladok. Don Juan azonban újra suttogva követelte, hogy vegyem el és szívjam a pipát. Szeme rám tapadt, de pillantása barátságos és aggódó volt. Világosan tudtam, hogy rég belekeveredtem a dologba; nem volt más választásom, mint követni utasításait.
Elvettem a pipát, és kis híján leejtettem a forrósága miatt. Nagyon óvatosan érintettem a számhoz, mivel azt képzeltem, meg fogja égetni az ajkam. De nem így történt, egyáltalán nem éreztem a meleget.
Don Juan mondta, hogy szívjam be a füstöt. A füst beúszott a számba és ott cirkulált. Éreztem, hogy nehéz! Mintha egy fánkot tartanék a számban. Ez a hasonlat jutott eszembe, noha soha nem volt még tele a szám fánkkal. A füst íze a mentolra is emlékeztetett; hirtelen kihűlt tőle a szám belseje. Felfrissültem. “Még! Még!” – hallottam don Juan sürgető suttogását. A füst szinte közreműködésem nélkül, szabadon áramlott a testembe. Don Juannak már nem kellett unszolnia, mechanikusan lélegeztem ki-be.
Egyszer csak don Juan odahajolt és kivette a pipát a kezemből. Óvatosan a faszenes tálba borította a hamut, majd benyálazott ujjával kitisztította a pipa belsejét. Többször átfújt a szárán, majd visszatette a tokjába. Figyelmesen néztem, mit csinál.
A tisztogatás befejezése után rám nézett. Ekkor döbbentem rá, hogy egész testem érzéketlen a mentoltól. Úgy éreztem, hogy nehéz az arcom, és fáj az állkapcsom. Nem tudtam becsukni a számat, de a nyálam nem csöppent ki. Szám belseje szárazon égett, mégsem éreztem szomjúságot. Szokatlan hőségérzet árasztotta el a fejemet. Hideg hőség! Minden egyes lélegzetvételnél belehasított valami az ajkamba és az orromba. Nem égető, inkább jeges érzés volt.
Don Juan, aki jobb oldalamon ült a földön, úgy nyomta le a pipatokot a padlóra, mintha erővel kéne ott tartania. Kezem, karom roskadozott az erőtlenségtől, és megroggyant a vállam. Orrom folyásnak indult. Letöröltem a kezem fejével, és ekkor a felső ajkamat is letöröltem! Végigsimítottam az arcomon, mire lejött a hús! Oszlásnak indultam! Úgy éreztem, a húsom egyszerűen elenyészik. Talpra ugrottam, és megpróbáltam belekapaszkodni valamibe – akármibe –, hogy megtartsam az egyensúlyom. Ilyen szörnyű érzést életemben nem tapasztaltam még. Megragadtam egy rudat, mely don Juan szobájának a közepén van leverve. Egy pillanatig csak álltam, majd körülnéztem don Juan után. Még mindig ott ült mozdulatlanul, pipáját a kezében tartva, és rám bámult.
Lélegzetem fájdalmasan forrón (hidegen?) áramlott. Szinte fulladoztam. Fejemet megpróbáltam a póznának támasztani, de nyilván elvétettem, mert a fejem túlmozdult azon a ponton, ahol a rúd állt. Csak pár centiméterre láttam a szememtől, de ahogy nekitámasztottam a fejem, furcsamód azt éreztem, hogy keresztülmegyek rajta.
Kétségbeesett igyekezettel próbáltam ésszerű magyarázatot adni a dologra, és arra jutottam, hogy a szemem bizonyára eltorzítja a távolságot, úgyhogy a rúdnak legalább három méterre kell lennie, noha az orrom előtt láttam. Ezután logikus, ésszerű módon próbáltam a pózna helyzetét meghatározni. Oldalazva kezdtem mozogni körülötte, apró lépésekkel. Azzal érveltem, hogyha ilyen módon körbejárom a póznát, akkor egy másfél méter átmérőjű körnél nagyobbat nem tudok leírni. Ha tehát a rúd tényleg három méterre van tőlem, akkor el kell érkeznie egy pillanatnak, amikor a hátam kerül feléje. Abban bíztam, hogy akkor a rúd eltűnik, mivel a valóságban a hátam mögött lesz.
Folytattam a rúd körbejárását, de végig a szemem előtt maradt. Kétségbeesésemben két kézzel megragadtam, de a kezem keresztülment rajta. Gondosan kikalkuláltam a távolságot magam és a pózna között. Nem lehet több egy méternél, gondoltam. Vagyis a szemem úgy látja, hogy egy méterre van. Egy darabig eljátszottam azzal, hogy fejem forgatásával bemértem a tér mélységét, miközben szememet hol a rúdra, hol a háttérre irányítottam. Az én mélységélességre vonatkozó megítélésem szerint a rúdnak határozottan előttem kellett lennie, mondom, talán egy méterre. Kinyújtott karral védve a fejemet, teljes erőmből nekimentem. Ugyanaz az érzés megint – keresztülmegyek rajta! Ez alkalommal el is estem. Ezután felálltam. Ez a művelet volt talán a legfurcsább aznap éjszaka. Tudniillik “felgondoltam” magam! A feltápászkodáshoz nem az izmaimat és a csontozatomat használtam, mivel nem volt ellenőrzésem felettük. Ezt már akkor tudtam, amikor leestem a földre. De annyira izgatott a rúd rejtélye, hogy reflexszerű cselekedettel “felgondoltam magam”. Mielőtt még teljesen tudatára ébredtem volna, hogy nem tudok mozogni, már álltam is.
Segítségért kiáltottam don Juannak. Végül már teli torokból üvöltöttem, de ő meg se mozdult. Csak nézett rám a szeme sarkából, mintha nem akarná erre fordítani a fejét, hogy szembenézzen velem. Léptem egyet előre, de ahelyett, hogy ebben az irányban mozdultam volna, hátratántorodtam, és nekiestem a falnak. Tudom, hogy a hátammal ütköztem neki, mégsem éreztem keménységet; úgy tűnt, mintha valami lágy, szivacsos anyagban lennék felfüggesztve – a falban. Oldalt nyújtottam a karomat, és lassan egész testem belesüppedt a falba. Csak előrefelé tudtam nézni, a szobába. Don Juan még mindig rám meredt, és nem mozdult, hogy segítsen. Óriási erőfeszítéssel megpróbáltam kirántani magam a falból, de egyre mélyebbre süllyedtem. Leírhatatlan rettegés közepette éreztem, hogy a fal bezárul az arcom előtt. Próbáltam a szemem lehunyni, de nyitva maradt.
Többre nem emlékszem. Hirtelen don Juant pillantottam meg, nem messze tőlem. A másik szobában találtam magam. Láttam az asztalt, a kis kályhát, amiben égett a tűz, és szemem sarkából ki tudtam venni az udvaron a kerítést is. Mindent nagyon tisztán láttam. Don Juan behozta a petróleumlámpát, és felakasztotta a plafonról lógó kampóra. Próbáltam másfelé nézni, de mintha a szemem rögzülve lett volna előre. A testemnek egyetlen részét sem éreztem. Légzésem nem hallatszott. Gondolataim viszont kivételes módon élesek voltak, mindent felfogtam, ami előttem történt. Don Juan felém indult, és ekkor megszűnt a világosság az agyamban. Mintha valami megállt volna. Eltűntek a gondolatok. Láttam don Juant felém jönni, és azt éreztem, hogy gyűlölöm. Neki akartam menni. Abban a pillanatban meg tudtam volna ölni, de képtelen voltam megmozdulni. Először enyhe fejfájást éreztem, majd az is megszűnt. Csupán mérhetetlen harag maradt don Juan iránt. Pár centire láttam magam előtt, és szét akartam tépni. Úgy éreztem, hogy nyögök, és valami vonaglik a bensőmben. Hallottam, hogy don Juan beszél hozzám, halk, megnyugtató, kellemes hangon. Még közelebb jött, és egy spanyol bölcsődalt kezdett énekelni.
– Szent Anna asszonyunk, miért sír a kisbaba? Egy almáért, amit elvesztett. Adok neked egyet. Adok neked kettőt. Egyet a babának és egyet neked. (¿Seora Santa Ana, parque llora el nio? Por una manzana que se le haperdido. Yo le daré una. Yo le daré dos. Una para el nio y otra para vos.)
Melegség öntött el, a szív és az érzelmek melege. Don Juan szavai, távoli visszhangként, elfeledett gyermekkori emlékeket idéztek.
Az imént érzett erőszakos késztetés eltűnt. A don Juan iránt táplált neheztelésem átváltozott egyfajta vágyakozássá, szeretetteljes érzéssé irányába. Hallottam, amint azt mondja, nem szabad elaludnom; és hogy megszabadultam a testemtől, tetszés szerint azzá változhatok, amivé akarok. Hátrébb lépett, én pedig úgy éreztem, a szemem egy vonalban van az övével, mintha előtte állnék. Felém nyújtotta mindkét karját, és azt mondta, lépjek közéjük.
Vagy én léptem előbbre, vagy pedig ő jött közelebb, nem is tudom. A keze szinte az arcomat, a szememet érintette, noha nem is éreztem. “Gyere be a mellkasomba” – hallottam. Úgy tűnt, mintha elnyelném őt. Hasonló érzés, mint amit a fal átjárhatóságával kapcsolatban tapasztaltam.
Ezután már csak a hangját hallottam, amint irányít és felszólít, hogy nézzek és lássak. A szemem valószínűleg nyitva lehetett, mert egy vörös mezőben fényvillanásokat észleltem; de ugyanakkor olyan érzés is volt, mintha lehunyt szemhéjamon át látnám a fényt. Gondolataim áramlata elindult. Képek sora villant fel – arcok, tájak. Összefüggés nélküli jelenetek bukkantak fel, majd tűntek el. Akár egy gyors álomban, ahol a képek átfedik és követik egymást. Majd a gondolatok kezdtek tünedezni, intenzitásuk és számuk csökkent, míg végül semmi nem maradt. Csak egy gyengéd érzésnek és boldogságnak voltam tudatában. Már nem láttam a fényt. Egyszer csak határozottan éreztem, hogy felemelkedem, vagyis valami felhúz. Szabadon szálltam, hihetetlen sebességgel, vízben vagy levegőben. Úgy úsztam, akár egy angolna, tekergőzve, tetszés szerint fel-alá áramolva. Hideg szél fújt körülöttem; előre-hátra kezdtem szállingózni, mint egy tollpihe, majd lefelé, lefelé, lefelé.

1963. december 28., szombat
Tegnap késő délután ébredtem. Don Juan szerint két napig aludtam békésen. Hasogató fejfájást éreztem, és amikor ittam egy korty vizet, hányingerem támadt. Mivel szörnyű fáradtságot éreztem, evés után visszafeküdtem aludni.
Ma már újra teljesen jól voltam. Don Juannal beszélgettünk a kis füsttel való élményeimről. Mivel mindig részletesen beszámoltam neki, most is elkezdtem mesélni a benyomásaimat, de megállított, mondván, hogy ez most nem szükséges. Szerinte nem is csináltam semmit, és amúgy is rögtön elaludtam, úgyhogy nincs miről beszélni.
– De hát amit éreztem, az egyáltalán nem fontos? – erősködtem.
– Nem, a füsttel nem. Később, amikor már utazni is megtanulsz, amikor megtudod, hogyan kerülj bele a dolgok belsejébe, akkor beszélgethetünk.
– Tényleg “bele lehet kerülni” dolgokba?
– Hát nem emlékszel? Keresztülmentél a falon.
– Szerintem csak az eszemet vesztettem el.
– Dehogyis!
– Te is ugyanúgy viselkedtél, mint én, amikor először találkoztál a füsttel, don Juan?
– Nem ugyanúgy. Hiszen mások vagyunk.
– Te mit csináltál akkor?
Don Juan nem válaszolt. Újra megfogalmaztam a kérdést. Azt válaszolta, hogy már nem emlékszik, és hogy a kérdésem körülbelül olyan, mintha megkérdeznénk egy halászt, mit érzett, amikor először halászott.
Szerinte a füst mint szövetséges egyedülálló, mire én emlékeztettem, hogy Mescalitóról is ugyanezt mondta. Azt felelte, hogy mindkettő egyedülálló, de minőségileg különböznek.
– Mescalito védelmező, mivel beszél hozzád, és irányítja a tetteidet. Megtanít, hogy kell helyesen élni. A füst azonban szövetséges. Átváltoztat téged, és úgy ad neked hatalmat, hogy észre sem veszed a jelenlétét. Hozzá nem lehet beszélni. Onnan tudod, hogy mégis létezik, hogy megszabadít a testedtől, és könnyűvé tesz, mint a levegő. Őt nem lehet látni, de olyan hatalommal ruház fel, hogy elképzelhetetlen dolgokra leszel képes, például a tested elvesztésére.
– Igen, valóban éreztem, hogy elvesztem a testem, don Juan.
– Így is volt.
– Tehát tényleg nem rendelkeztem testtel?
– Mit gondolsz te magad?
– Hát nem is tudom. Csak azt mondom, amit éreztem.
– Akkor hát az a valóság, amit éreztél.
– De te milyennek láttál engem? Hogy jelentem meg a te számodra?
– Hogy én hogy láttalak, az nem számít. Vegyük például, amikor meg akartad ragadni a póznát. Mivel úgy érezted, nincs ott, körbejártad, hogy megbizonyosodj róla. De amikor ráugrottál, újra azt érezted, hogy valójában nincs ott.
– De ugyanúgy láttál engem akkor, mint most?
– Nem voltál olyan, mint most, értsd meg!
– Jó! Azt elismerem. De volt testem, igaz, csak nem éreztem?
– Nem, a fene vigye el! Nem volt olyan tested, mint például most!
– Hát akkor mi történt vele?
– Azt hittem, érted. A kis füst elvitte a testedet.
– De hova?
– Hát ezt honnan a csudából tudjam?!
Nem volt értelme, hogy “ésszerű” magyarázatot csikarjak ki tőle. Mondtam, hogy nincs szándékomban veszekedni vagy hülyeségeket kérdezni, de ha elfogadom, hogy lehetséges a testemet elveszteni, akkor minden racionalitásom elveszik.
Erre azt mondta, hogy szokás szerint túlzásokba esem, és hogy semmit nem vesztek el vagy fogok elveszteni a kis füst miatt.

1964. január 28., kedd
Megkérdeztem don Juant, hogy szerinte mindenkinek oda lehet-e adni a kis füstöt, aki ki akarja próbálni?
Ingerülten felelte, hogy bárkinek odaadni egyenlő lenne azzal, hogy az illetőt megölöm, hiszen senki nem irányítaná, hogyan kell használni. Kértem, magyarázza ezt meg. Azt mondta, hogy én ott voltam, nézzem meg, én vagyok, élek és beszélek, mivel ő, don Juan, visszahozott engem. Nélküle soha nem ébredtem volna fel.
– Hogyan hoztad vissza a testemet?
– Azt majd később megtudod, de akkor már magadnak kell csinálnod. Ezért kell mindent, amit csak tudsz, megtanulnod, amíg én itt vagyok veled. Épp elég időt vesztegettél a buta kérdéseiddel. De talán nem a te sorsod, hogy mindent megtudj a kis füstről.
– Mit tegyek hát?
– Engedd, hogy a füst megtanítson mindarra, amit képes vagy felfogni.
– Tehát a füst tanít is?
– Természetesen.
– Ugyanúgy, ahogy Mescalito?
– Nem, ő nem olyan tanító, mint a Mescalito. Nem ugyanazokat a dolgokat tanítja meg.
– Akkor mit?
– A füst megmutatja, hogyan kell a hatalmát kezelni, és hogyan lehet mindannyiszor magadhoz venni, ahányszor csak akarod.
– A te szövetségesed nagyon félelmetes, don Juan. Semmihez nem hasonlít, amit eddig átéltem. Úgy éreztem, hogy elvesztem a józan eszem.
Állandóan ez az elsöprő erejű gondolat jutott eszembe. Abból a szempontból néztem az egész eseményt, hogy más hallucinogén élményekkel igenis össze tudom hasonlítani, és újra meg újra az jutott eszembe, hogy a füsttől az ember elveszti az eszét.
Don Juan nem fogadta el a hasonlatomat, és azt állította, hogy csak a füst elképzelhetetlen hatalmát éreztem. Ahhoz, hogy az ember evvel a hatalommal bánni tudjon, erős életet kell élnie. Az erős élet nemcsak a felkészülés időszakára jellemző, de el kell kísérje az embert a tapasztalás után is. A füst olyan erős, hogy csak az ember erejével lehet mérni, másképpen az illető élete darabokra hullik.
Kérdeztem, hogy mindenkire egyformán hat-e a füst. Mondta, hogy átalakulást idéz elő, de nem mindenkiben.
– Mi az a különleges ok, ami miatt a füst átváltoztatott engem? – kérdeztem.
– Szerintem ez egy buta kérdés. Engedelmesen követted az előírt lépéseket, ezért nincs abban semmi titokzatos, hogy átváltoztatott téged.
Újra kértem don Juant, mesélje el, hogy néztem ki. Azért akartam ezt tudni, mert elviselhetetlen volt elképzelni, amint testetlen élőlényként létezem.
Az igazat megvallva, mondta, félt rám nézni; valószínűleg ugyanazt érezte, amit a jótevője, amikor először látta don Juant füstölni.
– Miért féltél? Olyan félelmetes voltam? – kérdeztem.
– Még soha nem láttam senkit, amikor a füstöt szívta.
– A jótevődet sem?
– Őt sem.
– És saját magadat?
– Hogy láthattam volna magamat?
– Például úgy, hogy egy tükör elé állsz.
Nem felelt, csak bámult rám, és rázta a fejét. Újra feltettem a kérdést, hogy lehetséges-e tükör előtt dohányozni. Azt mondta, hogy talán igen, de ennek semmi értelme nincs, mert az ember talán meghalna az ijedtségtől, ha nem mástól.
– Akkor az illetőnek mégiscsak félelmetesen kell kinéznie.
– Én is sokszor gondolkoztam már ezen – mondta. – Mégsem kérdeztem meg és nem is néztem soha a tükörbe. Eszembe se jutott.
– De akkor hogy lehet megtudni, hogy néz ki az ember?
– Várnod kell, ugyanúgy, ahogy nekem, amíg oda nem tudod adni a füstöt valaki másnak – persze ha egyáltalán ura leszel valamikor is. Akkor megláthatod, hogy néz ki az illető. Ez a szabály.
– Mi lenne, ha egy fényképezőgép előtt dohányoznék, és képeket készítenék magamról?
– Nem tudom. Lehetséges, hogy a füst ellened fordulna. Feltételezem, hogy olyan ártalmatlannak hiszed a füstöt, hogy azt hiszed, játszhatsz vele.
Közöltem, hogy nem állt szándékomban játszani vele, de hogy ő maga mondta még régebben, hogy a füst nem kíván meg bizonyos lépéseket, és hogy nem hiszem, hogy ezzel ártani tudnék, ha arra vagyok kíváncsi, hogy néztem ki. Kijavított, hogy ő ezt úgy értette, hogy nem szükséges egy meghatározott sorrendet követni, mint az ördögmag esetében. A füstnél kizárólag a megfelelő hozzáállás számít. Ebből a szempontból kell pontosnak lenni a szabály betartásában. Példának azt hozta fel, hogy nem az a fontos, melyik alkotórészt gyűjtöm be először, hanem a mennyisége.
Kérdeztem, hogy származhatna-e abból baj, ha másoknak is beszámolnék az élményeimről. Azt válaszolta, hogy csak a keverék elkészítésének módját nem szabad felfedni, más dolgok lényegtelenek.

8

Utolsó találkozásom Mescalitóval négy egymás utáni nap összejövetelein történt. Don Juan a hosszú ülést mitote*-nak nevezte. Ez egy peyote-ceremónia volt peyoterók** és tanítványaik számára. Két idősebb, don Juan korabeli ember és magammal együtt öt fiatal vett részt az üléseken.
A ceremónia Chihuahua államban, Mexikóban, a texasi határ közelében zajlott le. Abból állt, hogy egész éjjel éneklés és peyote-evés folyt. Nappal a női segítők – akik egyébként távol tartózkodtak a ceremónia színhelyétől – vizet adtak az embereknek. Mindennap csak igen kis mennyiségű rituális ételt fogyasztottunk.

1964. szeptember 12., szombat
A szertartás első éjszakáján, szeptember 3-án, csütörtökön nyolc peyote-rügyet fogyasztottam. Hatásuk, ha egyáltalán volt, igen csekélynek mutatkozott. Egész éjjel csukva tartottam a szemem, így sokkal jobban éreztem magam. Nem aludtam el, és álmos sem voltam. Az ülés végére az éneklés különlegessé, eksztatikussá fokozódott. Rövid időre teljesen felindultam és sírás fojtogatott, de amint vége lett a dalnak, az érzés elenyészett.
Mindannyian felálltunk, és bementünk a házba. A nők vizet adtak nekünk, néhány férfi csak kiöblítette a száját, mások megitták. A férfiakkal szemben, akik meg sem szólaltak, a nők egész nap fecsegtek és nevetgéltek. Délben szolgálták fel a rituális ételeket, főtt kukoricát.
Szeptember 4-én, pénteken, naplementekor megkezdődött a második ülés. A vezető elénekelte peyote-dalát, és újra kezdődött az éneklés és a peyote-rágás. Reggel ért véget, miután mindenki elénekelte a saját dalát a többiekkel együtt.
Aznap nem láttam annyi asszonyt, mint előző éjjel. Valaki vizet adott, de egyáltalán nem érdekelt, mi történik körülöttem. Nyolc rügyet fogyasztottam el, ez alkalommal azonban más volt a hatás.
Az ülés vége felé, amikor mindenki egyszerre dalolt, az ének nagyon felerősödött. Úgy tűnt, mintha valaki vagy valami kívülről be akarna jönni a házba. Nem tudtam, hogy az ének arra szolgál, hogy ezt megakadályozza, vagy pedig arra, hogy “azt” becsalogassa.
Csak nekem nem volt dalom. Mindegyikük, főleg a fiatalok, kérdően néztek rám. Zavarba jöttem, és lehunytam a szemem.
Ekkor jöttem rá, hogy jobban tudom követni, mi zajlik körülöttem, ha be van csukva a szemem. Ez egy időre lefoglalta a figyelmemet. Becsuktam a szemem, mégis láttam az embereket. Ha kinyitottam, ugyanez tárult a szemem elé. Környezetem egyformának tűnt, akár csukva, akár nyitva tartottam a szemem.
Hirtelen minden elhalványult vagy szétomlott, és a két évvel ezelőtt látott Mescalito-figurát pillantottam meg. Nem messze ült tőlünk a profilját mutatva. Rajta tartottam a szemem, de hiába, nem nézett rám, még csak meg sem fordult.
Azt hittem, valami rosszat tettem, ami távol tartja. Felkeltem, és feléje indultam, hogy megkérdezzem. A mozgástól azonban eltűnt a jelenés. Halványulni kezdett, majd helyébe lépett az emberek képe. Újra hallottam a hangos, őrjöngő éneklést.
A közeli bozótba indultam sétálni. Mindent nagyon tisztán láttam, a sötétség ellenére, most azonban erre oda se figyeltem. Csak arra voltam kíváncsi, miért kerül engem Mescalito?
Visszatérve a társasághoz, éppen be akartam lépni a házba, amikor mély morgás ütötte meg a fülem és éreztem, hogy megremeg a talaj. Ugyanaz a zaj volt, amit két évvel azelőtt hallottam a peyote-völgyben.
Berohantam a bokrok közé. Tudtam, hogy Mescalitónak ott kell lennie, és meg akartam találni. De hiába. Reggelig vártam, és éppen az ülés végére csatlakoztam a többiekhez. A harmadik napon megismétlődött a szokásos folyamat. Noha nem éreztem fáradtságot, délután lefeküdtem aludni.
Szeptember 5-én, szombaton este a legidősebb férfi elénekelte a peyote dalát, hogy újrakezdje a kört. Ez alatt az ülés alatt csupán egy rügyet rágtam el; nem hallgattam a dalokat, és egyáltalán nem figyeltem arra, ami ott zajlott. Egész idő alatt teljes lényemmel egyetlen dologra összpontosítottam. Tudtam, hogy valami rettenetesen fontos hiányzik ahhoz, hogy jól érezzem magam.
Miközben a férfiak énekeltek, hangosan szólítottam Mescalitót, és kértem, hogy nekem is tanítson meg egy dalt. Könyörgésem elvegyült a hangos dalolással. Szinte azonnal egy ének csendült fel a fülemben. Hátat fordítottam a társaságnak, és úgy figyeltem. Hallottam a szavakat és a dallamot újra meg újra, és addig ismételtem, amíg kívülről tudtam az egészet. Spanyol nyelvű, hosszú ének volt. Ezután többször elénekeltem a csoportnak. Nemsokára újabb dalt hallottam. Mire megvirradt, mindkét éneket számtalanszor elénekeltem. Úgy éreztem, megújhodtam és megerősödtem.
Miután vizet ittunk, don Juan odaadott egy zsákot, és mindannyian a hegyekbe indultunk. Hosszú, fáradságos sétát tettünk, míg elértünk egy alacsony mesához*. Ott láttam egy csomó peyote növényt, de valamiért nem akartam rájuk pillantani. Miután keresztülmentünk a mesán, a csapat felbomlott. Don Juan és én visszaindultunk, és útközben gyűjtöttünk peyote-rügyeket, mint akkor régen, az első alkalommal.
Szeptember 6-án, vasárnap késő délután értünk vissza. Este a vezető férfi újra indította a kört. Noha senki nem szólt egy szót sem, tudtam, hogy ez az utolsó összejövetel. Ezúttal az idős férfi egy új dalt énekelt. Körbejárt egy friss peyote-rügyekkel teli zacskó. Először történt, hogy friss növényt kóstoltam. Leve volt, mégis nehezen lehetett rágni; leginkább valami kemény, zöld gyümölcsre emlékeztetett. Maróbbnak és keserűbbnek tetszett a szárított rügynél. Magam részéről a friss bimbót sokkal élőbbnek találtam.
Tizennégy rügyet rágtam el, gondosan megszámoltam. Az utolsót még be sem fejeztem, amikor meghallottam a Mescalito jelenlétét jelző, ismerős morajlást. Mindenki vadul énekelt, és én tudtam, hogy don Juan és a többiek is hallották a zajt. Nem hittem, hogy reakciójuk csupán az én megtévesztésemre szolgál.
Abban a percben a bölcsesség hulláma borított el. A sejtés, mely három éve bujkált bennem, bizonyossággá változott. Három évbe telt, hogy rájöjjek, helyesebben, hogy kitaláljam: akármit is tartalmaz a Lophophora williamsii nevű kaktusz, annak a létezésének semmi köze hozzám; az magában, külön, szabad lényként élő valami. Ezt biztosan tudtam.
Addig énekeltem lázasan, amíg már alig tudtam a szavakat megformálni. Mintha a dalok belülről, ellenállhatatlanul rázkódtatnák a testemet. Meg kellett találnom Mescalitót, vagy felrobbanok. A peyote-mező felé indultam, tovább énekelve a dalomat. Tudtam, hogy a dalok kizárólag hozzám tartoznak – egyedülvalóságom megdönthetetlen bizonyítékai. Minden lépésemet érzékeltem, ahogy visszhangzottak a földön; hangjuk leírhatatlan eufóriát váltott ki bennem, hogy ember vagyok.
Minden egyes peyote-palánta kékes, vibráló fénnyel világított. Egy különösen fényes elé leültem, és elénekeltem a dalomat. Mescalito előjött a növényből – ugyanaz az emberszerű figura, akit már ismertem. Vérmérsékletemhez képest óriási elszántsággal énekeltem neki. Fuvolák – vagy a szél – hangját hallottam, ismerős zeneként. Úgy tűnt, ugyanazt mondja, mint két évvel azelőtt: “Mit akarsz?”
Nagyon hangosan beszéltem. Azt mondtam, tudom, hogy valami hiányzik az életemből és a cselekedeteimből, de nem tudom, mi az. Könyörögtem Mescalitónak, mondja meg, mi a baj velem, és hogy árulja el a nevét, amin szólíthatom, ha szükségem van rá. Rám pillantott, szája trombitaszerűen megnyúlt, és amikor a fülemhez ért, megmondta a nevét.
Hirtelen apámat láttam a peyote-mező közepén; majd a mező elenyészett, és otthonomban, gyerekkori környezetemben találtam magam. Apám és én egy fügefa alatt álltunk. Átöleltem, és sebesen beszélni kezdtem neki olyan dolgokról, melyekről soha nem tudtam. Minden egyes gondolatom összeszedett és lényegre törő volt. Mintha nem lenne időnk, és mindent egyszerre akarnék elmondani. Megdöbbentő gondolatokat közöltem vele az iránta való érzelmeimmel kapcsolatban, dolgokat, melyeket normális körülmények között képtelen lettem volna megfogalmazni.
Apám nem szólalt meg. Csak hallgatott, majd valami hirtelen elhúzta, elszippantotta. Újra egyedül voltam. Sírtam a bánattól és a bűntudattól.
Újra a peyote-mezőn mentem és szólítottam Mescalitót azon a néven, amelyet megtanított nekem. Az egyik növényből furcsa, csillagszerű fény sugárzott. Hosszú, fényes, ember nagyságú fénypálca volt. Egy pillanatig az egész mezőt beragyogta borostyánsárga fénnyel; majd az egész eget megvilágította félelmetes, csodás ragyogással. Úgy éreztem, megvakulok; eltakartam a szememet a karommal.
Világosan hallottam, hogy Mescalito felszólít, egyek még egy rügyet. Azt gondoltam: “Nem tudok, mert nincs késem, amivel levágjam.”
– Egyél egyet a földről – mondta ugyanolyan furcsa módon, mint az előbb.
Lehasaltam, és lerágtam egy növény csúcsát. Szinte lángba borultam. Testem minden porcikáját melegség és őszinteség árasztotta el, minden élt. Minden különlegesen és aprólékosan részletes volt, de ugyanakkor csodálatosan egyszerű. Egyszerre láttam fel és le, oldalra és körbe.
Ez a különleges érzés elég sokáig tartott ahhoz, hogy tudatára ébredjek. Ezután gyorsan, de nem hirtelenül, az érzés nyomasztó terrorba csapott át. Először a csend elbűvölő világát éles zajok szakították meg, de ez nem zavart. Majd a zaj hangosabb lett és megszakítás nélküli; úgy éreztem, körém zárul ez a zajfüggöny. Fokozatosan eltűnt az az érzésem, hogy egy egybefüggő, közömbös és csodálatos világban ringatózom. A zajok gigantikus léptekké alakultak; egy óriás valami mozgott és lélegzett a közelemben, mintha rám vadászna.
Egy szikla alá rejtőztem, és onnan próbáltam meghatározni az engem üldöző valamit. Amikor kibújtam a rejtekhelyről, hogy körülnézzek, üldözöm rám vetette magát. Tengeri hínárra emlékeztetett. Amikor rám borult, azt hittem, összeroskadok a súlya alatt, de ehelyett valami cső vagy üreg belsejében találtam magam. Tisztán láttam, hogy a hínár nem borította be az összes helyet körülöttem, maradt egy kis szabad hely a szikla alatt. Megpróbáltam alámászni. Óriási folyadékcseppek hullottak a hínárból. “Tudtam”, hogy emésztő savat választ ki, hogy feloldjon engem. Egy csepp a karomra hullott; megpróbáltam földdel és a nyálammal ledörzsölni a savat. Egyik pillanatban szinte azt éreztem, hogy elpárolgok. A fény felé taszított valami. Azt gondoltam, hogy a hínár feloszlatott. Halványan fényt észleltem, mely fokozatosan erősödött. A föld alól jött ki, míg végül kirobbant valamivé, amit úgy észleltem, mint a hegyek mögül kibukkanó napot.
Lassanként visszatért szokásos érzékelésem. Hason feküdtem, fejemet a karomra hajtva. Újra fénybe borult előttem a peyote-mező, és mielőtt még a szemem lehunyhattam volna, kiemelkedett az előbbi hosszúkás fényalak. Szelíd erővel megérintette a testemet, majd elsuhant, és kívül került a látóteremen.
Rohantam egészen addig, ahol a többiek voltak. Don Juan és én még egy napot töltöttünk a peyote-vezérrel, don Robertóval. Egész idő alatt aludtam. Távozásunk előtt odajöttek hozzám a peyote-üléseken részt vevő fiatal férfiak. Egyenként megöleltek, és félénken mosolyogtak. Mindegyikük bemutatkozott. Ezután még órákig beszélgettem velük anélkül, hogy a peyote-találkozót említettük volna.
Don Juan szólt, hogy ideje mennünk. A fiatalemberek újra átöleltek. “Gyere vissza!” – mondta egyikük, a másik pedig “Várunk rád”-dal búcsúzott. Miközben lassan elhajtottunk, próbáltam az idősekre egy pillantást vetni, de egyiküket sem láttam.

1964. szeptember 10., csütörtök
Amikor don Juannak elmeséltem a kalandjaimat, mindig lépésről lépésre kellett emlékeznem, legjobb tudásom szerint. Csak így voltam képes mindent felidézni.
Ma beszámoltam neki Mescalitóval való legutóbbi találkozásom részleteiről. Figyelmesen hallgatott egész addig, amíg oda nem értem, hogy Mescalito megmondta a nevét. Ekkor félbeszakított.
– Most már a magad ura vagy – mondta. – A védelmező elfogadott téged. Mostantól kezdve én már nem jelentek segítséget neked. Nem kell beszámolnod többé Mescalito és a te kapcsolatodról. Most már tudod a nevét; soha semmilyen élőlénynek nem szabad említést tenned erről, és semmiről, ami köztetek történik.
Erősködtem, hogy el akarom mondani a találkozásunk részleteit, mivel nem látom az értelmüket, és szükségem van a segítségére, hogy helyesen értelmezzem a történteket. Azt felelte, hogy ezt magam is meg tudom tenni, és jobb lenne nekem, ha saját magam gondolkoznék. De én hallani szeretném a véleményét, érveltem, mivel túl sokáig tartana, míg magam jutnék el a saját véleményemhez, és különben sem tudom, hogy fogjak hozzá.
– Vegyük a dalokat például. Mit jelentenek? – kérdeztem.
– Ezt csak te tudod eldönteni. Én honnan tudnám? Csak a védelmező maga tudja ezt megmondani, hiszen ő tud csak ezekre megtanítani. Ha én mondanám meg, mit jelentenek, az olyan lenne, mintha valaki másnak a dalait tanulnád meg.
– Ezt hogy érted, don Juan?
– A szélhámosokat ki lehet szúrni, amikor hallgatod az embereket, amint a védelmező dalait éneklik. Kizárólag a lélekkel rendelkező dalok a védelmezőé, csak ezek azok, melyeket ő tanított. Minden egyéb más emberek dalainak a másolata. Ilyen csalárdak lehetnek néha az emberek. Mások énekét éneklik, anélkül hogy fogalmuk lenne, mit jelent.
Közbeszóltam, hogy én azt akartam megtudni, mire valók a dalok. Azt felelte, hogy az énekek, amiket én megtanultam, arra valók, hogy a védelmezőt tudjam hívni, és amikor ezt akarom tenni, mindig a nevét is kell mondani. Később Mescalito esetleg megtaníthat más célokat szolgáló énekekre is.
–Vajon a védelmező teljesen elfogadott engem? – tudakoltam.
Don Juan nevetve közölte, hogy butaságot kérdezek. Igen, elfogadott, és ezt azzal is megerősítette, hogy kétszer is fény alakban mutatkozott. Úgy látszott, don Juanra mély benyomást tett, hogy kétszer láttam a fényt. Mescalitóval való találkozásomnak ezt a szempontját többször hangsúlyozta.
Nem értettem, hogy lehetséges az, hogy elfogadott a védelmező, és ugyanakkor továbbra is félelmetesnek tűnt.
Don Juan sokáig hallgatott, mintha meg lenne rémülve. Végül csak annyit mondott:
– Ez olyan egyszerű. Annyira világos, mit akart Mescalito, hogy nem tudom, hogy lehet ezt félreérteni.
– Továbbra sem értek semmit, don Juan.
– Időbe telik, amíg megérted Mescalito értelmét; addig kell törnöd a fejedet a tanításain, amíg világos nem lesz számodra.

1964. szeptember 11., péntek
Újra előhozakodtam azzal, hogy don Juan segítsen értelmezni látomásaimat. Egy ideig kérette magát, majd úgy kezdett bele, mintha már egy ideje Mescalitóról beszélgettünk volna.
– Nem érted, milyen butaság azt kérdezni, hogy Mescalito egy személy-e, akihez beszélni lehet? Semmihez nem hasonlít, amit eddig láttál. Olyan, mint egy ember, de ugyanakkor egyáltalán nem hasonlít rá. Nehéz olyan embereknek magyarázni róla, akik semmit nem tudnak, de ugyanakkor mindent egyszerre akarnak tudni. Tanításai ugyanolyan titokzatosak, mint ő maga. Amennyire én tudom, nincs olyan ember, aki meg tudná jósolni Mescalito cselekedeteit. Te kérdezel tőle valamit, és ő megmutatja az utat, de nem ugyanúgy beszél erről, mint ahogy most te meg én társalgunk. Most már érted?
– Ezzel kapcsolatban nincsen problémám. Azt nem értem, hogy mi a jelentése annak, amit tesz.
– Kérted, hogy mondja meg, mi a baj veled, és ő megmutatta teljes egészében! Ebben nem lehet hiba. Nem állíthatod, hogy nem értetted meg. Ami köztetek zajlott, nem beszélgetés volt, és mégis az. Amikor valami mást kérdeztél tőle, ugyanilyen módon felelt. Abban nem vagyok biztos, hogy én megértettem, mit akart neked Mescalito ezzel mondani, mert nem igazán árultad el, mi volt a kérdés.
Részletesen elismételtem a kérdéseket, amennyire emlékeztem rájuk; olyan sorrendben, ahogy megfogalmaztam őket: “Helyes, amit teszek?” “A jó ösvényen haladok?” “Mit kezdjek az életemmel?” Don Juan szerint ezek a kérdések csupán szavak; jobb, ha az ember nem hangosan kérdezi meg ezeket, hanem belülről, magában. Szerinte a védelmező valamit meg akart nekem tanítani. Ennek bizonyítására tehát meg akart mutatni valamit és nem pedig elijeszteni, kétszer is fényként mutatta meg magát.
Azt feleltem, hogy még mindig nem tudom felfogni, hogy ha Mescalito elfogadott engem, akkor miért félemlített meg. Emlékeztettem don Juant, hogy azt állította: ha Mescalito elfogad valakit, akkor állandó formában jelenik meg neki, és nem változik áldásból lidércnyomássá. Újra kinevetett, és erősködött, hogy ha elgondolkoznék a szívemben levő kérdésen, amit megkérdeztem Mescalitótól, akkor magam is megérteném a leckét.
Elgondolkozni a “szívemben” levő kérdésen nehéz problémának bizonyult. Mondtam don Juannak, hogy sok minden volt akkor bennem. Amikor azt kérdeztem, hogy a helyes úton járok-e, akkor azt így értettem: Két különböző világban állok a lábaimmal? Melyik a helyes? Milyen irányba haladjon az életem?
Don Juan, miután meghallgatta ezt a magyarázatot, kijelentette, hogy nincs világos képem a világról, és hogy a védelmező gyönyörű, tiszta leckét adott nekem.
– Azt hiszed, hogy számodra két világ, két út létezik. Pedig csak egy. A védelmező ezt hihetetlen világossággal mutatta meg neked. Számodra az egyetlen elérhető világ az emberek világa, és ezt nem hagyhatod el. Te ember vagy! A védelmező megmutatta neked a boldogság világát, ahol a dolgok között nincs különbség, mivel ott senki nem tartja a különbségeket számon. Ez azonban nem az emberek világa. A védelmező felrázott téged ebből a világból, és megmutatta, hogyan él és harcol egy ember. Ez az emberek világa! Embernek lenni azt jelenti, hogy erre a világra vagy ítélve. Hiúságodban azt gondolod, hogy két világhoz tartozol, de ez csak a hiúságod. Egyetlen világ létezik számunkra. Emberek vagyunk, és az emberek világával kell megelégednünk. Ez volt a tanítás, a lecke.

9
 
Úgy tűnt, don Juan azt szeretné, hogy annyit foglalkozzam az ördögmaggal, amennyit csak lehetséges. Számomra ez ellentétben állt a hatalom iránt érzett állítólagos ellenszenvével. Azt magyarázta, hogy közel van az idő, amikor újra kell szívnom a keveréket, és addigra kiterjedtebb tudással kell rendelkeznem az ördögmagban rejlő hatalomról.
Ismételten javasolta, hogy a gyíkok varázslatának segítségével legalább még egyszer ellenőriznem kell az ördögmagot. Hosszú ideig fontolgattam ezt az ötletet. Sürgetése annyira fokozódott, hogy úgy éreztem, eleget kell tennem neki. Egyik nap elhatároztam, hogy jósolok bizonyos elveszett tárgyakról.

1964. december 28., hétfő
December 19-én, szombaton kivágtam a Datura-gyökeret. A növény körbetáncolásával megvártam az alkonyt. A gyökérkivonatot éjszaka készítettem el, és vasárnap reggel hat óra körül elmentem a növényemhez. Leültem eléje, és újra gondosan elolvastam a don Juan tanításairól készített jegyzeteimet. Ekkor jöttem rá, hogy nem a növény előtt kell a magokat megőrölnöm. Pusztán a tény, hogy a növény előtt ültem, ritka érzelmi erőt és stabilitást adott; gondolataim világosak voltak és – természetemtől eltérően – képes voltam a cselekedeteimre koncentrálni.
Minden utasítást gondosan követve és az időket kiszámolva, a paszta és a gyökér késő délutánra készen lettek. Délután ötkor nekiláttam két gyíkot elcsípni. Másfél órán keresztül próbálkoztam minden lehetséges módszerrel, ami csak eszembe jutott, de nem sok sikerrel.
A Datura előtt ülve próbáltam rájönni a célravezető megoldásra, amikor hirtelen eszembe jutott, hogy don Juan szerint a gyíkokhoz beszélni kell. Először ezt nevetségesnek éreztem, mintha zavarban lennék hallgatóság előtt megszólalni. Ez az érzés gyorsan elmúlt, miközben beszéltem a gyíkokhoz. Már majdnem besötétedett. Felemeltem egy követ, és alatta lapult egy gyík. Mintha béna lett volna. Felemeltem, majd egy másik kő alatt rábukkantam egy újabb gyíkra. Ez is merev volt, még csak meg sem rezdült, amikor megfogtam.
Iszonyú nehéznek bizonyult a szájat és a szemet összevarrni. Azt már megfigyeltem, hogy don Juan a tetteimnek valamiféle visszavonhatatlanságot tulajdonít. Szerinte, ha az ember belekezdett valamibe, nem lehet megállás. Ugyanakkor semmi sem akadályozhat meg engem, ha valamit abba akarok hagyni. Egyébként talán nem is akartam.
Elengedtem az egyik gyíkot, amely északkeleti irányban indult – ez a jó, de nehéz kaland jele. A másik állatot a vállamhoz kötöztem, és a halántékomat az előírás szerint bekentem. A gyík olyan merevnek tűnt, hogy egy pillanatig azt hittem, megdöglött. Don Juan nem mondta, olyankor mit kell tennem, de szerencsére az állat csak mozdulatlan volt.
Megittam a varázsitalt, és vártam. Semmi különöset nem éreztem. Elkezdtem dörzsölni a pépet a halántékomra, és ezt huszonötször ismételtem meg. Ekkor automatikusan, szórakozottságból többször a homlokomra is kentem. Rájöttem, hogy hibát követtem el, és gyorsan letöröltem. Homlokomat izzadság borította el, szinte lázasnak éreztem magam. Aggodalom fogott el, mivel don Juan igen szigorúan megtiltotta, hogy a pépet a homlokomra kenjem. A félelem teljes magányosságérzésbe váltott át, és olyan érzésem támadt, hogy sorsom megpecsételődött. Teljesen egyedül voltam. Ha valami történik velem, senki nem tud segíteni. El akartam futni onnan. Vészes határozatlanságot éreztem, nem tudtam, mit csináljak. A gondolatok hihetetlen sebességgel áramlottak keresztül elmémen. Felfigyeltem a gondolatok furcsa voltára; abban az értelemben voltak különösek, hogy eltérő módon jöttek az agyamba, nem úgy, mint a szokványos gondolataim. Ismerem azt a módot, ahogy gondolkodom. Gondolataimnak megvan a saját meghatározott rendjük, és az ettől való eltérés jól észrevehető.
Az egyik idegen gondolat egy szerző kijelentése volt. Halványan rémlik, hogy olyannak tűnt, mint egy hang a háttérből. Olyan gyorsan ötlött az agyamba, hogy meglepett. Fontolgattam, de hirtelen szokványos gondolattá változott. Azt biztosra vettem, hogy valahol olvastam ezt a mondatot, de nem emlékeztem az író nevére. Hirtelen az jutott az eszembe, hogy Alfred Kroeber lehetett. Ekkor megint felbukkant egy idegen gondolat, mely azt állította, hogy a kijelentést nem Kroeber, hanem Georg Simmel tette. Én erősködtem, hogy de igenis Kroeber volt, és azon kaptam magam, hogy önmagámmal vitatkozom. Ekkorra már el is feledkeztem arról az érzésről, hogy el vagyok ítélve, hogy sorsom megpecsételődött.
Szemhéjamat nehéznek éreztem, mintha altatót vettem volna be. Noha soha életemben nem szedtem altatót, mégis ez jutott eszembe. Kezdtem álomba merülni. Be akartam mászni az autómba, de képtelen voltam megmozdulni.
Ezután teljesen hirtelenül azt éreztem, hogy felébredek. Első gondolatom az volt, hány óra lehet. Körülnéztem. Már nem a Datura-növény előtt ültem. Szinte közönyösen vettem tudomásul, hogy újabb látomásélményben van részem. A fejem fölötti óra 12 óra 35-öt mutatott, tudtam, hogy délután van.
Egy papírhalmot cipelő fiatalembert láttam. Olyan közel volt, hogy kis híján megérinthettem. A nyakán pulzált a verőér, és hallottam gyors szívdobogását. Annyira belemerültem a látványba, hogy egy ideig nem is figyeltem fel gondolataim milyenségére. Ezután meghallottam egy 'hangot' a fülemben, amint leírja az eseményt, és akkor jöttem rá, hogy a 'hang' az idegen gondolat az elmémben.
Ekkorra a figyelés annyira lefoglalt, hogy a jelenet látványa elvesztette a jelentőségét számomra. A hangot a jobb fülemben hallottam, a vállam felett. Valójában a hang jelenítette meg azt, amit láttam. Viszont a hang az én akaratomnak engedelmeskedett, mivel bármikor meg tudtam állítani, hogy kényelmesen megvizsgáljam az általa mondott dolgokat. Egyszerre “láttam-hallottam” a fiatalember cselekedeteit. A hang aprólékos részletességgel magyarázott, de valahogy a tettek nem is voltak olyan fontosak. A különlegeset a vékonyka hang jelentette. Háromszor is megfordultam, hogy lássam, ki beszél. Megpróbáltam csak a fejemet jobbra tekerni vagy váratlanul megpördülni, hogy felfedezzem, ki van ott. Mindegyik alkalommal elhomályosodott a látásom. Ezt gondoltam: “Azért nem tudok megfordulni, mert a jelenet nem a szokványos valóság világában van.” És ez a gondolat a sajátom volt.
Ezután teljes figyelmemmel a hangra összpontosítottam. Úgy tűnt, a vállam felől jön. Vékonyka, de teljesen érthető hangot hallottam; nem gyerekhangot vagy éles, magas hangot, hanem egy miniatűr emberke hangját. A sajátom sem lehetett. Úgy gondolom, angolul beszélt. Akárhányszor megpróbáltam a hangot csapdába ejteni, teljesen eltűnt vagy elhalványult, és a jelenet is homályos lett. Egy hasonlat jutott az eszembe. A hang olyan képre hasonlított, melyet a szempillába került porszemcsék vagy a szaruhártya vérerei idéznek elő: egy forma, amit addig lehet látni, amíg az ember egyenesen nem néz rá. Abban a pillanatban, amikor ránézünk, a szemgolyó mozgásával egyidejűleg kikerül a látóterünkből.
A cselekmény iránt teljesen elvesztettem az érdeklődésemet. A hang, ahogy figyeltem, egyre összetettebbé vált. A hang vagy valami, gondolatokat sugdosott a fülembe. Vagy pontosabban: valaki helyettem gondolkodott. A gondolatok rajtam kívül léteztek. Tudtam, hogy ez így van, mivel egyszerre észleltem a “másik” gondolatait és a sajátjaimat.
Egyik pillanatban a hang olyan jelenetet írt le a fiatalember tetteiről, melynek semmi köze nem volt az eredeti, az elveszett tárgyra vonatkozó kérdésemhez. A férfi igen bonyolult cselekvéssort hajtott végre. Újra a cselekvés vált fontossá, és már nem figyeltem a hangra. Lassanként elvesztettem a türelmemet, és ki akartam szállni. “Hogy tudnék ennek véget vetni?” – kérdeztem magamban. A hang erre azt mondta, hogy vissza kell mennem a szurdokba. De hogyan, kérdeztem, mire azt mondta, hogy gondoljak a növényemre.
Így is tettem. Mivel rendszerint előtte ültem, könnyű volt magam elé idézni a növényt. Amikor megpillantottam, azt hittem, hogy hallucinálok, de a hang azt mondta, “vissza”-kerültem. Erőlködtem, hogy halljak valamit, de csend honolt. Az előttem levő Datura-növény ugyanolyan valóságosnak tűnt, mint bármi, amit addig láttam, de ezt meg is tudtam érinteni, körbe tudtam járni.
Felkeltem, és elindultam az autóm felé. Annyira kimerített az erőfeszítés, hogy leültem, és becsuktam a szemem. Szédültem, hányingerem támadt, zúgott a fülem.
Valami a mellemre surrant; láttam, hogy a gyík. Emlékeztem don Juan figyelmeztetésére, hogy szabadon kell engedni. Visszamentem a növényhez, és kiszedtem a gyíkból a varratokat. Nem akartam látni, hogy él-e vagy sem. Összetörtem a pasztás edényt és földet szórtam rá, majd bemásztam az autóba, és elaludtam.

1964. december 24., csütörtök
Ma elmeséltem az egész élményt don Juannak. Mint rendesen, most is félbeszakítás nélkül hallgatott végig. Ezután a következő párbeszédet folytattuk:
– Nagy hibát követtél el.
– Tudom. Butaság volt, de véletlenül történt.
– Amikor az ördögmaggal van dolgod, nem lehetnek véletlenek. Mondtam, hogy próbáknak fog téged lépten-nyomon alávetni. Most vagy te vagy nagyon erős, vagy az ördögmag kedvel téged. A homlokot csak a hatalmas brujók kenhetik be, akik tudják kezelni az ördögmag hatalmát.
– Mi történhet azzal, aki bekeni a homlokát a pasztával, don Juan?
– Amennyiben az ember nem hatalmas brujo, előfordulhat, hogy nem tér vissza az utazásról.
– Történt veled valaha, hogy bekented a homlokodat?
– Én? Soha! Jótevőm mondta, hogy igen kevés ember tér vissza egy ilyen utazásról. Hónapokig is távol lehet, és másoknak kell őt gondozniuk. A gyíkok a világ végére elvihetik az embert, és a legcsodálatosabb titkokat is megmutathatják, kívánság szerint.
– Ismersz valakit, akinek ilyen utazásban volt része?
– Igen, a jótevőmet. De ő soha nem mondta el, hogy kell visszatérni.
– Tényleg olyan nehéz az?
– Hogyne. Pontosan ezért döbbentett meg engem, amit tettél. Nem követtél meghatározott lépéseket, márpedig ezt meg kell tennünk, mivel ezekben a lépésekben található az erő. Nélkülük semmik vagyunk.
Ezután órákig hallgattunk. Úgy tűnt, don Juan igen mélyen a gondolataiba merült.

1964. december 26., szombat
Don Juan kérdezte, hogy kerestem-e a gyíkokat. Mondtam, hogy igen, de nem találtam őket. Faggattam, mi történt volna, ha az egyik gyík, miközben fogom, megdöglött volna. Azt válaszolta, hogy egy gyík halála szerencsétlen esemény lenne. Ha a bevarrt szájú döglött volna meg, akkor nem lenne értelme tovább folytatni ezt a varázslást. Azt is jelentené, hogy a gyíkok visszavonták a barátságukat, és hosszú időre fel kéne adnom az ördögmag tanulmányozását.
– Mennyi időre, don Juan?
– Két évre, vagy még többre.
– És ha a másik gyík halt volna meg?
– Akkor valódi veszélybe kerültél volna. Egyedül lennél, irányító nélkül. Ha a varázslás megkezdése előtt döglött volna meg, akkor még abba lehetett volna hagyni. Viszont ha abbahagyod, akkor örökre végeztél az ördögmaggal. Azonban ha akkor hal meg, amikor már a válladon van, tehát miután már elkezdted a varázslást, akkor folytatnod kéne, és ez tiszta őrültség lett volna.
– Miért?
– Ilyen feltételek között semminek nincs értelme. Irányító nélkül vagy, és ijesztő, értelmetlen dolgokat látsz.
– Mit értesz azon, hogy “értelmetlen dolgok”?
– Amiket magunk látunk. Olyan dolgok, amiket irányítás nélkül látunk. Ez azt jelenti, hogy az ördögmag meg akar tőled szabadulni, és végül eltaszít.
– Ismersz valakit, aki ezt megtapasztalta?
– Igen, én magam. A gyíkok bölcsessége nélkül megőrültem.
– Mit láttál, don Juan?
– Semmit, aminek értelme lenne. Mit láthattam volna irányítás nélkül?

1964. december 28., hétfő
– Azt mondtad, don Juan, hogy az ördögmag próbára teszi az embert. Ezt hogy értetted?
– Az ördögmag olyan, mint egy nő, és mint a nők, hízeleg az embernek. Állandóan csapdákat állít. Veled is ezt tette, amikor arra kényszerített, hogy a pasztát a homlokodra kenjed. Újra meg fogja próbálni, és te esetleg bedőlsz neki. Figyelmeztetlek, vigyázz! Ne szenvedéllyel állj hozzá, mert az ördögmag csak az egyik utat jelenti a tudással rendelkező ember titkaihoz. Vannak más ösvények is. Csapdájának az a lényege, hogy azt hiszed, ő az egyetlen üdvözítő út. Azt mondom, hogy értelmetlen egy ösvényre vesztegetned az életedet, különösen, ha annak az ösvénynek nincs szíve.
– És honnan lehet tudni, hogy egy útnak van-e szíve?
– Mielőtt rálépsz az útra, tedd fel a kérdést: van ennek az útnak szíve? Tudni fogod, ha nemleges a válasz, és akkor másik utat kell választanod.
– De honnan lehet biztosan tudni, hogy van-e szíve egy útnak vagy nincs?
– Erre mindenki rájön. A baj az, hogy senki nem teszi fel a kérdést. Mire az ember rájön, hogy a szív nélküli utat választotta, addigra az út kész őt meggyilkolni. Nagyon kevés ember képes ennél a pontnál megállni, hogy gondolkozzon, és elhagyja az utat.
– Hogyan kell helyesen feltenni a kérdéseket, don Juan?
– Csak meg kell kérdezni, és kész.
– De van valamilyen csalhatatlan módszer arra, hogy ne hazudjak magamnak, és ne higgyem azt, hogy igen a válasz, amikor valójában nem?
– Miért hazudnál magadnak?
– Talán azért, mert abban a pillanatban kellemesnek találom az utat.
– Ennek nincs értelme. A szívvel nem rendelkező út soha nem lehet élvezetes. Már ahhoz is nagy erőfeszítés kell, hogy egy ilyen útra egyáltalán rátérj. Ugyanakkor a szívből jövő út könnyű; nem kell megerőltetned magad, hogy megszeressed.
Don Juan hirtelen megváltoztatta a beszélgetés témáját és egyenesen nekem szegezte a kérdést, hogy ugye kedvelem az ördögmagot. Be kellett vallanom, hogy legalábbis előnyben részesítem. Azután arról faggatott, hogy mit érzek az ő szövetségesével, a füsttel kapcsolatban, mire én azt válaszoltam, hogy ha rágondolok is, félelmemben megzavarodok.
– Mondtam neked, hogy amikor ösvényt választasz magadnak, nem szabad, hogy félelem vagy nagyratörés legyen benned. A füst félelemmel vakít el téged, az ördögmag pedig nagyratöréssel.
Azzal érveltem, hogy igenis, kell ahhoz nagyratörés, ambíció, hogy az ember bármilyen utat válasszon, ezért don Juan azon állításának nincs értelme, hogy mentesnek kell lennünk az ambíciótól. Ez kell ahhoz, hogy az ember tanulni tudjon.
– A tanulási vágy nem egyenlő a nagyratöréssel – felelte. – Az emberek végzete, hogy a tudást akarják, de az ördögmagot keresni egyenlő a hatalom keresésével, és ez viszont már nagyratörés, mivel nem a tudást keresed. Ne engedd, hogy a mag elvakítson téged! Máris a horgára akadtál. Ő megbabonázza az embereket, és a hatalom érzetét kelti bennük. Azt érzékelteti velük, hogy olyan dolgokra képesek, amikre a köznapi emberek nem. Ez a csapdája! A szív nélküli út az ember ellen fordul, és végez vele. Nem sok kell ahhoz, hogy meghaljunk, és a halált keresni annyit jelent, hogy a semmit keresed.

10

1964 decemberében elindultunk don Juannal, hogy összegyűjtsük a különböző növényeket, melyek a dohánykeverékhez kellenek. Ez már a negyedik ciklus volt. Don Juan most már csak ellenőrizte, hogyan végzem a dolgot. Biztatott, hogy vegyem magamnak az időt és a fáradságot, figyeljek és gondolkozzak, mielőtt egy növényt felszedek. Amikor összegyűjtöttük és elraktuk az anyagokat, újra felszólított, hogy találkozzak az ő szövetségesével.

1964.	december 31., csütörtök
– Most már, hogy egy kicsit jobban ismered az ördögmagot és a füstöt, biztosabban meg tudod mondani, melyiket szereted jobban a kettő közül – mondta don Juan.
– A füst igazából megrémít engem. Nem is tudom, miért, de nincsenek jó érzéseim vele kapcsolatban.
– Szereted, ha hízelegnek neked, és ezt teszi az ördögmag. Jó érzéseket kelt benned, akár egy asszony. A füst viszont sokkal nemesebb hatalom; neki van a legtisztább szíve. Nem babonázza meg az embert, és nem teszi rabbá, nem szeret, és nem utál. Csak erőt kíván meg tőled. Az ördögmaghoz is kell erő, de másféle. Az inkább olyan, mint amikor az ember erős, férfias egy nővel. A füst által megkívánt erő viszont a szív ereje. És neked ez nincs meg! Igaz, hogy nagyon kevés ember rendelkezik ezzel. Ezért tanácsolom neked, hogy tanuljál többet a füstről. Ő megerősíti a szívet. Nem olyan, mint az ördögmag, ami tele van szenvedéllyel, féltékenységgel és erőszakkal. A füst állandó. Nem kell azon aggódnod, hogy útközben elfelejtesz valamit.

1965.	január 27., szerda
Január 19-én, kedden újra elszívtam a hallucinációt okozó dohánykeveréket. Mondtam ugyan don Juannak, hogy félek a füsttől, de ő azt állította, hogy újra ki kell próbálnom, ha igazságosan akarom megítélni.
Bementünk a szobájába. Délután két óra felé járhatott az idő. Don Juan hozta a pipát, én pedig a faszenet, és leültünk egymással szemben. Közölte, hogy felmelegíti a pipát és ezáltal életre kelti, és ha figyelmesen nézem, akkor meg fogom látni, hogyan ragyog fel. Háromszor-négyszer megszívta a pipát, majd gyengéden dörzsölgette. Egyszer csak bólintott, szinte észrevétlenül, hogy láthatom a pipa feléledését. Hiába néztem, semmit nem láttam.
Ezután átnyújtotta a pipát, és megtöltöttem a saját dohánykeverékemmel. Felcsippentettem egy izzó széndarabot egy csipesszel, melyet magam gyártottam ruhacsipeszből erre az alkalomra. Don Juan, amint megpillantotta a csipeszt, nevetésben tört ki. Egy kis ideig haboztam, mire a szén odaégett a csipeszhez. Nem mertem odaütögetni a pipa öbléhez, ezért ráköptem, hogy elaludjon.
Don Juan a karjába temette félrefordított fejét. Egész teste rázkódott. Egy pillanatig azt hittem, hogy sír, de csak hangtalanul nevetett.
Így egy időre megszakadt az akció. Később maga kapott fel hirtelen egy darab szenet, belerakta a pipába, és rám parancsolt, hogy szívjam. Nagyon tömörnek tűnt az anyag, és elég nehezen tudtam szívni. Az első kísérlet után úgy éreztem, hogy teleszippantottam a számat finom porral. Egyből elérzéstelenedett a szám belseje. Láttam, hogy izzik a pipa öble, de a füstöt nem úgy érzékeltem, mintha cigarettafüst lenne. Azt éreztem, hogy leszívok valamit, ami először feltölti a tüdőmet, majd az egész testemet.
Húsz belélegzésig számoltam, azután már mindegy volt. Izzadni kezdtem. Don Juan mereven nézett engem, és felszólított, hogy ne féljek, hanem tegyem pontosan azt, amit mond. Megpróbáltam kinyögni, hogy “rendben van”, de torkomból csupán furcsa, vonyító hang tört elő. Még azután is visszhangzott, hogy becsuktam a szám. A hang úgy meglepte don Juant, hogy újabb nevetőgörcs jött rá. Fejemmel akartam “igen”-t bólintani, de nem tudtam megmozdítani.
Don Juan gyengéden szétnyitotta ujjaimat, és kivette a pipát. Rám parancsolt, hogy feküdjek le a földre, de ne aludjak el. Kíváncsi voltam, hogy segít-e lefeküdni, de meg se mozdult, csak nézett rám. Hirtelen a szoba pozíciója megváltozott, és most oldalirányból néztem don Juanra. Ebből a nézőpontból a dolgok furcsán elmosódottnak tetszettek, akárcsak egy álomban. Halványan emlékszem, hogy don Juan egész idő alatt, amíg nem tudtam mozdulni, beszélt hozzám.
Semmiféle félelmet vagy kellemetlen érzést nem tapasztaltam az esemény alatt, és másnap, amikor magamhoz tértem, akkor sem éreztem rosszul magam. Az egyetlen, ami eltért a megszokottól, hogy felébredés után egy darabig összefolytak a gondolataim. Azután, négy vagy öt óra múltán, újra olyan voltam, mint rendesen.

1965. január 20., szerda
Don Juan nem szólt semmit a kalandról és nem is kért meg, hogy meséljek. Egyetlen megjegyzése az volt, hogy túl hamar elaludtam.
– Ha ébren akarsz maradni, ennek egyetlen módja, hogy madárrá vagy tücsökké kell változnod, vagy valami hasonlóvá – mondta.
– Hogy kell ezt csinálni?
– Éppen ez az, amit tanítok neked. Emlékszel, mit mondtam neked tegnap, amíg test nélkül voltál?
– Nem túl világosan.
– Azt, hogy én varjú vagyok, és azt tanítom neked, hogy lehet azzá válni. Amikor ezt megtanulod, akkor ébren fogsz tudni maradni és szabadabban mozoghatsz. Máskülönben mindig ott maradsz a földhöz ragadva, ahová éppen estél.

1965. február 7., vasárnap
A füsttel való újabb kísérletem január 31-én, vasárnap, déltájban volt. Csak az ezt követő nap estéjén ébredtem fel. Úgy éreztem, hogy valami szokatlan erő arra késztet, hogy élesen emlékezzek mindenre, amit don Juan mondott nekem a kísérlet alatt. Szavai szinte beleivódtak az agyamba. Különleges élességgel és kitartással csengtek vissza bennem a szavai. Ezen újabb kísérlet alatt egy új tapasztalat világosodott meg bennem: egész testem érzéketlenné vált rögtön azután, hogy a finom port – mely minden szívásnál a számba került – lenyeltem. Tehát nemcsak szívtam a füstöt, de el is fogyasztottam.
Megpróbáltam élményeimet megosztani don Juannal, de ő csak annyit mondott, hogy semmi olyat nem tettem, ami számítana. Hiába mondtam, hogy mindenre élesen emlékszem, nem akarta hallani. Pedig minden emlékem pontosan élt bennem. A dohányzási szertartás ugyanúgy zajlott le, mint az előző kísérletnél. Mintha a két élmény pontosan egymás mellé rendelhető lenne, és onnan tudnám felidézni az eseményeket, ahol az előző élmény véget ért. Világosan emlékszem, hogy attól a ponttól kezdve, hogy lezuhantam az oldalamra a földre, minden érzés és gondolat kiszállt belőlem. Mégis, tisztánlátásomat semmi nem gyengítette. Legutolsó gondolatom körülbelül akkorról származik, amikor a szoba függőleges síkká változott: “Biztosan beütöttem a fejem a padlóba, mégsem érzek fájdalmat.”
Ettől kezdve csak láttam és hallottam az eseményeket. Don Juannak minden szavát el tudtam ismételni. Követtem utasításait, melyek világosnak, logikusnak és könnyűnek tűntek. Azt mondta, hogy a testem eltűnik, csak a fejem marad meg, és ebben az állapotban az ébren maradásnak és mozgásnak egyetlen módja, ha varjúvá változok. Próbáljak meg pislogni, mondta, és bármikor képes vagyok rá, ez azt jelenti, hogy készen vagyok az átváltozásra. Ezután azt hallottam, hogy a testem már eltűnt, csak a fejem maradt meg. Ez utóbbi soha nem tűnik el, mivel ez változik át varjúvá.
Felszólított, hogy pislogjak. Bizonyára számtalanszor ismételte ezt a parancsot a többivel egyetemben, mert mindegyikre élesen emlékszem. Nyilván pislantottam, mert don Juan közölte, hogy készen állok, és utasított, hogy egyenesítsem fel a fejem, és tegyem az államra. Az állam volt a varjú lába. Ezután mondta, hogy érezzem, ahogyan a lábak lassan előbújnak. Még nem kész, farkat is kell növesztenem, és ez a nyakamból fog kinőni. Kérte, hogy legyezőszerűen terjesszem ki a farkam, és érezzem, ahogy végigsöpri a padlót.
Ezután közölte, hogy a szárnyak az arccsontból fognak kinőni, ami nehéz és fájdalmas lesz. Mondta, hogy bontsam ki a szárnyaimat. Olyan szélesre kell kitárnom őket, amennyire csak bírom, máskülönben nem fogok tudni repülni. Mondta, hogy a szárnyak már nőnek kifelé, szépek és hosszúak és hogy addig kell verdesnem velük, amíg valódi szárnyak nem lesznek.
Ezek után a fejem búbjáról beszélt, ami még mindig túl nagy és nehéz, ezért nem fogok tudni repülni. Pislognom kell, hogy a tömegét csökkentsem; minden egyes szemhunyással kisebb lesz a fejem. Parancsba adta, hogy addig pislogjak, amíg a fejtető súlya eltűnik, és akkor szabadon ugrálhatok. Aztán közölte, hogy a fejem most már akkora, mint egy varjúé, és addig kell járkálnom és ugrálnom, amíg merevségem nem oldódik.
Még egy változás volt, amit véghez kellett vinnem ahhoz, hogy repülhessek. Mivel ez a legnehezebb, engedelmesnek kell lennem, és pontosan azt kell tennem, amit don Juan parancsol. Mondta, hogy a szájam és az orrom meg fog nyúlni a két szemem között, egészen addig, amíg erős csőrré nem alakul. Meg kell tanulnom, hogy úgy lássak, mint egy varjú. Azt mondta, hogy a varjú képes teljesen oldalra látni; félre kellett fordítanom a fejem, és don Juanra nézni egy szemmel. Ha a másik szememmel akarok látni, meg kell ráznom a csőrömet, és a másik szememmel való látásra ezzel a mozdulattal leszek képes. Váltogatnom kellett a szemeimet. Később közölte, hogy készen állok a repülésre, ehhez már csak annyi kell, hogy ő, don Juan, fellökjön engem a levegőbe.
Minden nehézség nélkül átéltem a változásokat, melyek utasításait követték. Éreztem, hogy madárlábaim nőnek, melyek először gyengék és rogyadozók voltak. A farok kinőtt a nyakamból, a szárnyak pedig az arccsontomból. A mélyen összehajtott szárnyak fokozatosan bomlottak szét, nehezen, de nem fájdalmasan. Ezután addig pislogtam, amíg a fejem varjú nagyságúra nem zsugorodott. A legmegdöbbentőbb hatást a szemem megváltozása okozta! Madárperspektívából láttam!
Amikor don Juan kiadta az utasítást, hogy növesszek csőrt, kellemetlen, fullasztó érzésem támadt. Ezután valami kitüremkedett az arcom előtt. Miután don Juan felszólított, hogy nézzek vízszintes irányba, képes voltam mindent látni, ami oldalt történt. Pislogtam az egyik szememmel, majd egyik szememtől a másikig változtattam látásom fókuszát. A szoba és az összes többi dolog látványa nem hasonlított a megszokotthoz, de nem tudtam volna mégse megmondani, miben különbözik. Talán az arányok változtak meg, vagy életlenül láttam. Don Juan például megnőtt és fényesen ragyogott, de ugyanakkor megnyugtatónak és biztonságosnak tetszett. Ezután a képek elmosódtak, elvesztették körvonalukat, és éles, absztrakt mintákká változtak, melyek egy darabig még villóztak a szemem előtt.

1965. március 28., vasárnap
Március 18-án, csütörtökön újra szívtam a hallucinációt okozó keveréket. A bevezető procedúra kis részleteiben különbözött az előzőtől. Egyszer kellett csak megtöltenem a pipát. Miután végeztem ezzel az adaggal, don Juan mondta, hogy tisztítsam ki a pipát, de ő maga töltötte meg a keverékkel, mivel nem tudtam mozgásomat irányítani. Óriási erőfeszítésbe került, hogy felemeljem a karom. Még egy adag dohány maradt a zacskóban. Don Juan szerint ez az utolsó kísérletem a füsttel, mivel az az évi adagot elhasználtam.
Kirázta a kis zacskó tartalmát az izzó faszenet tartalmazó edénybe. Narancsos fény ragyogott fel, mintha valami átlátszó anyaggal borította volna be a szenet. Ez a valami először lángba borult, majd felülete bonyolult, cikcakkos vonalakra repedezett. Valami nagy sebességgel cikázott a vonalak között; don Juan felszólított, hogy figyeljem ezt a mozgást. Nekem úgy tűnt, mintha egy apró márványdarabka ide-oda gurulna a fénylő területen. Don Juan előrehajolt, kicsippentette a márványdarabot, és beletette a pipába. Mondta, hogy szippantsak egyet. Tisztán úgy tűnt, hogy a pipába beletett kis golyót fogom beszippantani. A szoba egy pillanat alatt elvesztette vízszintes jellegét. Mélységes zsibbadtságot és nehézséget éreztem.
Felébredésemkor a hátamon feküdtem egy sekély öntözőcsatorna fenekén, és államig ért a víz. Valaki – don Juan – feltartotta a fejem. Első gondolatom az volt, hogy a csatorna vize eltérő a szokásostól: hideg és nehéz. Ahogy könnyedén nekem csapódott a víz, úgy tisztultak ki fokozatosan a gondolataim. A víz kezdeti zöldes, fluoreszkáló fénye hamarosan eloszlott, normális vízfolyammá változva.
Megkérdeztem don Juant, milyen napszak van. Azt felelte, kora reggel. Egy idő után teljesen magamhoz tértem, és kimásztam a vízből.
– Mondj el mindent, amit láttál – mondta don Juan, miután visszatértünk a házba. Közölte, hogy három napon keresztül próbált engem “visszahozni”, és csak nagy nehézségek árán sikerült. Többször nekifutottam, hogy elmagyarázzam, mit láttam, de egyszerűen nem tudtam koncentrálni. Később a reggel folyamán úgy éreztem, hogy már képes vagyok beszélni don Juannal, és el akartam mesélni, amire emlékeztem, attól kezdve, hogy az oldalamra estem, de nem akarta hallani. Szerinte az egyetlen érdekes rész az, hogy mit láttam és csináltam azután, hogy ő “fellökött engem a levegőbe, és elrepültem”.
Csak álomszerű képekre és jelenetekre emlékeztem, időbeli összefüggés nélkül. Mintha mindegyik kép egy elszigetelt buborék lenne, mely látásom középpontjába úszik, majd eltávolodik. Ezek azonban nemcsak olyan jelenetek voltak, melyeket kívülről szemléltem, hanem részt vettem bennük. Amikor először próbáltam eszembe idézni őket, csupán halvány, elmosódó villanásoknak tűntek, de ahogy erőltettem az agyam, rájöttem, hogy mindegyik kép kivételesen éles, csak éppen teljesen eltér a megszokott valóságtól. Ebből eredhetett az elmosódottság érzése. Ugyanakkor kevés és egyszerű képre emlékeztem.
Amint don Juan kiejtette a száján, hogy “fellökött engem a levegőbe”, halványan felderengett egy teljesen világos jelenet, ahol én valamilyen távolságból nézek don Juanra. Csak az arcát láttam, ami monumentálisra nőtt, ugyanakkor lapos volt és erőteljesen ragyogott. Haja sárgásan csillogott és hullámzott. Arcának minden része külön mozgott, borostyánszínű fényt árasztva.
A következő jelenetben don Juan feltaszított engem vagy talán meglódított, egyenesen előre. Emlékszem, hogy “kitártam a szárnyaimat és repültem”. Amint hasítottam a levegőt, egyedül éreztem magam, és fájdalmas érzéssel repültem előre. A mozgás inkább a sétára emlékeztetett, mint repülésre. Teljesen kifárasztott, semmiféle túláradó, szabad áramlást nem éreztem.
Aztán emlékszem egy pillanatra, amikor mozdulatlanná merevedve néztem valamiféle éles kontúrú, sötét tömeget egy fárasztó, homályos fényt árasztó területen. Ezután egy fényekkel teli mezőt láttam. A fények villóztak, mozogtak és változtatták erősségüket. Mintha színesek lettek volna, intenzitásuk elkápráztatott.
Egy másik pillanatban egy tárgy majdnem a szememnek ütközött. Vastag, hegyes, rózsaszínes fénnyel világító valami volt. Valahol a testemen remegés futott végig, és egy tömeg hasonló rózsaszín forma kezdett felém nyomulni. Elugrottam.
Az utolsó jelenetben, amire emlékszem, ezüstös madarakat láttam. Fényes, fémes fénnyel ragyogtak, mint a rozsdamentes acél, de mind mozgott és élőnek tűnt. Tetszettek nekem; együtt repültünk.
Don Juan egyáltalán nem fűzött semmiféle megjegyzést mindahhoz, amit elmeséltem.

1965. március 23., kedd
A következő beszélgetés zajlott le közöttünk másnap, miután elmeséltem a kalandomat.
– Semmibe nem kerül varjúvá válni. Te megtetted, és most már mindig az leszel – szólt don Juan.
– És mi történt, miután varjúvá váltam? Három napon keresztül repültem?
– Nem, napnyugtakor visszatértél, ahogy parancsoltam.
– De hogyan jöttem vissza?
– Nagyon elfáradtál, és aludni tértél. Ennyi az egész.
– Úgy érted, visszarepültem?
– Már megmondtam. Engedelmeskedtél, és visszatértél a házba. De ne foglalkozz ezzel az üggyel. Nem fontos.
– Akkor mi a fontos?
– Az egész utazásban egyetlen dolog volt, ami értékes – az ezüstmadarak.
– Mitől olyan különlegesek? Csak madarak, nem mások.
– Nem csupán madarak, hanem varjak.
– Fehérek voltak, don Juan?
– A varjú fekete tolla tulajdonképpen ezüstös. Annyira fényesen ragyog, hogy más madarak nem merik őket zavarni.
– Miért olyan ezüstösek a tollaik?
– Azért tűnt olyannak neked, mert úgy láttál, ahogy egy varjú. A fehér galambok például rózsaszínűnek vagy kékesnek tűnnek egy varjú számára, a sirályok pedig sárgának. Most próbálj arra emlékezni, hogyan csatlakoztál hozzájuk.
Hiába erőltettem az agyam, a madarak összefüggéstelen, halvány képbe olvadtak össze. Mondtam, hogy csak az érzésre emlékszem, hogy repültem velük. Don Juan kérdezte, hogy a levegőben vagy a földön csatlakoztam hozzájuk, de fogalmam sem volt. Majdnem dühbe gurult, és követelte, hogy erőltessem meg magam. Azt mondta:
– Ha nem bírsz pontosan visszaemlékezni, az egész egy fabatkát sem ér, csak egy buta álom marad!
Hiába erőlködtem, nem tudtam többre emlékezni.

1965 április 3., szombat
Ma eszembe jutott egy másik kép az ezüstmadarakról szóló “álmomból”. Láttam egy sötét tömeget, tele miriádnyi apró lyukkal. Az egész tulajdonképpen kis lyukak tömegéből állt. Nem tudom, miért gondoltam azt, hogy a tömeg lágy. Ahogy néztem, három madár repült egyenesen felém. Egyikük valami hangot adott ki, és aztán mind a három mellettem volt a földön.
Ezt elmeséltem don Juannak. Kérdezte, hogy milyen irányból jöttek a madarak. Mondtam, hogy fogalmam sincs. Erre megint türelmetlen lett; és azzal vádolt, hogy merev a gondolkodásom. Nagyon is jól tudnék emlékezni, mondta, ha megerőltetném magam, és hogy félek engedni a merevségemből. Mondta, hogy az ember vagy a varjú szempontjából akarok gondolkodni, de abban a pillanatban, amire megpróbálok visszaemlékezni, egyik sem voltam.
Kérdezte, hogy mit mondott nekem a varjú. Hiába próbáltam emlékezni, agyamban egy csomó más dolog áramlott; képtelen voltam összpontosítani.

1965. április 4., vasárnap
Ma egy nagyot sétáltam. Egészen besötétedett, mire don Juan házához visszaértem. A varjak jártak az eszemben, amikor egy furcsa “gondolat” villant át rajtam. Inkább hasonlított egy érzéshez vagy benyomáshoz, mint gondolathoz. A madár, aki a hangot kiadta, azt mondta, hogy észak felől jönnek és délre mennek, és hogy amikor újra találkozunk, ugyanerről fognak jönni.
Elmondtam don Juannak, amit kigondoltam vagy inkább eszembe jutott. Erre így szólt:
– Ne azzal foglalkozz, hogy kigondoltad vagy emlékeztél rá. Az ilyen gondolatok emberre illenek és nem varjakra, különösen nem azokra, amiket láttál, mivel ezek a sorsod küldöttei. Most már te is varjú vagy; ezt nem lehet megváltoztatni. Mostantól kezdve a varjak a repülésükkel fognak beszámolni életed minden fordulójáról. Milyen irányba repültél velük?
– De hát nem tudom, don Juan!
– Gondolkozzál úgy, ahogyan kell, és akkor emlékezni fogsz! Ülj a földre, és mondd meg, milyen helyzetben voltál, amikor a madarak feléd repültek. Csukd be a szemed, és húzz egy vonalat a földre!
Követtem az utasítást, és bemértem a pontot.
– Még ne nyisd ki a szemed! – folytatta. – Ettől a ponttól milyen irányba repültél?
Újabb jelet húztam a földre.
Ezeket a pontokat véve tájékozódási alapul, don Juan megvizsgálta a repülés különböző irányait, melyek alapján a varjak megmondják a jövőmet és a végzetemet. Felrajzolta a négy világtájat, aminek alapján értelmezni lehet a varjak repülését.
Kérdeztem, hogy a varjak figyelembe veszik az égtájakat, amikor megmondják egy ember jövőjét? Azt felelte, hogy a betájolás az csak az én dolgom; döntő jelentősége annak van, hogy mit tesznek a varjak az első találkozáskor. Ragaszkodott hozzá, hogy minden apró részletre pontosan emlékezzek vissza, mivel a “küldöttek” által közvetített üzenetnek és repülési iránynak személyes jelentősége van.
Még egy dologgal kapcsolatban erősködött don Juan, hogy erőltessem meg a memóriámat, mégpedig abban, hogy milyen napszakban hagytak ott engem a küldöttek. Volt-e valami különbség a fényerősséget illetően akkor, amikor “elkezdtem repülni” és amikor az ezüstös madarak “repültek velem”. Amikor az első fájdalmas repülésélményt éltem át, akkor sötét volt, azonban amikor láttam a madarakat, akkor pirosas – világospiros vagy talán narancsszínű. Don Juan azt mondta:
– Tehát késő délután lehetett; a nap még nem bukott le. Amikor teljesen besötétedik, a varjút elvakítja a fehérség, és nem a sötétség, ahogyan velünk, emberekkel történik éjszaka. Ha így határozzuk meg az időt, akkor az utolsó követek a nap végén érkezhettek. Ahogy a fejed fölött szállnak, szólítanak téged, és ezüstösfehér színt öltenek. Látod, amint az égből élesen kiválva ragyognak, és ez azt jelenti, hogy lejárt az időd. Meghalsz, és magad is varjúvá leszel.
– De mi van, ha reggel látom őket?
– Nem fogod őket reggel látni.
– De hát a varjak egész nap repülnek!
– De nem a te küldötteid, te bolond!
– És a tieid, don Juan?
– Az enyémek reggel jönnek, szintén hárman. Jótevőm mondta, hogy az ember visszakiálthatja őket a feketeségbe, ha nem akar meghalni. Ma már tudom, hogy ezt nem lehet megtenni. A jótevőm bedőlt a kiabálásnak, és mindannak a zsivajnak és erőszaknak, ami az ördögmag sajátja. Tudom, hogy a füst más, mert nincsenek szenvedélyei, érzelmei, hanem igazságos. Amikor az ezüstös küldöttek eljönnek érted, nincs értelme kiabálnod nekik. Csak repülj el velük, ahogy eddig is tetted. Miután felszedtek téged, irányt változtatnak, és akkor már négyen fogtok továbbszállni.

1965. április 10., szombat
Rövid, felvillanó tudathasadásokat, illetve elszórt, nem szokványos valóságállapotokat éltem át.
A gombák által kiváltott hallucinációs élmény egy eleme állandóan visszatért gondolataimba: a tűszúrásnyi lyukak lágy, sötét tömege. Továbbra is úgy jelentek meg előttem, mint valami zsír- vagy olajbuborék, mely a középpontjába vonz engem. Mintha ennek a közepe szétnyílna, és magába szippantana engem, és ilyenkor rövid pillanatokra a nem szokványos valóság állapotába kerültem. Ennek következtében iszonyú aggodalom, nyugtalanság és kényelmetlenség érzése fogott el, és teljes erőmből harcolnom kellett, hogy az élmény, amint elkezdődött, be is fejeződjön.
Ma megbeszéltem ezt az állapotot don Juannal, és kikértem a tanácsát. Nem nagyon izgattam föl; azt mondta, hogy ezt ne is vegyem figyelembe, mert ezeknek az élményeknek nincs értelmük, illetve értékük. Csak az az állapot éri meg a fáradságot és odafigyelést, amelyben varjakat látok; mindenféle más “vízió” a félelem eredménye. Újra figyelmeztetett, hogy ha a füst részese akarok lenni, akkor erős és csendes életet kell élnem. Én magam úgy éreztem, hogy egy veszélyes küszöbhöz érkeztem. Mondtam neki, hogy úgy érzem, nem tudok továbbhaladni; van valami végletesen ijesztő a gombákkal kapcsolatban.
Amikor újra átgondoltam a képeket és a jeleneteket, amikre emlékszem a hallucinációs élményből, arra az elkerülhetetlen következtetésre jutottam, hogy olyan módon láttam a világot, mely szerkezetileg különbözik a szokványos látásmódtól. A többi nem szokványos valóságállapotban, amit átéltem, az általam látott formák és minták mindig a saját, a világról alkotott vizuális elképzeléseim keretén belül jelentek meg. De amit a hallucinációt okozó füstkeverék hatása alatt láttam, az eltért ettől. Minden egy egyenes látásvonalban jelent meg, és ez alatt a vonal alatt vagy felett nem volt semmi.
A képek valami irritáló lapossággal, de ugyanakkor hihetetlen mélységgel bírtak. Talán úgy lehetne pontosabban kifejezni, hogy a képek hihetetlen éles részletek tömegeként jelentek meg, különböző fénymezőkben. A fénymezők állandóan mozogtak, forgásérzést keltve.
Addig erőltettem magam, hogy emlékezzek, hogy végül analógiákat és hasonlatokat kellett gyártanom, hogy képes legyek “megérteni”, amiket “láttam”. Don Juan arca például olyannak tűnt, mintha víz alá merült volna. A víz állandóan áramlott az arca és a haja körül. A fénytörés annyira felnagyította a részleteket, hogy tisztán láttam a pórusokat vagy az egyes hajszálakat, amikor fókuszáltam a látásomat. Ugyanakkor egy csomó más dolog laposnak és éles körvonalúnak tetszett, és ugyanakkor mozdulatlannak, mivel a belőlük sugárzó fény nem villódzott.
Kérdeztem don Juant, mit jelentenek a dolgok, amiket láttam. Közölte, hogy mivel ez volt az első alkalom, hogy úgy láttam, mint egy varjú, a képek ezért nem voltak élesek vagy fontosak. Később, ha már gyakorlatra tettem szert, mindent képes leszek felismerni.
Megemlítettem a fények mozgásában tapasztalt különbséget.
– Az élő dolgok mozognak belül – mondta –, ezért a varjú könnyedén felfedezi, ha valami halott, vagy készül meghalni. Ilyenkor a mozgás megszűnt vagy lelassult. A varjú azt is érzékeli, ha valami túl gyorsan mozog, és ugyanígy azt is tudja, ha épp a megfelelő sebességgel mozog.
– Mit jelent az, hogy valami túl sebesen mozog vagy épp megfelelően?
– Azt, hogy egy varjú meg tudja mondani, mit kell elkerülni, és mit kell kutatni. Ha valami túl gyorsan mozog belülről, akkor erőszakos módon szét fog robbanni, és akkor a varjú ezt elkerüli. Ha belül éppen megfelelő sebességgel mozog, akkor ez a varjú számára kellemes látvány, és keresni fogja a társaságát.
– A sziklák mozognak belül?
– Nem, és döglött állatok, halott fák sem. De azért szépek, amikor megnézzük őket. Ezért időznek szívesen a varjak holttestek mellett. Szeretnek rájuk nézni, mert nincsen bennük mozgó fény.
– De ha a hús elkezd rohadni, bomlani, akkor nem változik meg, nem kezd el mozogni?
– Na igen, de az másfajta mozgás. Amit ilyenkor lát a varjú, az a húson belül, a saját fényével mozgó milliónyi dolog, és ez az, amit a varjú szeret nézni. Feledhetetlen látvány.
– Te magad is láttad, don Juan?
– Mindenki képes erre, aki megtanulja, hogy kell varjúként látni.
Ennél a pontnál feltettem don Juannak az elkerülhetetlen kérdést:
– Tényleg varjúvá váltam? Tehát, ha valaki megpillantott volna, úgy tűntem volna neki, mint egy közönséges varjú?
– Nem gondolkozhatsz ilyen módon, amikor a szövetségesekről és azok hatalmáról van szó. Az ilyen kérdéseknek nincs értelmük. Mégis, legegyszerűbb dolog a világon varjúvá válni. Olyan ez, mint a mókás bolondozás; nem sok haszna van. Mint már mondtam, a füst nem azoknak való, akik a hatalmat keresik, hanem azoknak, akik látni akarnak. Azért tanultam meg varjúvá válni, mert ezek a madarak a leghatásosabbak mind közül. Más madarak nem kezdenek ki velük, talán csak az éhes sasok, de a varjak csapatokban szállnak, és képesek megvédeni magukat. Az emberek sem zavarják meg a varjakat, és ez nagyon fontos dolog. Mindenki képes egy hatalmas, különösen egy szokatlan sast kiszúrni, de ki törődik egy varjúval? Ezért vannak biztonságban a varjak. Ideális a méretük és a természetük. Mindenhová eljut, anélkül hogy felhívná magára a figyelmet. Ugyanakkor oroszlánná vagy medvévé is lehet változni, de ez elég veszélyes. Hogy miért? Ezek a teremtmények túlságosan nagyok, és túl sok energiába kerül, hogy az ember ezekké változzon. Lehet szöcskévé, gyíkká, sőt hangyává is változni, de az még kockázatosabb, mert könnyen a nagyobb állatok zsákmányává válnak.
Vitatkoztam, hogy amit ő mond, az azt jelenti, hogy az ember tényleg varjúvá, szöcskévé vagy bármivé változik. De ő ismételte, hogy félreértem, amit mond.
– Hosszú időbe telik, amíg az ember megtanulja, hogyan legyen tényleg varjú. Te azzá változtál, de ugyanakkor nem szűntél meg embernek maradni. Itt valami más van.
– Meg tudod nekem mondani, mi az a valami más?
– Talán mostanra már magad is rájöttél. Ha nem féltél volna annyira, hogy megőrülsz, elveszted az eszedet vagy a testedet, akkor már megértetted volna ezt a csodálatos titkot. Talán várnod kell, amíg megszűnik a félelmed, hogy megértsed, mit mondok neked.

11

Az utolsó esemény, amiről jegyzeteket készítettem, 1965 szeptemberében történt; ez volt az utolsó don Juan tanításai közül. Az eseményt a “nem szokványos valóság speciális állapotának” neveztem el, mivel az élményt nem az eddig használt hallucinációt okozó növények váltották ki. Úgy tűnt, hogy don Juan váltotta ki ezt az élményt a saját magával kapcsolatos ügyes manipuláció révén, vagyis hogy úgy viselkedett előttem, olyan benyomást tett, mintha valójában nem saját maga lenne, hanem valaki, aki őt személyesíti meg. A történtek eredményeképpen mélységes konfliktust éltem meg. Hinni akartam, hogy don Juant láttam, de mégsem voltam benne biztos. E konfliktussal valami olyan borzalmas rémületélmény is társult, mely több hétre legyengítette egészségi állapotomat is. Ezután ötlött fel bennem, hogy itt abba kéne hagynom tanulóidőmet. Azóta nem is vettem részt a tanításokban, bár don Juan nem szűnt meg engem tanítványának tekinteni. Visszavonulásomat amolyan ismétlési periódusnak fogta fel, a tanulás újabb fázisának, mely akár a végtelenségig eltarthat. Azóta azonban nem fejtette ki egyszer sem tudományát.
Megtörténte után egy jó hónappal vetettem papírra az élményt, bár az esemény másnapján már részletes vázlatokat készítettem a főbb pontokról; ezek az órák a rémület legmagasabb pontján jelentkező érzelmi vihart jelentették.

1965. október 29., péntek
1965. szeptember 30-án, csütörtökön elmentem don Juanhoz. A nem szokványos valóság rövid, felszínes állapota tovább tartott, noha harcoltam, hogy véget vessek neki. Úgy éreztem, romlik az állapotom, mert ezek az állapotok egyre hosszabb ideig tartottak. Például igen élesen tudatosult bennem a repülőgépek zaja. A fent haladó repülők motorhangja nem kerülte el a figyelmemet, sőt annyira megragadta, hogy úgy éreztem, mintha a gép belsejében lennék magam is, és vele együtt repülnék. Nagyon idegesítő érzés volt. Mélységes aggodalommal töltött el, hogy ettől az érzéstől nem tudtam megszabadulni.
Miután don Juan mindezt végighallgatta, arra a következtetésre jutott, hogy a szenvedésemet a lelkem elvesztése okozza. Hiába mondtam, hogy ezek a hallucinációim azóta vannak, mióta a gombakeveréket szívtam, ő ragaszkodott ahhoz, hogy mindez új fejlemény. Közölte, hogy korábban csak féltem, és ezért “értelmetlen dolgokat álmodtam”, most azonban meg vagyok babonázva. Ennek a bizonyítéka, hogy a repülőgépek zaja szó szerint magával tud ragadni. Megtörténik – mondta –, hogy egy patak vagy folyó hangja csapdába ejt egy megbabonázott embert, aki elvesztette a lelkét, és a halálát okozhatja. Kérte, hogy írjam le az összes tevékenységemet, amit a hallucinációk előtt véghezvittem. Mindent felsoroltam, amire emlékeztem. Ebből az elbeszélésből következtetett don Juan arra a helyre, ahol elhagytam a lelkemet.
Mély gondolkodásba merült, ami elég szokatlan volt nála. Ez természetesen még növelte a kíváncsiságomat. Azt mondta, hogy nem tudja pontosan, ki ejtette rabul a lelkemet, de akárki legyen is az, afelől nincs kétség, hogy vagy meg akar ölni, vagy súlyosan megbetegíteni. Ezután pontos utasításokkal látott el a “harcmodor” tekintetében, mely egy különleges testtartást jelent. Ezt kell felvennem, miközben a “jó” helyemen tartózkodom. Ezt a pozitúrát mindenáron fenn kell tartanom, és ezt formának nevezte (una forma para pelear*).
Kérdeztem, hogy mi ennek az értelme, és egyáltalán: ki ellen fogok harcolni? Mondta, hogy ő elmegy kideríteni, ki vitte el a lelkemet, és hogy lehetséges-e visszaszerezni. Visszatértéig nekem a jó helyemen kell maradnom. A harcos forma felvétele tulajdonképpen csak elővigyázatosság, arra az esetre, ha valami történne don Juan távolléte alatt, és csak akkor kell használni, ha megtámadnak. Abból állt, hogy a jobb lábszáramat és combomat a kezemmel kell csapkodni, miközben a bal lábamat láncszerűen a talajhoz kell ütögetnem, ha szembenézek az ellenséggel.
Figyelmeztetett, hogy ezt a támadó formát csak kivételes veszély esetén szabad alkalmaznom; amíg nincs veszély a láthatáron, addig elegendő, ha törökülésben ülök a helyemen. Kivételes veszély esetén folyamodhatok a végső védekezesi módszerhez – vagyis hogy hozzávágok egy tárgyat az ellenséghez. Rendszerint ez valamilyen hatalommal rendelkező tárgy, de miután nekem ilyen nincs, nekem egy olyan apró követ kell használnom, mely belefér a jobb tenyerembe, és amely követ a jobb hüvelykujjammal kell a tenyeremhez szorítani. Ezt a módszert – figyelmeztetett – csak és kizárólag akkor alkalmazhatom, ha közvetlenül és minden kétséget kizáróan az életem forog veszélyben. A tárgy elhajítását egy harci kiáltásnak kell kísérnie; ez a kiáltás fogja a tárgyat a céljához vezetni. Nyomatékosan figyelmeztetett, hogy a kiáltást nem szabad csak úgy, találomra, bármikor használni, csak “igen-igen komoly helyzetekben”.
Mégis – kérdeztem – mit ért “igen-igen komoly helyzetek” alatt? Elmagyarázta, hogy ez az üvöltés vagy harci kiáltás az emberrel marad élete végéig, tehát már a kezdeteknél jónak kell lennie. Egyetlen módja a helyes indításnak az, hogy az ember legyőzi természetes félelmét és a sietséget, amíg el nem telítődik erővel, és akkor az ordítás erővel és irányzottan fog kiszakadni. Ez az a komoly állapot, ami szükséges ahhoz, hogy elindítsa a kiáltást.
Kérdeztem, hogy milyen erő (vagy hatalom) az, mely eltölti az embert a kiáltás előtt. Mondta, hogy ez az erő átmegy az egész testen, és a talajból származik, arról a helyről, ahol az ember áll a jótékony ponton. Ez az az erő, ami kikényszeríti a kiáltást. Ha ezt az erőt megfelelően tudom irányítani, akkor tökéletes lesz a harci kiáltás.
Újra megkérdeztem, hogy mit gondol, valami történni fog velem? De azt felelte, semmit nem tud, és drámaian figyelmeztetett, hogy el ne mozduljak a jó helyemről, amíg ott kell maradnom, mivel ez az egyetlen védelmem bármiféle bekövetkező esemény ellen.
Kezdtem megijedni, és kértem, hogy legyen már pontosabb. De erre csak azt mondta, annyit tud, hogy semmilyen körülmények között nem szabad elmozdulnom onnan; sem a házba, sem a bozótba nem mehetek. Ezenkívül tilos akár egy szót is szólnom, még hozzá, don Juanhoz sem. Ha túlságosan félek, a Mescalito-dalaimat énekelhetem, majd hozzátette, hogy túl sokat tudok már ezekről a dolgokról ahhoz, hogy arra kelljen figyelmeztetnie, akár egy gyereket, hogy mindent pontosan csináljak.
Ezek a figyelmeztetések a legmélyebb aggodalmat váltották ki bennem. Biztosra vettem, hogy valami történni fog velem. Kérdeztem, miért kell a Mescalito-dalokat énekelnem, és szerinte mi fog engem megijeszteni? Nevetett, és azt mondta, talán az egyedülléttől fogok félni. Ezzel besétált a házba, és becsukta maga mögött az ajtót. Ránéztem az órámra: este hét óra volt. Hosszú ideig csendben ültem. Egy hang sem hallatszott don Juan szobájából, minden nesztelennek tűnt. Fújt a szél. Gondoltam, elrohanok az autóig, hogy a viharkabátomat kivegyem, de végül nem mertem elmozdulni. Álmosságot nem éreztem, csak fáradtságot, és a hideg szél nem hagyott pihenni.
Négy óra múlva meghallottam, hogy don Juan a ház körül járkál. Gondoltam, talán kiment a hátsó ajtón keresztül vizelni. Ekkor hangosan szólított engem:
– Hé, fiú! Hé, fiú! Gyere ide, szükségem van rád itt!
Majdnem fölkeltem, hogy odamenjek. Az ő hangját hallottam, de nem az ő hanglejtését vagy szavait. Don Juan soha nem szólított engem úgy, hogy “Hé, fiú!” Ezért maradtam, ahol voltam, de a hideg végigfutott a hátamon. Újra kezdte a szólongatást, valami hasonló megszólítást használva.
Hallottam, hogy járkál a ház mögött. Megbotlott egy farakásban, mintha nem tudná, hogy ott van. Ezután előrejött a verandára, és leült az ajtó mellé, háttal a falnak. Testesebbnek tűnt, mint szokott. Mozdulatai nem lassúbbak vagy összeszedetlenek voltak, csak valahogy nehézkesebbek. Lezöttyent a padlóra, ahelyett hogy szokása szerint észrevétlenül leült volna. Emellett nem is az ő helyére ült le, márpedig don Juan soha, semmilyen körülmények között nem választott másik helyet.
Ezután újra szólt hozzám. Kérdezte, hogy miért nem jöttem, amikor szólított. Hangosan beszélt. Nem akartam ránézni, de mégis, kényszerítő érzéssel rá kellett tekintenem. Ide-oda kezdett dülöngélni. Testtartásomat megváltoztatva felvettem a harcoló pozitúrát, és szembefordultam vele. Izmaimat furcsán merevnek és feszesnek éreztem. Nem tudom, mi késztetett arra, hogy felvegyem a harcoló formát, de talán az, hogy arra gondoltam, don Juan szándékosan akar megijeszteni azáltal, hogy azt a benyomást kelti, mintha nem saját maga lenne. Úgy éreztem, nagyon ügyesen csinálja ezt a szokatlan dolgot, hogy félelmet ültessen el bennem. Féltem ugyan, de mégis, valahogy a szituáción felül éreztem magam, mivel az egész eseményt analizáltam és elraktároztam magamban.
Ekkor don Juan felkelt. Mozdulatai teljesen ismeretlennek tűntek. Kezét kinyújtva szinte fellökte magát úgy, hogy először a hátsó felét emelte fel, majd az ajtófélfát megragadva felhúzta felsőtestét is. Megdöbbenve gondoltam, hogy mennyire hozzászoktam már don Juan mozdulataihoz, és micsoda félelmet váltott most ki bennem, hogy egy olyan don Juant láttam, aki nem úgy mozog, mint ő.
Egypár lépést tett felém. Két kézzel a derekát fogta, mintha felegyenesedni próbálna vagy fájdalmat érezne. Nyöszörgött és pöfögött. Mintha be lenne dugulva az orra. Megszólalt, hogy magával fog vinni, keljek fel, és kövessem. A ház nyugati része felé indult; én testtartást változtattam, hogy szembeforduljak vele. Akkor felém fordult. Nem mozdultam a helyemről, mintha odacövekeltek volna.
Azt üvöltötte:
– Te fiú! Nem megmondtam, hogy gyere velem?! Ha nem jössz magadtól, majd én ráncigállak!
Felém indult. Erre csapkodni kezdtem a lábszáramat és a combomat, a másik lábammal táncolva. Odaért a veranda széléhez, olyan közel, hogy majdnem megérintett. Kétségbeesetten felvettem a dobási pozitúrát, de ekkor irányt változtatva elkanyarodott, és elindult a tőlem balra eső bokrok közé. Egyik pillanatban hirtelen megfordult, de továbbra is szembefordultam vele.
Eltűnt a látóteremből. Még egy darabig a harcoló testtartásban maradtam, de mikor továbbra sem láttam, újra törökülésbe helyezkedtem, hátamat a kőnek vetve. Ekkorra már valódi rettegés töltött el. El akartam rohanni, de ez a gondolat még jobban megrémített. Azt gondoltam, hogy tényleg ki lennék szolgáltatva neki, ha a kocsihoz vezető úton elkapna. Elkezdtem a peyote-dalokat énekelni, de éreztem, hogy akkor és ott nem hatásosak. Csak a megnyugtatásomra szolgáltak. Újra és újra elénekeltem őket.
Reggel, háromnegyed három körül zajt hallottam a házból. Hirtelen kivágódott az ajtó, és don Juan gurult ki rajta. Levegő után kapkodott, a torkát fogta. Letérdelt elém és nyögött, majd vékony, nyüszítő hangon a segítségemért esedezett. Ezután újra üvöltve követelte, hogy azonnal menjek oda. Gurgulázó hangon könyörgött, hogy menjek, és segítsek, mert valami fojtogatja. Négykézláb mászott felém, majd egy méterre megközelített. Felém nyújtotta kezét, úgy kérlelt: “Gyere ide!” Ezután felkelt, és mintha meg akart volna ragadni kinyújtott kezeivel. Vertem a talpam a földhöz, és csapkodtam a lábszáramat. Magamon kívül voltam a félelemtől.
Ekkor megállt, és elindult a bokrok közé. Szembefordultam vele, majd leültem. Már nem akartam énekelni, fogyott az energiám. Egész testem sajgott, izmaim fájdalmas görcsbe rándultak. Nem tudtam, mit csináljak, dühös legyek-e don Juanra vagy sem. Gondoltam, nekiugrom, de tudom, hogy agyoncsapott volna, mint egy legyet. Sírni akartam. Mélységes kétségbeesés fogott el a gondolattól, hogy don Juan képes ezeket művelni, hogy halálra ijesszen. Képtelen voltam okot találni erre a rettenetes komédiázásra. Annyira mesterkéltek voltak a mozdulatai, hogy teljesen összezavarodtam. Nem olyannak tűnt, mintha don Juan megpróbált volna úgy mozogni, mint egy nő, hanem inkább mintha egy nő próbálta volna don Juan mozdulatait utánozni. Az volt a benyomásom, hogy egy nő próbál don Juan megfontoltságával mozogni és menni, de túl nehézkes ehhez, nincs meg benne don Juan fürgesége. Akárki is állt ott előttem, olyan benyomást tett rám, mint egy fiatalabb, testes nő, amint egy sportos öregember lassabb mozdulatait próbálja imitálni.
Ezek a gondolatok a teljes pánik állapotába kergettek. Tücsök szólalt meg hangosan, egész közel hozzám. Észrevettem, milyen gazdag a dallama, mintha bariton hangja lett volna. A hang elhalkult, és hirtelen megrándult a testem. Újra felvettem a harci testtartást, és arra fordultam, ahonnan a tücsök hangja jött. Magával sodort a hang, mielőtt még rájöttem volna, hogy tücsöktől származik, már csapdába ejtett. Újra közeledett a hang, és iszonyúan felerősödött. Elkezdtem a peyote-dalaimat énekelni. Ekkor a tücsök elhallgatott. Leültem, de folytattam az éneklést. Egy pillanattal később egy futó alakot pillantottam meg, aki a tücsökhanggal ellenkező irányból rohant felém. Csapkodtam a lábszáramat és a combomat, miközben eszeveszetten doboltam a talajon. Az alak elsuhant mellettem, kis híján megérintett. Mintha kutya lett volna. Teljesen megbénultam a félelemtől. Ezen kívül semmire nem emlékszem.
A reggeli harmat felfrissített, jobban éreztem magam. Akármi is volt a jelenés, eltűnt. Reggel 5 óra 48-at mutatott az óra, amikor don Juan csendesen kitárta az ajtót, és kijött. Kinyújtóztatta karjait, ásított, és rám pillantott. Két lépést tett felém, még mindig ásítva. Félig lecsukott pillái alól figyelt engem. Felpattantam; tudtam, hogy bárki vagy bármi is legyen ez itt előttem, az biztos, hogy nem don Juan.
Felkaptam egy apró, éles követ a földről, a jobb kezem mellől. Rá se néztem, csak a hüvelykujjammal szorítottam a tenyerembe, a kinyújtott ujjaimhoz. Felvettem a testtartást, amire don Juan tanított. Éreztem, hogy pillanatok alatt szokatlan erő tölt el. Ezután egy kiáltás kíséretében hozzávágtam az alakhoz a követ. Szerintem nagyszerű kiáltás volt. Abban a pillanatban nem érdekelt, hogy élek vagy halok-e. Tudtam, hogy félelmetes erejű kiáltás volt, átható és kitartott, és irányt adott az akaratomnak. Az előttem levő alak megtántorodott, visított, és eldülöngélt a ház felé, majd be a bozótba.
Órákba telt, míg lecsillapodtam. Már ülni sem bírtam, hanem egy helyben topogtam. Számon keresztül lélegeztem, hogy elég levegőt kapjak.
Délelőtt tizenegykor don Juan újra kijött. Már éppen fel akartam ugrani, amikor láttam, hogy ismerősek a mozdulatai. Egyenesen odament a helyéhez, és a megszokott módon leült. Rám nézett, és mosolygott. Don Juan! Odamentem hozzá, és ahelyett hogy haragos lettem volna, lehajoltam, és megcsókoltam a kezét. Akkor elhittem, hogy nem ő játszott a drámai hatás kiváltása érdekében, hanem valaki megszemélyesítette őt, hogy az én halálomat okozza.
A beszélgetés találgatással indult a nő személyét illetően, aki feltehetően elrabolta a lelkemet. Ezután don Juan megkért, hogy részletesen számoljak be mindenről.
Nagyon koncentrálva és pontosan mindent elmondtam. Egész idő alatt nevetett, mintha valami viccről lenne szó. Amikor befejeztem, így szólt:
– Nagyon jól csináltad. Megnyerted a lelkedért folyó harcot. Ez az egész azonban fontosabb, mint gondolnád. Az életed egy fabatkát sem ért múlt éjjel. Még szerencse, hogy tanultál egyet-mást a múltban. Ha nem kaptál volna kiképzést, most már halott lennél, mert akárki is volt, akit múlt éjjel láttál, végezni akart veled.
– De hogy lehetséges az, don Juan, hogy ez a nő a te alakodat öltötte magára?
– Nagyon egyszerűen. Ő egy diablera, és jó segítője van a másik oldalon. De nem volt elég ügyes az utánzásomban, ezért rájöttél a trükkjére.
– A másik oldalon levő segítő olyan, mint egy szövetséges?
– Nem, a segítő a diablero segítsége. A segítő olyan szellem, ami a világ másik oldalán él, és segítségére van a diablerónak a betegség és baj okozásában. Segíti őt, hogy ölni tudjon.
– Egy diablerónak is lehet szövetségese?
– A diableróknak vannak szövetségeseik, de mielőtt a diablero meg tud szelídíteni egy szövetségest, szüksége van egy segítőre.
– És mi van ezzel a nővel, aki felöltötte a te formádat? Neki csak segítője van, de nincs szövetségese?
– Nem tudom, van-e neki szövetségese vagy sem. Vannak, akik nem kedvelik a szövetséges hatalmát, és jobban szeretik a segítőt. Kemény munka egy szövetségest megszelídíteni. Sokkal könnyebb segítőt szerezni onnan túlról.
– Szerinted én tudnék szerezni egy segítőt?
– Ehhez még nagyon sokat kell tanulnod. Már megint ott vagyunk, ahol elkezdted. Mint az első napon, amikor idejöttél, és kértél, hogy beszéljek neked Mescalitóról, én pedig nem tudtam, mert nem értetted volna meg. Az a másik oldal a diablerók világa. Talán a legjobb volna, ha elmesélném neked a saját érzéseimet, mint ahogy a tanítóm is elmesélte a sajátjait. Ő diablero és harcos volt; az ő élete a világ ereje és erőszakossága felé hajlott. De én egyik sem vagyok. Ilyen a természetem. Kezdettől fogva látod az én világomat. Ha a jótevőm világára vagy kíváncsi, csak annyit tehetek, hogy odaállítlak a kapujába, de döntened magadnak kell. Egyedül a te erőfeszítésed által ismerheted meg ezt a világot. Most már bevallhatom, hogy hibát követtem el. Látom, hogy sokkal jobb úgy kezdeni a dolgokat, ahogy én tettem. Akkor könnyebb felismerni az egyszerű, de mélységes különbséget. Egy diablero az egy diablero, a harcos pedig harcos. Egy ember mindkettő lehet. Vannak éppen elegen, akik ilyenek. De ami a minden, az az az ember, aki csupán utazik az élet útjain. Ma már nem vagyok sem harcos, sem diablero. Számomra egyetlen dolog létezik, mégpedig hogy a szívvel rendelkező ösvényeket járjam; bármelyik olyan utat, melynek van szíve. Hát ezen járok én, és számomra az egyetlen valamirevaló kihívást az jelenti, hogy végig is megyek rajta. Ezen utazom én, és csak nézek, nézek – lélegzet-visszafojtva.
Itt elhallgatott. Arca különös hangulatról árulkodott; szokatlanul komolynak tűnt. Nem tudtam, mit mondjak. Ezután így folytatta:
– A leglényegesebb dolog, amit meg kell tanulni, hogyan lehet a világok közötti hasadékba kerülni, és hogyan lehet átlépni a másik világba. A két világ között –  a diablerók és az emberek világa között – szakadék van, de létezik egy olyan hely, ahol e két világ fedi egymást. Ott található a hasadék. Nyílik és csukódik, akár a szél csapkodta ajtó. Ahhoz, hogy odajusson, egy embernek edzenie kell az akaratát. Úgy mondhatnám, hogy leküzdhetetlen vággyal és eltéríthetetlen elszántsággal kell rendelkeznie. Csak a saját akaratából, mindenféle segítség nélkül – legyen az valamilyen hatalomé vagy emberé – juthat oda. Magának kell rájönnie, mikor van az a pillanat, amikor a teste kész az utazásra. Ezt a percet a végtagok megállíthatatlan remegése és erős hányás jelzi. Az ember sem aludni, sem enni nem tud, szinte elfogy. Amikor nem szűnik a görcsös gyomor-összehúzódás, akkor készen áll az útra, és akkor a világok közötti hasadék megjelenik a szeme előtt, akár egy monumentális ajtó. Amikor a hasadék megnyílik, az embernek át kell csusszannia rajta. Nehéz meglátni, mi van ezen a határvonalon túl. Homokviharszerű szél kavarog. Ott az ember bármilyen irányba elindulhat. Akarata erősségétől függően az utazás lehet hosszú vagy rövid. Az erős akaratú ember útja rövid, viszont a határozatlan, gyenge emberé hosszú és ingatag. Az utazás végén az ember elérkezik egy fennsíkra. Tisztán ki lehet venni a részleteit ennek a talaj feletti sík terepnek. A szél által lehet felismerni, mely ott még erősebben, erőszakosabban, hangosan üvölt és kavarog. A fennsík tetején található a másik világ bejárata.
Itt szünetet tartott, majd folytatta:
– Ott van a világokat elválasztó hártya; a halottak zaj nélkül át tudnak haladni rajta, de nekünk egy kiáltással kell áttörnünk. A szél összeszedi az erejét, ugyanaz a rakoncátlan szél, mely a fennsíkon fúj. Amikor elég erőt gyűjtött, akkor kell az embernek kiáltania, és a szél áttaszítja őt a másik világba. Itt kell akaratának hajthatatlannak lennie, hogy ellen tudjon állni a szélnek. Az embernek csak egy gyengéd taszításra van szüksége, arra nincs, hogy a szél elfújja a másik világ végébe. Ha már a másik oldalon van, körül kell néznie. Akkor van szerencséje, ha a közelben, nem messze a bejárattól talál egy segítőt. Ekkor az embernek segítségért kell folyamodnia. Saját szavaival kell kérnie a segítőt, hogy tanítsa őt, és változtassa diableróvá. Ha a segítő beleegyezik, ott helyben megöli az embert, és akkor tanítja, amikor halott. Amikor saját magad teszed meg az utat, lehet olyan szerencséd, hogy a segítőben egy nagy diablerót találsz, aki megöl, majd tanít téged. Legtöbbször azonban az ember csak kisebb brujókkal akad össze, akik nagyon keveset tudnak tanítani. A kérést azonban sem neked, sem nekik nem áll a hatalmukban visszautasítani. A legjobb, ha az ember egy hímnemű segítőre akad, nehogy egy diablera karmai közé kerüljön, aki hihetetlen szenvedéseket tud okozni. A nők mind ilyenek. A szerencsétől függ minden, hacsak az ember segítője maga is nem egy nagy diablero, amikor is az embernek sok segítője lehet a másik világban, aki elvezetheti a megfelelő segítőhöz. Az én jótevőm ilyen ember volt. Segített, hogy találkozzak az ő szellemsegítőjével. Visszatérésed után nem leszel ugyanaz az ember, aki voltál. Vissza kell majd térned, hogy gyakran találkozz a segítőddel. Majd egyre messzebbre kell vándorolnod a bejárattól, amíg egy nap elérsz oda, ahonnan nem tudsz visszatérni. Néha megtörténik, hogy egy diablero megragad egy lelket, áttaszítja a bejáraton, és a segítőjének a fogságába löki, amíg az minden akaraterejétől meg nem fosztja az embert. Más esetekben például, mint a tiédben, a lélek egy erős akaratú emberhez tartozik, és a lelket a diablero a tarisznyájában tarthatja, mert máskülönben túl nehéz ahhoz, hogy vigye. Ilyen esetben, a tiédben, egy összecsapás megoldhatja a problémát – egy olyan harc, melyben a diablero vagy mindent megnyer, vagy mindent elveszít. Ebben az esetben (a nő) elvesztette a csatát, és el kell engednie a lelkedet. Ha nyert volna, elvitte volna a lelkedet a segítőjéhez, hogy az megtartsa.
– De hogyan győztem?
– Úgy, hogy nem mozdultál el a jó helyedről. Ha csak egy tapodtat is elmozdulsz, véged lett volna. A nő azt a pillanatot választotta a lecsapásra, amikor távol voltam, és nagyon jól csinálta. Azért nem járt sikerrel, mert nem számolt a te saját természeteddel, ami erőszakos, és azért sem, mert nem mozdultál a helyedről, ahol láthatatlan vagy.
– Ha elmozdulok, hogyan ölt volna meg?
– Villámcsapásként lesújtott volna rád. De mindenek előtt a lelkedet tartotta volna meg, és elenyésztél volna.
– Most mi fog történni, don Juan?
– Semmi. Visszanyerted a lelkedet. Jó csata volt. Sok mindent tanultál múlt éjszaka.
Ezután elkezdtük keresni a követ, amit elhajítottam. Don Juan szerint, ha megtalálnánk, akkor teljesen biztosak lehetnénk benne, hogy az ügy befejeződött. Majd három órán keresztül kutattunk utána. Úgy éreztem, biztosan felismerném, de nem így történt.
Ugyanaznap estefelé don Juannal kimentünk a háza környéki dombokra. Hosszú és részletes beszámolót tartott a különböző harcmodorokról. Egyszer csak, amikor éppen az egyik előírt lépést próbáltam, egyedül találtam magam. Felszaladtam egy emelkedőn, és levegő után kapkodtam. Bőségesen izzadtam, mégis úgy éreztem, hogy fázom. Többször szólítottam don Juant, aki nem válaszolt, és furcsa félelem fogott el. Zajt hallottam az aljnövényzetben, mintha valaki közeledne. Füleltem, de a zaj abbamaradt. Majd újra felém indult, ezúttal hangosabban és közelebbről hallottam. Ebben a pillanatban vágott belém, hogy az előző éjszaka eseményei megismétlődhetnek. Másodpercek alatt félelmem emberfelettire fokozódott. A zaj az aljnövényzetben közelebb jött, és minden erő kiszállt belőlem. Sírni vagy ordítani akartam, elszaladni vagy legalább elájulni. Megroggyant a térdem, és nyöszörögve összeestem. Még a szememet sem tudtam becsukni. Ezután már csak arra emlékszem, hogy don Juan tűz mellett dörzsölgeti a karom és a lábam görcsbe rándult izmait.
Órákon keresztül a teljes kétségbeesés állapotában voltam. Don Juan később úgy nyilatkozott, hogy ez az aránytalan reakció mindennapos esemény. Mondtam, hogy nem tudom logikusan megmagyarázni, mi okozta a pánikot, mire ő azt válaszolta, hogy nem a haláltól féltem, hanem attól, hogy a lelkemet elveszítem, mely félelem jellemző azokra az emberekre, akik nem rendelkeznek törhetetlen akarattal.

Ez az esemény volt don Juan utolsó tanítása. Azóta egyszer sem vettem részt tanításaiban. Noha don Juan nem szűnt meg jótevői hozzáállását kimutatni irántam, én mégis azt hiszem, hogy behódoltam a tudással rendelkező ember első ellenségének.

Második rész

SZERKEZETI ELEMZÉS

A következő szerkezeti vázlat – mely ezen munka első felében bemutatott, nem szokványos valóságállapotok adatain alapszik – tulajdonképpen egy kísérlet arra, hogy don Juan tanításainak benső kohézióját és erejét megmutassam. A szerkezetet, ahogy én látom, négy koncepció (fő egység) alkotja: 1. a tudással rendelkező ember; 2. a tudással rendelkező embernek szövetségese van; 3. a szövetségest szabályok irányítják és 4. a szabályt speciális konszenzus hitelesíti. E négy egységet további kiegészítő ideák alkotják; az egész szerkezet tartalmazza az összes jelentéssel bíró koncepciót, mellyel a tanulóidőm megszakításáig megismerkedtem. Bizonyos értelemben ezek az egységek az elemzés egymásból következő szintjeit képviselik, és minden szint módosítja a megelőzőt.*
Mivel ez az elméleti szerkezet teljes mértékben függ az összes egység jelentésétől, ezen a ponton a következőt kell tisztázni: ebben a munkában a jelentést ügy prezentáltam, ahogy én értettem. Ahogyan én bemutattam don Juan tudásának alkotóelemeit, az nem pontos mása annak, amit ő maga mondott. Minden erőfeszítésem ellenére, hogy ezeket a koncepciókat a lehető leghűségesebben mutassam be, értelmüket pontosan a saját, megvilágításukra irányuló erőfeszítésem módosította. Mégis, e szerkezeti vázlat négy egységének elrendezése logikus folyamat, mely mentes a saját kívülálló osztályozási fogásaimtól. Ami az egyes egységeket alkotó elméleteket illeti, lehetetlen volt megszabadulnom saját személyem befolyásoló hatásától. Egyes pontokon szükséges külső osztályozási elemek alkalmazása, hogy a jelenségek érthetőek legyenek. Ezt a feladatot úgy kellett végrehajtanom, hogy ide-oda cikázom a tanító osztályozó-rendszere és feltételezett mondanivalója, valamint a tanítvány osztályozási módszerei között.

A gyakorlati rendszer

ELSŐ EGYSÉG

A tudással rendelkező ember

Tanulóidőm nagyon korai szakában don Juan egyszer azt a kijelentést tette, hogy tanításainak célja az, hogy “megmutassa, hogyan lehet tudással rendelkező emberré válni”. Ezt a kijelentést használom kiindulópontul. Nyilvánvaló, hogy tudással rendelkező emberré válni egy hadművelettel elérendő célt jelentett. Ezért don Juan tanításainak minden egyes része ilyen vagy olyan módon arra irányult, hogy ezt a célt elérje. Én itt úgy érvelek, hogy mivel a “tudással rendelkező ember” az elérendő cél, elengedhetetlen, hogy meghatározzunk valamiféle “gyakorlati rendszert”. Ezután tehát jogos a következtetés, hogy ahhoz, hogy megértsük ezt a gyakorlati rendszert, a célját is fel kell fognunk: s ez a tudással rendelkező ember.
Miután megállapítottuk, hogy a “tudással rendelkező ember” az első szerkezeti egység, lehetségessé vált számomra, hogy a következő hét koncepciót, mint megfelelő alkotórészeket, felsoroljam: 1. tudással rendelkező emberré válni tanulás kérdése; 2. a tudással rendelkező embernek tántoríthatatlan a szándéka; 3. a tudással rendelkező embernek világos az elméje; 4. tudással rendelkező emberré válni kemény munka; 5. a tudással rendelkező ember harcos; 6. tudással rendelkező emberré válni megszakítatlan folyamatot jelent; 7. a tudással rendelkező embernek szövetségese van.
Ez a hét elképzelés alkotta a témákat, melyek végigvonultak a tanításokon, és meghatározták don Juan tudományának jellegét. Amennyiben tanításainak elérendő célja a tudással rendelkező ember volt, mindent, amit tanított, átszőttek e hét téma különleges vonásai. Ezek a témák és jellemzőik alkották a “tudással rendelkező ember” koncepcióját, mely annak a módja, hogyan kell viselkedni, élni, és amely viselkedésmód hosszú és nehéz kiképzés eredménye. A “tudással rendelkező ember” azonban nem valamiféle útmutató a viselkedéshez, hanem elvek csoportja, mely magában foglalja mindazt a szokványostól eltérő körülményt, mellyel az általa átadott tudás bír.
A hét téma mindegyikét ugyanakkor további, különböző fogalmak alkotják, melyek a témák különböző oldalait világítják meg.

Don Juan állításaiból arra a feltételezésre jutottam, hogy a tudással rendelkező ember lehet diablero, vagyis fekete mágus. Azt vallotta, hogy tanítója diablero volt, mint ahogy ő maga is a múltban, bár mostanra már nem érdekelték a varázslás bizonyos aspektusai. Mivel tanításainak célja az volt, hogyan lehet tudással rendelkező emberré válni, és mivel a tudásához az is hozzátartozott, hogy diablero volt, joggal feltételezhetem, hogy benső összefüggés létezik a tudással rendelkező ember és a diablero között. Noha don Juan soha nem használta a két fogalmat egymás helyett, az a hasonlóság, mely összefűzte a fogalmakat, azt a lehetőséget vonta maga után, hogy a “tudással rendelkező ember” a maga hét témájával és a hozzá csatlakozó fogalmakkal elméletileg jelenthette mindazokat a körülményeket, melyek előadódhatnak a diableróvá válás során.

Tudással rendelkező
emberré válni tanulás kérdése

Az első témából egyértelműen kiderült, hogy a tanulás az egyetlen módja, hogy tudással rendelkező emberré váljunk, és ez magában foglalta a határozott erőfeszítés aktusát is e cél eléréséhez. Tudással rendelkező emberré válni egy folyamat végeredményének számított, nem pedig valaminek az azonnali elnyerésének, mondjuk, valamilyen kegy vagy természetfölötti hatalmak adománya által. Annak a valószínűsége, hogy megtanulható a tudással rendelkező emberré válás, azt igazolja, hogy léteznie kell egy olyan tanítási rendszernek, mely megmutatja, hogyan érhető ez el.
Az első téma három összetevőből áll: 1. nincsenek nyilvánvaló előfeltételei a tudásssal rendelkező emberré válásnak; 2. van néhány rejtett előfeltétel; 3. egy személytelen hatalom dönti el, hogy ki tanulhatja meg, hogyan kell tudással rendelkező emberré válni.
Látszólag nem voltak nyílt előfeltételek, melyek meghatározták, ki alkalmas vagy nem alkalmas a tudással rendelkező emberré válás elsajátításához. A feladat mindenki számára nyitva állt, aki fel akarta vállalni. Mégis, a gyakorlatban ez az álláspont összeegyeztethetetlen volt azzal a ténynyel, hogy don Juan mint tanító, maga választotta ki a tanítványait.
A körülményeket tekintetbe véve, tulajdonképpen bármely tanár úgy választotta volna ki a tanítványait, hogy megfelelnek-e valamilyen burkolt előfeltételnek. Ezen előfeltételek mibenléte soha nem került kimondásra; don Juan csupán sejtette, hogy vannak bizonyos jelek, melyeket figyelembe kell venni egy leendő tanítvány kiválasztásánál. Ezeknek a jeleknek fel kellett fedniük, hogy a jelölt rendelkezik-e bizonyos jellemvonásokkal, melyeket don Juan “tántoríthatatlan szándéknak” nevezett.
Ennek ellenére a végső döntést, hogy ki vállalkozhat a tanulásra, melynek eredményeképpen tudással rendelkező emberré válhat, egy don Juan által ismert, de az ő hatáskörén kívül levő, személytelen hatalom hozta meg. Ez a személytelen hatalom rámutathatott a megfelelő személyre azáltal, hogy megengedte neki, hogy valamilyen különleges dolgot hajtson végre, vagy pedig azáltal, hogy különleges körülményeket teremtett e körül a személy körül. Ezért nem lehetett soha ellentmondás a nyilvánvaló előfeltételek hiánya és a rejtett előfeltételek megléte között.
Az ember, aki ily módon kiválasztatott, tanítvány lett. Don Juan escogidónak nevezte, vagyis “akit kiválasztottak”. De escogidónak lenni többet jelentett a puszta tanítványnál. Az escogido, pusztán azáltal, hogy egy hatalom kiválasztotta, különbnek és különbözőnek számított, mint a köznapi ember. Ő már olyannak számított, aki rendelkezik egy minimális mennyiségű hatalommal, melyet a tanulásnak gyarapítania kell.
A tanulás egy végeérhetetlen folyamatnak számított, és az eredeti döntést hozó hatalomtól – vagy egy hasonlótól – elvárható volt, hogy hasonló döntést hozzon abban az ügyben, hogy vajon az escogido folytathatja-e a tanulást, vagy legyőzetett. Az ilyen döntéseket előjelek mutatták, melyek a tanítás bármely pontján megmutatkozhattak. Ebben az értelemben minden olyan különleges körülmény vagy eset, mely megjelent a tanítvány környezetében, ilyen előjelnek számított.

A tudással rendelkező embernek
tántoríthatatlan a szándéka

Az eszme, hogy a tudással rendelkező embernek tántoríthatatlan szándékúnak kellett lennie, az akarat érvényesítésére vonatkozott. A tántoríthatatlan szándék azt jelentette, hogy az embernek megvan az akarata a szükséges lépések megtételére úgy, hogy mindenkor mereven a megtanított tudomány határain belül marad. A tudással rendelkező embernek azért kellett szilárd akarattal rendelkeznie, hogy elviselje a tettekkel járó kötelező sajátságokat, amikor a tetteket a tudásának összefüggéseiben hajtotta végre.
Az ilyen kontextusban végzett cselekedetekkel kötelezően velejáró sajátságok, és azok hajthatatlan és előre meghatározott volta kétségkívül kellemetlen volt bármely ember számára, ezért az egyetlen rejtett követelménynek a jövendő tanítvánnyal szemben csupán egy szikrányi tántoríthatatlan akarat számított.
A tántoríthatatlan szándék összetevői: 1. mértékletesség, 2. szilárd és józan ítélkezés és 3. az újításra való szabadság hiánya.
A tudással rendelkező embernek azért volt szüksége mértékletességre, mert a kötelező cselekvések többsége olyan esetekről vagy elemekről szólt, melyek kívül estek a szokványos, mindennapi élet határain, és a velük összhangban cselekedni akaró embernek minden alkalommal különleges erőfeszítésre volt szüksége. Ezzel hallgatólagosan vele járt, hogy az ember csak akkor volt képes a különleges erőfeszítésre, ha bármely más tevékenységgel, mely nem az ilyen előre meghatározott cselekvésekkel volt összefüggésben, mértékletesen bánt.
Mivel minden cselekedet előre meghatározott és kötelező érvényű, a tudással rendelkező embernek józanul kellett ítélnie. Ez a fogalom nemcsak a köznapi józan észt foglalta magában, hanem a cselekvésre való késztetés körülményeit felmérő képességet is. Ilyen felmérés útmutatójaként szolgált a tanítás részeinek mint rationáléknak (logikai alapoknak) az összegyűjtése, melyek abban a pillanatban állnak rendelkezésre, amikor valamely cselekvést végre kell hajtani. Tehát az útmutató mindig változott, ahogy egyre több részt tanultunk meg; mégis magában foglalta azt a meggyőződést, hogy bármely kötelező cselekvést kellett az embernek végrehajtania, az volt az adott körülmények között a legmegfelelőbb.
Mivel az összes cselekvés előre meghatározott és kötelező volt, kivitelezésük az újítási képesség szabadságának a hiányát jelentette. Don Juan tudást átadó rendszere olyan jól megalapozott volt, hogy nem lehetett mód annak megváltoztatására.

A tudással rendelkező embernek
világos az elméje

Az elme világosságának témája szolgáltatta az irányozottság érzetét. A tény, hogy minden cselekedet predeterminált, azt jelentette, hogy a tanított tudáson belüli orientáció is előre meghatározott. Ennek következtében a tiszta elme csupán az irány érzetét adta. Csak a választott út érvényességét erősítette meg az alkotó ideákon keresztül: 1. szabadság az út keresésében, 2. a speciális cél tudása és 3. könnyednek levés.
Az nyilvánvaló volt, hogy az ember szabadsággal rendelkezik az út megválasztásában. A választási szabadság nem összeegyeztethetetlen az újítási szabadság hiányával; ez a kettő nincs ellentétben és nem zárja ki egymást. Az útkeresés szabadsága arra vonatkozott, hogy szabadok vagyunk, amikor a különböző, egyformán hasznos és hatásos cselekvési lehetőségek közül választunk. A választás meghatározója mindössze annyi, hogy a választó melyik lehetőséget kedveli jobban a többinél. Tulajdonképpen az útválasztás szabadsága irányérzést ad a személyes hajlamok kifejezése által.
Az irányérzet felkeltésének másik módja az az elképzelés, hogy minden cselekvés a tanított tudás összefüggésében határozott céllal bír. Ezért a tudással rendelkező embernek tiszta elméje kell hogy legyen, hogy össze tudja vetni saját, cselekvésre ösztönző érveit minden cselekedet különleges céljával. A tettek speciális céljának a tudata szolgált útmutatóként a cselekedeteket körülvevő viszonyok megítélésében.
Az elme tisztaságának másik vetülete az az eszme, hogy a tudással rendelkező embernek – hogy megerősítse kötelező érvényű cselekvéseit – össze kellett szednie a forrásokat, melyeket a tanítások bocsátottak rendelkezésére. Ez jelentette a könnyedséget. Ez azáltal keltette az irányulás érzetét, hogy az emberben a képlékenység és a találékonyság érzését alakította ki. A cselekvések kötelező jellege az embert a merevség és a sterilitás érzetével töltötte volna el, ha nem lett volna az eszme, hogy a tudással rendelkező embernek képlékenynek kell lennie.

Tudással rendelkező emberré válni
kemény munka

A tudással rendelkező embernek tanulása során rendelkeznie kellett vagy ki kellett fejlesztenie magában azt a képességet, hogy erőfeszítéseket tegyen. Don Juan azt állította, hogy tudással rendelkező emberré válni kemény munka kérdése. A kemény munka azt a képességet jelentette, hogy 1. drámai erőfeszítést fejtünk ki, 2. hatékonyak vagyunk és 3. elfogadjuk a kihívást.
A tudással rendelkező ember útján kétségtelenül a drámaiság kiemelkedő szerepet játszott, mivel speciális erőfeszítés szükségeltetett a körülményekhez, melyek az erő drámai kizsákmányolását vonták maguk után. Vagyis a tudással rendelkező embernek drámai erőfeszítéseket kellett tennie. Don Juan viselkedését alapul véve, első pillantásra úgy tűnhetett, hogy drámai erőfeszítés csupán az ő sajátos preferenciáját jelenti a színpadiasságot illetően. Ugyanakkor az ő drámai erőfeszítése mindig több volt, mint színjáték; inkább mélységes hitet fejezett ki. A drámai erőfeszítés által minden tettének a véglegesség különleges tulajdonságát kölcsönözte. Ennek következtében tetteit színpadra állította, ahol a halál játszotta az egyik főszerepet. Ez burkoltan magában foglalta, hogy a tanulás során a halál valós lehetőségként jelenik meg, mivel a dolgok, amelyekkel a tudással rendelkező ember foglalkozik, öröklötten veszélyes természetűek, így már logikusnak tűnik, hogy a halál, mint mindenütt jelenvaló játékos által kiváltott drámai erőfeszítés, több volt, mint puszta színjáték.
Az erőfeszítés nemcsak a drámára vonatkozott, hanem a hatásosság követelményére is. Az erőfeszítésnek hatásosnak kellett lennie; a megfelelő csatornákba kellett terelni, és odavalónak kellett lennie. A kísértő halál gondolata nemcsak a hangsúlyossághoz szükséges drámát keltette, hanem azt a meggyőződést is, hogy minden cselekvésben benne foglaltatik a túlélésért folytatott harc, és hogy megsemmisülés az eredmény, ha az ember erőfeszítése nem elégíti ki a hatásosság követelményét.
Az erőfeszítésben benne foglaltatott a kihívás eszméje is, vagyis annak az ellenőrzése, illetve bizonyítása, hogy az ember képes a megfelelő tettet végrehajtani a tanítandó tudás merev határain belül.

A tudással rendelkező ember harcos

A tudással rendelkező ember léte szüntelen harcot jelent. A harcosság és a harcos élet eszméje ruházta fel az embert azokkal az eszközökkel, hogy érzelmi stabilitást érhessen el. A harcos ember eszméje négy fogalmat ölelt fel: 1. a tudással rendelkező ember legyen tisztelettudó, 2. legyen benne félelem, 3. legyen éber és 4. bízzon magában. Ezért tehát harcosnak lenni az egyéni teljesítményt hangsúlyozó önfegyelmet jelentette; ugyanakkor olyan állapotot is, melyben az önös érdekek a minimumra csökkentek, mivel a legtöbb esetben a személyes érdek összeegyeztethetetlen azzal a merev meghatározottsággal, mely az előre meghatározott, kötelező cselekvéseket jellemzi.
A tudással rendelkező embernek, mint harcosnak, megkülönböztetett tisztelettel kellett viseltetnie azokkal a dolgokkal szemben, amikhez köze volt. A tudással kapcsolatos minden dolgot mélységes tisztelettel kellett körülvennie, hogy minden értelmes perspektívába kerülhessen. Tisztelettel bírni egyenlő volt azzal, hogy az ember tisztában van a saját jelentéktelen forrásaival, amikor az Ismeretlennel néz szembe.
Ha az ember ezen a gondolatkörön belül maradt, a tisztelet eszméjét logikusan kiterjeszthette saját magára is, mivel saját maga ugyanannyira ismeretlen volt, mint maga az Ismeretlen. A tisztelet ezen kijózanító érzésének a gyakorlása e speciális tudás megtanulását – mely máskülönben abszurdnak tűnhetett volna – igen ésszerű lehetőséggé változtatta.
A harcos életének másik velejárója az az igény volt, hogy átélje és gondosan értékelje a félelem érzését. Ideálisnak az számított, hogy a félelemérzés ellenére az embernek folytatnia kellett a tetteket. A félelmet le kellett győzni, és volt egy feltételezett időpont a tudással rendelkező ember életében, amikor a félelem elenyészett. Először azonban tudatában kellett lennie a félelemnek, és értékelnie kellett ezt az érzést. Don Juan állította, hogy az ember azáltal tudja legyőzni a félelmet, ha szembenéz vele.
A tudással rendelkező embernek mint harcosnak ébernek kellett lennie. A harcosnak fel kellett ismernie a tudatosság két kötelező aspektusával vele járó tényezőket: 1. a szándék tudatosságával és a 2. várható állapot tudatosságával járókat.
A szándék tudatossága azt jelentette, hogy az ember tudatában van a kötelező cselekvések speciális célja és a cselekvésre ösztönző saját speciális céljai közötti kapcsolat tényezőivel. Mivel a kötelező cselekvések mind határozott céllal rendelkeztek, a tudással rendelkező embernek ébernek kellett lennie, vagyis képesnek arra, hogy mindenkor össze tudja párosítani a kötelező cselekvés határozott célját azzal a határozott okkal, ami őt mozgatta a cselekvéskor.
Ha a tudással rendelkező ember értette ezt a kapcsolatot, akkor képessé tudta tenni magát arra, hogy felismerje a várható folyományt (állapotot) is. Amit itt a “várható állapot tudatosságának” nevezek, arra a bizonyosságra vonatkozik, hogy az ember képes a tettek speciális célja és a saját speciális, cselekvésre indító céljai közötti összefüggések fontos változóit felismerni. Mivel tudatossággal rendelkezik a várható folyományt illetően, az ember a legcsekélyebb változásokat is észreveszi. Tudatában lenni a változásoknak azt is jelentette, hogy az ember felismerte és értelmezte az előjeleket és más, nem szokványos eseményeket.
A harcos viselkedésének negyedik aspektusa az önbizalom, vagyis az a meggyőződés, hogy a választott cselekedet speciális célja az egyetlen lehetséges alternatívája az ember cselekvésre ösztönző saját, speciális indokainak. Önbizalom nélkül képtelenség lenne megvalósítani a tanítások legfontosabb szempontját: azt a képességet, hogy a tudást hatalomként fogjuk fel.

Tudással rendelkező emberré válni
megszakítatlan folyamatot jelent

Tudással rendelkező embernek lenni nem jelentett állandóságot. Soha nem lehetett biztos, hogy ha valaki a tanított anyag előírt lépéseit végigjárja, akkor tudással rendelkező ember lesz belőle. Az magától értetődött, hogy e lépések célja csak annyi volt, hogy megmutassa, hogyan lehet tudással rendelkező emberré válni. Ezt a feladatot nem lehetett tökéletesen megvalósítani, inkább egy olyan szüntelen folyamatot jelentett, mely magában foglalta 1. az eszmét, hogy az embernek újra és újra kezdenie kellett a kutatást, hogy tudással rendelkező emberré váljon, 2. az ember állandó voltát és 3. az eszmét, hogy a szívvel rendelkező utat kell követni.
A tudással rendelkező emberré válás folyamatának állandó megújulását a négy szimbolikus ellenség témája fejezte ki, melyekkel az ember a tanulás során találkozik: félelem, világosság, hatalom és öregkor. A harc és a kutatás megújulása jelentette az ember önmaga fölötti kontrolljának elérését és fenntartását. Az igazi, tudással rendelkező embernek mind a négy ellenséggel sorban harcba kellett szállnia, egészen élete utolsó percéig, annak érdekében, hogy aktívan részt vegyen a tudással rendelkező emberré válás folyamatában. A harc állandó, becsületes megújulása ellenére az esélyek kétségtelenül az ember ellen szóltak, hiszen az utolsó szimbolikus ellenségnek végül mindenki megadja magát. Ez jelentette az állandóság hiányát.
Az egyén állandóságának hiányát mint negatív értéket hivatott kiegyenlíteni az eszme, hogy a szívvel rendelkező utat kell követni. A szívvel rendelkező út metaforikus megerősítés volt arra, hogy az állandóság hiánya ellenére az embernek haladnia kell, és képesnek kell arra lennie, hogy személyes kielégülést találjon a legkedvezőbb út kiválasztásában, mellyel tökéletesen azonosulnia kell.
Don Juan tanításának logikai alapja abban a metaforában foglalható össze, hogy számára a legfontosabb dolog megtalálni a szívvel rendelkező utat, majd azon végigmenni. Ezalatt azt is értette, hogy ő megelégszik a számára kedves választással való azonosulással. Csak az utazás számított; bármilyen remény az állandósultság elérésére kívül esett don Juan tudásának határain.

MÁSODIK EGYSÉG

A tudással rendelkező embernek szövetségese van

Ez a gondolat a legfontosabb a hét téma közül, mert az egyetlen, ami elengedhetetlennek számít, amikor megmagyarázzuk, mi tulajdonképpen a tudással rendelkező ember. Don Juan osztályozási rendszerében a tudással rendelkező ember szövetségessel rendelkezett, míg az átlagember nem, és az előzőt pontosan a szövetséges megléte különböztette meg az átlagos emberektől.
Don Juan a szövetségest a következőképpen határozta meg: “egy hatalom, mely képes az embert saját határain felülemelni”; vagyis a szövetséges olyan erő, mely képessé tesz arra, hogy a szokványos valóság birodalmán túllépjünk. Ebből következik, hogy ha valakinek szövetségese van, akkor hatalommal is rendelkezik. A tény, hogy a tudással rendelkező embernek szövetségese van, magában bizonyíték arra, hogy a tanítások célját teljesíti. Mivel a cél annak megmutatása volt, hogyan lehet tudással rendelkező emberré válni, és mivel ez olyan ember, akinek szövetségese van, don Juan tanításának hadműveleti célját úgy is megfogalmazhatjuk, hogy hogyan lehet szövetségest szerezni. A “tudással rendelkező ember” koncepciójának – ami tulajdonképpen a varázsló filozófiai kerete – mindenki számára megvolt a jelentése, aki ezen a kereten belül kívánt élni, feltéve, hogy volt szövetségese.
A tudással rendelkező ember témájának ez utolsó összetevőjét úgy definiáltam, mint a második számú fő szerkezeti egység, mivel elengedhetetlen annak megmagyarázásához, mi tulajdonképpen a tudással rendelkező ember.
Don Juan tanításaiban két szövetséges szerepelt. Az egyiket a Datura növény, köznapi nevén csattanó maszlag tartalmazta. Don Juan ezt a növényt a spanyol nevén hívta, yerba del diablo (ördögmag). Szerinte mindegyik Datura faj tartalmazta a szövetségest. Ennek ellenére minden varázslónak saját kis parcellányi termése kellett hogy legyen egy fajtából, melyet a sajátjának tudhatott. Nemcsak abban az értelemben, hogy ez a föld a saját területe, hanem abban is, hogy ezek a növények tulajdonképpen azonosak magával a varázslóval.
Don Juan saját növényei a Datura inoxia fajhoz tartoztak. Mégis úgy tűnt, nincs különbség az általa használt két Datura faj között.
A másik szövetségest egy gomba tartalmazta, melyet én a Psilocybe nemzetséghez tartozónak gondoltam. Talán Psilocybe mexicana lehetett, de ez csak feltételezés, mivel nem tudtam mintát venni a laboratóriumi vizsgálathoz.
Don Juan ez utóbbi szövetségest humitónak nevezte (kis füst), érzékeltetve, hogy a szövetséges azonos a füsttel, illetve a dohánykeverékkel, melyet a gombából készített. A füstről úgy beszélt, mintha az lenne a szövetséges valódi hordozója, ugyanakkor nyilvánvalóvá tette, hogy a hatalom csak egyetlen Psilocybe faj sajátja. Ezért minden alkalommal különleges figyelmet kellett fordítani a gyűjtésnél arra, hogy az ember ne keverje össze az ugyanahhoz a nemzetséghez tartozó számtalan fajt.
A szövetséges, mint jelentéssel bíró fogalom, a következő eszméket foglalta magában: 1. a szövetséges alaktalan, 2. a szövetséges mint tulajdonság fogható fel, 3. a szövetséges megszelídíthető és 4. a szövetségesnek szabálya van.

Egy szövetséges alaktalan

A szövetséges egy entitás, mely az emberen kívül és tőle függetlenül létezik, de ennek ellenére nincs alakja. Az “alaktalanságot” olyan állapotként határoztam meg, mely ellentétes a “határozott formával való rendelkezéssel”. Ezt a megkülönböztetést annak a ténynek a fényében kellett tennem, hogy léteznek a szövetségeshez hasonló hatalmak, melyek határozott, észrevehető formával rendelkeznek. Egy szövetséges alaknélkülisége azt jelentette, hogy nincs meghatározott vagy kevésbé meghatározott, vagy egyáltalán észrevehető formája, tehát ez azt is jelentette, hogy a szövetségest soha nem lehetett látni.

A szövetséges mint tulajdonság fogható fel

Egy szövetséges alaknélküliségének folyománya volt egy másik állapot, mely úgy fejezhető ki, hogy a szövetséges csupán az érzékek által felfogott tulajdonság; vagyis, mivel a szövetséges alaktalan, jelenléte csak a varázslóra tett hatásán keresztül vehető észre. Don Juan ezeket a hatásokat antropomorf jelzőkkel látta el. Úgy festette le a szövetségest, mint aki emberi jellemmel bír, és ezzel azt is érzékeltette, hogy egy varázsló kiválaszthatja a neki legmegfelelőbb szövetségest azáltal, hogy a saját jellemét összeveti a szövetséges feltételezett emberi tulajdonságaival.
A tanításokban szereplő két szövetségest don Juan úgy mutatta be, mint akik egy csomó ellentétes tulajdonsággal rendelkeznek. A Datura inoxiában levő szövetségest két tulajdonság jellemzi: női jellem, és felesleges hatalmat ad. Don Juan szerint ez a két tulajdonság egyáltalán nem kívánatos. Véleménye erről a két dologról határozottnak tűnt, de ugyanakkor azt is éreztette, hogy ítélkezése személyes jellegű.
A legfontosabb jellemzőnek kétségtelenül a női jelleg látszott. Noha úgy jellemezte don Juan a szövetségest, mint női jellegűt, ez nem jelentette egyben azt, hogy ez a szövetséges egy női hatalom. A női párhuzam talán csak don Juan metaforikus jellemzése volt arról, hogy ő mit gondol a szövetséges kellemetlen tulajdonságairól. Továbbá az is hozzájárulhatott a női hasonlat kialakulásához, hogy a növény spanyol neve, yerba, nőnemű főnév. Mindenesetre, ennek a szövetségesnek mint nőnemű hatalomnak a megszemélyesítése, a következő antropomorf tulajdonságokat vonta maga után: 1. birtoklási vággyal rendelkezett, 2. erőszakos volt, 3. kiszámíthatatlan és 4. ártalmas hatású.
Don Juan szerint ez a szövetséges képes volt a férfiakat, akik követőjévé váltak, leigázni. Ezt úgy fejezte ki, hogy a szövetségesnek erős a birtoklási vágya, melyet ő a nők jellemével azonosított. A szövetséges úgy rontotta meg követőit, hogy hatalmat adott neki, ezáltal a függőség érzetét alakította ki, továbbá hogy fizikai erővel és jó közérzettel ruházta fel őket.
Ez a szövetséges erőszakos is volt. Ez a női erőszak úgy fejeződött ki, hogy követőit erőszakos, illetve brutális tettekre késztette. Ez a speciális tulajdonság azoknak a vad természetű férfiaknak felelt meg, akik az erőszakban vélték megtalálni a személyes hatalom kulcsát.
A következő női tulajdonság a kiszámíthatatlanság volt. Don Juan számára ez azt jelentette, hogy a szövetséges jelleme nem bírt állandósággal, hanem kiszámíthatatlan változásokat produkált, és ezeket a változásokat nem lehetett előre megmondani. A szövetséges kiszámíthatatlanságát kiegyenlíthette a varázsló minden részletre kiterjedő aprólékos és drámai figyelme. Minden kedvezőtlen, váratlan változást – ami a szövetséges hozzá nem értő kezeléséből származott – női kiszámíthatatlanságának tudtak be.
Birtoklási vágya, erőszakossága és kiszámíthatatlansága miatt erről a szövetségesről azt tartotta, hogy káros hatással van követőinek jellemére. Don Juan azt tartotta, hogy ez a szövetséges állandó erőfeszítéssel igyekszik a női tulajdonságokat követőinek átadni, és rendszerint sikerrel is jár.
Mindemellett a női rossz tulajdonságok mellett a szövetséges egy olyan oldallal is bírt, melyet értéknek fogtak fel: túláradó hatalmat biztosított. Don Juan ezt az oldalát erősen hangsúlyozta, mármint hogy ez a szövetséges felülmúlhatatlan a hatalom átadásában. Követőit fizikai erővel, a rettenthetetlenség érzetével és azzal a hatalommal ruházta fel, hogy képesek legyenek különleges tettek véghezvitelére. Don Juan ítélete szerint azonban az ilyen mértéktelen hatalom felesleges; neki, legalábbis azt állította, már nincs szüksége erre a hatalomra. Ennek ellenére úgy állította be, hogy ez a hatalom erős ösztönző lehet a leendő tudással rendelkező ember számára, aki egyébként is természetes hajlandósággal bír a hatalom követésére.
Don Juan egyéni álláspontja szerint a Psilocybe mexicana által tartalmazott szövetséges rendelkezik a legmegfelelőbb és legértékesebb tulajdonságokkal: 1. férfias és 2. eksztázist ad.
Don Juan ezt a szövetségest úgy jellemezte, mint ami tökéletes ellentéte a Datura növényben levőnek. Már mondtam, hogy férfiszerűnek, férfiasnak tartotta. A férfiasság ezen állapota megfelelt a másik szövetséges nőiségének, vagyis az előbbi nem egy hímnemű hatalom, hanem don Juan leírása szerint tulajdonságai és hatása megfelel a férfias viselkedésnek. Ebben az esetben is a főnév spanyol neme (humito) segített a férfias hatalom analógiájának a kialakításában.
E szövetséges emberi tulajdonságai – melyeket don Juan elengedhetetlennek tartott egy férfi számára – a következők voltak: 1. szenvedély nélküli, 2. kedves, 3. kiszámítható és 4. jótékony hatású.
Don Juan elképzelése a szövetséges szenvedély nélküli természetéről abban a hitben fejeződött ki, hogy a szövetséges igazságos, és soha nem követel extravagáns cselekedeteket követőitől. Nem igázta le az embereket, mivel nem ruházta fel őket könnyen megszerezhető hatalommal. Humito szigorúan, de igazságosan bánt követőivel.
A tény, hogy a szövetséges nem viselkedett nyíltan erőszakosan, kedvessé tette. A szövetséges képes volt a testetlenség érzetét kelteni, ezért don Juan úgy mutatta be, mint ami nyugodt, kedves és békét ad.
Kiszámítható is volt. Don Juan állandónak jellemezte hatását a követőire, illetve bármilyen ember vele kapcsolatos tapasztalataira; más szavakkal ez azt jelentette, hogy a szövetséges emberekre tett hatása nem változott, vagy csak olyan kis mértékben, hogy az észrevehetetlen volt.
Mivel szenvedély nélküli, kedves és kiszámítható, úgy tartotta, hogy ennek a szövetségesnek van még egy férfias jellege: mégpedig az, hogy jó hatással van követőinek jellemére. Humito a férfiassága által képes volt a követőiben az érzelmi stabilitás igen ritka állapotát kialakítani. Don Juan szerint a szövetséges irányítása alatt az embernek megacélosodik a szíve és egyensúlyba kerül.
Az összes férfitulajdonság következményeként a szövetséges képes arra, hogy eksztázist adjon. Természetének ezt az oldalát is előnyként fogta fel don Juan. Humito képes volt követőit testüktől megszabadítani, és ezáltal a testetlenség állapotából eredő speciális tetteket tudtak végrehajtani. Ebből következett don Juan szerint, hogy ezek a speciális tevékenységek kivétel nélkül az eksztázis állapotához vezetnek. A Psilocybe által tartalmazott szövetséges ideális volt olyan emberek számára, akik természettől fogva hajlamosak az elmélkedésre.

A szövetséges megszelídíthető

Ez az eszme magában foglalta, hogy ezt a szövetségest mint hatalmat alkalmazni lehetett. Don Juan szerint ez a szövetséges belső tulajdonsága, hogy hasznosítható; miután egy varázsló megszelídítette, a szövetséges speciális erejének a birtokába került, melyet a saját előnyére alkalmazhatott. A szövetséges megszelídíthetősége ellentétben állt más hatalmak erre való képtelenségével, melyek tulajdonságai egyébként hasonlóak voltak ehhez a szövetségeséhez, kivéve, hogy nem engedtek a manipulációnak.
Egy szövetséges kezelésének két aspektusa: 1. a szövetséges eszköz valaminek az elérésére és 2. egy szövetséges segítő.
Egy szövetséges abban az értelemben volt közvetítő eszköz, hogy a varázslót a nem szokványos valóság világába vitte. Ami az én személyes tapasztalatomat illeti, mindkét szövetséges eszközként szolgált, bár ez a funkció mindkettőnél más-más jelentéssel bírt.
A Datura inoxia által tartalmazott szövetséges kellemetlen tulajdonságai – különösen kiszámíthatatlansága – miatt, ez az eszköz veszélyesnek és megbízhatatlannak számított. A rítus volt az egyetlen lehetséges védekezés a szövetséges állhatatlansága ellen, de még ez sem mindig biztosította az állandóságot. Az ezt a szövetségest alkalmazó varázslónak ki kellett várnia a kedvező előjeleket, mielőtt bármibe belefogott.
A Psilocybe mexicana által tartalmazott szövetséges ezzel szemben – értékes tulajdonságainak köszönhetően – állandó és megbízható eszköznek számított. A varázslónak, aki ezt a szövetségest használta, semmilyen előkészítő rítushoz nem kellett folyamodnia, pontosan a szövetséges kiszámíthatósága miatt.
A szövetséges használhatóságának másik aspektusát a szövetséges mint segítő fejezte ki. Ez azt jelentette, hogy a szövetségest, miután eszközként a varázsló szolgálatára állt, újra fel lehetett segítőként vagy irányítóként használni, hogy a varázslót támogassa célja elérésében, amikor a nem szokványos valóság birodalmába lép.
A két szövetséges segítői mivoltában eltérő, egyéni tulajdonságokkal rendelkezett. E tulajdonságok bonyolultsága és alkalmazhatósága nőtt, amint a tanítvány haladt előre a tanulásban. Általános értelemben véve a Datura inoxia által tartalmazott szövetséges különleges segítőnek számított, annak a képességének köszönhetően, hogy felesleges hatalmat adott. A Psilocybe mexicana által tartalmazott szövetséges viszont még ennél is hatalmasabb és különlegesebb segítő volt. Don Juan szerint ez utóbbi felülmúlhatatlan segítői szerepében, ami egyenesen következett általános értékes tulajdonságaiból.

HARMADIK EGYSÉG

Egy szövetséges szabállyal rendelkezik

A “szövetséges” fogalmát alkotó összetevők közül elengedhetetlennek számított az az eszme, hogy a szövetségesnek szabálya van. Ezért vettem ezt a fogalmat a szerkezeti vázlat harmadik, különálló egységének.
Don Juan szabálynak vagy törvénynek hívta azt a merev rendező fogalmat, mely szabályozta az összes cselekvést és viselkedési módot, mely előadódott egy szövetségessel való kapcsolat során. A szabály szóbeli közlés által szállt át a tanítóról a tanítványra, lehetőleg változtatás nélkül, kettejük folyamatos együttműködése során. A szabály tehát nemcsak szabályozók összessége volt, hanem inkább tevékenységek mibenlétének meghatározója, melyek előadódtak egy szövetségessel való kapcsolat során.
Kétségtelenül számtalan dolog megfelelhetett volna don Juan szövetséges definíciójának, ami “egy hatalom, mely képes az embert a saját korlátain felülemelni”. Bárki, aki elfogadta ezt a meghatározást, ésszerűen arra következtethetett, hogy bármi lehet szövetséges, mely ilyen képességgel bír. Tehát logikusan elgondolva, még testi állapotok – úgymint éhség, fáradtság, betegség és hasonlók – is szolgálhattak volna szövetségesként, hiszen mindegyik képes volt arra, hogy egy embert a szokványos valóság világán kívül emeljen. Mégis, az az eszme, hogy a szövetséges szabállyal rendelkezik, kizárta ezeket a lehetőségeket. A szövetséges olyan hatalom volt, mely szabállyal rendelkezett. A többi lehetőséget nem lehetett szövetségesként számba venni, mivel nem rendelkeztek szabállyal.
A szabály fogalmát a következő összetevők alkották: 1. a szabály rendíthetetlen, 2. a szabály nem összeadódó, 3. a szabály a szokványos valóságban igazolódik, 4. a nem szokványos valóságban igazolódik és 5. a szabályt speciális megegyezés hitelesíti.

A szabály rendíthetetlen

A szabály vázát alkotó tevékenység részletei elkerülhetetlen lépéseknek számítottak, melyeket az embernek követnie kellett, ha el akarta érni a tanítások végcélját. A szabálynak ezt a kötelező jellegét fejezte ki az eszme, hogy a szabály rendíthetetlen. Ez közvetlenül kapcsolódott a hatásosság eszméjéhez. A drámai erőfeszítés állandó, a túlélésért folytatott harcot eredményezett, és ilyen körülmények között csak az egyén által véghezvitt leghatásosabb cselekvés biztosíthatta a túlélést. Miután egyéni szabályozási pontok elképzelhetetlenek lettek volna, a szabály írta elő a cselekvési módokat, melyek biztosították a túlélést. Ezért kellett a szabálynak rendíthetetlennek lennie, mely határozott alkalmazkodást kívánt meg az előírásokhoz.
A szabály betartása azonban mégsem volt abszolút értékű. A tanítások során feljegyeztem egy alkalmat, amikor a szabály rendíthetetlensége nem érvényesült. Don Juan ezt az eltérést úgy magyarázta, mint egy szövetséges közvetlen beavatkozásából eredő különleges kegyet. Ez alkalommal, saját véletlen hibámnak köszönhetően, a Datura inoxia által tartalmazott szövetségessel való kapcsolat során nem tartottam be a szabályt. Don Juan ebből azt a következtetést vonta le, hogy egy szövetséges rendelkezik azzal a képességgel, hogy közvetlenül beavatkozzon és semmissé tegye azokat a káros, sőt halálos következményeket, melyek abból adódnak, ha az ember nem tartja be a szabályt. Ez a rugalmasság a szövetséges és követője közötti erős kötelék és affinitás eredménye volt.

A szabály nem összeadódó

A feltételezés szerint egy szövetségessel való bánásmód összes módszerét már alkalmazták. Elméletileg a szabály nem összeadódó, tehát nincs lehetőség kiegészítésére. A szabály fokozhatatlanságának eszméje szintén a hatásossághoz kapcsolódott. Mivel a szabály előírta az egyén túléléséhez szükséges összes lehetséges alternatívát, mindenféle olyan kísérlet, mely újítás által megváltoztatására irányult, nemcsak felesleges, de halálos is volt. Az egyén személyes, a szabályra vonatkozó tudásához csak olyan hozzáadás volt lehetséges, mely a tanártól vagy magától a szövetségestől származott. Amikor a hozzáadás a szövetségestől származott, az közvetlen tudás-elsajátításnak számított, nem pedig a szabály kibővítésének.

A szabály a szokványos valóságban igazolódik

Ez az igazolás tényét jelentette; a szabály érvényességének pragmatikus, kísérleti úton való bebizonyítását. Mivel a szabály a szokványos és a nem szokványos valóságban előadódó helyzetekkel foglalkozott, igazolása mindkét területen végbement.
A szokványos valóságban előforduló szituációk, melyekkel a szabály foglalkozott, gyakran elég különleges helyzetek voltak, mégis, legyenek akármilyen szokatlanok, a szabály a szokványos valóságban igazolódott. Véleményem szerint ez már kívül esik ennek a munkának a keretein, és egy különálló tanulmányban kellene ezzel a területtel foglalkozni. A szabálynak ez a része a következőkre vonatkozott: a szövetségest tartalmazó, hatalommal rendelkező növények felismerése, begyűjtése, összekeverése, elkészítése és gondozása, az ilyen növényekkel kapcsolatos egyéb eljárások részletei.

A szabály a nem szokványos valóságban
igazolódik

Ez az igazolás ugyanolyan pragmatikus, kísérleti úton ment végbe, mint a szokványos valóságban előforduló szituációk esetében. A pragmatikus megerősítés két koncepciót foglalt magában: 1. a szövetségessel való találkozások, melyeket a nem szokványos valóság állapotainak neveztem és 2. a szabály speciális céljai.
Nem szokványos valóságállapotok. A két növény – mely tartalmazta a szövetségeseket, amikor azok megfelelő szabályai szerint használta őket az ember – különleges észlelési állapotokat hozott létre, melyket don Juan úgy jellemzett, hogy találkozások a szövetségessel. Don Juan kiemelkedő hangsúlyt helyezett ezekre a találkozásokra és magyarázatukra, mely abból állt, hogy az embernek annyiszor kell találkoznia a szövetségessel, ahányszor csak lehetséges, annak érdekében, hogy pragmatikus, kísérleti módon igazolni tudja a szabályukat. Feltételezése szerint a szabályok olyan arányban igazolódnak, ahányszor az ember képes a szövetségessel találkozni.
A szövetségessel való találkozás egyedüli módja természetesen az, ha az ember megfelelő módon használja azt a növényt, mely a szövetségest tartalmazza. Don Juan ugyanakkor utalt arra, hogy a tanulás előrehaladott stádiumában a találkozás létrejöhet a növény használata nélkül is; más szóval: a találkozást puszta akarattal is elő lehetett idézni.
A szövetségessel való találkozásokat nem szokványos valóságállapotoknak neveztem. Azért választottam a “nem szokványos valóság” fogalmát, mert don Juan többször megerősítette, hogy az ilyen találkozások a valóság folytatásában történtek meg, egy olyan valóságban, mely csak kevéssé különbözik a mindennapi élet valóságától. A nem szokványos valóságnak olyan speciális jellemzői voltak, melyeket mindenki megközelítően hasonló fogalmakkal jellemezhetett volna. Don Juan soha nem fogalmazta meg ezeket a tulajdonságokat határozott módon, mivel azt tartotta, hogy a tudás minden ember számára személyes ügy.
A következő meghatározások, melyeket a nem szokványos valóság jellemzőinek tartok, személyes tapasztalatomon alapulnak. Ezen egyéni eredetű tapasztalatok ellenére don Juan, a tudása keretén belül, fejlesztette ki és erősítette meg ezeket a jellemzőket. Úgy tanított, hogy egyértelműnek vette, ezek a tulajdonságok a nem szokványos valóság sajátjai: 1. a nem szokványos valóságot fel lehet használni, 2. a nem szokványos valóságnak összetevő elemei vannak.
Az első tulajdonság – hogy a nem szokványos valóság felhasználható – azt jelentette, hogy határozott céllal lehet alkalmazni. Don Juan újra és újra megerősítette, hogy az ő tudásának a célja gyakorlati eredmények elérésére irányult, és ezen célok követése egyaránt tartozik a szokványos és a nem szokványos valóságba. Állította, hogy tudásában megvannak a módok arra, hogy a nem szokványos valóságot, ugyanúgy, mint a szokványosat, a szolgálatába állítsa. Ennek megfelelően, a szövetségesek által indukált állapotok azt a célt szolgálták, hogy használják őket. Don Juan úgy érvelt, hogy a szövetségesekkel való találkozás azért van, hogy a titkaikat megismerjük; így ez az okfejtés hajthatatlan útmutatóként szolgált olyan személyes motívumok kiszűrésére, melyeknek célja más okból lett volna a nem szokványos valóságállapotok keresése.
A nem szokványos valóság másik jellemzője az, hogy összetevő elemekből áll. Ezek az elemek voltak azok a dolgok, cselekedetek és események, melyeket az egyén úgy fogott fel – látszólag az érzékeivel –, mint a nem szokványos valóságállapot lényegét. Olyan elemek egészítették ki a nem szokványos valóságról alkotott képet, melyek a szokványos valóság és az álom elemeiből álltak, viszont egyikkel sem voltak egyenlőek.
Személyes véleményem szerint a nem szokványos valóság elemeinek három jellemzője volt: 1. stabilitás, 2. egyedülvalóság és 3. a szokványos megegyezés hiánya. Ezen tulajdonságok miatt ezek az elemek, rnint megkülönböztetett egységek álltak magukban, eltéveszthetetlen egyéniességgel bírva.
A nem szokványos valóság elemei abban az értelemben bírtak stabilitással, hogy állandóak voltak. Ebből a szempontból hasonlítottak a szokványos valóság elemeihez, mivel nem változtak, és nem tűntek el, ahogy például a közönséges álomelemek. Mintha minden nem szokványos valóságot alkotó elemnek meglett volna a saját határozott valósága, melyet én kiemelkedő módon stabilnak láttam. Ez a stabilitás olyan kiáltó volt, hogy azt a meghatározást kellett tennem, hogy a nem szokványos valóságban az embernek megvan az a képessége, hogy meghatározatlan ideig szemlélhesse az összetevő elemeket. E meghatározás alkalmazása tette lehetővé, hogy megkülönböztessem a don Juan által alkalmazott nem szokványos valóságállapotokat más különleges észlelési állapotoktól, melyek nem szokványos valóságnak tűntek, de nem feleltek meg ennek a kritériumnak.
A nem szokványos valóság elemeinek második jellemzője – egyedül valóságuk – azt jelentette, hogy mindegyik összetevő elem egyedülvaló, szinte személyes egység; úgy tűnt, mintha mindegyik részlet magában, a többitől elzárva, egyenként jelent volna meg. Az elemeknek ez az egyedülvalósága továbbá kialakított egy különleges szükségszerűséget, mely mindenki számára azonos lehetett: azt a sürgető igényt, hogy az elszigetelt részletekből egy totális képet alakítson ki. Don Juannak nyilvánvalóan tudomása volt erről az igényről, és minden lehető alkalommal használta is.
Az elemek harmadik és legdrámaibb tulajdonsága a szokványos megegyezés hiánya volt. Az egyén az elemeket a teljes magány állapotában észlelte. Ez a magány inkább hasonlított az ember egyedüllétére, amint magában szemléli a valóság egy szokatlan jelenetét, mint az álom magányosságára. Mivel a nem szokványos valóság elemeinek stabilitása képessé tette az egyént arra, hogy megálljon egy ponton, és bármelyik elemet bármennyi ideig szemlélje, ezért úgy tűnt, mintha ezek az elemek a mindennapi élethez tartoznának. A valóság két állapotának elemei közt azonban a megegyezésre vonatkozó képességükben állt a különbség. Szokványos megegyezésen az emberek közti hallgatólagos megegyezéseket értem, melyek a szokványos, mindennapi élet tényeire vonatkoznak. A nem szokványos valóság összetevő elemeivel kapcsolatban elérhetetlen volt a szokványos megegyezés. Ebből a szempontból a nem szokványos valóság közelebb állt az álomhoz, mint a szokványos valósághoz. Mégis, a nem szokványos valóság összetevő elemei – stabilitásuk és egyedülvalóságuk miatt – a valóság érzetével és jellegével bírtak, mely – úgy tűnt – szükségessé teszi létezésük megegyezésben megfogalmazott érvényesítését.
A szabály speciális célja. Annak az elgondolásnak a másik összetevője, hogy a szabály a nem szokványos valóságban igazolódik, különleges célja volt. Ez a szövetséges hasznos felhasználásának a célja volt.
Don Juan tanításai szerint feltételeztem, hogy a szabályt úgy lehet megtanulni, hogy megerősítjük a szokványos és a nem szokványos valóságban. A tanítások meghatározott jellege azonban a szabály nem szokványos valóságban való megerősítésére vonatkozott. Ami igazolódott a nem szokványos valóság állapotaiban észlelt tettekben és összetevőkben, az számított a szabály speciális céljának. Ez a speciális cél a szövetséges hatalmára vonatkozott – idetartozott először egy szövetségesnek mint közvetítőnek, majd mint segítőnek az alkalmazása, bár don Juan a szabály speciális céljának minden egyes példáját úgy kezelte, mint ezt a két területet magában foglaló különálló egységet.
Mivel a speciális cél a szövetségessel való bánásmódra vonatkozott, elválaszthatatlanul magában foglalta a kezelési technikákat.
A kezelési technikák azokat a tényleges műveleteket jelentették, melyeket az egyes esetekben alkalmazni kellett, amikor a szövetséges hatalmának kezeléséről volt szó. Az elképzelés, hogy a szövetséges manipulálható, garantálta annak hasznosságát pragmatikus célok elérésében, és ezek a kezelési technikák alkották azokat a műveleteket, melyek egy szövetségest felhasználhatóvá tettek.
A speciális cél és a kezelési technikák egy egységet alkottak, melyet a varázslónak pontosan ismernie kellett, hogy hatásosan kezelhesse a szövetségest.
Az első speciális rendeltetés, mely a nem szokványos valóságban igazolódott, a Datura inoxia által tartalmazott szövetséges kipróbálása volt. A kezelési technika abból állt, hogy le kellett nyelni a Datura növény gyökerének bizonyos részéből készített keveréket. Ennek az elfogyasztása enyhe nem szokványos valóságállapotot eredményezett, melyet don Juan arra használt fel, hogy elhatározza, hogy vajon nekem, mint leendő tanítványnak, van-e affinitásom a növényben levő szövetségeshez. A főzetnek vagy meg nem határozott fizikai jó érzést, vagy ennek az ellenkezőjét kellett kiváltania; olyan hatásokat, melyeket don Juan az affinitás jeleként vagy hiányaként tudott értékelni.
A második speciális rendeltetés a jövőbe látás volt. Ez is a Datura inoxiában levő szövetséges szabályához tartozott. Don Juan a jövőbe látást egyfajta speciális mozgásnak tartotta, mivel a varázslót a szövetséges a nem szokványos valóság egy részébe szállította, ahol az képes volt olyan eseményeket megjósolni, melyek máskülönben láthatatlanok maradtak volna számára.
A második speciális rendeltetés kezelési technikája az elfogyasztásból és felszívódásból állt. A Datura-gyökérböl készült főzetet le kellett nyelni, és a Datura-magokból készült kenőcsöt pedig a fej halántéki részére kellett kenni. Azért használtam a “fogyasztás és felszívódás” kifejezést, mert a nem szokványos valóság állapotának elérésében az elfogyasztást segíthette a bőrön át való felszívódás és fordítva.
Ehhez a kezelési módszerhez tartozott a Datura növényeken kívül más elemek felhasználása is, jelen esetben két gyíké. Ezek biztosították a varázsló számára a mozgást, olyan értelemben, hogy ebben a birodalomban az ember hallotta a gyíkok beszédét, és maga előtt láthatta, amit mondtak. Don Juan ezt a jelenséget úgy magyarázta, hogy a gyíkok válaszolják meg a jövendölésben feltett kérdést.
A Datura növényben levő szövetséges szabályának harmadik rendeltetése egy másik speciális mozgásforma, a repülés volt. Don Juan szerint a varázsló, aki ezt a szövetségest használja, képes rettentő messzeségekbe valóban elrepülni. A repülés a varázsló képessége arra, hogy a nem szokványos valóságban mozogjon, és akarata szerint visszatérjen a szokványos valóságba.
Itt a kezelési technikát szintén a lenyelés-felszívódás jelentette. A Datura gyökeréből készített főzetet el kellett fogyasztani, majd a magokból készült kenőccsel be kellett dörzsölni a lábfejeket, a lábszárak belsejét és a nemi szerveket.
E harmadik rendeltetés nem igazolódott mélységében; don Juan ezt úgy értette, hogy nem fedezte fel a kezelési technikának azokat az oldalait, melyek képessé tennék a varázslót, hogy irányérzete legyen a mozgás alatt.
A szabály negyedik speciális célja a Psilocybe mexicana által tartalmazott szövetséges kipróbálása volt. Ezzel nem a szövetségeshez való affinitást vagy annak hiányát kellett meghatározni, hanem ez inkább az elkerülhetetlen első próbának, illetve a szövetségessel való első találkozásnak számított.
A negyedik speciális cél kezelési technikája abból állt, hogy egy szárított gombákból és öt másik növény bizonyos részeiből készített keveréket kellett elszívni. Ezen növények egyike sem rendelkezett hallucinogén tulajdonságokkal. A szabály a füstkeverék beszívására helyezte a hangsúlyt; a tanár a humito (kis füst) szót a benne levő szövetségesre alkalmazta. Ezt a folyamatot “lenyelés-beszívásnak” neveztem, mivel először le kellett valamit nyelni, majd a füstöt beszívni. A gombák lágy anyaguk miatt igen finom anyaggá porlottak, mely nehezen égett. A többi összetevő inkább rostokra bomlott a szárításnál. Ezek a rostok a pipában égtek el, míg a gombaport, mely nem égett olyan könnyen, szájba kellett venni, és lenyelni. Logikus, hogy a lenyelt por mennyisége nagyobb volt, mint az elégetett rostoké.
A nem szokványos valóság első stádiumának hatása késztette don Juant arra, hogy röviden előadja a szabály ötödik speciális rendeltetését. Ez a mozgásra vonatkozott, a Psilocybe mexicanában lévő szövetséges segítségével való, élettelen tárgyakba és élőlényekbe való mozgatásra. A teljes kezelési technikához a lenyelésen és belélegzésen kívül hozzátartozhatott a hipnotizálás is. Mivel don Juan ezt a speciális rendeltetést csak röviden ismertette, anélkül hogy tovább bizonyította volna, nem tudom helyesen megítélni aspektusait.
A nem szokványos valóságban igazolt szabály hatodik speciális célja, mely szintén a Psilocybe mexicana által tartalmazott szövetségest érintette, a mozgás egy másik aspektusával foglalkozott, mégpedig olyan mozgással, mely egy alternatív forma felvételét jelentette. Ez a fajta mozgás a legintenzívebb igazolásnak volt alávetve. Don Juan szerint kitartó gyakorlás kellett ahhoz, hogy valaki ennek ura legyen. Azt állította, hogy a Psilocybe mexicana által tartalmazott szövetségesnek megvan arra a képessége, hogy eltüntesse a varázsló testét. Tehát az alternatív forma elnyerése logikus lehetőség volt arra, hogy a testetlenség állapotában mozgást lehessen végezni. Egy másik logikus lehetőség volt a mozgás elérésére a tárgyakon és embereken keresztül való mozgás, melyet don Juan röviden érintett.
A hatodik speciális rendeltetés kezelési technikájához nemcsak lenyelés-belélegzés tartozott, de minden jel szerint hipnózis is. Don Juan említette ezt a nem szokványos valóságba való átmenettel kapcsolatban, és ezen állapot kezdeti szakaszaival kapcsolatban is. E látszólag hipnotizálási folyamatot csak saját személyes irányításának nevezte, úgy értve, hogy abban a bizonyos időszakban még nem fedte fel előttem az összes kezelési technikát.
Az alternatív forma felvétele nem azt jelentette, hogy a varázsló a pillanat indíttatásában kedve szerint bármilyen formát ölthetett; ellenkezőleg: azt jelentette, hogy egy egész élet gyakorlása szükséges ahhoz, hogy egy előre elképzelt formát felvegyen. A don Juan által előre kiválasztott forma a varjú volt, tehát ő a tanításoknak ezt a speciális formáját hangsúlyozta. Ugyanakkor nagyon világossá tette, hogy a varjú az ő személyes választása, és hogy számtalan más, előre elképzelt forma létezik.

NEGYEDIK EGYSÉG

A szabályt speciális megegyezés igazolja

A szabályt alkotó koncepciók közül elengedhetetlennek számított az az eszme, hogy a szabályt speciális megegyezés igazolja; az összes többi alkotórész magában elégtelen volt a szabály jelentésének megmagyarázásához.
Don Juan nagyon érthetően kifejtette, hogy a szövetségest nem valaki adja a varázslónak, hanem neki magának kell megtanulnia a szövetséges kezelését, annak szabályai igazolásán keresztül. A teljes tanulási folyamat magában foglalta a szabály igazolását mind a szokványos, mind a nem szokványos valóságban. Don Juan tanításainak legfőbb lényege azonban a szabály igazolása volt pragmatikus és kísérleti úton, abban az összefüggésben, amit az ember úgy észlelt, mint a nem szokványos valóság összetevő elemét. Ezek az összetevő elemek azonban nem tartoztak szokványos megegyezés alá, és ha az ember képtelen volt megegyezésre jutni létezésüket illetően, akkor észlelt valóságuk csupán illúzió maradt. Mivel az embernek magában kellett lennie a nem szokványos valóságban, pontosan az egyedülvalósága miatt az észlelt dolgok csupán egyéniek maradtak. Magányosság és egyéniesség annak a ténynek a következménye volt, hogy nincs ember, aki a másikkal képes lenne szokványos megegyezésre jutni az egyéni észleleteket illetően.
Ennél a pontnál jelent meg don Juan tanításainak legfontosabb része: speciális konszenzussal látott el engem azokat a tetteket és dolgokat illetően, melyeket a nem szokványos valóságban észleltem, és melyek hitelesítették a szabályt. Don Juan tanításában a speciális megegyezés hallgatólagos és magától értetődő megegyezést jelentett a nem szokványos valóság elemeit illetően, melyekkel ő engem mint tanítványát, megismertetett. Ez a speciális konszenzus egyáltalán nem számított csalásnak vagy hamisságnak, mint például az olyan, amit két ember köthet egymással, amikor saját álmaikat egymásnak leírják. A don Juan által nyújtott megegyezés rendszerbe foglaltatott, és ehhez tudásának teljességére volt szüksége. A rendszerbe foglalt megegyezéssel a nem szokványos valóságban észlelt tettek és elemek konszenzuálisan valóssá váltak, mely azt jelentette don Juan osztályozási rendszerében, hogy a szövetséges szabálya igazolódott. A szabálynak mint fogalomnak csak annyiban volt jelentése, amennyiben alá volt vetve speciális megegyezésnek, mivel a megerősítésére vonatkozó speciális megegyezés nélkül a szabály pusztán egyéni konstrukció maradt volna.
Szerkezeti vázlatomnak negyedik egysége az az eszme, hogy a szabályt speciális megegyezés igazolja, mivel ez elengedhetetlen a szabály megmagyarázásához. Ez az egység, mivel alapvetően közjáték két személy között, áll egyrészt 1. a jótevőből, aki a tanítást segítő irányító, az az összekötő, aki a speciális megegyezést szolgáltatja és 2. a tanítványból vagy az alanyból, akinek a számára a speciális megegyezés készült.
Ezen az egységen múlt a tanítások céljának sikeres vagy sikertelen elérése. A speciális megegyezés a következő folyamat törékeny kulminációja volt: a varázsló olyan megkülönböztető jeggyel rendelkezik – a szövetségest birtokolja –, mely megkülönbözteti őt a köznapi emberektől. A szövetséges olyan hatalom, melynek megkülönböztető tulajdonsága, hogy szabállyal rendelkezik. A szabály egyedülálló jellemzője pedig annak igazolása a nem szokványos valóságban a speciális megegyezésen keresztül.

A jótevő

A jótevő az a közvetítő, aki nélkül a szabály megerősítése lehetetlenné válik. A speciális megegyezés elérésének céljából két feladata volt: 1. a szabály megerősítésére vonatkozó speciális konszenzus hátterének előkészítése, 2. a speciális megegyezés irányítása.

A speciális megegyezés előkészítése

A jótevő első számú feladata, hogy előkészítse a megfelelő hátteret a szabálymegerősítésre vonatkozó speciális megegyezéshez. Mint tanárom, don Juan 1. megismertetett velem olyan nem szokványos valóságállapotokat, melyek különböznek azoktól, amik azért vannak, hogy megerősítsék a szövetségesek szabályát; 2. részt vettem vele olyan speciális, de szokványos valóságállapotokban, melyeket saját maga idézett elő; 3. minden tapasztalatot részletesen megbeszéltünk. Don Juan speciális megegyezést előkészítő feladata abban állt, hogy megerősítette a szabály igazolását speciális megegyezés által, melyet a nem szokványos valóság állapotaival kapcsolatban adott, továbbá amelyeket a szokványos valóság speciális állapotaival kapcsolatban adott.
A nem szokványos valóság egyéb, don Juan segítségével tapasztalt állapotait a Lophophora williamsii nevű kaktusz (köznapi nevén meszkalin) elfogyasztása idézte elő. A kaktusz csúcsát le kellett vágni, megszárítani, majd elrágni, és lenyelni. Különleges körülmények között a friss csúcsot is el lehetett fogyasztani. A Lophophora williamsii esetében azonban nemcsak a rügy lenyelése váltott ki nem szokványos valóságállapotot. Don Juan szerint különleges körülmények között előfordulhatnak spontán nem szokványos valóságállapotok; ezeket úgy jellemezte, mint a növényben lakozó hatalom adományait vagy ajándékát.
A Lophophora williamsii által kiváltott nem szokványos valóságot három dolog jellemezte: 1. ezt az állapotot egy “Mescalito” nevű entitás hozta létre, 2. hasznosítható volt és 3. összetevő elemekből állt.
Mescalito egyedülálló hatalmat jelentett, mely annyiban hasonlított egy szövetségeshez, hogy általa az egyén átléphette a szokványos valóság határait, de ugyanakkor különbözött is egy szövetségestől. A szövetségeshez hasonlóan Mescalito is egy bizonyos növényben lakozott, a Lophophora williamsii nevű kaktuszban. A szövetségessel ellentétben azonban, melyet a növény csak tartalmazott, Mescalito és az őt tartalmazó növény egyek voltak; a növény volt a tisztelet megnyilvánulásának egyértelmű központja, a mély hódolat elfogadója. Don Juan szilárd meggyőződése szerint, bizonyos körülmények között, ha az ember mélységesen aláveti magát Mescalitónak, akkor a kaktusszal való puszta érintkezés kiválthatta a nem szokványos valóság állapotát.
Mescalito nem rendelkezett szabállyal, következésképpen nem számított szövetségesnek, bár képes volt egy embert a szokványos valóság határain kívülre szállítani. A szabály hiánya nemcsak kizárta Mescalitót abból, hogy szövetségesként lehessen használni – mivel szabály nélkül nem lehetett manipulálni –, hanem azt eredményezte, hogy hatalma teljesen különbözött egy szövetségesétől.
A szabály hiányának közvetlen folyományaként Mescalito mindenki számára elérhető volt, hosszú tanulóidő vagy kezelési technikák elsajátítása nélkül. Mivel kiképzés nélkül lehetett hozzájutni, Mescalitót védelmezőnek is mondták. Védelmezőnek lenni azt jelentette, hogy mindenki számára elérhető. Ennek ellenére Mescalito mint védelmező nem minden egyes egyén számára volt elérhető, mivel egyesekkel összeférhetetlennek mutatkozott. Don Juan szerint ez az összeférhetetlenség Mescalito “törhetetlen moralitása” és az egyes emberek kétséges jelleme közötti különbségből adódott.
Mescalito tanító is, tanítói funkciókat hivatott betölteni. Ő a helyes viselkedés elsajátításának irányítója és segítője. Mescalito megmutatta a helyes utat. Don Juan szerint ez maga a korrektség, mely nem az erkölcs szempontjából helyes, hanem viselkedési módok egyszerűsítése a tanítás hatásosságának értelmében. Don Juan szerint Mescalito a viselkedés egyszerűsítését tanította.
Mescalitót egységnek tartották a hiedelmekben. Mint ilyen, határozott formával rendelkezett, mely azonban nem volt állandó vagy előre kiszámítható. Ez a tulajdonság azt is jelentette, hogy Mescalitót nemcsak egyes emberek értelmezték különbözőképpen, hanem ugyanannak a személynek is más és más formában jelent meg különböző alkalmakkor. Don Juan ezt úgy fejezte ki, hogy Mescalito bármely elképzelhető formát tud ölteni. Azok számára azonban, akivel összeférhető volt, miután évek óta kapcsolatban álltak vele, állandó formával rendelkezett.
A Mescalito által előidézett nem szokványos valóságot használni lehetett, és ebből a szempontból ez a nem szokványos valóság hasonlított a szövetséges által kiváltotthoz. Az egyetlen különbség don Juan okfejtésében mutatkozott, amikor Mescalitót magyarázta: az embernek “Mescalito tanításait a helyes úton járva kell követnie.”
A Mescalito által kiváltott nem szokványos valóságnak is voltak összetevő elemei, ebben tehát ez az állapot azonos volt a szövetséges által kiváltott nem szokványos valósággal. Az elemek tulajdonságai mindkettőben a szilárdság, az egyedülvalóság és a megegyezés hiánya.
A másik módszer, amit don Juan alkalmazott a speciális megegyezés hátterének előkészítésében, abban állt, hogy együtt vettünk részt a szokványos valóság speciális állapotaiban. A szokványos valóság speciális állapota olyan helyzet volt, melyet le lehetett írni a mindennapi élet jellemzőivel, attól eltekintve, hogy lehetetlen volt az összetevő elemeivel kapcsolatban szokványos megegyezésre jutni. Don Juan úgy készítette elő a szabály megerősítéséhez szükséges különleges egyetértés (konszenzus) hátterét, hogy a szokványos valóság speciális állapotainak összetevő elemeire vonatkozó speciális megegyezést szolgáltatott. Ezek az elemek a mindennapi élethez tartoztak, melyeknek a létezését csak don Juan tudta – a speciális megegyezés által – megerősíteni. Ez csupán a saját feltételezésem, mert én, mint aki vele együtt vett részt a szokványos valóság különleges állapotában, azt gondoltam, hogy csak don Juan, mint a másik résztvevő, tudhatja, hogy a szokványos valóság speciális állapotának mik az összetevő elemei.
Személyes véleményem szerint a szokványos valóság speciális állapotait don Juan hozta létre (indukálta), bár ezt soha nem vallotta be. Úgy tűnt, ezt javaslatok és célzások ügyes manipulálásával érte el, amivel a viselkedésemet befolyásolta. Ezt a folyamatot az “intések manipulálásának” neveztem. Két összetevője volt: 1. intés a környezettel kapcsolatban, 2. a viselkedéssel kapcsolatban.
Tanítása során don Juan két állapotot érzékeltetett velem. Az elsőt azáltal hozhatta létre, hogy intéseket adott a környezettel kapcsolatban. Don Juan azzal érvelt, hogy kísérletnek kellett engem alávetnie annak érdekében, hogy jó szándékaimról megbizonyosodjon, és csak azután kezdődhetett a tanítás, miután speciális konszenzust nyújtott nekem az összetevő elemekről. A “környezettel kapcsolatos intésen” azt értem, hogy don Juan azáltal ismertetett meg a szokványos valóság speciális állapotával, hogy a közvetlen fizikai környezetünk szokványos valóságbeli összetevő elemeit finom javaslatokkal elszigetelte. Az ily módon kiválasztott elemek abban az esetben különleges vizuális színérzékelést eredményeztek, melyeket don Juan hallgatólagosan igazolt.
A szokványos valóság második állapotát azáltal érhette el az ember, hogy célzásokat alkalmazott a viselkedéssel kapcsolatban. Don Juan, hozzám való közeli kapcsolatának és következetes viselkedésének köszönhetően, sikeresen olyan képet alakított ki saját magáról, mely alapvető mintaként szolgált számomra don Juan felismeréséhez. Ezután olyan reakciókat állított elő, melyek összeférhetetlenek voltak a saját magáról kialakított képpel, és ezzel az eredeti felismerési mintát eltorzította. A mintával összefüggő elemek normál összetételét az eltorzítás olyan új és felismerhetetlen mintává változtatta, mely nem lehetett szokványos megegyezés tárgya. Don Juan, mint a szokványos valóság ama speciális állapotának résztvevője, számított az egyetlen olyan személynek, aki tudta, mik az összetevő elemek, így tehát ő volt az egyetlen, aki igazolhatta létezésüket.
Don Juan a szokványos valóság e második állapotát mint tesztet állította be, mint tanításainak ismétlését. A szokványos valóság mindkét állapota változást jelzett a tanításokban. Ezek az állapotok illeszkedési pontoknak tűntek. A második állapot jelezte belépésemet a tanítás új stádiumába, melyet a tanár és a tanuló közvetlenebb részvétele jellemzett, és ami arra irányult, hogy speciális konszenzusra jussunk.
A harmadik, don Juan által alkalmazott speciális megegyezésre irányuló eljárás lényege az volt, hogy részletesen beszámoltatott engem a nem szokványos valóság állapotaiban és a szokványos valóság speciális állapotaiban tapasztaltakról, majd ezután bizonyos, az elbeszélésből kiragadott részletekre különleges hangsúlyt helyezett. A fő tényező a nem szokványos valóság állapotai kimenetelének irányítása volt, és véleményem szerint itt érvényesült, hogy a nem szokványos valóság összetevő elemei – szilárdság, egyedülvalóság és a szokványos megegyezés hiánya – az állapotokból adódtak, nem pedig don Juan irányításának eredményei voltak. Ez a feltételezés azon a megfigyelésen alapult, hogy a nem szokványos valóság első állapotának elemei is ugyanezzel a három tulajdonsággal rendelkeztek, és don Juan ott szinte nem is irányított. Feltételezve tehát, hogy ezek a jellemzők benne rejlettek a nem szokványos valóság összetevő elemeiben általában, don Juan feladata abból állt, hogy mint alapot felhasználja őket a Datura inoxia, a Psilocybe mexicana és a Lophophora williamsii által kiváltott nem szokványos valóság állapotainak irányításában.
A tapasztalatok összegzéseként részletes beszámolót tartottam don Juannak minden egyes nem szokványos valóságállapot átéléséről. Részletesen elmeséltem, mit észleltem az egyes állapotok során. Az összefoglalás két dologból állt: 1. visszaemlékezés az eseményekre, 2. az észlelt összetevő elemek leírása. A visszaemlékezés azokra az eseményekre vonatkozott, melyeket észleltem a tapasztalat során, vagyis azokról az eseményekről szólt, melyek látszólag megtörténtek vagy amely cselekvéseket látszólag véghezvittem. Az észlelt összetevő elemek leírása pedig az én elbeszélésemet jelentette az általam észlelt összetevő elemek különleges formáiról és részleteiről.
Az átéltekről szóló visszaemlékezésekből don Juan kiválasztott bizonyos egységeket, egyrészt 1. azáltal, hogy az elbeszélés bizonyos részeire nagyobb hangsúlyt helyezett, másrészt 2. az elbeszélés többi részét egyáltalán nem vette figyelembe. A nem szokványos valóságállapotok közti szünetekben don Juan magyarázatokat fűzött az eseményekről szóló visszaemlékezésekhez.
Az első módszert “hangsúlyozásnak” neveztem, mert arról az erőteljes különbségtevésről szólt, melyet don Juan tett a nem szokványos valóság állapotában don Juan szerint elérendő célok és a saját észleléseim között. A hangsúlyozás tehát azt jelentette, hogy don Juan elbeszélésemnek egy bizonyos részét különválasztotta azáltal, hogy a saját elméleteit vetítette rá. Ez a hangsúly lehetett pozitív vagy negatív. A pozitív hangsúly azt jelentette, hogy don Juan elégedett volt egy bizonyos általam észlelt dologgal, mert az megegyezett azzal a céllal, amit szerinte el kellett érnem a nem szokványos valóság állapotában. A negatív hangsúly pedig azt jelentette, hogy don Juan nem volt elégedett az általam észlelt dologgal, mert az nem egyezett meg az általa elvárttal, vagy pedig azért, mert nem megfelelőnek ítélte. Ilyenkor azonban visszaemlékezésemnek erre a részére vetítette ki az elméleteit, hogy ezáltal is hangsúlyozza észlelésem negatív mivoltát.
A don Juan által alkalmazott második kiválasztó folyamat abból állt, hogy elbeszélésem más részeitől minden fontosságot megtagadott. Ezt a “hangsúlyozás hiányának” neveztem, mert a hangsúlyozás ellentétének és kiegyensúlyozásának számított. Azzal, hogy megtagadta a jelentőséget elbeszélésemnek az összetevő elemekre vonatkozó bizonyos részeitől, melyeket don Juan az elérendő cél szempontjából teljesen feleslegesnek ítélt, szó szerint kiirtotta ezeket az elemeket a nem szokványos valóság későbbi állapotaiból, illetve az azokra vonatkozó észleleteimből.

A speciális megegyezés irányítása

Don Juan mint tanár feladatának második aspektusa a speciális megegyezés irányítása volt, azzal, hogy irányította a nem szokványos valóság minden egyes állapotát és a szokványos valóság minden egyes speciális állapotát. Don Juan az állapotok kimenetelét úgy irányította, hogy módszeresen befolyásolta a nem szokványos valóság külső és belső szintjeit és a szokványos valóság speciális állapotainak benső szintjeit.
A nem szokványos valóság külső szintje annak érvényben levő elrendezésére vonatkozott. Annak szerkezetére vonatkozott, a nem szokványos valóságba vezető lépésekre. A külső szint három észlelhető aspektusra vonatkozott: 1. az előkészítési időszak, 2. átmeneti stádiumok és 3. tanári ellenőrzés.
Az előkészítési időszak az volt, ami eltelt az egyik nem szokványos valóságállapottól a következőig. Don Juan ezt az időszakot arra használta fel, hogy utasításokkal lásson el és meghatározza tanításainak általános irányát. A felkészítési időszak nagy jelentősséggel rendelkezett a nem szokványos valóság állapotainak létrehozásában, és két különböző oldala volt: 1. a nem szokványos valóságot megelőző időszak és 2. a nem szokványos valóságot követő időszak.
A nem szokványos valóságot megelőző időszak viszonylag rövid időt jelentett, nem többet, mint 24 órát. A Datura inoxia és a Psilocybe mexicana által kiváltott nem szokványos valóságállapotok esetében a megelőző időszakot don Juan drámai és sürgető instrukciói jellemezték, melyek a szabály speciális céljára és az általam alkalmazandó kezelési technikákra vonatkoztak, melyeket igazolnom kellett az elkövetkező nem szokványos valóságállapotban. A Lophophora williamsii esetében ez a megelőző időszak tulajdonképpen a rituális magatartásra vonatkozott, miután Mescalito nem rendelkezett szabállyal.
A nem szokványos valóságot követő időszak azonban hosszú idő lehetett, rendszerint hónapok, mely alatt don Juan elmagyarázhatta és értelmezhette azokat az eseményeket, melyek a megelőző nem szokványos valóság állapotában történtek. Ez az időszak különösen a Lophophora williamsii használata után volt fontos. Mivel Mescalito nem rendelkezett szabállyal, a nem szokványos valóságban követett cél Mescalito tulajdonságainak az igazolása volt; don Juan kifejtette ezeket a tulajdonságokat a nem szokványos valóságot követő hosszú időszakban.
A külső szint második oldalát az átmeneti stádiumok jelentették, melyek a szokványos valóságból a nem szokványos valóságba való átmenetet jelölték, és fordítva. A valóság két állapota ezekben az átmeneti időszakokban fedte egymást, és a nem szokványos valóság elemeinek elmosódott volta volt az a kritérium, mellyel ez utóbbit a valóság minden más állapotától megkülönböztettem. Tudniillik ezekre az elemekre soha nem emlékeztem pontosan, és nem is észleltem őket élesen.
Az észlelt idő szempontjából ezek az átmeneti stádiumok vagy gyorsnak, vagy lassúnak tűntek. A Datura inoxia esetében szinte egymás mellett voltak a szokványos és nem szokványos állapotok, és az egyikből a másikba való átmenet hirtelen zajlott le. A nem szokványos valóságba való átmenetek észrevehetőbbek voltak. A Psilocybe mexicana viszont olyan átmeneti stádiumokat váltott ki, melyeket lassúnak észleltem. A szokványos valóságból a nem szokványosba való átmenet különösen hosszúnak és feltűnőnek tetszett. Mindig tisztán tudatában voltam, talán az elkövetkezendő eseményekkel kapcsolatos várakozásom miatt.
A Lophophora williamsii által kiváltott átmeneti állapotok jellemzői az előző kettő vegyüléke voltak. Egyrészt a nem szokványos valóságba való bemenet és abból való kijövet egyaránt jól észlelhető volt. Másrészt a nem szokványos valóságba való belépés lassan történt, melyet képességeim alig észrevehető gyengülésével észleltem, míg a szokványos valóságba való visszatérés hirtelen változás volt, melyet tisztán észleltem, de kevésbé voltam képes a részletek felbecsülésére.
A külső szint harmadik aspektusát a tanár ellenőrzése és tényleges segítsége jelentette, melyben én mint tanítvány részesültem a nem szokványos valóság állapotának átélésekor. Az ellenőrzést mint kategóriát azért állítottam külön fel, mert a tanítónak be kellett lépnie tanítványával a nem szokványos valóságba a tanítások egy bizonyos pontján.
A Datura inoxia által kiváltott nem szokványos valóságállapotok során minimális irányítást kaptam. Don Juan az előkészítő periódus lépéseinek betartására helyezett nagy hangsúlyt, de miután ennek a követelménynek eleget tettem, hagyta, hogy egyedül haladjak tovább.
A Psilocybe mexicana által kiváltott nem szokványos valóságban az irányítás mértéke teljesen az előző ellentéte volt, mert itt – don Juan szerint – a tanítványnak a legintenzívebb segítségre volt szüksége. A szabály igazolása egy alternatív forma felvételét tette szükségessé, amely azt jelentette, hogy a környezet észlelésének vonatkozásában egy sorozat változáson kellett keresztülmennem. Don Juan szóbeli utasításokkal és javaslatokkal hozta létre ezeket az igazodásokat a nem szokványos valóságba való átmeneti periódusokban. Ellenőrzésének másik példájaként úgy irányított engem a nem szokványos valóság korai állapotaiban, hogy megparancsolta, irányítsam a figyelmemet a szokványos valóság megelőző állapotának bizonyos elemeire. A dolgok, amelyekre koncentrált, látszólag találomra lettek kiválasztva, mivel lényegesnek a felvett alternatív forma tökéletesítése számított. Az ellenőrzés utolsó része abból állt, hogy visszahozott engem a szokványos valóságba. Ez természetesen azt foglalta magában, hogy don Juan részéről maximális irányítás zajlott le, bár a tényleges művelet részleteire nem emlékszem.
A Lophophora williamsii által kiváltott állapotokban az irányítás az előző kettő keveréke volt. Don Juan az én oldalamon maradt, ameddig tudott, de nem tett kísérletet arra, hogy irányítson engem a nem szokványos valóságba való belépéskor vagy az abból való kilépéskor.
A nem szokványos valóság megkülönböztetési rendjének második szintjét belső szabványok vagy az összetevő elemek látszólag benső elrendezése képezte. Ezt a “belső szintnek” neveztem, és úgy gondoltam, hogy az összetevő elemek itt három általános folyamatnak vannak alávetve, melyek don Juan irányításának eredményei: 1. a specifikus felé haladás, 2. szélesebb körű értékelés felé haladás és 3. a nem szokványos valóság még gyakorlatibb használata felé való haladás.
A specifikus felé haladás a nem szokványos valóság egymást követő állapotai összetevő elemeinek haladását jelentették a pontosság, specifikusság felé. Két aspektusa volt: 1. haladás specifikusan egyedi formák felé és 2. haladás specifikusan átfogó totális végeredmény felé.
A haladás specifikus egyedi formák felé azt jelentette, hogy a nem szokványos valóságállapot kezdetén az összetevő formák zavarosan ismerősek voltak, és csak a későbbi stádiumokban váltak specifikussá és ismeretlenné. Ez a folyamat két változási szintet foglalt magában a nem szokványos valóság összetevő elemeivel kapcsolatban: 1. az észlelt részletek fokozatos teljessége és 2. az ismerttől az ismeretlen formák felé haladás.
A részletek fokozatos kiteljesedése azt jelentette, hogy a nem szokványos valóság egymást követő állapotaiban az általam észlelt apró részletek egyre összetettebbek lettek. Ezt a komplexitást úgy állapítottam meg, hogy az összetevő elemek egyre bonyolultabbak lettek, de nem váltak zavaróan kuszává. A növekvő összetettség a részletek fokozatos, jobb észlelését jelentette, mely a korai stádiumok elmosódó benyomásaitól a késői stádiumok tisztán, világosan kidolgozott részleteiig terjedt.
Az ismerttől az ismeretlen formákig való haladás azt jelentette, hogy először az összetevő elemek alakja hasonlított a szokványos valóság ismert formáihoz, vagy legalábbis a mindennapi élet ismerősségével hatott. A nem szokványos valóság következő állapotaiban azonban a specifikus formák, a formát alkotó részletek és a mintákat összetevő elemek fokozatosan ismeretlenné váltak, egészen addig, amíg már nem tudtam őket párhuzamba állítani a szokványos valóság elemeivel, illetve amíg már semmire nem emlékeztettek, amit ott tapasztaltam.
Az összetevő elemek haladása a specifikus totalitás felé azt jelentette, hogy fokozatosan közelítettem a nem szokványos valóságállapotokban elért totális eredményeket a don Juan által elérni kívánt totális eredményhez a szabály megerősítésének tekintetében. Vagyis: nem szokványos valóságot váltottunk ki, hogy a szabályt igazoljuk, és az igazolás mindegyik kísérlettel egyre különösebbé (specifikusabbá) vált.
A nem szokványos valóság benső szintjének második általános jellemzője a szélesebb körű értékelés felé haladás. Más szavakkal: ez a növekedés volt, amit észleltem a nem szokványos valóság egymást követő állapotaiban, a felé a terület felé való fokozott haladás, ahol gyakorolhattam a figyelemösszpontosító képességemet. Itt vagy arról volt szó, hogy ez a terület egyre tágult, vagy pedig észlelési képességem javult az egymást követő stádiumokban. Don Juan tanításai azt az elképzelést erősítették meg, hogy létezett egy táguló tartomány, és ezt a feltételezett területet én az “értékelés területének” neveztem. Ennek a fokozatos kitágulása az én érzékeimmel tett ítéletekből állt, melyeket én tettem a nem szokványos valóság elemeit illetően. Érzékeltem és elemeztem ezeket az összetevő elemeket, mégpedig – úgy tűnt – az érzékeimmel, és mindegyik észlelettel kapcsolatban azt éreztem, hogy ezek egyre szélesebb skálán mozognak az egymást követő stádiumok során.
Az értékelés kiterjedése kétféle lehetett: 1. a függő kiterjedés és 2. a független kiterjedés. A függő kiterjedés olyan terület volt, melyben az összetevő elemek a fizikai környezet részét alkották, melynek a tudatában voltam a szokványos valóság megelőző állapotában. A független kiterjedés viszont olyan terület volt, melyben a nem szokványos valóság összetevő elemei maguktól jöttek létre, a megelőző szokványos valóságállapot hatásától függetlenül.
Don Juan az értékelés kiterjedését illetően világosan utalt arra, hogy mindkét szövetségesnek és Mescalitónak is megvolt arra a képessége, hogy az észlelés két formáját létrehozza. Nekem mégis úgy tűnt, hogy a Datura inoxia inkább képes volt független kiterjedés létrehozására, bár ami a repülést illeti – melyet igazából nem tapasztaltam elég hosszú ideig ahhoz, hogy véleményt alkothassak róla –, az értékelési tartomány függőnek volt mondható. A Psilocybe mexicana függő tartományt hozott létre, a Lophophora williamsii pedig mindkettőt.
Feltételezésem szerint don Juan a különböző tulajdonságokat arra használta fel, hogy előkészítse a speciális megegyezést. Más szavakkal: a Datura inoxia által kiváltott állapotokban a szokványos megegyezést nélkülöző összetevő elemek a megelőző szokványos valóságtól függetlenül léteztek. A Psilocybe mexicana esetében a szokványos megegyezés hiánya olyan összetevő elemeket jelentett, melyek a megelőző szokványos valóság környezetétől függtek. A Lophophora williamsiinél néhány összetevő elemet a környezet határozott meg, míg mások attól függetlenek voltak. Tehát a három növény együttes használata, úgy tűnt, arra való, hogy a nem szokványos valóság összetevő elemeire vonatkozó szokványos megegyezés hiányáról átfogó képet adjon.
A nem szokványos valóság benső szintjének utolsó eljárása az a folyamat volt, melyet észleltem az egymást követő állapotokban, melyek a nem szokványos valóság gyakorlatibb használata felé mutattak. Ez a haladás, úgy tetszett, összefüggésben áll azzal az eszmével, hogy minden új állapot a tanulás összetettebb stádiumát jelenti, és minden egyes új állapot növekvő bonyolultsága a nem szokványos valóság egyre pragmatikusabb használatát követelte meg. A haladás a Lophophora williamsii használatánál volt a leginkább észrevehető; egy függő és egy független elemzési tartomány megléte az egyes állapotokban kiterjedtebbé tette a nem szokványos valóság gyakorlati alkalmazását, mivel mindkét tartományban érvényesült.
A szokványos valóság speciális állapotainak és kimenetének irányítása a benső szinten egyfajta rendet hozott létre, melyet az összetevő elemeknek a specifikus felé való haladása jellemzett; vagyis nagyobb számú összetevő elem szerepelt, és könnyebben elszigetelhetőek voltak a szokványos valóság egymást követő állapotaiban. Tanításai során don Juan csak két ilyen állapottal ismertetett meg, de ennek ellenére észrevettem, hogy a másodikban könnyebb volt don Juannak nagyszámú összetevő elemet elkülöníteni, és a speciális eredményekre való lehetőség befolyásolta a sebességet, mellyel a szokványos valóság második speciális állapota előállt.*

A fogalmi rendszer

A tanítvány

A tanítvány a gyakorlati rendszer utolsó egysége. A tanítvány maga volt a saját jogán az az egység, mely don Juan tanításait fókuszba helyezte, mivel el kellett fogadnia a szokványos valóság speciális állapotainak és a nem szokványos valóság állapotainak összetevő elemeire vonatkozó speciális megegyezést, mielőtt a speciális megegyezés értelemmel bíró fogalommá változhatott volna. A speciális megegyezés azonban azáltal, hogy a nem szokványos valóságban észlelt tettekkel és elemekkel foglalkozott, a fogalomalkotásnak egy különleges rendjét hozta magával, olyan rendszert, mely ezeket az észlelt tetteket és elemeket összhangba hozta a szabály megerősítésével. Ezért számomra, mint tanítványnak, a speciális megegyezés azt jelentette, hogy elfogadok egy bizonyos nézőpontot, melyet don Juan tanításainak egésze érvényesített. Ez jelentette belépésemet a fogalmi szintre, mely olyan fogalomalkotási rendszer volt, ami a tanításokat a saját fogalmai alapján tette érthetővé. Azért neveztem “fogalmi rendszernek”, mert olyan rendszer volt, mely értelmet adott a don Juan tudományát alkotó szokványostól eltérő jelenségeknek. A jelentésnek azt az állományát jelentette, melybe beágyazódott don Juan tanításainak összes egyéni koncepciója.
Figyelembe véve tehát, hogy a tanítvány célja abból állt, hogy ezt a fogalomalkotási rendszert magáévá tegye, két választása volt: vagy sikerrel járnak erőfeszítései, vagy elbukik.
A fogalmi rendszer elfogadásának sikertelensége azt is jelentette, hogy a tanítvány nem tudta elérni a tanítások célját. A kudarcot a tudással rendelkező ember négy szimbolikus ellenségének eszméje fejezte ki; ebben az is benne foglaltatott, hogy a sikertelenség nem a cél követésének feladását jelentette, hanem a kutatás tökéletes felfüggesztését a négy szimbolikus ellenség bármelyikének nyomására. Az is nyilvánvaló volt, hogy az első két ellenség – félelem és tisztánlátás – a tanítvány szintjén jelentette a kudarcot. A kudarc ezen a szinten a szövetségessel való bánásmód megtanulásának sikertelenségét jelentette, tehát ennek következtében a tanítvány a fogalmi rendet sekélyes, hibás módon sajátította el. A fogalmi rendszer elsajátítása abban az értelemben volt hibás, hogy hamis módon fogadta el a tanítások által propagált értelmet. Ha a tanítvány legyőzetett, akkor nemcsak hogy képtelen volt a szövetségest kezelni, hanem csak bizonyos kezelési technikák alkalmazása maradt a birtokában és a nem szokványos valóság észlelt elemeinek emléke, de a tanítvány nem azonosult azzal a logikus értelemmel, mely az elemeket jelentéssel ruházta fel. Ilyen körülmények közt bárki saját véleményt alakíthatott volna ki az észlelt jelenségek önkényesen kiválasztott területével kapcsolatban, és ez a folyamat a don Juan tanítása által kifejtett nézőpont hamis elsajátításához vezetett volna. A fogalmi rendszer hibás elfogadása azonban nem korlátozódott egyedül a tanítványra. A tudással rendelkező ember ellenségeinek témája azt is magában foglalta, hogy az ember, miután elérte a szövetséges kezelésének célját, még mindig behódolhatott a másik két ellenségnek – a hatalomnak és az öregkornak. Don Juan osztályozási rendszerében az ilyen vereség azt jelentette, hogy az ember a fogalmi rendszert hibásan és sekélyesen sajátította el, akárcsak a legyőzött tanítvány.
A fogalmi rendszer sikeres elsajátítása azt jelentette, hogy a tanítvány elérte a kitűzött célt – a tanítások által kifejtett nézőpontot bona fide* elsajátította. A fogalmi rendszer átvétele abban az értelemben jelentett bona fide elsajátítást, hogy teljesen azonosult a fogalomalkotási rendszerben kifejtett jelentéssel, és elkötelezte magát mellette.
Don Juan soha nem fejtette ki, mi az a pont, vagy mi az a mód, ahol és amilyen módon a tanítvány megszűnt tanítványnak lenni, bár az világosan kiderült, hogy ha a tanítvány elérte a rendszer működési célját – vagyis ha tudta, hogyan kell a szövetségest kezelni –, akkor már nem volt szüksége a tanár irányítására. Az elképzelés, hogy eljön az az idő, amikor a tanár irányítása feleslegessé válik, azt is magában foglalta, hogy a tanítvány sikeresen elsajátítja a fogalmi rendszert, és ezáltal arra a képességre tesz szert, hogy a tanár segítsége nélkül vonjon le értelmes következtetéseket.
Ami don Juan tanításait illeti, addig, amíg meg nem szakítottam tanulásomat, a speciális megegyezés elfogadása a fogalmi rendszer két egységének elfogadását vonta maga után: 1. a speciális megegyezés valóságának eszméjét és 2. azt az elképzelést, hogy a szokványos, mindennapi megegyezés valósága és a speciális megegyezés valósága egyaránt rendelkezik gyakorlati értékkel.

A speciális megegyezés valósága

Don Juan tanításainak lényegét, mint ahogy ő maga is állította, három hallucinogén tulajdonságokkal rendelkező növény használata alkotta, melyekkel nem szokványos valóságállapotokat hozott létre. E három növény használata szándékosságot tételezett fel don Juan részéről. Úgy tűnt, azért alkalmazta ezeket, mert mindegyik különböző hallucinogén tulajdonságokkal rendelkezett, melyet ő a bennük rejlő hatalmak eltérő természeteként értelmezett. A nem szokványos valóság külső és belső szintjének irányításával don Juan úgy használta ki a különböző hallucinogén tulajdonságokat, hogy azok bennem, a tanítványban, azt az érzést keltették, hogy a nem szokványos valóság egy tökéletesen körülhatárolható tartomány; a szokványos valóságtól külön létező birodalom, melynek tulajdonságai a tanulás folyamata során feltárultak.
Ugyanakkor az is lehetséges volt, hogy ezek az eltérő tulajdonságok don Juan saját tevékenységének az eredményei voltak, melyekkel a nem szokványos valóság külső és belső szintjeit irányította, bár tanításaiban azt az elméletet alkalmazta, hogy az egyes növényekben foglalt hatalom által kiváltott nem szokványos valóságállapotok különböznek egymástól. Ha ez az utóbbi állítás igaz, akkor a különbségek ezen elemzés egységeinek a szempontjából abban az értelmezési tartományban rejlettek, amit az ember észlelt a növények által kiváltott állapotokban. Értelmezési tartományuk sajátosságainak következtében mindhárom növény egy tökéletesen meghatározott terület vagy birodalom észlelésének kiváltásához vezetett, mely két részből állt: a független tartományból, melyet a gyíkok birodalmának vagy Mescalito tanításának neveztünk, és a függő tartományból, ami az a terület volt, ahol az ember a saját eszközeivel mozoghatott.
Mint már említettem, a nem szokványos valóság fogalmát a szokatlan, valóságtól eltérő valóság értelemben használom. A kezdő tanítvány számára ez a valóság mindenképpen szokatlan volt, de ha don Juan tanítványa akartam lenni, akkor ez kötelező részvételemet és elkötelezettségemet követelte meg mindazzal a pragmatikus és kísérleti gyakorlattal szemben, mellyel tanulásom során találkoztam. Ez azt jelentette, hogy nekem mint tanítványnak át kellett élnem számos, nem szokványos valóságállapotot, és ez az első kézből származó tudás előbb-utóbb értelmetlenné tette a “szokványos” és “nem szokványos” meghatározásokat. A fogalmi rendszer első egységének bona fide elfogadása tehát azt az eszmét foglalta volna magában, hogy létezett egy különálló, de a szokásostól már nem eltérő valóságbirodalom, a “speciális megegyezés valósága”.
Annak a fő előtételként való elfogadása, hogy a speciális megegyezés valósága egy különálló világot jelent, értelmet adott volna annak az eszmének, hogy a szövetségesekkel vagy Mescalitóval történt találkozások nem egy elképzelt birodalomban történtek meg.

A speciális megegyezés valóságának
gyakorlati értéke van

Úgy tűnt, hogy ugyanazok, a nem szokványos valóság külső és belső szintjeit irányító folyamatok, melyek a speciális megegyezés valóságát különálló világként érzékeltették, voltak felelősek azért az észlelésemért, miszerint a speciális megegyezés valósága praktikus és használható. A nem szokványos valóság összes állapotára és a szokványos valóság összes speciális állapotára vonatkozó speciális megegyezés arra szolgált, hogy megerősítse azt a tudatot, hogy ezek egyenlőek a szokványos, mindennapi élet megegyezéseivel. Ez az egyenlőség azon a benyomáson alapult, hogy a speciális megegyezés valósága nem egy olyan birodalom, melyet az álmokkal lehet egy sorba állítani. Ellenkezőleg: a speciális megegyezés valóságát olyan szilárd összetevő elemek alkották, melyek speciális megegyezésnek voltak alávetve. Ez egy olyan birodalom volt, ahol az ember a környezetet a saját maga akaratából tudta észlelni. Összetevő elemeit nem szeszélyes és önkényes dolgok alkották, hanem olyan elemek és történések, melyek létezését a tanítások egésze igazolta.
Az egyenlőség eszméjét egyértelművé tette az a mód, ahogyan don Juan kezelte a speciális megegyezés valóságát, vagyis hasznossági szempontból és magától értetődően, és soha nem utalt rá, vagy soha nem viselkedett ezzel szemben más módon, illetve engem sem kényszerített másra, mint haszonelvű és tárgyilagos hozzáállásra. Az azonban, hogy a két terület egyenlő, nem azt jelentette, hogy az ember tudott ugyanolyan módon viselkedni bármely percben, bármelyik területen. A varázslónak éppen hogy különböző módon kellett hozzáállnia, hiszen a valóság mindegyik területe olyan tulajdonságokkal rendelkezett, melyek a saját módján tették alkalmazhatóvá azt a valóságot. A jelentés szempontjából a meghatározó tényező az az eszme volt, az ilyen egyenlőséget csak a gyakorlati hasznosság talaján lehet felmérni. Ezért a varázslónak hinnie kellett, hogy lehetséges ide-oda menni az egyik területről a másikra, hogy mindkettő felhasználható, és az egyetlen különbség kettejük között felhasználhatósági képességük mibenlétében rejlett, vagyis azokban a különböző célokban, melyeket szolgáltak.
A két valóság szétválasztása azonban csak tanulásom szintjének megfelelő elrendezés volt, melyet don Juan arra használt fel, hogy tudassa velem egy másik valóság lehetséges létezését. Nem annyira kijelentéseiből, hanem inkább tetteiből arra következtettem, hogy a varázsló számára csupán egyfajta, megszakítatlan valóság létezik, mely kettő vagy talán több részből áll, melyből ő gyakorlati értékű következtetéseket tud levonni. Az eszme bona fide elfogadása, hogy a speciális megegyezés valósága gyakorlati értékkel bír, értelmes perspektívát adott volna a mozgásnak.
Ha elfogadtam az elképzelést, hogy a speciális megegyezés valósága használható, mert olyan benne rejlő használható tulajdonságokkal rendelkezik, melyek gyakorlati értéke megegyezik a szokványos megegyezés realitásáéval, akkor logikusan megérthettem volna, miért foglalkozott don Juan olyan mélységben a mozgás fogalmával a speciális megegyezés valóságában. Miután elfogadta egy másik valóság gyakorlati létezését, a varázslónak már csak egyetlen dolgot kellett megtanulnia: a mozgás működését. Természetesen a mozgásnak ebben az esetben speciálisnak kellett lennie, mert az a speciális megegyezés valóságának benne rejlő gyakorlati tulajdonságaira vonatkozott.

Összefoglalás

Elemzésem a következő pontokat érintette:
1. Don Juan tanításainak itt bemutatott töredékét két szempont alkotta: a működési rend vagy a jelentéshordozó egységek, melyekben a folyamat tanításainak egyes koncepciói egymáshoz kapcsolódtak, és a fogalmi rend vagy az a jelentésháló (mátrix), melybe tanításainak egyes koncepciói beágyazódtak.
2. A gyakorlati rendszer négy egységből és az azokat alkotó eszmékből állt: 1. a “tudással rendelkező ember” fogalma; 2. az eszme, hogy a tudással rendelkező embernek speciális formában megjelenő segítője, szövetségese van; 3. az az elgondolás, az eszme, hogy a szövetségest szabályozók rendszere irányítja, melyet szabálynak neveznek; és 4. az a koncepció, hogy a szabályt speciális megegyezés igazolja.
3. Ez a négy egység a következőképpen kapcsolódott egymáshoz: a gyakorlati rendszer célja abban állt, hogy megtanítsa az embert, hogyan váljon tudással rendelkező emberré. A tudással rendelkező ember különbözött a közönséges embertől, mivel szövetségese volt. Az ember úgy tudta a szövetségest megszelídíteni és megszerezni, hogy igazolta szabályát a nem szokványos valóság világában, és hogy erről az igazolásról speciális megegyezésre jutott.
4. Don Juan tanításának értelmében tudással rendelkező emberré válni nem egy állandó elért teljesítményt jelentett, hanem egy folyamatot. Vagyis nem az tette az egyént tudással rendelkező emberré, hogy egy szövetsége volt, hanem az egyén élethosszig tartó harca, hogy magát a hiedelemrendszer határain belül tartsa. Don Juan tanításai azonban gyakorlati eredményekre irányultak, és az ő gyakorlati célja azzal kapcsolatban, hogy hogyan lehet tudással rendelkező emberré válni, abban állt, hogy megismertetett egy szövetséges megszerzésének módjával, annak szabályának megtanulása révén. Tehát a gyakorlati rendszernek speciális megegyezést kellett nyújtania a nem szokványos valóságban észlelt összetevő elemekre vonatkozóan, melyek a szövetséges szabályának megerősítésére szolgáltak.
5. Annak érdekében, hogy speciális megegyezést tudjon szolgáltatni a szövetséges szabályának megerősítéséről, don Juannak speciális konszenzust kellett adnia a tanítások során kiváltott nem szokványos valóság összes állapotának és a szokványos valóság összes speciális állapotának összetevő elemeiről. A speciális megegyezés tehát a szokványostól eltérő jelenségekre vonatkozott, mely tényből arra következtettem, hogy bármely tanítvánnyal, aki elfogadta a speciális megegyezést, el lehetett fogadtatni a tanított tudás fogalmi rendjét.
6. Az én személyes tanulási állapotom szempontjából arra jutottam, hogy addig a pontig, amíg fel nem adtam a tanulást, don Juan a fogalmi rendszer két egységét segített nekem elfogadni: 1. az eszmét, hogy létezik egy különálló valóság, egy másik világ, melyet a “speciális megegyezés” valóságának neveztem és 2. az eszmét, hogy a speciális megegyezés valósága vagy az a másik világ ugyanúgy hasznosítható, mint a mindennapi élet világa.
Csaknem hat évvel azután, hogy megkezdtem tanulóidőmet, vált don Juan tanítása először egységes egésszé. Rájöttem, hogy ő bona fide megegyezést akart adni az én személyes felfedezéseimről. Noha én abbahagytam a tanulást, mert soha nem voltam és nem is leszek képes egy ilyen kiképzés szigorúságát elviselni, a saját magam módján úgy próbáltam megfelelni don Juan személyes erőfeszítésekre vonatkozó követelményeinek, hogy megpróbáltam megérteni, befogadni a tanításokat. Úgy éreztem, hogy be kell bizonyítanom, ha csak magamnak is, hogy a tanítások nem pusztán don Juan különcségének megnyilvánulásai.
Miután elrendeztem a strukturális vázlatot, és megszabadultam sok olyan adattól, mely feleslegesnek bizonyult a tanítások értelmének felfedése szempontjából, világossá vált számomra, hogy a tanítások belső összetartó erővel rendelkeznek, és egy olyan logikus folyamatot alkotnak, amiben képes voltam az egészet olyan fényben szemlélni, mely eloszlatta mindannak a bizarr jellegét, amit tapasztaltam. Ekkorra egyértelművé vált, hogy tanulásom csupán egy hosszú út kezdetét jelenti. A megerőltető események, amiken keresztülmentem, és amelyek szinte letaglóztak, csupán egy logikus gondolkodási rendszer igen csekély töredékét alkották, s amely rendszerből don Juan jelentéssel teli következtetéseket vont le mindennapi életére vonatkozóan. Ez egy olyan mérhetetlenül összetett hiedelemrendszer volt, melyben a kutatás lényegében olyan élményt nyújtott, ami elvezetett a megismerés öröméhez.

“A” függelék

A speciális megegyezés érvényesítésének folyamata

A speciális megegyezés vagy egyetértés érvényesítése mindenkor don Juan tanításainak összességét foglalta magában. Az összesítő folyamat megmagyarázása érdekében a speciális megegyezés érvényesítését annak a folyamatnak megfelelően rendeztem el, ahogyan a nem szokványos valóság állapotai és a szokványos valóság speciális állapotai előfordultak. Don Juan, úgy tűnt, nem meghatározott módon határozta meg a nem szokványos valóság és a speciális szokványos valóság benső rendjét, hanem eléggé rugalmasan.
Don Juan azzal kezdte a speciális megegyezés hátterének előkészítését, hogy előidézte a szokványos valóság első speciális állapotát a környezetre vonatkozó utalások manipulálásával. Ezzel a módszerrel elkülönített bizonyos elemeket a szokványos valóság világából, és ezáltal segített nekem észlelni a különös felé való haladás folyamatát, ebben az esetben a talaj két kis területéről kibocsátott fényjelenség észlelését. Miután elkülönítettük ezeket, a színes területek nem rendelkeztek többé szokványos megegyezéssel, hanem úgy tűnt, csak én látom őket; ezáltal alkották a szokványos valóság speciális állapotát.
A két terület elkülönítése – a szokványos megegyezéstől való megfosztottságuk által – megalapította az első kapcsolatot a szokványos és nem szokványos valóság között. Don Juan úgy irányított engem, hogy a szokványos valóság részletét szokatlan módon érzékeltem, vagyis a megszokott elemeket olyan dolgokká változtatta, melyekhez különleges egyetértés kellett.
A szokványos valóság első speciális állapotának átélése után elbeszéltem a tapasztalataimat, és ezekből don Juan kiválasztotta a területek eltérő színű érzékelését mint pozitív hangsúlyú egységet. Negatív hangsúlyú egységnek számította félelmemet és kimerültségemet, és annak a lehetőségét, hogy nincs bennem kitartás.
Az ezután következő felkészítési időszakban főleg az elszigetelt egységeken gondolkozott, és azzal az eszmével ismertetett meg, hogy a szokványostól eltérő dolgokat lehetséges észlelni a környezetben. Az elbeszélésemből kiválasztott egységekkel kapcsolatban don Juan megismertetett a tudással rendelkező ember fogalmát alkotó néhány fogalommal is.
A szabály megerősítéséről szóló speciális megegyezés előkészítésének második lépéseként don Juan nem szokványos valóságállapotot váltott ki a Lophophora williamsii segítségével. A nem szokványos valóság ezen első állapotának lényege elmosódottan és szinte összefüggés nélkül maradt meg bennem, de ennek ellenére összetevő elemei igen határozottak voltak. Csaknem olyan jól érzékeltem jellemzőit – stabilitás, egyedülvalóság és a szokványos megegyezés hiánya –, mint a későbbi állapotokban. Ezek a jellemzők azonban akkor nem voltak olyan maguktól értetődőek, talán a tapasztalatlanságom miatt, hiszen akkor éltem át először a nem szokványos valóság állapotát.
Lehetetlen volt felmérni don Juan irányításának hatását az átélt események menetére. Viszont az ezután következő nem szokványos valóságállapotok kimenetelének irányításában ettől a ponttól kezdve világos volt tehetsége.
Elbeszéléseimből bizonyos egységeket választott ki, hogy irányítsa a specifikus egyéni formák és specifikus totális eredmények felé való haladást. A kutyával kapcsolatos tetteimet összekapcsolta azzal az eszmével, hogy Mescalito egy látható entitás, aki képes bármely alak felöltésére, de mindenekfelett egy rajtunk kívül létező entitás.
Elbeszéléseim abban is segítették don Juant, hogy meghatározza a haladást egy kiterjedtebb skálájú értékelés felé; ebben az esetben a haladás egy független tartomány felé irányult. Don Juan pozitív hangsúlyt helyezett arra, hogy a nem szokványos valóságban majdnem úgy mozogtam és úgy cselekedtem, mint a mindennapi, szokásos életben.
A nem szokványos valóság gyakorlatibb használata felé való haladást úgy irányította, hogy negatív hangsúlyt adott annak, hogy képtelen voltam logikusan értelmezni az észlelt összetevő elemeket. Don Juan érzékeltette, hogy képes lettem volna távolságtartással és pontosan megvizsgálni az elemeket. Ez az elképzelés a nem szokványos valóság két általános jellemzőjét mutatta meg: azt, hogy gyakorlati jellegű, és hogy összetevő elemei érzékek segítségével észlelhetőek.
Az összetevő elemekre vonatkozó szokványos megegyezés hiányát pozitív és negatív hangsúlyok közjátéka hozta drámaian előtérbe. Ez a hangsúly a szemlélők nézeteire vonatkozott, akik tanúi voltak a nem szokványos valóság első állapota alatt tanúsított viselkedésemnek.
A nem szokványos valóság első állapotát követő előkészítési időszak egy évnél is tovább tartott. Don Juan ezt az időt arra használta fel, hogy megismertetett a tudással rendelkező ember fogalmának további elemeivel, és felfedte a két szövetséges szabályának néhány összetevőjét. Kiváltotta a nem szokványos valóság egy sekélyes állapotát, hogy megvizsgálja a Datura inoxiában tartalmazott szövetségeshez való viszonyulásomat. Don Juan e felszínes állapot alatt tapasztalt elmosódó észrevételeimet arra használta, hogy felvázolja a szövetséges általános jellemzőit, és szembeállítsa Mescalito érzékelt tulajdonságaival.
A szabály megerősítésére vonatkozó speciális megegyezés előkészítésének harmadik lépéseként újabb nem szokványos valóságállapotot váltott ki a Lophophora williamsii segítségével. Don Juan megelőző irányítása a következőképpen segített engem a nem szokványos valóság eme második állapotának észlelésében:
A specifikus felé haladás megteremtette a lehetőségét annak, hogy vizuálisan észleljek egy entitást, melynek alakja figyelemre méltó módon változott, mégpedig az első állapotban észlelt ismerős kutyaalakból egy emberszerű lény teljesen ismeretlen formájává, amely – úgy tűnt – tőlem függetlenül létezik.
Utazási észlelésemben nyilvánvaló volt a kiterjedtebb értékelési tartomány felé való haladás. Ennek az utazásnak a során az értékelési tartomány egyszerre volt függő és független, bár az összetevő elemek többsége a szokványos valóság megelőző állapotának körülményeitől függött.
A második állapot talán legfeltűnőbb jellemzője a nem szokványos valóság gyakorlatibb használata felé való haladás volt. Összetett és részletes módon egyértelművé vált számomra, hogy az ember képes mozogni a nem szokványos valóságban. Itt már távolságtartással és pontosan vizsgáltam az összetevő elemeket, és nagyon tisztán észleltem stabilitásukat, egyedülvalóságukat és a szokványos megegyezés hiányát.
Az élményről szóló elbeszélésemből don Juan a következőt hangsúlyozta: a specifikus felé haladás szempontjából pozitív hangsúlyt fektetett arra, hogy Mescalitót mint antropomorf alakot láttam. Az erre a területre vonatkozó elmélkedés Mescalitónak arra a képességére összpontosult, hogy tanár és védelmező tud lenni.
Az értékelés kiterjedtebb skálája felé való haladás irányítása miatt don Juan pozitív hangsúlyt helyezett az utazásomra, mely kétségtelenül a függő tartományban zajlott le. Ugyancsak pozitív hangsúlyt helyezett azokra a látomásokra, melyeket Mescalito tenyerében láttam. Ezek a jelenetek függetleneknek tűntek a megelőző szokványos valóság összetevő elemeitől.
Utazásom elbeszélése és a Mescalito tenyerében látott jelenetek képessé tették don Juant arra, hogy a nem szokványos valóság gyakorlatibb használata felé való haladást irányítsa. Először azzal az eszmével ismertetett meg, hogy lehetséges irányváltoztatást elérni, majd a jeleneteket aszerint értékelte, hogy hogyan kell helyesen élni.
Elbeszéléseimnek azokat a részeit, melyek felszínes jelenségek észlelésére vonatkoztak, teljesen figyelmen kivül hagyta, mert haszontalanok voltak a benső rend irányulásának szempontjából.
A nem szokványos valóság következő, harmadik állapotát azért hozta létre, hogy a Datura inoxiában foglalt szövetséges szabályát igazoljuk. Először volt fontos és észlelhető a felkészülési időszak. Don Juan bemutatta az irányítási technikákat, és kijelentette, hogy a jövőbe látás a speciális cél, amit igazolnom kell.
A benső rend három aspektusának don Juan általi irányítása a következő eredményeket hozta létre: a specifikus felé való haladás abban a képességemben nyilvánult meg, hogy a szövetségest mint minőséget érzékeltem, vagyis megerősödött az a meggyőződésem, hogy a szövetséges egyáltalán nem látható. A specifikus felé való haladás képek sorozatának különleges észlelését is produkálta, melyek nagyon hasonlítottak a Mescalito kezében látott jelenetekhez. Don Juan ezeket a jeleneteket jövőbe látásként értékelte, illetve a szabály speciális célja megerősítésének tartotta.
Ezeknek a jeleneteknek az észlelése a kiterjedtebb értékelési tartomány felé való haladással is járt. Ez alkalommal a tartomány független volt a megelőző szokványos valóság környezetétől. Nem úgy tűnt, hogy a jelenetek rá vannak helyezve az összetevő elemekre, mint azok a képek, melyeket Mescalito kezében láttam. Semmilyen más összetevő elem nem szerepelt azokon kívül, melyek a jelenetben voltak. Vagyis az értékelés tartománya független volt.
A teljesen független tartomány észlelése továbbá haladást jelentett a nem szokványos valóság pragmatikusabb használata felé. A jövőbe látás azt jelentette, hogy az ember a látottaknak használati értéket adott.
A specifikus felé való haladás irányításának céljából don Juan pozitív hangsúlyt helyezett arra az eszmére, hogy a független értékelési tartományban az ember nem képes a saját eszközeivel mozgást végezni. Az ottani mozgást közvetettnek írta le, és véghezvitelét ebben az esetben a gyíkok segítették. Hogy meghatározza a benső szint második aspektusának irányát, a kiterjedtebb értékelési tartomány felé haladást, don Juan főleg azon az elképzelésen elmélkedett, hogy az általam észlelt jeleneteket (a válaszokat a jövőbe látásra) olyan hosszú ideig vizsgálhatom és addig nyújthatom, ameddig akarom. A nem szokványos valóság gyakorlatibb használata felé való haladás irányítása érdekében don Juan pozitív hangsúlyt helyezett arra az eszmére, hogy a megjósolandó témának egyszerűnek és közvetlennek kell lennie, hogy használható eredményre jussunk.
A nem szokványos valóság negyedik állapotát szintén azért hozta létre, hogy igazoljuk a Datura inoxiában foglalt szövetséges szabályát. Az igazolandó szabály speciális célja a repülésre mint a mozgás egy másik aspektusára vonatkozott.
A különös felé haladás irányításának eredménye lehetett a testi repülés a levegőn keresztül. Ez igen átható élmény volt, noha nélkülözte a tetteim korábbi észleléseinek mélységét, melyeket feltételezhetően a nem szokványos valóságban hajtottam végre. Úgy tűnt, hogy a repülés az értékelés függő tartományában zajlott le, és mintha az ember a saját erejéből mozgott volna, ami a szélesebb skálájú igazolás felé való haladás eredménye lehetett.
A nem szokványos valóság gyakorlatibb használata felé való haladás irányításának eredménye lehetett a repülés érzésének két további aspektusa. Az egyik volt a távolság érzékelése, ami a tényleges repülés érzetét keltette, a másik pedig az állítólagos mozgás folyamán tapasztalt irányváltoztatás lehetősége.
A következő felkészülési időszakban don Juan a Datura inoxia által tartalmazott szövetséges feltételezhetően káros természetéről beszélt. Elbeszélésemből a következő részeket különítette el: a specifikus felé haladás irányítása szempontjából pozitív hangsúlyt helyezett a repüléssel kapcsolatos emlékeimre. Bár akkor nem észleltem a nem szokványos valóság elemeit azzal a pontossággal, ami akkorra már szokásosnak számított, igen határozottan éreztem, hogy mozgást végzek, és don Juan ezt a mozgás specifikus eredményének megerősítésére használta. A nem szokványos valóság gyakorlatibb használata felé való haladás úgy történt, hogy az elmélkedést a következő dologra összpontosította: a varázsló óriási távolságokra képes elrepülni, mely azt a lehetőséget foglalta magában, hogy az ember képes mozogni a függő értékelési tartományban, majd ezt a mozgást átvinni a szokványos valóságba.
A nem szokványos valóság ötödik állapotát a Psilocybe mexicanában tartalmazott szövetséges váltotta ki. Először használtam ezt a növényt, és a kiváltott állapot inkább kísérletértékűnek számított, mint a szabály megerősítésének. A felkészülési időszakban don Juan csak a kezelési technikával ismertetett meg. Mivel nem fedte fel az igazolandó célt, ezért nem is hittem, hogy az állapotot a szabály megerősítésének céljából váltotta ki. Mégis, a nem szokványos valóság benső szintjének korábban meghatározott iránya megmutatkozott az elkövetkezendő eredményekben.
A haladás specifikus totális eredmények felé való irányítása bennem azt az érzést keltette, hogy a két szövetséges különbözik egymástól, és mindkettő eltér Mescalitótól. A Psilocybe mexicana által tartalmazott szövetségest minőségként érzékeltem – mint ami alaktalan és láthatatlan, és a testetlenség érzetét kelti. Az értékelés kiterjedtebb tartománya felé való haladás azt az érzést eredményezte, hogy a megelőző szokványos valóság teljes környezete – mely a tudatom határain belül maradt – felhasználható a nem szokványos valóságban, vagyis a függő tartomány kiterjedése mindent beborít. A nem szokványos valóság gyakorlatibb használata felé való haladás ahhoz a különleges érzékeléshez vezetett, hogy az értékelés függő tartományán belül keresztül tudok menni az összetevő elemeken, annak ellenére, hogy azok a szokványos valóság összetevő elemeinek tűntek.
Don Juan itt nem kívánta meg az egész élmény elmesélését; mintha a speciális cél hiánya ezt a nem szokványos valóságállapotot csak hosszan tartó átmeneti állapottá tette volna. A következő felkészülési időszak alatt azonban don Juan fejtegetésekbe bocsátkozott a tapasztalat alatti viselkedésemet illetően.
Negatív hangsúlyt helyezett arra a logikai holtpontra, mely megakadályozta, hogy elhiggyem, hogy keresztül tudok menni dolgokon és személyeken. Ezzel a gondolatmenettel irányította a mozgás specifikus totális eredménye felé való haladást, a függő értékelési tartományon belül észlelt nem szokványos valóságelemeken keresztül.
Don Juan ezeket az észrevételeket arra is felhasználta, hogy irányítsa a benső szint második aspektusát. Amennyiben lehetséges a tárgyakon és lényeken keresztülhaladni, akkor a függő tartománynak ennek megfelelően kell tágulnia. Az ember által bármikor észlelt megelőző szokványos valóság teljes környezetére ki kellett terjednie, mivel a mozgás a környezet állandó változtatását jelentette. Ugyanebben a gondolatmenetben az is benne rejlett, hogy a nem szokványos valóságot pragmatikusabb módon is fel lehetett használni. A tárgyakon és lényeken keresztül való mozgás határozott előnyt rejtett magában, mely hozzáférhetetlen volt a szokványos valóság világában levő varázsló számára.
Don Juan ezután tovább folytatta a szabály megerősítésére vonatkozó speciális megegyezés előkészítését, mégpedig a Lophophora williamsii által kiváltott három nem szokványos valóságállapot előidézésével. Ezt a három állapotot itt egy egységként kezeltem, mert négy egymást követő napon zajlottak le, és a közöttük eltelt pár óra alatt don Juan és köztem semmifajta kommunikáció nem történt. E három állapot benső rendjét is egyetlen egységnek tekintettem, melyeket a következő jellemzett: a specifikus felé haladás Mescalitónak olyan észlelését hozta létre, mint tanításra képes antropomorf entitásét. Az, hogy képes volt tanítani, azt is jelentette, hogy Mescalitónak voltak az emberek felé irányuló cselekedetei.
Az értékelés kiterjedtebb tartománya felé való haladás elért egy olyan pontot, ahol képes voltam mindkét tartományt egyszerre észlelni, de képtelen voltam meghatározni a különbséget köztük mozgás tekintetében. A függő tartományban tudtam mozogni akaratom és eszközeim által, de a független tartományban csak Mescalito mint eszköz segítségével voltam képes mozgást végezni. Például Mescalito tanítása olyan jeleneteket tartalmazott, melyeket csak szemlélni tudtam. A nem szokványos valóság gyakorlatibb használata felé való haladás kifejeződött abban az eszmében, hogy Mescalito tanítani tudja, hogyan kell helyesen élni.
E nem szokványos valóságállapot-sorozatot követő előkészítési időszakban don Juan a következő egységeket választotta ki. A specifikus felé való haladás szempontjából pozitív hangsúlyt helyezett azokra az eszmékre, hogy Mescalito hozzájárul az egyén mozgásához a független értékelési tartományban, és hogy Mescalito egy oktató entitás, aki azáltal tanít, hogy képessé teszi az egyént a látomások világába való belépésre. Azt is fontosnak tartotta, hogy Mescalito megmondta a nevét, és dalokat tanított nekem; ezt a két példát hozta annak bizonyítására, hogy Mescalito védelmezői képességekkel rendelkezik. Az, hogy Mescalitót fényként érzékeltem, azt látszott bizonyítani, hogy végül Mescalito absztrakt, de állandó formát öltött számomra.
Ugyanezeknek az egységeknek a hangsúlyozása segítette don Juant abban, hogy az értékelés kiterjedtebb tartománya felé haladjon. A nem szokványos valóság e három állapotában világosan érzékeltem, hogy a nem szokványos valóság két azonos fontosságú aspektusát alkotja a függő és a független tartomány. A független tartományban adta Mescalito a leckéket, és mivel ezek a nem szokványos valóságállapotok feltehetőleg csak az ilyen leckék közvetítése miatt jöttek létre, a független tartomány értelemszerűen különleges fontosságú területnek számított. Mescalito védelmező és tanár, ami azt is jelentette, hogy láthatatlan volt, de alakjának semmi köze nem volt a szokványos valóság megelőző állapotához. Ugyanakkor az embernek a nem szokványos valóságban kellett utaznia, mozognia, hogy Mescalito tanításait keresse, és ez magában foglalta a függő tartomány fontosságát.
A nem szokványos valóság gyakorlatibb használata felé való haladás érdekében elmélkedni kellett Mescalito tanításain. Don Juan szerint ezek a tanítások elengedhetetlenek az ember életéhez; következésképpen a nem szokványos valóságot gyakorlatibb értelemben lehetett használni, hogy a szokványos valóságban értékkel rendelkező vonatkozási pontokhoz jussunk. Ekkor fogalmazta meg először don Juan ezt a jelentését.
A nem szokványos valóság következő, kilencedik állapotát azért idéztük elő, hogy a Datura inoxiában tartalmazott szövetséges szabályát igazoljuk. Az igazolandó speciális cél itt a jövőbe látás volt, és a belső szint megelőző irányítása a következő dolgokat eredményezte. A specifikus totális eredmények felé haladás értelmes jelenetek észlelését eredményezte, mely jelentette a megjósolandó események gyíkok általi elbeszélését. A független értékelési tartomány felé haladás egy független és kiterjedt tartomány észleléséhez vezetett, melyben nem volt jelen a szokványos valóság hatása. A nem szokványos valóság gyakorlatibb használata felé való haladás a független tartomány kihasználásának lehetőségét eredményezte. Ezt az irányt don Juan elmélkedése állította be a független tartományból való utalási pontokra vonatkozóan, melyeket a szokványos valóságban lehetett alkalmazni. Tehát a jövőbe látó jelenetek gyakorlati értékkel rendelkeztek, mivel olyan tettekről szóló nézőpontot közvetítettek, melyeket mások vittek véghez, és amelyekről szokványos eszközökkel másnak nem lehetett tudomása.
A következő felkészülési időszakban don Juan a tudással rendelkező ember összetevő elemeire helyezte a hangsúlyt. Úgy látszott, készen áll arra, hogy ezentúl már csak a két szövetséges egyikét, a humitót kövessük. Ugyanakkor pozitív hangsúlyt helyezett arra az eszmére, hogy én szoros affinitást mutatok a Datura inoxiában található szövetségessel, mert az megengedte nekem, hogy tanúja legyek a szabály rugalmasságának egy alkalommal, amikor hibát követtem el a kezelési technika alkalmazásánál. Feltételezésem, hogy don Juan nem akarta tovább tanítani a Datura inoxiában tartalmazott szövetséges szabályát, azon alapult, hogy a tapasztalatról szóló elbeszélésem egyik részét sem különítette el annak érdekében, hogy irányítsa a nem szokványos valóság elkövetkezendő állapotainak benső szintjét.
Ezután következett három olyan nem szokványos valóságállapot, melyet azért hoztunk létre, hogy a Psilocybe mexicanában tartalmazott szövetséges szabályát igazoljuk. Itt egy egységként kezelem ezeket az állapotokat. Noha hosszabb idő telt el közöttük, don Juan soha nem fejtette ki véleményét az állapotok benső rendjét illetően.
Az első, elég halvány és meghatározhatatlan állapot gyorsan véget ért, és elemei nem voltak pontosak. Inkább átmeneti állapotnak érzékeltem, mint valódi nem szokványos valóságállapotnak.
A második állapot már több mélységgel rendelkezett. Itt észleltem először a nem szokványos valóságba való átmeneti állapotot. Ezen első átmeneti állapot során don Juan elmondta, hogy a szabály általam igazolandó speciális célja a mozgás egy újabb aspektusára vonatkozott, mely don Juan szigorú ellenőrzését kívánta meg. Én úgy fogalmaztam ezt meg, hogy “mozgás egy alternatív forma felvétele által”. Ennek következtében a nem szokványos valóság külső szintjének két aspektusa vált nyilvánvalóvá: az átmeneti állapotok és a tanár ellenőrzése.
Az első átmeneti állapot alatt don Juan hajszálpontosan behatárolta a benső szint három aspektusának irányítását. Erőfeszítése elsősorban arra irányult, hogy specifikus totális eredményre jussunk azáltal, hogy átéltem a varjúforma felvételét.
A nem szokványos valóságban végezhető mozgás céljából felvett alternatív forma a függő értelmezési tartomány kibővítéséhez vezetett, mert ez volt az egyetlen terület, ahol ilyen fajta mozgás lehetséges lehetett.
A nem szokványos valóság gyakorlatibb használatát úgy vitte véghez, hogy irányításával a függő tartomány összetevő elemeire tudtam a figyelmemet összpontosítani, hogy ezeket utalási pontokként használhassam a mozgásban.
A sorozat második állapotát követő felkészítési időszakban don Juan nem volt hajlandó kommentárt fűzni tapasztalataimhoz. Úgy kezelte ezt a második állapotot, mintha egy megismételt, meghosszabbított, átmeneti állapot lett volna.
A sorozat harmadik állapota kiemelkedő jelentőségű volt a tanításokban. Ebben a benső szint irányítási folyamata a következő eredményekre vezetett: a specifikus felé való haladás ahhoz az észlelethez vezetett, hogy olyan tökéletesen felvettem az alternatív formát, hogy a szemem fokuszálásában és a látásmódomban is tökéletes igazodás jött létre. Az alkalmazkodás következtében a függő értelmezési tartomány új arculatát észleltem – az összetevő elemeket alkotó aprólékos részleteket, és hogy ez az észlelés határozottan kitágította az értelmezési tartományt. A nem szokványos valóság gyakorlatibb használata felé való haladás abban a tudatosságomban kulminált, hogy lehetséges ugyanolyan pragmatikus módon mozgást végezni a függő tartományban, mint a szokványos valóságban.
A nem szokványos valóság utolsó állapotát követő felkészülési időszakban don Juan a visszaemlékezés új típusát vezette be. Az elbeszélendő területeket azelőtt választotta ki, mielőtt hallotta volna beszámolómat, vagyis csak azokat a részleteket akarta hallani, amelyek a nem szokványos valóság pragmatikus használatára és a mozgásra vonatkoztak.
Az ilyen elbeszélésekből határozta meg a specifikus felé való haladást azáltal, hogy pozitív hangsúlyt helyezett arra a részre, hogyan használtam ki a varjú formát. Ugyanakkor csak az esetben tulajdonított jelentőséget a mozgás eszméjének, miután már felvettem azt a formát. Elbeszélésemből a mozgás volt az a rész, melyre a pozitív és negatív hangsúlyt helyezte. Az elbeszélésnek akkor adott pozitív hangsúlyt, amikor az a nem szokványos valóság gyakorlati természetét állította előtérbe, vagy amikor a beszámoló azoknak az összetevő elemeknek az észleléséről szólt, melyek hozzásegítettek ahhoz, hogy tájékozódási érzékre tegyek szert, mialatt látszólag a függő értelmezési tartományban mozgok. Negatív hangsúlyt helyezett arra, hogy képtelen voltam pontosan visszaemlékezni az ilyen mozgás irányulásának jellegére.
A kiterjedtebb értelmezési tartomány felé való haladás irányításával kapcsolatban elbeszélésemből don Juan arra a különös módra koncentrált, ahogyan észleltem az összetevő elemeket alkotó aprólékos részleteket a függő tartományon belül. Gondolatmenete alapján arra a feltételezésre jutottam, hogy ha lehetséges a világot varjú módjára látni, akkor a függő értelmezési tartomány mélységének tágulnia kell, és át kell fognia a szokványos valóság egész spektrumát.
Hogy irányítsa a haladást a nem szokványos valóság gyakorlatibb használata felé, don Juan úgy értelmezte az én különleges észlelésemet az összetevő elemekre vonatkozóan, mint a varjú világról alkotott látásmódját. Logikusan, az ilyen látásmód előfeltételezte, hogy az ember olyan jelenségtartományba lép be, mely a szokványos valóság normális lehetőségein kívül esik.
A jegyzeteimben rögzített utolsó élmény a szokványos valóság speciális állapota volt; don Juan ezt úgy hozta létre, hogy a saját viselkedésére vonatkozó utalásokon keresztül elkülönítette a szokványos valóság bizonyos összetevő elemeit.
A nem szokványos valóság benső szintjének irányításában használt folyamatok a következő eredményeket hozták létre a szokványos valóság második speciális állapota során. A specifikus felé való haladás a szokványos valóság sok összetevőjének könnyű elszigeteléséhez vezettek. A szokványos valóság első speciális állapotában a környezetre való utalásokon keresztül elkülönített igen kevés elem ismeretlen formákká is változott, melyek mentesek voltak a szokványos megegyezéstől. Azonban a szokványos valóság második speciális állapotában rengeteg összetevő elem szerepelt, és bár nem vesztették el ismerős elem jellegüket, a szokványos megegyezés ezek esetében már nem volt lehetséges. Az ilyen elemek talán az én tudatomon belül levő teljes környezetet befedték.
Don Juan talán azért hozta létre ezt a második speciális állapotot, hogy megerősítse a kapcsolatot a szokványos és a nem szokványos valóság között azáltal, hogy felvetette a lehetőséget: a szokványos valóság összetevő elemei elveszthetik a szokványos megegyezésre vonatkozó képességüket.
Ami engem illet, ez az utolsó speciális állapot tanulásom összefoglalását jelentette. A szörnyű félelem érzése a teljes tudatosság szintjén különös módon aláásta azt a bizonyosságot, hogy a mindennapi élet valósága tényleg valódi, azt a bizonyosságot, hogy a szokványos valósággal kapcsolatos dolgokban vég nélkül elláthatom magam konszenzussal. Tanulóidőmnek eddig a pontjáig a folyamatok fokozatosan vezettek ennek a bizonyosságnak a megrendüléséhez. Don Juan drámai erőfeszítésének minden vonatkozását arra használta fel, hogy ezt az összeomlást előkészítse az utolsó speciális állapot során. Meg vagyok győződve arról, hogy ennek a bizonyosságnak a teljes megsemmisülése eltávolította volna az utolsó akadályt, amely meggátolt abban, hogy elfogadjam a különálló valóság létezését: a speciális megegyezés valóságáét.

“B” függelék

VÁZLAT A SZERKEZETI ELEMZÉSHEZ

A gyakorlati rendszer

ELSŐ EGYSÉG
Tudással rendelkező ember
Tudással rendelkező emberré válni tanulás kérdése
Nincsenek nyílt követelmények
Van néhány rejtett követelmény
A tanítványt egy személytelen hatalom választja ki
A kiválasztott (escogido)
A hatalom döntéseit előjelek jelzik
A tudással rendelkező embernek tántoríthatatlan a szándéka
Mértékletesség
Józan ítélet
Az újítási szabadság hiánya 
A tudással rendelkező embernek tiszta az elméje
Szabadság az út keresésében
A speciális cél ismerete
Rugalmasság 
Tudással rendelkezd emberré válni kemény munka kérdése
Drámai erőfeszítés
Hatékonyság
Kihívás 
A tudással rendelkező ember harcos
Tisztelettel kell bírnia
Félelemmel kell bírnia
Ébernek kell lennie
A szándék tudatossága 
A várható folyomány tudatossága
Önbizalommal kell rendelkeznie 
Tudással rendelkező emberré válni szüntelen folyamatot jelent
Újra és újra kezdeni kell a kutatást
A tudással rendelkező ember nem állandó
A szívvel rendelkező utat kell követnie

MÁSODIK EGYSÉG

A tudással rendelkező embernek szövetségese van
A szövetségesnek nincs alakja
A szövetséges minőségként fogható fel
A Datura inoxiában tartalmazott szövetséges:
Asszonyi tulajdonságokkal rendelkezik
Birtokló
Erőszakos
Kiszámíthatatlan
Követőinek jellemére káros hatással van
Felesleges hatalom adója
A Psilocybe mexicanában tartalmazott szövetséges:
Férfí tulajdonságokkal rendelkezik
Érzelem nélküli
Szelíd
Kiszámítható
Követőinek jellemére jótékony hatással van
Eksztázist nyújt
Egy szövetséges megszelídíthető
A szövetséges közvetítő
A Datura inoxiában tartalmazott szövetséges kiszámíthatatlan
A Psilocybe mexicanában tartalmazott szövetséges kiszámítható
A szövetséges segítő

HARMADIK EGYSÉG

Egy szövetségesnek szabálya van
A szabály megváltoztathatatlan
Kivételt képez a szövetséges közvetlen beavatkozása
A szabály nem összeadódó
A szabály a szokványos valóságban igazolódik
A szabály a nem szokványos valóságban igazolódik
A nem szokványos valóság felhasználható
A nem szokványos valóság összetevő elemekből áll
Az összetevő elemek szilárdak
Egyedülvalóak
Nélkülözik a szokványos megegyezést
A szabály speciális céljai
Első speciális cél, próba (Datura inoxia)
Kezelési technika, lenyelés
Második speciális cél, jövőbe látás (Datura inoxia)
Kezelési technika, lenyelés-felszívódás
Harmadik speciális cél, repülés (Datura inoxia)
Kezelési technika, lenyelés-felszívódás
Negyedik speciális cél, próba (Psilocybe mexicana)
Kezelési technika, lenyelés-belégzés
Ötödik speciális cél, mozgás (Psilocybe mexicana)
Kezelési technika, lenyelés-belégzés
Hatodik speciális cél, mozgás alternatív forma felvétele által (Psilocybe mexicana)
Kezelési technika, lenyelés-belégzés

NEGYEDIK EGYSÉG

A szabályt speciális megyezés igazolja
A jótevő
Speciális megegyezés előkészítése
A nem szokványos valóság egyéb állapotai 
Mescalito hozza létre őket 
Valami tartalmazza
A tartalmazó a hatalom maga
Nincs szabálya
Nem kell hozzá tanulóidő
Védelmező
Tanító
Határozott formája van
A nem szokványos valóság felhasználható
A nem szokványos valóság összetevő elemekből áll
A szokványos valóság speciális állapotai
A tanító hozza létre ezeket
Utalások a környezettel kapcsolatban
Utalások a viselkedéssel kapcsolatban
A tapasztalat elmesélése
Visszaemlékezés az eseményekre
Az összetevő elemek leírása
Hangsúly
Pozitív hangsúly
Negatív hangsúly
A hangsúly hiánya
A speciális megegyezés irányítása
A nem szokványos valóság külső szintje
A felkészülési időszak
A nem szokványos valóságot megelőző időszak
A nem szokványos valóságot követő időszak
Átmeneti állapotok
A tanító ellenőriz
A nem szokványos valóság benső szintje
Haladás a specifikus felé
Specifikus egyéni formák
Az észlelt részlet növekvő összetettsége
Haladás az ismerttől az ismeretlen formákig
Specifikus totális eredmények
Haladás a kiterjedtebb értékelési tartomány felé
Függő tartomány
Független tartomány
Haladás a nem szokványos valóság gyakorlatibb használata felé
Haladás a specifikus felé a szokványos valóság speciális állapotaiban

A FOGALMI RENDSZER

A tanítvány
A fogalmi rendszer hibás elsajátítása
A fogalmi rendszer bona fide elsajátítása
A speciális megegyezés valósága
A speciális megegyezés valósága gyakorlati értékkel rendelkezik