Elizabeth Pelletier-nek és Emily Sylvan Kimnek,

az üzleti élet két legbelevalóbb nőjének.

Senki mással nem vennék részt

szívesebben ezen az utazáson.

1.

Így ébredtem fel

Még a legjobb időkben is veszélyes vállalkozás egyedüli embernek lenni a paranormális lények iskolájában.

A legrosszabb időben egy kicsit olyan, mint utolsó gumicsontnak lenni a veszett kutyák ketrecében.

Átlagos időben pedig… nos, átlagos időben őszintén szólva meglehetősen klassz.

Kár, hogy a mai határozottan nem átlagos nap.

Nem tudom, miért, de furcsa érzésem van, miközben végigsétálok a folyosón a britirodalom-órámra. A hátizsákom szíját úgy szorongatom, mintha mentőkötél lenne.

Talán azért van ilyen érzésem, mert fázom, az egész testem remeg, a hideg beszivárog a csontjaimba is.

Vagy talán azért, mert a hátizsákom szíját szorító kezem fáj és le van horzsolva, mintha egy kőfallal keveredtem volna verekedésbe… és egyértelműen veszítettem.

Vagy talán azért, mert mindenki – és ezen azt értem, hogy mindenki – engem bámul, de nem úgy, mint „a legjobb időkben”.

Na persze, volt valaha is legjobb idő?

Az ember azt gondolná, hogy mostanra már hozzászoktam a bámuláshoz, mivel ez együtt jár azzal, ha valaki egy vámpírherceg barátnője. De nem. És semmiképpen sem megszokott, hogy minden egyes vámpír, boszorkány, sárkány és vérfarkas megáll, és tátott szájjal mered rám, majd még jobban eltátja a száját… mint most.

Ami… legyünk őszinték… egyiküknek sem áll jól. Úgy értem, ne már! Nem nekem kellene kiakadnom ebben a felállásban? Ők egész végig tisztában voltak vele, hogy léteznek emberek. Én viszont csak egy hete tudom, hogy a szekrényben rejtőző szörnyeteg valóságos. Meg az is, ami a szobámban, a tanteremben… és néha a karomban van. Szóval nem nekem kellene tátott szájjal sétálnom közöttük, miközben én bámulom őket?

– Grace? – Felismerem a hangot, ezért mosolyogva megfordulok, és azt látom, hogy Mekhi is döbbenten mered rám. Általában meleg, barna bőre most olyan sápadt, amilyennek még sosem láttam.

– Hát itt vagy, szia! – Vigyorogva nézek rá. – Már azt hittem, hogy egyedül kell felolvasnom ma a Hamletet.

– A Hamletet? – Rekedt a hangja, és amikor nagy nehezen kihalássza a telefonját a zsebéből, látom, hogy remeg a keze.

– Igen, a Hamletet. Amit a britirodalom-órán veszünk, amióta idejöttem? – Kicsit egy helyben toporgok, és hirtelen kényelmetlenül érzem magam, mert Mekhi úgy bámul rám, mintha szellemet látna… vagy valami még rosszabbat. Ami határozottan nem jellemző rá. – Ma egy jelenetet adunk elő, nem emlékszel?

– Mi nem… – Mondat közben hallgat el, a hüvelykujja sebesen repked a telefonon, miközben az arcáról sugárzik, hogy élete legfontosabb üzenetét küldi el éppen.

– Jól vagy? – kérdezem tőle, és közelebb lépek. – Nem nézel ki valami jól.

– Én nem nézek ki jól? – Hangosan felnevet, reszkető kezével beletúr hosszú, sötét hajába. – Grace, te…

– Miss Foster?

Mekhi elhallgat, amikor egy számomra ismeretlen hang dördül fel a folyosón.

– Jól van?

Mekhire nézek egy „Mi a franc?” tekintettel, majd mindketten a folyosón közeledő Mr. Badar, a lunárasztronómia tanára felé fordulunk.

– Igen, jól vagyok – válaszolom, majd riadtan hátrébb lépek. – Csak igyekszem odaérni az órámra, mielőtt becsengetnek. – Pislogva nézek rá, ő pedig megáll közvetlenül előttünk. Az arcán látom, hogy sokkal döbbentebb, mint amit egy kora reggeli folyosón folytatott társalgás indokolna. Különösen, mivel csak az egyik barátommal beszélgetek.

– Meg kell keresnünk a nagybátyját – jelenti ki, azután a könyököm alá nyúl, hogy megfordítson, és ugyanabba az irányba vezessen, ahonnan jöttem.

Van valami a hangjában, nem egészen figyelmeztetés, de több mint kérés, ami miatt elindulok a hosszú, lándzsa alakú boltíves folyosón, és nem tiltakozom. Emiatt, és mert az általában közömbös Mekhi sietve elugrik az utunkból.

Minden egyes lépéssel erősödik bennem az érzés, hogy valami nincs rendben. Különösen, amikor a diákok szó szerint megállnak, és utánunk néznek, Mr. Badar pedig egyre idegesebb emiatt.

– Elmondaná, hogy mi folyik itt? – kérdezem tőle, amikor a tömeg kettéválik előttünk. Nem ez az első eset, hogy ilyesmit látok… hiszen Jaxon Vega barátnője vagyok… de most először történik úgy, hogy Jaxon nincs velem. Ez több mint furcsa.

Mr. Badar úgy néz rám, mintha két fejem lenne, majd megkérdezi.

– Nem is tudja? – Kétségbeesett, mély hangja egyre hitetlenkedőbb színezetet ölt, ami még tovább fokozza az idegességemet. Különösen, hogy Mekhi arckifejezésére emlékeztet, amikor néhány perccel ezelőtt a telefonjáért nyúlt.

Ugyanezt a kifejezést látom Cam arcán is, amikor elsuhanunk előtte, miközben az egyik kémiaterem ajtajában áll. Aztán Gwen is így néz rám. És Flint is.

– Grace! – kiált oda nekem Flint, és kiszalad a teremből, hogy Mr. Badarral és velem együtt sétáljon. – Ó, istenem, Grace! Visszajöttél!

– Ne most, Mr. Montgomery! – csattan fel a tanár, és minden egyes szónál hangosan összekoccan a fogsora.

Ezek szerint vérfarkas… legalábbis a felső ajka alól kilógó hosszú szemfogból ítélve. Na persze gondolhattam volna abból, milyen tárgyat tanít… kit érdekelne jobban a lunárasztronómia, mint azokat a lényeket, akik szeretnek időnként holdra vonyítani?

Most először csodálkozom el azon, vajon nem történt-e valami ma reggel, amiről nem tudok. Csak nem Jaxon csapott össze megint Cole-lal, a vérfarkas falkavezérrel? Vagy ezúttal egy másik farkassal… talán Quinn-nel vagy Marckal? Nem tűnik valószínűnek, mivel az utóbbi időben mindenki nagy ívben elkerült minket, de mi másért lenne egy számomra ismeretlen vérfarkas tanár ilyen rémült és ennyire elszánt, hogy a nagybátyámhoz vigyen?

– Várj, Grace… – Flint utánam nyújtja a karját, Mr. Badar azonban megakadályozza, hogy hozzám érjen.

– Azt mondtam, ne most, Flint! Menjen vissza a terembe! – Dühös szavai mélyen a torkából törnek fel.

Flinten látszik, hogy szeretne ellenkezni, az ő foga is megcsillan a folyosó csillárjának fényénél, de bizonyára úgy dönt, hogy nem éri meg – ökölbe szorított keze ellenére –, mert végül nem mond semmit. Csak megáll, és nézi, ahogy elmegyünk… ahogy mindenki más is a folyosón.

Több emberen látszik, hogy szeretne odajönni hozzám – például Macy barátnője, Gwen –, a tanár azonban halkan és figyelmeztetően morog, miközben gyakorlatilag végigvonszol a folyosón, ezért a diákok úgy döntenek, hogy tisztes távolban maradnak tőlem.

– Tartson ki, Grace! Már majdnem ott vagyunk.

– Majdnem hol? – kérdezem követelőzve, de a hangom reszelős, amikor kijön a torkomon.

– Természetesen a nagybátyja irodájában. Már nagyon régóta várja ezt a pillanatot.

Ennek nincs semmi értelme. Tegnap találkoztam Finn bácsival.

Nyugtalanság kúszik végig a tarkómon, le a gerincemen, olyan éles, mint a borotva, és égnek áll tőle a szőr a karomon.

Úgy érzem, most semmi sem jó.

Semmi nincs a helyén.

Befordulunk a sarkon, a faliszőnyegekkel díszített folyosóra, amelynek végén Finn bácsi irodája van, és ezúttal én nyúlok a zsebembe a telefonomért. Beszélni akarok Jaxonnal. Majd ő elmondja, mi folyik itt.

Úgy értem, nem lehet, hogy ez csak Cole miatt legyen, ugye? Vagy Lia miatt. Vagy… felkiáltok, amikor a gondolataim egy hatalmas kőfalba ütköznek. Olyan kőfalba, amelyből hatalmas fémtüskék állnak ki, és egyenesen a fejembe fúródnak.

A fal persze nem valóságos, mentálisan beleszaladni mégis döbbenetesen fájdalmas. Egy pillanatra megdermedek, kicsit meg is döbbenek. Miután túlteszem magam a meglepetésen – és a fájdalmon –, még erősebben próbálom átlépni ezt az akadályt, erőltetem az agyam, hogy összeszedjem a gondolataimat. Kényszerítem magam, hogy végigmenjek ezen a gondolati ösvényen, amely hirtelen teljesen lezárult előttem.

Ekkor jövök rá, hogy nem emlékszem arra, hogy ma reggel felkeltem. Nem emlékszem a reggelire. Vagy arra, hogy felöltöztem. Vagy hogy Macyvel beszélgettem.

Semmire sem emlékszem, ami ma történt.

– Mi a fene folyik itt?

Nem vagyok tudatában, hogy hangosan is kimondtam ezt a kérdést, amíg a tanár komoran nem válaszol rá:

– Biztosra veszem, hogy Foster azt reméli, ezt majd maga elmondja.

Nem erre a válaszra számítottam, ezért megint belenyúlok a zsebembe a telefonomért, és eldöntöm, hogy ezúttal nem engedem, hogy bármi elvonja a figyelmemet. Jaxont akarom.

Csakhogy a telefon nincs abban a zsebemben, ahol mindig tartom. Sőt, a többiben sem. Ez hogy lehetséges? Sosem felejtem el magammal hozni a telefonomat.

A nyugtalanságom félelemmé erősödik, a félelem pedig alattomos pánikká, miközben kérdések kergetik egymást a fejemben. Próbálok nyugodt maradni, próbálom nem elárulni ennek a körülbelül két tucat embernek, mennyire zaklatott vagyok. Nehéz közömbös arcot vágnom azonban, miközben halvány fogalmam sincs, mi történik.

Mr. Badar megböki a könyökömet, hogy induljak el megint, én pedig gépiesen követem.

Egy utolsó forduló után a Katmere iskola igazgatójának ajtaja előtt állunk, aki nem más, mint a nagybátyám, Finn bácsi. Arra számítok, hogy Mr. Badar bekopog, ő azonban határozottan benyit, és az iroda előszobájába vezet, ahol Finn bácsi titkárnője ül az íróasztalánál, és valamit gépel a laptopján.

– Egy pillanat és máris figyelek – mondja Mrs. Haversham. – Csak még ezt az egy…

Felpillant ránk a laptop képernyője és félkör alakú, lila szemüvege fölött, és mondat közben elhallgat, amikor rám néz. Hirtelen felugrik a helyéről, a széke hangosan a mögötte lévő falnak csapódik, majd elkiáltja magát:

– Finn, jöjjön gyorsan! – Megkerüli az íróasztalt, odajön hozzám és hevesen átölel. – Grace, úgy örülök, hogy látlak! Annyira örülök, hogy itt vagy!

Fogalmam sincs, mit akar ezzel, mint ahogy azt sem tudom, miért ölelget. Úgy értem, Mrs. Haversham kedves nő, de nem tudtam, hogy a kapcsolatunk a formális köszönésekből spontán és nyilvánvalóan kitörő örömmel tett ölelésekig fejlődött.

Ennek ellenére viszonzom az ölelését. Még meg is veregetem a hátát, igaz, kicsit erőtlenül, de úgy vélem, a szándék a fontos. A dolog jó oldala, hogy selymes, fehér haja mézillatú.

– Én is örülök, hogy látom – válaszolom, majd kezdek elhúzódni tőle, remélve, hogy egy öt másodperces ölelés elegendő ebben a már így is elég bizarr helyzetben.

Mrs. Haversham azonban a hosszabb változatot választja, olyan erősen szorít magához, hogy lassan már alig kapok levegőt. Nem beszélve arról, mennyire kellemetlen ez a helyzet.

– Finn! – kiáltja újra, és nem törődik azzal, hogy az ölelés miatt kirúzsozott szája közvetlenül a fülem mellett van. – Finn! Itt van…

Hirtelen kinyílik Finn bácsi irodájának ajtaja.

– Gladys, van belső telefo… – Ő is mondat közben hallgat el, a szeme tágra nyílik, amikor rám pillant.

– Szia, Finn bácsi! – mosolygok rá, miközben Mrs. Haversham végre kienged loncillatú satuszorításából. – Ne haragudj, hogy zavarlak!

A nagybátyám nem válaszol. Csak némán rám bámul, a szája mozog, de nem jön ki hang a torkán.

Ekkor olyan érzés lesz úrrá rajtam, mintha a gyomrom tele lenne üvegszilánkkal.

Lehet, hogy nem emlékszem arra, mit reggeliztem ma, de egy dolgot biztosan tudok… valami nagyon-nagyon nem stimmel itt.

2.

Szóval… miről maradtam le?

Gyűjtöm a bátorságot, hogy megkérdezzem Finn bácsitól, mi folyik itt – nem szokott hazudni nekem (legalábbis akkor, ha egyenesen rákérdezek valamire) –, ám még mielőtt kiejthetném a szavakat teljesen kiszáradt torkomon, elkiáltja magát:

– Grace!

Aztán átszalad az irodán, egyenesen felém.

– Grace, ó, te jó isten! Grace! Visszajöttél!

Vissza? Miért mondogatja mindenki ezt nekem? Egészen pontosan hová mentem? És miért nem számítottak arra, hogy visszajövök?

Ismét kutatok az emlékezetemben, és megint beleütközöm abba a hatalmas falba. Ezúttal nem fáj annyira, mint először – talán mert már lecsengett a döbbenet –, de azért még így is kellemetlen.

Mrs. Havershamhez hasonlóan Finn bácsi is azonnal magához szorít, ahogy odaér hozzám. A karja körém fonódik, ismerős, fás illata megcsapja az orromat és körülvesz. Sokkal megnyugtatóbb, mint gondoltam, és azon kapom magam, hogy hozzásimulok, miközben próbálom megfejteni, mi a fene történik itt. És miért nem emlékszem semmire, ami ezt a reakciót váltotta ki a nagybátyámból… vagy bárki másból, akivel összefutottam.

Én csak sétáltam a folyosón az órámra, ugyanúgy, ahogy minden más diák ezen a helyen.

Finn bácsi végül elhúzódik, de csak annyira, hogy ránézzen az arcomra.

– Grace! El sem hiszem, hogy tényleg visszajöttél hozzánk! Annyira hiányoztál!

– Hiányoztam? – ismétlem, és most már szilárdan elhatározom, hogy választ akarok kapni, ezért hátralépek. – Ez mit jelent? És miért viselkedik mindenki úgy, mintha szellemet látott volna?

Egy pillanatra, de csakis egyetlen pillanatra látom Finn bácsi arcán felvillanni azt a pánikot, amit én is érzek, miközben ránéz a tanárra, aki idehozott. Azután kisimul az arca, a tekintete üressé válik (ami persze egy kicsit sem félelmetes), majd átfogja a vállamat, és így szól:

– Menjünk be az irodámba, és ott beszélgessünk, jó, Grace? – Ismét Mr. Badarra néz. – Köszönöm, Raj! Hálás vagyok, hogy idehoztad Grace-t.

Mr. Badar némán bólint, a szeme egy pillanatra összehúzódik, amikor rám néz, azután kimegy a folyosóra.

Finn bácsi finoman beterel az irodájába – mi van itt ma, hogy mindenki ide-oda terelget? –, és közben Mrs. Havershamhez beszél:

– Küldene egy üzenetet Jaxon Vegának, és megkérné, hogy jöjjön ide, amint tud? Azután nézze meg, hogy mikor ér véget a lányom – egy pillanatra rám néz, azután vissza a titkárnőjére – vizsgája!

Mrs. Haversham bólogat, ám ekkor olyan erősen vágódik ki az ajtó, amelyen keresztül Mr. Badar az imént távozott, hogy az ajtógomb szó szerint a mögötte lévő kőfalba fúródik.

Minden idegvégződésem fellángol, minden szőr égnek áll a testemen, mert meg sem kell fordulnom, anélkül is pontosan tudom, ki lépett be a nagybátyám irodájába.

Jaxon.

Egy gyors pillantást vetek hátra a vállam fölött, és ebből már mindent tudok. Azt is, hogy Jaxon iszonyú balhét fog csapni.

És határozottan nem a jobbik fajtából.

– Grace! – Halk a hangja, a föld azonban megmozdul a lábunk alatt, miközben egymásba fúródik a tekintetünk.

– Minden rendben, Jaxon. Jól vagyok – biztosítom, de úgy tűnik, a szavaim nem sokat számítanak, mert alig egyetlen másodperc alatt átszeli a szobát, kihúz Finn bácsi karjából, és izmos testéhez szorít.

Erre egyáltalán nem számítottam – hogy így kinyilvánítja az érzéseit a nagybátyám előtt –, ám amint összeér a testünk, már egyáltalán nem érdekel. A bőre egyetlen érintésétől elszáll belőlem a feszültség, és úgy érzem, most először tudok fellélegezni, mióta Mekhi kimondta a nevemet a folyosón. Vagy talán még annál is régebb óta.

Ez hiányzott nekem, döbbenek rá, miközben még jobban hozzábújok. Ez az, amire vágytam, pedig egészen addig nem is tudtam, amíg körém nem fonódott a karja.

Bizonyára Jaxon is ugyanígy érez, mert még jobban magához szorít, és lassan, hosszan fújja ki a levegőt. Reszket a teste, és bár a föld már nem reng, azért érzem, hogy még egy kicsit mozog.

Még jobban megszorítom Jaxont.

– Jól vagyok – nyugtatom meg ismét, habár nem értem, miért annyira feldúlt. Vagy hogy Finn bácsi miért döbbent meg annyira, hogy lát. A zavarodottságom hamarosan kétségbeesett pánikba csap át. – Nem értem – motyogom, miközben hátrahajolok, és belenézek Jaxon szemébe. – Mi a baj?

– Minden rendben lesz. – A szavai élesek, a tekintete sötét, átható és pusztító, de egy pillanatra sem mozdul el rólam.

Elég sok ez így, különösen azok után, ami ma reggel történt, és hirtelen túlzottan nyomasztónak érzem. Elfordítom a fejem, csak amíg újra képes vagyok lélegezni, de úgy érzem, ez nem helyes, ezért végül kemény mellkasára hajtom a fejem, és némán beszívom az illatát.

A szíve erősen és gyorsan ver az arcom alatt – ami azt illeti, túlságosan is –, mégis úgy érzem, mintha hazaérkeztem volna. Még mindig olyan az illata, mint az otthonnak: narancs és friss víz, valamint meleg, fűszeres fahéj. Ismerős. Szexi.

Az enyém.

Nagyot sóhajtok, és még szorosabban bújok hozzá. Hiányzott ez, nem is tudom, miért. Gyakorlatilag elválaszthatatlanok vagyunk, amióta két nappal ezelőtt kikerültem a betegszobából.

Amióta azt mondta, szeret.

– Grace. – Úgy leheli a nevem, mintha imádság lenne, miközben akaratlanul is a gondolataimat visszhangozza. – Az én Grace-em.

– A tiéd vagyok – suttogom helyeslően, és nagyon remélem, hogy Finn bácsi nem hallja, miközben még szorosabban ölelem át a derekát.

Ekkor azonban valami hirtelen életre kel bennem – valami merész, erős és mindent felemésztő. Úgy hasít belém, mint egy robbanás, a lelkem legmélyéig megráz.

Állj!

Ne!

Ne vele!

3.

Csipkerózsika hozzám képest semmi

Gondolkodás nélkül ellököm magamtól Jaxont, és hátrálok néhány lépést.

Ő halkan felmordul, de nem próbál megállítani. Ehelyett csak döbbenten néz, és pont olyan zaklatott, amilyennek én érzem magam.

– Ez mi volt? – suttogom.

– Micsoda mi volt? – kérdezi, és figyelmesen néz engem. Ekkor jövök rá, hogy ő nem hallotta, nem érezte.

– Nem tudom. Sajnálom. – Ösztönösen buknak ki belőlem a szavak. – Nem akartam…

Jaxon megrázza a fejét, és ő is hátrál egy lépést.

– Ne aggódj emiatt, Grace! Semmi baj. Sok mindenen mentél keresztül.

Úgy érti, ami Liával történt, mondom magamnak. De ezzel együtt ő is sok mindenen ment keresztül. És ahogy alaposabban szemügyre veszem, látom, hogy ez meg is látszik rajta. Vékonyabb, mint amilyennek valaha láttam, ezért nevetségesen gyönyörű arccsontja még jobban kiáll, határozott állkapcsa pedig szögletesebb, mint máskor. Sötét haja kicsit hosszabb és ziláltabb, mint amit megszoktam, ezért alig látszik a sebhely az arcán. A szeme alatt olyan sötétlila karikák látszanak, hogy szinte zúzódásnak tűnnek.

Ennek ellenére még mindig gyönyörű, ám a szépsége most olyan, mint egy nyílt seb, amelynek láttán fájdalom önt el.

Minél hosszabb ideig nézem, annál erősebb bennem a pánik. Mert ezek a változások nem egy nap alatt következtek be. Az emberek haja nem nő meg néhány nap alatt, nem fogynak le ilyen sokat ilyen gyorsan. Valami történt, valami komoly dolog, és nem tudom, miért nem emlékszem rá.

– Mi folyik itt, Jaxon? – Amikor nem vágja rá rögtön a választ, a nagybátyámhoz fordulok, és hirtelen harag lobban lángra bennem. Halálosan elegem van abból, hogy mindenki titkolózik előttem! – Mondd el, Finn bácsi! Tudom, hogy valami nem stimmel. Érzem. Ráadásul a memóriám is nagyon ingatag, és…

– Ingatag a memóriád? – ismétli meg Finn bácsi, majd most először lép közelebb hozzám, amióta Jaxon bejött a szobába. – Ez pontosan mit jelent?

– Azt jelenti, hogy nem emlékszem arra, mit reggeliztem ma reggel. Vagy hogy Macy és én miről beszélgettünk tegnap este lefekvés előtt.

Jaxon és Finn bácsi megint hosszan egymásra néz.

– Ne csináljátok már ezt! – mondom nekik. – Ne zárjatok ki!

– Nem zárunk ki – nyugtat meg Finn bácsi, majd békítőleg felemeli a kezét. – Csak mi is próbáljuk megfejteni, Grace. Gyertek be az irodámba, és majd ott beszélünk! – Mrs. Havershamhez fordul. – Felhívná nekem Marise-t, kérem? Mondja meg neki, hogy itt van Grace, és kérje meg, jöjjön ide, amilyen hamar csak tud!

A titkárnő bólint.

– Természetesen. Megmondom neki, hogy sürgős.

– Miért van szükségünk Marise-ra? – Összerándul a gyomrom a gondolatra, hogy a Katmere ápolónője… aki történetesen vámpír… megint megvizsgál. Az utóbbi két alkalommal, amikor ezt csinálta, hosszabb ideig kellett ágyban maradnom, mint ameddig szerettem volna. – Nem érzem magam betegnek.

Ekkor azonban elkövetem azt a hibát, hogy ma másodjára nézek le a kezemre, és végül eljut a tudatomig, milyen véres és zúzódott.

– Egy kicsit rossz állapotban vagy – válaszolja a nagybátyám szándékosan megnyugtató hangon, miközben belépünk az irodájába, és becsukja mögöttünk az ajtót.

– Csak szeretném, ha megvizsgálna, és meggyőződnénk róla, hogy minden rendben van.

Legalább egymillió kérdésem van, és eldöntöm, hogy mindegyikre választ kapok. Miután azonban leülök az egyik székre Finn bácsi nagy, cseresznyefa íróasztala előtt, ő pedig ráül az íróasztal sarkára, ő kezd el kérdezgetni:

– Tudom, hogy valószínűleg furcsán hangzik ez most neked, de meg tudnád mondani, milyen hónap van, Grace?

– Milyen hónap? – Görcsbe rándul a gyomrom. Alig tudom kinyögni a következő szót, mert elszorul a torkom. – November.

Amikor Jaxon és Finn bácsi megint egymásra néznek, tudom, hogy valami nagyon nincs rendben a válaszommal.

Idegesség fut végig a gerincemen, próbálok nagy levegőt venni, de úgy érzem, mintha valami nagy súly nehezedne a mellkasomra, és lehetetlenné tenné. A halántékom erősen lüktet, és ettől még rosszabb a helyzet, de nem vagyok hajlandó megadni magam ennek az igazán nagy, kezdődő pánikrohamnak.

Inkább megmarkolom a szék peremét, hogy lehorgonyozzam magam. Azután egy percet arra fordítok, hogy gondolatban megnevezzek néhány dolgot a szobában, ahogy Heather anyja tanította nekem, miután meghaltak a szüleim.

Íróasztal. Óra. Szobanövény. Varázspálca. Laptop. Könyv. Toll. Mappa. Még egy könyv. Vonalzó.

Mire a lista végére érek, a szívverésem már majdnem visszatér a normálishoz, és a légzésem is lelassul. Most már teljesen biztos vagyok benne, hogy valami nagyon rossz dolog történt.

– Milyen hónap van? – kérdezem halkan Jaxonhoz fordulva. Az első naptól fogva őszinte volt velem, amióta idejöttem a Katmere Akadémiára, és most pontosan erre van szükségem. – Meg tudok birkózni vele, bármi történt is. Csak tudnom kell az igazat. – Megfogom a kezét, és a két tenyerem között tartom. – Kérlek, Jaxon, mondd el, miről maradtam le!

Vonakodva bólint, aztán suttogva válaszol:

– Majdnem négy hónapig voltál távol.

– Négy hónapig? – Ismét döbbenet hasít belém. – Négy hónapig? Az lehetetlen!

– Tudom, hogy így érzed – próbál csitítani Finn bácsi. – De március van, Grace.

– Március – visszhangzom, mert úgy tűnik, jelenleg másra nem vagyok képes, csak hogy megismételjem, amit hallok. – Március hányadika?

– Március ötödike – válaszolja Jaxon komor hangon.

– Március ötödike. – Hagyjuk a pánikot, borzalmas rettegés söpör végig rajtam, és szinte elpusztít. Olyan sebzettnek és üresnek érzem magam, hogy el sem tudom mondani. Eltűnt négy hónap az életemből… a végzős évemben… és semmire sem emlékszem belőle. – Ezt nem értem. Hogyan tudtam…

– Semmi baj, Grace! – Jaxon kitartóan engem néz, erősen szorítja a kezem, az érintése olyan erős és támogató, amilyet kívánni sem lehetne. – Majd együtt megfejtjük ezt.

– Hogy mondhatod, hogy semmi baj? Kiesett négy hónap, Jaxon! – A hangom elcsuklik, amikor a nevét mondom, de veszek egy reszkető lélegzetet, és újra megpróbálom. – Mi történt?

A nagybátyám kinyújtja felém a karját, és megszorítja a vállamat.

– Vegyél egy mély levegőt, Grace! Jó! – Biztatóan rám mosolyog. – Jól van. Most pedig vegyél még egyet, aztán lassan fújd ki!

Azt teszem, amit mond, és észreveszem, hogy közben végig mozog az ajka. Nyugtató varázslatot bocsát rám? – tűnődöm, miközben beszívom a levegőt, és tízig számolva kifújom.

Ha igen, nem nagyon működik.

– Nos, ha készen állsz, mondd el, mi az utolsó dolog, amire emlékszel! – Meleg tekintete fogva tartja az enyémet.

Az utolsó dolog, amire emlékszem.

Az utolsó dolog, amire emlékszem.

Könnyű kérdésnek tűnik, mégsem az. Részben azért, mert hatalmas a sötétség a fejemben, részben pedig azért, mert amire emlékszem, az ködös és megfoghatatlan. Mintha víz alatt lennének az emlékeim, és csak az árnyékát látnám mindannak, ami ott van. Az árnyékát annak, ami történt.

– Mindenre emlékszem, ami Liával történt – válaszolom végül, mert ez az igazság. – Emlékszem, hogy a betegszobában voltam. Emlékszem… hogy hóembert építettünk.

Az emlék felmelegít, Jaxonra mosolygok, aki visszamosolyog rám… legalábbis a szájával. A szeme továbbra is ugyanolyan komor, mint eddig.

– Emlékszem, hogy Flint bocsánatot kért tőlem, amiért megpróbált megölni. Emlékszem… – Hirtelen elhallgatok, és forró arcomra nyomom a tenyeremet, amikor eszembe jut az érzés, hogy hosszú szemfogak karcolják végig a nyakamat és a vállam érzékeny bőrét, majd belém mélyednek. – Jaxonra. Jaxonra emlékszem.

A nagybátyám megköszörüli a torkát, és látszik rajta, hogy kicsit zavarba jön. Azután csak annyit kérdez:

– Még valamire?

– Nem tudom. Olyan… – Félbehagyom a mondatot, mert ekkor egy kristálytiszta emlék kúszik be a tudatomba. Jaxon felé fordulok, hogy megerősítse. – A folyosón sétáltunk. Egy viccet mondtál nekem, egy viccet arról… – Az emlék élessége elhalványodik, és ugyanaz a ködös érzés veszi körül, ami az összes többi emlékemet. Harcolok ellene, elszántan próbálok ragaszkodni ehhez az egyetlen tiszta gondolathoz. – Nem, nem így volt. Én kérdeztem meg, hogy mi a poén. A repülőteres vicc poénja.

Megdermedek, amikor az emlék egy vérfagyasztó részlete is kitisztul előttem.

– Ó, te jó isten! Hudson! Liának sikerült. Visszahozta őt. Itt volt. Pontosan itt.

A tekintetem Jaxon és Finn bácsi között ugrál, megerősítést várok, miközben az emlék elhatalmasodik rajtam, és lehúz magával.

– Életben van? – kérdezem, és a hangom megremeg, tudva mindazt, amit Jaxon a testvéréről mondott nekem. – Itt van a Katmere-ben?

Finn bácsi arca komor, miközben válaszol:

– Pontosan ezt akartuk megkérdezni tőled.

A hatodik érzék az, amikor feláldozod magad

– Tőlem? És miért tudnék én válaszolni erre? – Kivéve, hogy már amikor felteszem a kérdést, egy újabb emlék villan be. Jaxonra nézek, akinek az arcán rémület tükröződik. – Közétek álltam.

– Igen. – A torkában le-fel jár az ádámcsutkája, a szeme olyan színű, mint a csillagtalan éjszaka. Valahogy most még sötétebb, mint amilyennek valaha láttam.

– Kés volt nála.

– Valójában kard – vág közbe a nagybátyám.

– Igen. – Behunyom a szemem, és mindenre visszaemlékszem.

A zsúfolt folyosón mentünk.

A szemem sarkából megpillantottam Hudsont, aki felemelte a kardját.

Közé és Jaxon közé léptem, mert Jaxon az enyém… nekem kell szeretnem és megvédenem.

A kard lesújtott.

És aztán… semmi. Ennyi. Ennyire emlékszem.

– Ó, istenem! – Rémület lesz úrrá rajtam, mert valami új és szörnyű dolog jut eszembe. – Ó, te jó isten!

– Semmi baj, Grace! – A nagybátyám megint megveregeti a vállamat, de én már teljesen bezsongtam.

– Ó, te jó ISTEN! – Hátralököm a székem, és felpattanok. – Halott vagyok? Ezért nem emlékszem semmi másra? Ezért bámult mindenki úgy a folyosón? Erről van szó, igaz? Halott vagyok!

Járkálni kezdek, miközben az agyam húsz különböző irányba indul el.

– De még mindig itt vagyok veletek. És látnak az emberek. Ez azt jelenti, hogy szellem vagyok?

Próbálom megemészteni a dolgot, amikor valami más – valami még ennél is rosszabb – jut eszembe.

Jaxon felé pördülök.

– Mondd, hogy szellem vagyok! Mondd, hogy nem csináltad velem azt, amit Lia Hudsonnal! Mondd, hogy nem csaltál csapdába valami szerencsétlen embert lent abban a szörnyű, undorító börtönben, és nem használtad fel arra, hogy visszahozz! Mondd, hogy nem tetted ezt, Jaxon! Mondd, hogy nem azért vagyok még mindig itt, mert elvégeztél egy emberáldozattal járó rituálét, hogy…

– Hé, hé, hé! – Jaxon megkerüli a székemet, és megfogja mindkét vállamat. – Grace…

– Komolyan beszélek. Nagyon remélem, hogy nem csináltál semmiféle dr. Frankenstein húzást, hogy visszahozz! – Magamat hergelem, és tudok róla, de képtelen vagyok leállni. Rémület és undor kavarog bennem, összekeveredik azzal a sötét és ártalmas zűrzavarral, ami fölött nincs hatalmam. – Nagyon remélem, hogy nem volt vér. Meg kántálás. Meg…

Jaxon megrázza a fejét, hosszúra nőtt haja a vállát súrolja.

– Nem csináltam semmit!

– Ezek szerint tényleg szellem vagyok? – Felemelem a kezem, és az ujjaimon lévő friss vért bámulom. – De hogyan vérezhetek, ha halott vagyok? Hogy lehet, hogy…

Jaxon finoman megragadja a vállamat, és maga felé fordít.

Nagy levegőt vesz.

– Nem vagy szellem, Grace. Nem voltál halott. Én pedig egyáltalán nem mutattam be áldozatot… se emberit, se másfélét… hogy visszahozzalak.

Eltart néhány pillanatig, hogy felfogjam a szavait, és azt, hogy milyen őszintén mondja.

– Nem?

– Nem. – Halkan kuncog. – Azt nem mondom, hogy nem tenném meg. Az elmúlt négy hónapban egyre jobban megértettem Liát. De nem volt rá szükség, hogy ezt tegyem.

Gondosan mérlegelem a szavait, hézagokat keresek benne, miközben összevetem azzal a hirtelen kristálytiszta emlékkel, hogy lesújtott a kard a nyakamra.

– Azért nem volt rá szükség, mert van más módja is annak, hogy visszahozz valakit a halálból? Vagy azért nem, mert…?

– Mert nem voltál halott, Grace. Nem haltál meg, amikor Hudson lesújtott rád a kardjával.

– Ó! – Sok dologra számítottam, de ez még az első tízben sem volt benne. Talán még az első húszban sem. Most azonban, hogy szembenézek ezzel a nagyon logikus, habár nem túl valószínű válasszal, fogalmam sincs, mit mondjak. Kivéve azt, hogy: – Szóval… kómában voltam?

– Nem, Grace. – Ezúttal a nagybátyám válaszol. – Nem voltál kómában.

– Akkor mi folyik itt? Mert lehet, hogy nagy lyukak vannak az emlékezetemben, de az utolsó dolog, amire emlékszem, az, hogy a pszichopata bátyád megpróbált megölni téged, és…

– Te közbeléptél, hogy felfogd a támadást. – Jaxon felmordul, és nem először jövök rá, milyen közel vannak az érzései a felszínhez. Arra viszont csak most döbbentem rá, hogy ezek között az érzések között a harag is ott van. Amit megértek, de…

– Te is ugyanezt tetted volna – mondom neki halkan. – Ne is tagadd!

– Nem tagadom. De az rendben van, ha én csinálom, mert én vagyok a…

– Férfi? – vágok a szavába olyan hangon, amiből sejtheti, hogy nem árt alaposan megválogatnia a szavait.

Ő azonban csak azt mondja.

– A vámpír. Én vagyok a vámpír.

– És akkor mi van? Azt akarod mondani, hogy az a kard nem tudott volna megölni téged? Mert ahogy én láttam, nagyon úgy tűnt, hogy Hudson tényleg meg akart ölni.

– Megölhetett volna – vallja be vonakodva.

– Én is így gondolom. Szóval mivel akartál érvelni? Ja, igen. Hogy te vagy a férfi. – Gondosan ügyelek rá, hogy megvető legyen a hangom, különösen amikor kimondom az utolsó szót. De nem tart sokáig, mert az elmúlt néhány perc miatt megemelkedett adrenalinszintem lecsökken. – Vagyis akkor hol voltam négy hónapig?

– Egészen pontosan három hónapig, huszonegy napig és körülbelül három óráig – pontosítja Jaxon, és bár a hangja magabiztos, az arca üres, érzem a szenvedést a szavai mögött. Hallok mindent, amit nem mond ki, és ebbe belesajdul a szívem. Érte. Magamért. Kettőnkért.

Ökölbe szorítja a kezét, összeszorítja a fogát, az arcán megfeszül a sebhely – úgy néz ki, mint aki harcra készül, csak nem tudja, hogy kit vagy mit hibáztasson.

Vigasztalóan megsimogatom a vállát, aztán a nagybátyámhoz fordulok. Mert ha elvesztettem majdnem négy hónapot az életemből, akkor tudni akarom, hogy miért. És hogyan.

És azt, hogy megtörténhet-e újra.

5.

A kőszörny az új fekete

– Az utolsó emlékem az, hogy felkészülök Hudson kardjának csapására. – A nagybátyámról Jaxonra pillantok. Mindketten olyan erősen szorítják össze az állkapcsukat, mintha azt kívánnák, bárcsak ne nekik kellene elmondaniuk nekem valamit. – És azután mi történt? Megvágott?

– Nem igazán – válaszolja a nagybátyám. – Úgy értem, a kard lecsapott, szóval igen. De nem okozott neked sérülést, mert addigra már kővé változtál.

Újra és újra lejátszom a fejemben a szavait, de akárhányszor ismétlem el magamban, nincs semmi értelme.

– Elnézést. Azt akartad mondani, hogy átváltoztam…?

– Kővé. Kővé váltál, Grace, ott a szemem előtt – teszi hozzá Jaxon. – És azóta is kő voltál, az elmúlt százhuszonegy napon.

– Egészen pontosan mit értesz az alatt, hogy „kő”? – kérdezem újra, mert még mindig próbálom felfogni ezt a képtelenséget.

– Úgy érti, hogy az egész tested teljesen kőből volt – válaszolja Finn bácsi.

– Mintha szoborrá változtam volna? Olyan kő?

– Nem szobor – vágja rá sietve a nagybátyám, és közben elmélyülten figyel, mintha azt próbálná eldönteni, mennyi információt vagyok még képes befogadni. Amit részben megértek, ugyanakkor halálosan bosszant is.

– Kérlek, csak mondjátok el! – fakadok ki végül. – Higgyétek el, rosszabb azon agyalni, hogy mi történt, mint tudni az igazat. Szóval, ha nem szobor voltam, akkor… micsoda? – Próbálok ötleteket gyűjteni, bármilyen ötletet, de semmi sem jut eszembe.

A nagybátyám még mindig habozik, amitől biztosra veszem, hogy bármi lesz is a válasza, az valami nagyon-nagyon rossz.

– Kőszörny, Grace. – Végül Jaxon mondja ki az igazat, mint mindig. – Kőszörny vagy.

– Kőszörny? – Képtelen vagyok elrejteni a hitetlenkedést a hangomból.

A nagybátyám csalódottan néz Jaxonra, de végül kelletlenül bólint.

– Igen. Kőszörny.

– Kőszörny? – Ezt nem mondhatják komolyan! Teljes képtelenség, hogy komolyan beszéljenek! – Olyan, mint amilyen lények a templomok oldalán van?

– Igen. – Jaxon most már vigyorog, de csak egy kicsit, mintha ő is érezné, milyen nevetséges ez az egész. – Egy kő…

Felemelem a kezem.

– Kérlek, ne mondd ki még egyszer! Már az első két alkalommal is elég nehéz volt hallanom. Most egy percre hallgass el!

Megfordulok, és odasétálok Finn bácsi irodájának hátsó falához.

– Szükségem van egy percre – mondom nekik. – Csak egy percre, hogy… – Felfogjam? Tagadjam? Sírjak? Sikítozzak?

A sikítozás elég jól hangzik, de biztos vagyok benne, hogy Jaxon és Finn bácsi csak még jobban kiakadnának tőle, ezért inkább…

Levegőt veszek. Levegőt kell vennem. Mert fogalmam sincs, hogy mit mondjak, vagy mit csináljak ezután.

Úgy értem, egy részem szeretne április bolondját kiáltani – hű, de vicces, haha – egy másik, nagyobb részem viszont tudja, hogy nem hazudnak. Ebben nem. Részben azért, mert a nagybátyám és Jaxon nem tennének ilyet velem, másrészt viszont azért, mert mélyen legbelül van bennem valami kis apró, ijedt, szorosan összegömbölyödött dolog, ami abban a pillanatban ellazult, amikor kimondták ezt a szót. Mintha egész végig tudta volna, és csak arra várt volna, hogy észrevegyem.

Hogy megértsem.

Hogy elhiggyem.

Szóval. Kőszörny. Oké. Ez nem olyan rossz, ugye? Úgy értem, lehetne rosszabb is. Megborzongok. Az a kard akár a fejemet is levághatta volna.

Mély levegőt veszek, a homlokomat a hűvös, szürke falhoz támasztom, és gondolatban újra és újra ízlelgetem a „kőszörny” szót, miközben megpróbálok rájönni, milyen érzéseim vannak ezzel kapcsolatban.

Kőszörny. Egy hatalmas kőlény, aminek szárnyai, vicsorgó szemfogai és… szarvai vannak? Lopva végigsimítok a homlokomon, csak hogy megnézzem, nem nőttek-e szarvaim időközben, amelyekről nem tudok.

Kiderül, hogy nem. Csak a szokásos, göndör, barna hajamat érzem, ami ugyanolyan hosszú, ugyanolyan rakoncátlan és bosszantó, mint mindig, de szarvaim határozottan nincsenek. Sem hosszú szemfogam. Valójában a külsőmmel kapcsolatban minden pontosan ugyanolyan, mint régen.

Hála istennek!

– Hé! – Jaxon odajön mögém, és most ő teszi a kezét gyengéden a hátamra. – Ugye tudod, hogy minden rendben lesz?

Hát persze. Naná. Nem nagy ügy. Úgy értem, a kőszörny a legújabb divatőrület, nem? Valami azt súgja, hogy nem díjazná a szarkazmusomat, ezért végül inkább visszafogom magam, és egyszerűen csak bólintok.

– Komolyan mondtam – folytatja. – Majd együtt megoldjuk. A dolog előnye az, hogy a kőszörnyek nagyon menők.

Hát persze. Hatalmas, behemót kőszobrok. Totál menők.

Nem.

– Tudom – suttogom.

– Biztos vagy benne? – Közelebb húzódik hozzám, egy kicsit lehajol, hogy az arca közelebb legyen az enyémhez. – Mert nem úgy nézel ki, mint aki tudja. A hangod pedig még annyira se meggyőző.

Olyan közel van hozzám, hogy érzem a leheletét az arcomon, ezért néhány értékes másodpercre behunyom a szemem, és úgy teszek, mintha négy hónappal ezelőtt lennénk, amikor ő és én kettesben voltunk a szobájában, terveket szőttünk, csókolóztunk, és arra gondoltam, hogy végre minden megoldódott.

Jó vicc! Soha életemben nem éreztem magam ennyire elveszettnek, mint most. Még azokon a napokon sem, miután meghaltak a szüleim. Akkor legalább még ember voltam… vagy legalábbis azt hittem. Most viszont kőszörny vagyok, és fogalmam sincs, ez egyáltalán mit jelent, nemhogy azt, hogyan történt. Vagy hogy hogyan tudtam majdnem négy hónapig kővé válva élni az életemet.

És egyébként is, miért csináltam? Úgy értem, az logikus, hogy miért változtam kővé… feltehetően volt bennem valami rejtett impulzus, ami hirtelen előjött, hogy megakadályozza, hogy meghaljak. Talán nem is annyira elrugaszkodott dolog ez, tekintve, hogy csak nemrég tudtam meg, hogy az apám varázsló volt. De miért maradtam kő olyan sokáig? Miért nem jöttem vissza Jaxonhoz az első adandó alkalommal?

Töröm a fejem, próbálom megtalálni a választ, de még mindig csak egy hatalmas, üres szakadék van ott, ahol az emlékeimnek kellene lennie.

Most én szorítom ökölbe a kezem, a mozdulattól lüktetni kezdenek meggyötört ujjaim. Lenézek rájuk, és arra gondolok, hogy tudtam így elintézni magam. Úgy tűnik, mintha követ kapartam volna, hogy idejussak. Na persze lehet, hogy tényleg ezt tettem. Vagy talán még ennél is rosszabbat.

Nem tudom. Éppen ez a probléma: nem tudom. Nem tudok semmit.

Nem tudom, mit csináltam az elmúlt négy hónap alatt.

Nem tudom, hogy volt lehetséges, hogy kőszörnnyé változzak… vagy hogy hogyan tudtam visszaváltozni emberré. Ekkor rádöbbenek valami másra is, és ez olyan rémülettel tölt el, hogy megfagy a vér az ereimben. A legfontosabb kérdésre sem tudom a választ.

Megfordulok, és ránézek a nagybátyámra.

– Mi történt Hudsonnal?

6.

A vámpírrulett vér nélkül nem az igazi

Finn bácsi a szemem előtt öregszik néhány évet, a tekintete eltompul, a válla legyőzötten előregörnyed.

– Tényleg nem tudjuk – válaszolja. – Az egyik pillanatban még megpróbálta megölni Jaxont, a következőben pedig…

– Eltűnt. Ahogy te is. – Jaxon keze ösztönösen megszorítja az enyémet.

– Grace nem tűnt el – javítja ki Finn bácsi. – Csak egy időre elérhetetlen lett.

Jaxon ismét közönyösen hallgatja az események összefoglalóját, nem szól közbe. Ehelyett inkább rám néz, és azt kérdezi:

– Tényleg nem emlékszel semmire?

Megvonom a vállam.

– Tényleg nem.

– Ez nagyon különös. – A nagybátyám a fejét rázza. – Idehívtunk minden kőszörnyszakértőt, akit csak találtunk. Mindegyikük egymásnak ellentmondó történeteket és tanácsokat mondott, de egyikük sem célzott arra, hogy amikor végül visszajössz, nem fogsz emlékezni arra, hol voltál. Vagy hogy mi lett belőled. – Halk a hangja, és biztos vagyok benne, hogy megnyugtatónak szánja, csakhogy minden szavától egyre idegesebb leszek.

– Szerinted valami baj van velem? – kérdezem idegesen, és a tekintetem kettőjük között cikázik.

– Nincs veled semmi baj! – mordul fel Jaxon, ami legalább annyira figyelmeztetés Finn bácsinak címezve, mint amennyire megnyugtatás számomra.

– Hát persze, hogy nincs! – ért vele egyet Finn bácsi is. – Ne is gondolj ilyenekre! Csak azt sajnálom, hogy nem készültünk fel jobban arra, hogy segítsünk neked. Ezt nem láttuk előre.

– Nem a te hibád. Csak azt kívánom, bárcsak… – Nem fejezem be a mondatot, mert megint beleütközöm abba az átkozott falba. Nekifeszülök, de nem tudom ledönteni.

– Ne erőltesd! – tanácsolja Jaxon, és ezúttal gyengéden átkarolja a vállamat.

Jó érzés – jó érezni őt –, én pedig még jobban hozzásimulok, miközben továbbra is félelem és csalódottság kavarog bennem.

– Muszáj erőltetnem – felelem, és hozzábújok. – Másképp hogy fogjuk megtudni, hol van Hudson?

Be van kapcsolva a fűtés, mégis fázom – bizonyára ez történik, ha egy lány négy hónapot tölt kővé változva –, ezért a karomat dörzsölöm, hogy felmelegedjek.

Finn bácsi néhány másodpercig engem néz, aztán dörmög valamit a bajusza alatt, és meglegyinti a kezét a levegőben. A következő pillanatban egy meleg takaró borul Jaxonra és rám.

– Jobb már? – kérdezi.

– Sokkal jobb. Köszönöm! – Szorosan magam köré csavarom a takarót.

Ezután visszaül az íróasztal sarkára.

– Őszintén szólva, Grace, mindketten nagyon féltünk attól, hogy ott van veled. De legalább annyira féltünk attól is, hogy nincs.

Az utolsó szavai még percekig súlyosan lebegnek a levegőben.

– Talán tényleg velem volt. – A puszta gondolattól, hogy Hudsonnal együtt estem csapdába, hatalmas gombóc nő a torkomban. Egy pillanatra megállok, megpróbálom lenyelni, mielőtt megkérdezném: – És ha velem volt, gondolod, hogy… visszahoztam magammal? Most is itt van?

Felváltva pillantok a nagybátyámra és Jaxonra, akik mindketten szándékosan üres arccal néznek vissza rám. Ettől a pillantástól jéggé dermed a szívem és a lelkem is. Mert ha Hudson itt van, szabadon, akkor Jaxon nincs biztonságban. Valamint senki más sem.

Felkavarodik a gyomrom, miközben töröm a fejem. Ez nem történhet meg.

Mondjátok, hogy ez nem igaz! Nem lehetek felelős azért, hogy Hudson megint kiszabadult, nem lehet, hogy én hoztam vissza ide, ahol mindenkit terrorizál, és hadsereget toboroz a született vámpírokból meg a velük szimpatizálókból.

– Ezt nem tennéd – mondja nekem végül Jaxon. – Ismerlek, Grace. Nem jöttél volna vissza, ha úgy gondolnád, hogy Hudson még mindig fenyegetést jelent.

– Egyetértek – szólal meg végül a nagybátyám is. Miközben folytatja, próbálok a szavaira koncentrálni, nem pedig az azt megelőző csendre. – Szóval tételezzük fel, hogy így van. Hogy azért jöttél vissza, mert úgy ítélted meg, hogy biztonságos. Ez pedig azt jelenti, hogy Hudson nagy valószínűséggel eltűnt, és nem kell aggódnunk miatta.

Ennek ellenére nyugtalan az arca. Hát persze hogy az. Mert bármennyire is szeretnénk azt hinni, hogy Hudson elment, van egy óriási hiba ebben az okfejtésben… nevezetesen az, hogy mindketten úgy beszélnek arról, hogy itt vagyok, mintha én döntöttem volna úgy, hogy visszajövök.

De mi van, ha nem? Ha hónapokkal ezelőtt nem tudatosan választottam azt, hogy kőszörny leszek, talán abban sem én döntöttem, hogy visszaváltozom emberré. Ha pedig ez a helyzet, akkor pontosan hol van most Hudson?

Meghalt? Kővé dermedt valamelyik párhuzamos világban?

Vagy itt rejtőzik valahol a Katmere Akadémián, és csak arra vár, mikor állhat bosszút Jaxonon?

Egyik lehetőség sem tetszik, de kétségtelenül az utolsó a legrosszabb. Végül félresöpröm, mert attól senkinek sem lesz jobb, ha most kiborulok.

Valahol viszont el kell kezdenünk, ezért úgy döntök, hogy Finn bácsi feltételezését fogadom el. Leginkább azért, mert ez sokkal jobban tetszik, mint az összes többi eshetőség.

– Jól van. Tételezzük fel, hogy ha lenne befolyásom Hudsonra, nem engedtem volna el csak úgy. És akkor most mi lesz?

– Most várunk egy kicsit. Nem aggódunk Hudson miatt, inkább veled foglalkozunk. – A nagybátyám biztatóan elmosolyodik. – Marise bármelyik percben itt lehet, és ha a vizsgálat során úgy látja, hogy egészséges vagy, akkor hagyjuk a dolgokat, hogy menjenek a maguk útján. Meglátjuk, mire emlékszel néhány nap múlva, miután ettél, pihentél, és visszatértél a megszokott napirendedhez.

– Hagyjuk, hogy a dolgok menjenek a maguk útján? – kérdezi Jaxon. A hangjából csak úgy süt ugyanaz a hitetlenkedés, amit én is érzek.

– Igen. – Most először hallok acélos keménységet a nagybátyám szavai mögött. – Grace-nek most arra van szüksége, hogy a dolgok visszatérjenek a megszokott kerékvágásba.

Szerintem elfelejti, hogy amióta betettem a lábam ebbe az iskolába, számomra az a megszokott kerékvágás, hogy egy pszichopata vámpír van a nyomomban. Azzal pedig, hogy Liát nyilvánvalóan lecseréltük Hudsonra, a dolgok semmit sem változtak. Ami enyhén szólva is lehangoló, de attól még igaz.

Esküszöm, ha könyvben olvasnám ezt a történetet, azt gondolnám, hogy kezdenek nevetségessé válni ezek a fordulatok. Csakhogy nem olvasom, számomra ez a valóság, amitől ez az egész sokkal rosszabb.

– Grace-nek arra van szüksége – javítja ki Jaxon –, hogy biztonságban érezze magát. Ami addig nem fog bekövetkezni, amíg nem gondoskodunk arról, hogy Hudson ne jelentsen fenyegetést számunkra.

– Nem, Grace-nek arra van szüksége – folytatja a nagybátyám –, hogy a megszokott életét élje tovább. Hogy biztonságot tudjon meríteni abból, hogy tudja, mi fog történni és mikor. Jobb lenne neki, ha…

– Jobb lenne neki – vágok a szavába, amikor a bosszúságom felszínre tör –, ha a nagybátyja és a barátja vele beszélgetne, nem pedig róla. Mivel valamennyire még működik az agyam, és tudjátok… van beleszólásom a saját életembe.

A javukra legyen mondva, mindketten elszégyellik magukat a verbális pofontól.

Helyes. Lehet, hogy nem vagyok vámpír vagy varázsló, de ez még nem jelenti azt, hogy szó nélkül eltűröm, hogy „a férfiak” döntéseket hozzanak helyettem az életemről. Különösen úgy, hogy mindketten láthatóan a „bugyoláljuk vattába Grace-t, és védjük meg” véleményen vannak. Ami szóba sem jöhet.

– Igazad van – ért egyet velem a nagybátyám sokkal visszafogottabb hangon. – Te mit akarsz csinálni, Grace?

Egy percig elgondolkodom.

– Azt akarom, hogy a dolgok visszatérjenek a normális kerékvágásba… vagy legalábbis annyira normálisba, amennyire egy olyan lánynak lehet, aki egy boszorkánnyal lakik, és egy vámpírral jár. Ezenkívül szeretném kideríteni, hogy mi történt Hudsonnal. Úgy érzem, meg kell találnunk őt, ha biztonságban akarunk tartani mindenkit.

– Engem kevésbé érdekel az, hogy mindenki biztonságban legyen – morogja Jaxon. – Sokkal fontosabb, hogy te biztonságban légy.

Jó szöveg, nem fogok hazudni, ezért belül egy kicsit el is olvadok. Kívül azonban kemény maradok, mert valakinek rendet kell tennie ebben a zűrzavarban, és mivel én vagyok az egyetlen, aki az első sorból nézte végig az eseményeket – még akkor is, ha nem emlékszem, mit láttam az első sorból –, ez a valaki én kell, hogy legyek.

Ökölbe szorítom a kezem a csalódottságtól, és közben tudomást sem veszek róla, milyen fájdalom hasít összeroncsolt ujjaimba. Ez fontos, nagyon fontos. Emlékeznem kell arra, mi történt Hudsonnal.

Otthagytam valahol leláncolva, ahol senkire sem jelent fenyegetést?

Vagy megszökött, és ezért van összezúzva a kezem… mert megpróbáltam megállítani?

Vagy – és ez a lehetőség tetszik a legkevésbé – rajtam alkalmazta a meggyőzőképességét, és rávett, hogy engedjem el? Ha pedig így van, miért nem emlékszem semmire?

A tudatlanság legalább annyira gyötör, mint a félelem, hogy mindenkinek csalódást okoztam.

Jaxon olyan elszántan próbált megszabadulni Hudsontól az első alkalommal! Mindent feláldozott, köztük azt a kis szeretetet is, amit az anyja esetleg iránta érzett, csak azért, hogy elpusztíthassa a testvérét… és megakadályozza, hogy Hudson elpusztítsa a világot.

Hogyan tudnék tükörbe nézni, ha rájönnék, hogy hagytam elsétálni? Hogy esélyt adtam neki, hogy továbbra is pusztítást végezzen a Katmere Akadémián és az egész világban?

Hogy lehetőséget adtam neki, hogy bántsa a fiút, akit szeretek?

Ez utóbbi tölt el a legnagyobb félelemmel, ezért rekedt hangon azt mondom:

– Meg kell találnunk őt. Ki kell derítenünk, hová ment, és gondoskodni róla, hogy másokat ne tudjon bántani.

És arra is rá kell jönnöm, miért vagyok biztos benne, hogy elfelejtek valami nagyon fontosat, ami abban a négy hónapban történt.

Mielőtt még túl késő lenne.

7.

Amit elfelejtettem, bántani fog engem… és mindenki mást is

Miután Marise megvizsgál, ami nekem óráknak tűnik, Finn bácsi végül megengedi Jaxonnak, hogy elvigyen. Abból, hogy mindkét férfi és Marise is aggódott miattam, egyértelművé vált, hogy egyikük sem vette készpénznek az egészségemet. Ami megnyugtató. Marise még azt is megnézte, nincs-e agyi sérülésem, mivel, helló, amnézia.

De hihetetlenül egészséges vagyok, leszámítva néhány horzsolást és zúzódást a kezemen, de az ápolónő úgy ítéli meg, hogy ettől még visszatérhetek a Katmere Akadémiára. A következő egészséghóbort valószínűleg az lesz, hogy négy hónapra kővé kell változni.

Miközben Jaxonnal visszasétálunk a szobámba, az agyam újra és újra lejátssza a Marise-szal folytatott beszélgetés egy részét, amikor elnézést kért amiatt, hogy nem tud többet a kőszörnyek fiziológiájáról.

Ezer év óta te vagy az első kőszörny.

Fantasztikus. Mert ki ne akarna divatot diktálni, ha alapvető fiziológiáról van szó? Ja, persze. Senki.

Nem hazudok, fogalmam sincs, hogyan dolgozzam fel ezt az információt, hogy ebben a korszakban én vagyok az egyetlen a fajtámból, ezért inkább félreteszem a „Szarok, amelyekkel ma még nem kell foglalkoznom” feliratú mappába.

Aztán egy másikba is, amire az van írva: „Kösz a figyelmeztetést, anya és apa!”

Ekkor észreveszem, hogy Jaxon nem az én szobámba vezet, hanem a toronyba, az övé felé. Meghúzom a kezét, hogy magamra vonjam a figyelmét.

– Hé, nem mehetünk a te szobádba! Először be kell ugranom az enyémbe, gyorsan le szeretnék zuhanyozni, és bekapni egy müzliszeletet, mielőtt órára megyek.

– Órára? – Jaxon arcára döbbenet ül ki. – Nem akarnál inkább pihenni?

– Biztosra veszem, hogy az elmúlt négy hónapban elég sokat „pihentem”. Most inkább vissza szeretnék rázódni az iskolába, és bepótolni, amiről lemaradtam. Két és fél hónap múlva le kell érettségiznem, ezért bele sem merek gondolni, mennyi mindent mulasztottam.

– Mindig tudtuk, hogy egyszer majd visszatérsz, Grace. – Rám mosolyog, és megszorítja a kezem. – Ezért a nagybátyád és a tanárok kidolgoztak számodra egy tervet. Neked csak találkoznod kell a tanárokkal, hogy megbeszéld a részleteket.

– Ó, hűha! Ez szuper! – Szorosan magamhoz ölelem. – Köszönöm, hogy mindenben segítesz!

Ő is megölel.

– Nem kell megköszönnöd! Ezért vagyok itt. – Megfordul, és elindulunk az én szobám felé.

– Mrs. Haversham már biztosan elküldte neked e-mailben az új órarendet. Az új félévben megváltozott, bár te… – A mondat közepén hirtelen elhallgat.

– Bár én nem voltam itt, hogy vele együtt változzak – fejezem be helyette, mert úgy döntök, nem akarom az utolsó évemből hátralevő időt azzal tölteni, hogy kerülgetjük az új valóságomat. Ez van. Minél hamarabb megtanulunk együtt élni vele, annál hamarabb térnek vissza a dolgok a normális kerékvágásba.

Engem is beleértve.

Hosszú a lista, mi mindent akarok megkérdezni Jaxontól és Macytől a kőszörnyekről. Miután megkapom a válaszokat, el kell kezdenem kidolgozni, hogyan tudok elegánsan együtt élni vele. Majd holnap. A jó oldala azonban, hogy nincsenek szarvaim. Így azért az elegáns részét sokkal könnyebb lesz megvalósítanom.

Jaxon végignéz rajtam, arra számítok, hogy megcsókol – amióta belépett a nagybátyám irodájába, másra sem vágyom, csak a csókjára –, amikor azonban hozzá hajolok, alig észrevehetően megrázza a fejét. Fáj egy kicsit az elutasítása, de aztán eszembe jut, hányan bámultak engem, amikor korábban végigmentem a folyosón.

Az több mint egy órával ezelőtt volt. Mostanra már valószínűleg elterjedt a hír, hogy a helyi kőszörny ismét ember, ezért el sem tudom képzelni, hányan néznek most minket… pedig a tanítás már elkezdődött.

És valóban, amikor befordulunk a sarkon egy oldalsó folyosóra, mindenhol embereket látok – és kivétel nélkül mindenki minket néz. Érzem, hogy már az első egy-két lépés során feszültség tölt el. De amikor Jaxon közeledik hozzájuk, lesütik a szemüket.

Jaxon átkarolja a vállamat, azután lehajtja a fejét, és közvetlen közelről a fülembe súgja:

– Ne aggódj miattuk! Miután mindenki jól megnézett, majd megnyugszanak.

Tudom, hogy igaza van: az első néhány itt töltött napom után már senki sem foglalkozott velem, hacsak nem épp Jaxonnal voltam. Jogosan feltételezem tehát, hogy ez most sem lesz másképp. Hála istennek! A közismertség nem igazán az én stílusom.

A szokásos tízperces séta helyett körülbelül öt vagy hat perc alatt érünk a szobámhoz. De még ez sem elég gyors. Még úgy sem, hogy Jaxon itt van mellettem, és átkarolja a vállamat. Magas, vékony teste az oldalamhoz préselődik.

Szeretném, ha még közelebb lenne hozzám, ha magam körül érezném a karját, és az ajkamon puha száját. Valószínűleg ő is ugyanerre gondolhat, mert miután felérünk a lépcső tetejére, sietős lépteink már-már futássá gyorsulnak. Amikor odaérünk a szobámhoz, remeg a kezem, a szívem pedig vadul ver.

Hála istennek, Macy nyitva hagyta az ajtót, mert nem vagyok biztos benne, hogy Jaxon nem tépné-e ki keretestül. Így csak benyit, előreenged, és csak egy kicsit szisszen fel, amikor Macy elvarázsolt függönye meztelen karjához ér.

– Jól van a karod? – kérdezem, miután becsukódik mögöttünk az ajtó. Őt azonban lefoglalja, hogy belülről hozzányomjon, ezért nem válaszol.

– Hiányoztál – morogja, az ajka alig egy centire van az enyémtől.

– Nekem is hiá… – Ennél többet nem tudok mondani, mert az ajka lecsap az enyémre.

8.

Szeress egy kicsit!

Nem tudtam.

Nem tudtam, mennyire hiányzott ez, mennyire hiányzott Jaxon egészen eddig a pillanatig.

Hogy a teste az enyémhez simuljon.

Hogy keze megérintse az arcomat, és az ujjai a hajamba túrjanak.

Hogy a szája felfalja az enyémet.

Az ajka, a fogai és a nyelve belülről lobbant lángra. Felébreszti bennem a vágyat. Eléri, hogy szükségem legyen rá.

Jaxonra. Csakis rá.

Közelebb húzódom hozzá, mire halk morgás tör fel a torkából. Érzem a feszültséget a testében, érzem benne ugyanazt a vágyat, ami bennem is tombol. Ennek ellenére mindvégig gyengéd marad, az ujjai simogatják a hajamat, nem húzzák, a teste körbefogja az enyémet, nem pedig leigázza.

– Az enyém vagy – súgom az ajkába, mire megborzong, és elszakítja a száját az enyémtől.

Én halkan nyöszörgök, megpróbálom visszahúzni őt, ő azonban ismét megborzong, és a vállam és a nyakam közti mélyedésbe temeti az arcát. Azután csak lélegzik – hosszú, lassú, mély lélegzeteket vesz –, mintha magába akarná szívni a lényemet.

Ismerem ezt az érzést. A kezem lejjebb siklik a derekára, és miközben simogatom, rájövök, hogy tényleg lefogyott, amíg… távol voltam.

– Sajnálom! – súgom a fülébe, ő azonban csak megrázza a fejét, és még közelebb húz magához.

– Ne sajnáld! – Puha csókokat hint végig a nyakamon. – Soha ne kérj bocsánatot azért, amin keresztülmentél! Az én hibám, hogy nem védtelek meg.

– Senki sem hibázott – mondom neki, majd hátrahajtom a fejem, hogy még jobban hozzám férjen. – Ez van és kész.

Hirtelen könnyek égetik a szememet. Pislogok, hogy visszafojtsam, Jaxon viszont tudja. A keze, ami már eddig is gyengéd volt, most egyenesen pihekönnyű lesz, miközben a karomat, a vállamat és az arcomat simogatja.

– Minden rendben lesz, Grace. Ígérem!

– Már most is rendben van. – Lenyelem a torkomban lévő gombócot. – Mert itt vagyunk, nem igaz?

– Igen. – Megcsókolja a fülem mögötti érzékeny területet. – Végre!

A lábam elgyengül, forróság söpör végig rajtam, a szívem reszket a mellkasomban. Jaxon megtart – természetesen – és azt suttogja, „szeretlek”, miközben finoman végighúzza fogait a kulcscsontomon.

Ekkor hirtelen minden megfagy bennem. A lélegzetem, a vérem, még a vágy is, ami azóta perzsel, mióta Jaxon bejött a nagybátyám irodájába. Az egész… eltűnik. Egy pillanat alatt.

Bizonyára ő is megérzi, mert hirtelen megáll. Felemeli a fejét, és óvatos, fürkésző tekintettel néz rám, amitől olyan érzésem támad, mintha valami rosszat csináltam volna.

– Grace? – kérdezi, és egy kicsit hátrébb húzódik, hogy ne érezzem túl soknak. – Jól vagy?

– Igen, igen. Jól. Csak… – Nem fejezem be a mondatot, mert nem tudom, hogy válaszoljak neki, nem tudom, mit mondjak. Mert kívánom őt. Tényleg. Csak nem tudom, hogy birkózzak meg ezzel a furcsa, kényelmetlen érzéssel, ami hirtelen szétárad bennem.

– Csak…? – Várja a válaszomat. Nem követelőző módon, inkább aggodalmasan, mintha tényleg csak meg akarna bizonyosodni róla, hogy jól vagyok.

Ez a tudat azonban tovább növeli a bennem lévő rossz érzést. A nyomás addig fokozódik, hogy úgy érzem, mintha egy rakéta lenne, ami mindjárt kilő.

– Én nem… szeretnék… úgy érzem… – Idiótának tűnök, keresem a magyarázatot, ekkor azonban hangosan megkordul a gyomrom. Jaxon arcán felismerés veszi át az aggodalom helyét.

– Uralkodnom kellett volna magamon, amíg nem ettél valamit – mondja, és hátrál még néhány lépést. – Sajnálom!

– Ne sajnáld! Én is meg akartalak csókolni. – Megszorítom a kezét, és örülök, hogy van magyarázat erre a furcsa érzésre. Az anyám mindig azt mondta, hogy az alacsony vércukorszint furcsa dolgokat művel az emberrel, én pedig csak tippelni tudok, milyen alacsony lehet az enyém, mivel már majdnem négy hónapja nem ettem. – Csak bekapok egy müzliszeletet Macy készletéből, aztán megyek órára. Neked is biztos menned kell, ugye?

– Hát persze – válaszolja, de látom, hogy kihuny a fény a szemében.

Tudom, hogy az én hibám. Tudom, hogy ő csak Jaxon, és én vagyok az, aki furcsán viselkedik. De… nem is tudom. Valahogy minden olyan furcsa, és fogalmam sincs, hogy hozhatnám helyre.

Valószínűleg csak oda kellene lépnem hozzá, és a tenyerébe simítani az arcomat, hogy tudassam vele, minden rendben van. Vagy legalább még egyszer megölelni. De egyiket sem akarom, ezért nem teszem meg. Ehelyett csak rámosolygok, és azt mondom:

– Később találkozunk?

– Persze. – Ő is rám mosolyog. – Mindenképpen.

– Ó, és valahogy elvesztettem a telefonomat. Inkább itt találkozzunk, jó?

Bólint, azután integet, és kimegy a szobából, végig a folyosón a lépcső felé.

Nézem, ahogy távolodik. Csodálom a járását, ezt a céltudatos és magabiztos, csak-a-saját-felelősségedre-köss-belém nemtörődömséget, aminek nem kellene ennyire tetszenie, mégis teljesen oda vagyok érte. Ezenkívül igazán lenyűgöz, ahogy a csinos feneke kitölti az egyenruha unalmas, fekete nadrágját.

Amikor befordul a sarkon, visszalépek a szobámba, de megállok, ő pedig rám néz a folyosó végéről. Széles mosoly ül ki az arcára, és nagyon jól áll neki. Ahogyan az is, ahogy összeráncolódik a szeme sarka, és ez a felszabadult érzés szétterjed az egész arcán.

Amikor találkozik a tekintetünk, kissé lehervad a mosolya – mintha zavarba jönne, hogy ilyen boldogságon kapták –, de túl késő. Már láttam, hogy néz ki Jaxon Vega, amikor ragyog, és kiderül, hogy tetszik. Nagyon-nagyon tetszik.

A gyomromban érzett feszültség olyan gyorsan elpárolog, ahogy jött, és hirtelen a világ legkönnyebb dolga felé dobnom a csókot, amit korábban nem tudtam odaadni neki. Tágra nyílik a szeme, amikor ezt látja, és bár nem kapja el, ami elcsépelt lenne, de rám kacsint.

Én felnevetek, becsukom az ajtót, és bemegyek a fürdőszobába zuhanyozni. Miért is ne lenne jó kedvem, amikor az a Jaxon Vega, akit én látok, ezerszer édesebb és elbűvölőbb, mint az, akit a világnak mutat?

Megnyitom a vizet, ám ekkor jeges borzongás fut végig rajtam. Mert ha kiderül, hogy én engedtem elmenekülni Hudsont, ha kiderül, hogy tényleg visszahoztam ide magammal, akkor én leszek a felelős azért, ha bántja Jaxont, és elveszi tőle a boldogságot.

Ezt semmiképpen sem engedem. Ezúttal nem. Soha többé.

9.

Remény táplálta hallucináción élek

Három samponozás és két, egész testes sikálás után végre embernek érzem magam. Olyannak, aki talán nem fog átalakulni nagydarab kőszörnyeteggé a legkisebb provokációra. A testemet és a hajamat törölközőbe csavarom (természetesen élénk rózsaszínbe – köszi, Macy), majd a telefonomért nyúlok, hogy megnézzem az időt.

De nem tudom megtenni, mert nincs telefonom. Ahh!

Ráadásul a szobában sincs óra, így elég ingerült vagyok, miközben hidratáló krémmel bekenem az arcom, és elkezdem megszárítani a hajam.

Sajnos muszáj lesz minél előbb megoldanom ezt a nincs telefonom dolgot. Részben azért, mert az egész életem a telefonomban van, másrészt pedig azért, mert tényleg muszáj lenne üzenetet küldenem Heathernek. El sem tudom képzelni, mit gondol most rólam a legjobb barátnőm – kivéve persze azt, hogy minden ok nélkül lekoptattam.

Szerencsére csak az elektronikai eszközöm hiányzik. A hátizsákom nyilvánvalóan egész idő alatt ott volt, ahol hagytam, csakúgy, mint az iskolai egyenruhám: a szekrényben. Újra bekötözöm a kezem, aztán kiveszek egy fekete szoknyát és egy lila pólóinget a szekrényből. Felveszek hozzá egy fekete harisnyát és az iskolai csizmát, majd egy kis szájfényt is teszek az ajkamra. Kifestem a szempillámat, fogom a táskámat, és elindulok az ajtó felé.

Nem tudom pontosan, hány óra lehet, de Jaxon dél körül ment el, ami azt jelenti, hogy bőven van időm odaérni az egykor kezdődő órára: misztikus építészetre.

Fogalmam sincs, hogy mit takar ez a tantárgy, de igazság szerint izgatott vagyok miatta. Habár egy részem eltöpreng, nem azért kellett-e felvennem ezt a tárgyat, mert két lábon járó példája vagyok a misztikus építészetnek.

Úgy döntök, nem foglalkozom vele, hogy talán én is a szemléltető eszközök közé tartozom, inkább kinyitom az ajtót. Végigsétálok a hosszú folyosón, a kidekorált ajtók és a falon lévő, különböző sárkányokat mintázó fekete lámpabúrák mellett.

Amikor odaérek a denevérekkel díszített ajtóhoz, szokás szerint kuncogni kezdek.

Az első nap, amikor idejöttem, úgy gondoltam, hogy egy Batman-rajongó lakik ebben a szobában, és nagyon menőnek tartottam. Most már tudom, hogy ez csak egy vámpíros vicc Jaxon legjobb barátja, Mekhi részéről, ezért még jobban tetszik. Különösen, amikor látom, hogy néhány új denevéres matricával bővítette a meglévőket.

Kettesével veszem a lépcsőfokokat, a kezemet végighúzom az aprólékosan kifaragott korláton. Annyira sietek az órára, hogy szinte túl későn veszem észre, hogy hiányzik a korlátnak – és a lépcsőnek – egy része, ezért majdnem beleesem a lyukba.

Végül sikerül megakadályoznom, és miután visszanyerem az egyensúlyomat, közelebbről is szemügyre veszem a lyuk szélét mindkét oldalon. Kormos és fekete, úgy tűnik, valamilyen nagy hőfokú tűz égette meg. Valaki bizonyára hirtelen haragra gerjedt… vagy legalábbis elvesztette az uralmát az ereje fölött.

Sárkány vagy boszorkány? – töprengek, miközben befordulok az északi folyosóra, ahol az építészeti óra lesz. Csak ők tudnak bánni a tűzzel. Ami nagyon menő, de határozottan félelmetes kicsit.

Talán rossz szemszögből közelítettem e felé az egész kőszörny-dolog felé. Nekem legalább nem kell amiatt aggódnom, hogy felgyújtom az iskolát, ha egy hatalmas kőszoborrá változom.

Megszólal a figyelmeztető jelzés a Rolling Stones Sympathy for the Devil című száma formájában – a Katmere-en ez helyettesíti a csengőt, Finn bácsi kedvence –, ezért belépek az építészeti terem ajtaján. Próbálom felmérni az elrendezést, hogy egy üres helyet találjak, de még levegőt venni sem volt időm, amikor összerezzenek, mert rájövök, hogy Flint áll közvetlenül mögöttem.

A vállamra teszi a kezét, hogy megnyugtasson, és hatalmas mosoly terül szét az arcán.

– Új lány! Visszajöttél!

– Ezt már tudtad. – A szemem forgatom az üdvözlés miatt. – Láttál korábban.

– Igen, ez igaz, de nem voltam biztos benne, hogy nem egy remény táplálta hallucináció vagy-e. – Magához ölel, és felemel a levegőbe. – Most már tudom, hogy valóságos vagy.

– Egészen pontosan miért is? – kérdezem, amikor végre letesz. Olyan meleg a teste, én pedig még mindig annyira fázom, hogy legszívesebben hozzábújnék egy második ölelésre is. Csakhogy ő az, aki nem sokkal ezelőtt megpróbált megölni. Jó, persze, neki négy hónapja volt arra, hogy továbblépjen, nekem viszont úgy tűnik, mintha csak pár nappal ezelőtt történt volna. Sőt, még az is, hogy megpróbált megfojtani az iskola alatti alagútban.

Ekkor azonban rám kacsint, és azt feleli:

– Mert senki sem jön ide önszántából, akinek nem kötelező ez a tantárgy.

10.

Egy óriási púp a hátamon

– Fantasztikus! – Rávillantom a legjobb műmosolyomat. – Mert ez aztán egyáltalán nem hangzik vészjóslóan.

– Hé, én csak őszinte vagyok. – Közelebb hajol. – Adhatok még egy tippet?

– Nem tudtam, hogy már adtál egyet – válaszolom gúnyosan.

Ezúttal, amikor elmosolyodik, fehéren csillognak a fogai, és egy kicsit hegyesnek tűnnek a barna bőre mellett. Önkéntelenül arra gondolok, mennyire hiányzott ez nekem az alatt a hosszú idő alatt.

Erről a fiúról csak úgy ordít, hogy „sárkány”, a mozgásától egészen odáig, ahogy minden mozdulatomat követi a szeme. És akkor még nem is említettem a jobb keze gyűrűsujján lévő hatalmas gyűrűt, amelyet soha nem vesz le – legalábbis amikor emberi alakban van. A gyűrű egy világoszöld kő, amelybe egy sárkányalak van gravírozva, és egy gondosan kidolgozott ezüstkeretben ül.

– Nem törődöm azzal, mennyire nem lelkesedsz, Új Lány, akkor is elmondom. Mert én ilyen típus vagyok.

– Milyen önzetlen! – helyeslek, és csettintek egyet a nyelvemmel, de közben akaratom ellenére is kedvesebben nézek rá. Egyre nehezebb folyamatosan haragudni Flintre. – Vagy várj csak! Inkább úgy értettem, hogy öldöklő. Bocsi! – Szándékosan tágra nyitom a szemem. – Ezt a két szót mindig összekeverem.

Flint kissé elpirul, az arcára a szégyen és a csodálat keveréke ül ki, majd hozzám hajol, és a fülembe súgja:

– Én is.

A szemébe nézek.

– Emlékszem.

– Igen, tudom. – Szomorúnak tűnik, de nem próbál vitatkozni velem. Nem próbál úgy tenni, mintha nem lenne meg minden jogom hozzá, hogy óvatos legyek a közelében. Ehelyett csak a padokra bök a fejével, és azt mondja: – Jobb lesz, ha inkább hátul ülsz le.

– Egészen pontosan miért? – kérdezem.

Ő csak a fejét rázza, és a védjegyévé vált széles vigyor terül szét az arcán. Félig békítőleg, félig csinálj-amit-akarsz gesztussal emeli fel a kezét.

– Ha akarsz, ülhetsz előre is. Majd rájössz.

Többet is szeretnék kérdezni, ám ekkor megszólal az utolsó csengő, és mindenki a helyére siet… a terem leghátuljába.

Szóval a tanács jogos volt, nem csak meg akart viccelni. Sajnos egy kicsit lassan reagálok, ezért egy pillanat alatt betelnek a hátsó helyek.

Úgy vélem, nem lehet annyira rossz elöl ülni, ezért elindulok a fal melletti padok felé, és kiválasztom a másodikat, mert úgy tűnik, az szabad, és az is van olyan jó, mint bármelyik másik.

Már majdnem odaérek, amikor egy vékony, kristályokkal díszített karkötős kar nyúl felém, és megállít.

– Ó, te jó isten, Grace! – Macy barátnője, Gwen int, hogy üljek mellé.

– Üdvözöllek újra itt! – Szinte kiabál, amikor leülök az előtte lévő padba. – Macyvel találkoztál már? Le fog hidalni, ha meglát!

A füle mögé teszi hosszú, fényes, fekete haját, miközben beszél, és amikor a tincs újra visszaugrik az arcába, fáradtan felsóhajt, előrehajol, és kivesz egy – szintén kristályokkal díszített – antik hajcsatot a táskájából.

– Még nem találkoztam vele. A nagybátyám szerint azóta tart a félévi vizsgája, mióta… – Félszegen elhallgatok, nem tudom, hogy fejezzem be a mondatot.

Visszajöttem?

Megint ember lettem?

Már nem vagyok kőszörny?

Micsoda zűrzavar!

Gwen együttérzőn elmosolyodik, aztán valamit suttog nekem kínaiul. Az arcán látható kifejezésből ítélve valami különleges lehet, de fogalmam sincs, hogy varázslat-e vagy áldás, esetleg valami a kettő között.

– Ez mit jelent? – súgom, miközben beballag a terembe az építészettanár. Az órarendem szerint egy bizonyos Mr. Damasen. Hatalmas termetű… legalább kétszáztíz centi magas… hosszú, vörös haja össze van fogva a tarkóján, ősi, aranyszínű szeme mintha mindent látna.

Ösztönösen kihúzom magam a padban ülve, és észreveszem, hogy a teremben mindenki más is ugyanezt teszi… kivéve Flintet, aki hosszú lábát feltette a padra, és úgy fekszik a széken, mintha egy nyugágyban lenne a Bahamákon.

Mr. Damasen ránéz, a szeme valami furcsa forgó mozgást csinál, amivel a frászt hozza rám. Flint azonban továbbra is csak vigyorog azzal a lusta sárkányvigyorral, és a kezét felemelve félig integet, félig szalutál a tanárnak.

Először úgy gondolom, hogy Mr. Damasen leharapja a fejét… talán szó szerint… végül azonban nem szól egy szót sem. Csak megrázza a fejét, és végignéz a többi jelen lévő diákon.

– Ez egy kínai közmondás, amit az anyukám mondott nekem mindig gyerekkoromban, amikor próbáltam megfejteni, milyen erőm van, és hogy hol a helyem a boszorkányok világában. „Ha a mennyország létrehozott valakit, akkor a föld majd talál neki feladatot.” – A karkötői meglepően megnyugtató hanggal koccannak össze, miközben kicsit előrehajol, és megpaskolja a karomat. – Ne légy olyan szigorú magadhoz! Majd megfejted. Csak adj egy kis időt magadnak!

A szavai fején találják a szöget. Valójában annyira betalálnak, hogy egy kicsit meg is ijedek. Egyáltalán nem tetszik a gondolat, hogy az egész iskola tudja, mit érzek. Azt gondoltam, jobban elrejtettem az érzéseimet, most azonban kétségbe vonom, mivel Gwennel csak most beszélek másodjára életemben.

– Honnan tudod?

Elmosolyodik.

– Empata vagyok és gyógyító. Ezzel foglalkozom. Neked pedig jelenleg minden jogod megvan arra, hogy kiakadj. Csak próbálj lélegezni, amíg újra szilárd talajt nem érzel a lábad alatt!

– Színleljem, amíg nem sikerül? – viccelődöm, mert gyakorlatilag ez lett a mantrám, mióta idejöttem a Katmere Akadémiára.

– Valahogy úgy – válaszolja, és halkan felnevet.

– Miss Zhou! – Mr. Damasen hangja úgy dördül végig az osztálytermen, mint valami villámcsapás. Mindent megrenget az útjában… köztük a diákok idegeit is. – Lenne szíves csatlakozni a csoport többi tagjához, és beadni a félévi munkáját? Vagy nem szeretne kreditpontot kapni?

– Dehogyisnem, Mr. Damasen. – Felemel egy élénk narancssárga színű mappát. – Itt is van.

– Ne haragudj! – súgom neki, ő viszont csak rám kacsint, és feláll, hogy odategye a mappát a többi tetejére a tanári asztalra.

– Ami pedig önt illeti, Miss Foster, örülünk, hogy visszatért! – Összerezzenek, mert Mr. Damasen hangja olyan hangosan dörög, hogy gyakorlatilag a szemem is beleremeg. Végigsétál a padok között, és megáll közvetlenül előttem, a kezében egy tankönyvet tart. – Itt van az a könyv, amire szüksége lesz az órán.

Óvatosan érte nyúlok, közben próbálom a fülemet a lehető legtávolabb tartani a szájától, ha esetleg mondani akarna még valamit. Most már pontosan tudom, miért figyelmeztetett Flint, hogy hátra üljek. Nagy kár, hogy nem tudok elszaladni a legközelebbi drogériába füldugót venni a következő órára.

Kiderül, hogy jó ötlet volt a lehető legtávolabb tartanom tőle a fülemet, mert alig veszem a kezembe a tankönyvet, máris folytatja:

– Azt a napot választotta a visszatérésre, amikor a többiek a félévi vizsgájukat írják… amire ön nyilvánvalóan nincs felkészülve. Ezért miután a többiek elkezdték írni, jöjjön az asztalomhoz Mr. Montgomeryvel! Van egy feladatom a maguk számára.

– Flinttel? – A neve úgy bukik ki belőlem, hogy nem is vagyok tudatában, hogy kimondtam. – Neki nem kell megírnia a vizsgát?

– Nem. – Flint feltűnő mozdulattal beletörli a körmeit a pólójába, aztán ráfúj, annak egyetemes jeleként, hogy „ezt már elintéztem”. – Az a diák, aki a legjobb eredményt érte el az osztályban, mentesül a vizsga alól. Ezért ráérek, hogy segítsek neked bármiben, amiben szükséges. – Amikor kimondja az utolsó szavakat, nagyon gonosz mosolyt villant rám.

Nem akarok vitatkozni a tanárral az első napon, ezért megvárom, amíg Mr. Damasen mindenkinek kiosztja a vastag vizsgafeladatsort a teremben. Miután megválaszol számtalan kérdést a vizsgával kapcsolatban, odamegyek az asztalához a terem elejébe. Flint szorosan a nyomomban van. Érzem, hogy mindenki minket bámul – vagyis engem –, ezért égni kezd az arcom. Aztán eldöntöm, hogy nem engedem, hogy bárki is hatással legyen rám, ezért egyenesen előre nézek, és úgy teszek, mintha Flint nem állna olyan közel hozzám, hogy a nyakamon érezzem a leheletét.

Mr. Damasen felmordul, amikor meglát minket, benyúl az íróasztal felső fiókjába, és elővesz egy sárga borítékot. Azután olyan hangon, amit bizonyára suttogásnak gondol, de valójában szinte kiabálás, így szól:

– Szeretném, ha körbemennének az iskolában, és lefényképeznének mindent, ami ezen a listán szerepel. Azután két héten belül juttassák el nekem a képeket. Referenciaként kell felhasználnom őket egy cikkhez, amit az Óriás Kalandok májusi kiadványába írok. – Felváltva néz ránk. – A nagybátyja azt mondta, nem jelent problémát.

Finn bácsi tényleg képes megoldani mindent… jellemző.

– Nem, nem jelent problémát, Mr. Damasen – válaszolom, leginkább azért, mert nem tudom, mi mást mondhatnék.

Ideadja nekem a borítékot, aztán türelmetlenül várja, hogy kinyissam.

– Van kérdése? – kérdezi dübörgő hangon, mihelyt rápillantok a listára.

Legalább száz, de a legtöbbnek nincs köze ahhoz, hogy mit kell csinálnom a fényképekkel. Nem, az én kérdéseim arra vonatkoznak, hogyan töltsek el másfél órát azzal a fiúval, aki nem sokkal ezelőtt meg akart ölni.

11.

Nevezz csak kőszívűnek

– Nincs kifogásod ellene? – kérdezi Flint, miután kimegyünk a folyosóra. Ez egyszer nem viccelődik, amikor felteszi a kérdést. Halálosan komoly az arca.

Igazság szerint nem tudom, hogy van-e kifogásom ellene vagy sem. Úgy értem, tudom, hogy Flint nem fog újra bántani – mivel Lia meghalt, Hudson pedig ki tudja, hol van, egyáltalán nincs oka arra, hogy megöljön. Már nem kell megakadályoznia, hogy felhasználjanak Hudson bizarr feltámasztásához. Ugyanakkor nem vagyok oda túlzottan a gondolatért, hogy egyedül legyek vele néhány (nagyon) félreeső részén az iskolának. Legalább a saját káromon tanuljak… De akkor is, a feladat az feladat. Ráadásul, ha ezt megteszem, az azt jelenti, hogy nem kell félévi vizsgát tennem, ezért mindent elkövetek, hogy elvégezzem a rám bízott munkát.

– Nincs kifogásom ellene – válaszolom neki végül, néhány kínos pillanattal később. – Csak csináljuk meg, amit kell!

– Jól van, oké. – A kezemben lévő listára mutat. – Hol akarod kezdeni?

Átadom neki a papírokat.

– Te jobban ismered az iskolát, mint én. Válassz te!

– Boldogan. – Nem mond semmit, csak elkezdi olvasni a felsorolást. Ami jó dolog, gondolom… hiszen a legkevésbé sem szeretném, ha úgy gondolná, megint jó barátok lehetünk. Ugyanakkor nem tetszik, amit érzek, miközben erre gondolok.

Nem szeretem, hogy ilyen távolság van közöttünk. Nem szeretem, hogy nem viccelődik velem, és nem ugrat engem. Az pedig még annyira sem tetszik, hogy minden egyes perc, amit itt töltünk a folyosón, egyre kínosabb ahelyett, hogy egyre kevésbé lenne az.

Hiányzik a barátom, aki pillecukrot sütött nekem a könyvtárban. Aki virágot varázsolt a semmiből. Aki felajánlotta, hogy felvisz a hátán a lépcsőn.

Ekkor eszembe jut, hogy ez a barát sosem létezett, még akkor sem, amikor megtette ezeket a dolgokat, mert közben azt tervezgette, hogy bántani fog. És ettől még rosszabbul érzem magam.

Flint rám néz Mr. Damasen listája fölött, de nem mond semmit. Amitől az egész helyzet még kínosabb. Végül pattanásig feszül közöttünk a csend, mint egy artista kifeszített kötele. Minél hosszabbra nyúlik, annál rosszabb lesz, míg végül Flint befejezi a lista olvasását, én pedig már kis híján kibújok a bőrömből.

Tudom, hogy ő is érzi, mert a velem szemben álló fiú nem ugyanaz, mint aki viccelődött velem, amikor beléptem a terembe. A hangja visszafogottabb, a viselkedése tétova. Még a tartása is más. Alacsonyabbnak és bizonytalanabbnak tűnik, mint amilyennek valaha láttam.

– Az alagút is rajta van a listán.

A szavai ott lógnak a levegőben, konganak a köztünk lévő ürességben.

– Tudom.

– Megcsinálhatom egyedül, ha akarod. – Megköszörüli a torkát, a lábát húzgálja a földön, és mindenhová néz, csak rám nem. – Te addig lefényképezhetsz valami mást, ami a listán van, én pedig lemegyek az alagútba, és gyorsan elkészítem a fotókat, amik Mr. Damasennek kellenek.

– Én nem tudok fényképezni, mert elvesztettem a telefonomat ebben az egész… – Ahelyett, hogy hangosan is kimondanám a szavakat, csak legyintek egyet, és remélem, hogy tudja, a kőszörny incidensre gondolok.

– Ó, oké. – Megköszörüli a torkát… körülbelül negyedszer egy percen belül. – Úgy értem, attól én még le tudok menni az alagútba egyedül. Te csak várj meg itt, aztán a többit majd együtt fotózzuk le.

Megrázom a fejem.

– Nem foglak rákényszeríteni, hogy megtedd.

– Nem kényszerítesz semmire, Grace. Magamtól ajánlottam fel.

– Nos, nem kértem, hogy ajánld fel. Elvégre én kapok rá jegyet.

– Ez igaz, de én voltam igazi seggfej, ezért ha nem akarsz lemenni velem abba az átkozott alagútba, teljes mértékben megértem, oké?

Hátrahőkölök a szavai hallatán, mert megdöbbent ez a felelősségvállalás. Ugyanakkor egy kicsit fel is bosszant, mert olyan nyeglén mondja, mintha valami baj lenne azzal, hogy szeretném megvédeni magam. Az, hogy tudom, úgy érezte, nem volt más választása – sőt azt is tudom, hogy valószínűleg nem tudta volna megölni Liát anélkül, hogy háborút robbantott volna ki a sárkányok és a vámpírok között – nem menti fel az alól, amit tett.

– Tudod, mit? Tényleg igazi seggfej voltál. Sőt, több is mint seggfej. Én viselem még mindig a testemen a karmaid nyomát, szóval mi a francért viselkedsz hirtelen te úgy, mint aki szomorú és sérült? Te voltál a borzalmasan rossz barát, nem pedig fordítva!

Összevonja a szemöldökét.

– Szerinted én nem tudom? Azt hiszed, nem azzal töltöttem az elmúlt négy hónapot, hogy átgondoljam, hányszor vertelek át?

– Őszintén szólva nem tudom, mit csináltál négy hónapon keresztül. Én egy nyomorult kőben ragadtam, ha esetleg elfelejtetted volna.

Erre hirtelen eltűnik belőle a tűz, a válla előregörnyed.

– Nem felejtettem el. És ez tényleg nagyon nagy szívás.

– Az. Ez az egész zűrzavar az. Azt hittem, a barátom vagy. Azt hittem…

– A barátod voltam. Most is az lehetek, ha megengeded. Tudom, hogy már bocsánatot kértem, és tudom, hogy bármit is mondok vagy teszek, az nem teszi jóvá azt, amit elkövettem… bármennyi büntetést mért is rám Foster. De esküszöm, Grace, soha többé nem teszek ilyesmit! Esküszöm, hogy soha többé nem bántalak!

Nem a szavai győznek meg, hogy adjak neki még egy esélyt, habár azok is elég meggyőzőek. Inkább az, ahogy mondja őket, mintha a barátságunk neki is számítana. Mintha neki is ugyanannyira hiányoznék, mint ahogy nekem hiányzik.

Mert tényleg hiányzik. Nem akarom azt hinni, hogy az a sok pillanat, ami nekem sokat jelentett, neki nem számított semmit. Nem akarom azt gondolni, hogy életem legnagyobb hibáját követem el, ezért ahelyett, hogy elküldeném a pokolba, ahelyett, hogy azt mondanám, már túl késő, és nem adok neki újabb esélyt, így szólok:

– Azt jól teszed, mert ha még egyszer elkövetsz valami hasonlót, nem kell azzal fáradnod, hogy megölsz, mert ígérem, hogy én kaplak el először!

Az egész arca felderül, és az a nevetségesen széles mosoly ül ki rá, aminek sosem tudtam ellenállni.

– Megegyeztünk. Ha megpróbállak megölni, minden jogod meglesz arra, hogy te is megpróbálj megölni engem.

– Nem lesz abban semmiféle próbálkozás – közlöm vele, és a tőlem telhető legáthatóbb tekintettel nézek rá. – Csak halál. A te halálod.

A szívére teszi a kezét, és eljátssza, hogy megrémül.

– Tudod, mit? Nagyon meggyőzően mondtad. A végén még elhiszem, hogy komolyan gondolod. – Ekkor kiszélesedik a mosolya.

– Nagyon is komolyan gondolom. Próbára akarsz tenni?

– Dehogyis! Ott voltam a folyosón, amikor kővé változtál. Láttam, mi történt Hudsonnal – feleli. – Nagyon belevaló csaj lettél, Grace.

– Már elnézést, de én mindig is belevaló csaj voltam. Csak túlságosan lefoglalt az, hogy megölj, ezért nem vetted észre. – Nagyon nehéz megvetően nézni valakire, aki magasabb, mint te, de itt, ebben a pillanatban büszkén állapítom meg, hogy sikerült.

– Most már észrevettem. – A szemöldökét húzgálja. – És nagyon tetszik.

Felsóhajtok.

– Na igen, azért ne legyél oda érte túlságosan! Ez – kettőnk között mutogatok – még csak próbaidős dolog. Szóval ne szúrd el!

Csípőre teszi a kezét, nagy terpeszben áll, mintha felkészülne rá, hogy kivéd egy nagy ütést.

– Nem fogom! – ígéri meg, és a hangja meglepően komoly.

Egy percig a szemébe nézek, aztán bólintok és a mosoly, amit azóta próbálok elfojtani magamban, amióta viszontláttam, végre eléri a szememet is.

– Helyes. Most pedig visszatérhetnénk a feladatra? Vagy itt állunk egész nap, és az érzéseinkről beszélgetünk?

– Azta! – Megjátssza, hogy tágra nyílt szemmel mered rám. – A lány kőszörnnyé változik, és hirtelen máris kőszívű lesz.

– Azta! – Én is ugyanilyen tágra nyílt szemmel nézek rá. – A srác sárkánnyá változik, és máris nevetséges lesz.

– Az nem a sárkány felem, bébi. Az csakis én vagyok.

Bosszankodom, ugyanakkor nem tudom visszafogni magam, hogy ne vigyorogjak a dilis viselkedésén. Tényleg nagyon jó érzés újra viccelődni vele.

– Nem szívesen hívom fel rá a figyelmed, bébi, de lefogadom, hogy ez mind a két feled egyszerre.

Flint úgy tesz, mint aki elájul, én pedig kihasználom az alkalmat, és kikapom a listát a kezéből. Van annyi eszem, hogy tudjam, ha nem fogom munkára azonnal ezt a srácot, soha nem fogjuk befejezni a feladatot. És mivel minden kreditpontra szükségem van, nagyon fontos, hogy minél hamarabb nekilássunk.

Újra átfutom a listát – ezúttal sokkal tisztább fejjel –, és rájövök, hogy van egy nagyon komoly problémánk.

– Bizonyos részek elég magasan vannak. Azokat biztosan nem tudjuk elég jól lefényképezni, hogy megfeleljenek a kutatáshoz.

Flint azonban csak kacsint egyet, és gonoszul elmosolyodik.

– Ugye emlékszel rá, hogy a sárkányok tudnak repülni?

Ó, édes istenem, nem! Megrázom a fejem.

– Sajnálom, de a kettőnk közti bizalom még csak egy vékony cérnaszál. Szó sem lehet róla, hogy megengedjem, hogy a levegőbe emelj!

Erre hangosan elneveti magát.

– Hát jó, ünneprontó! Akkor ma csak a könnyűekkel foglalkozunk. De valamelyik nap biztos, hogy elviszlek repülni.

Megborzongok, és majdnem eszembe jut a legutóbbi alkalom, amikor elvitt repülni – a karmai között –, de nem akarom tönkretenni az újonnan kötött fegyverszünetet.

– Ahhoz még sokat kell győzködnöd.

– Állok szolgálatára, hölgyem! – mondja, és összeráncolja a homlokát, mire önkéntelenül elnevetem magam. Olyan vicces, hogy képtelenség komolyan venni.

Tréfálkozva megbököm a vállát, de istenem, talán nem is én vagyok itt a kőszörny! Olyan kemény, mintha tényleg kőből lenne.

– Gyerünk, add ide a telefonodat, és lássunk végre munkához, te seggfej! – ugratom, mire gyorsan átnyújtja nekem a mobilját.

Amikor megfordulok, látom, hogy Jaxon néz minket koromfekete tekintettel.

12.

#Harcosok Klubja

– Már vége az órának? – kérdezi Jaxon, és tekintetéből a mi-a-franc érzés olvasható ki.

– Még nem. – Egy jó nagy lépésnyit távolodom Flinttől. Nem azért, mert kényelmetlenül érzem magam amiatt, amit Jaxon mondott vagy tett, hanem azért, mert belegondolok, én hogy érezném magam, ha hirtelen őt találnám a folyosón egy szuper dögös, szuper elbűvölő sárkánnyal bizalmasan összebújva beszélgetni. Bármilyen ártatlan dologról legyen is szó. – Csak a csoport félévi vizsgát ír, és Flint mentesült alóla, ezért a tanár kijelölte mellém segítőnek egy tanításon kívüli projekthez, amivel megszerezhetem ugyanazt a kreditpontot.

Flint lazán nekitámaszkodik a kőfalnak a vállával, és keresztbe teszi a lábát a bokájánál, mintha a világon semmi gondja sem lenne.

Jaxon tekintete el sem mozdul rólam.

– Ez nagyszerű. Legalább kevesebbet kell bepótolnod, ami miatt annyira aggódtál, ugye? – kérdezi mosolyogva, de csak a szája mosolyog. A szeme nem. Bár az is lehet, hogy csak üldözési mániám van.

– Pontosan. Már csak azt remélem, hogy a többi tanár is olyan jó fej lesz, mint Mr. Damasen.

– Damasen? – ismétli meg Jaxon, és meglepetten felnevet. – Szerintem még soha senki nem jellemezte őt úgy ebben az iskolában, hogy jó fej.

– Ugye? – szól közbe Flint. – Én is ugyanezt mondtam neki. Az a férfi egy szörnyeteg.

Jaxon nem válaszol neki, sőt még csak rá sem néz.

Ami egyáltalán nem kínos.

– Nos, én kedvelem. Úgy értem, oké, igen, nagyon hangosan beszél, de nem értem, mi olyan nagy szám ebben.

– A fickó egy óriás.

– Tudom! – Elkerekedik a szemem, amikor elképzelem az építészettanárt. – Ő a leghatalmasabb ember, akit valaha láttam.

– Mert óriás – ismétli meg Jaxon, és ezúttal nem lehet nem meghallani, mennyire kihangsúlyozza az utolsó szót.

– Várjunk csak! – Az agyam erősen dolgozik, hogy felfogja, amit mond. – Amikor azt mondod, „óriás”… nem úgy érted, hogy „nagydarab ember”. Úgy érted…

– Hogy óriás. – Eltűnik a szeméből a maradék jeges érzés, helyére jókedvű melegség kerül, és végre a feszültség is elillan a testtartásából.

– Úgy érted, az az „emberszagot érzek” típusú óriás?

– Sokkal inkább a „gyerekeket eszek” típusú, de igen. Legalább a mesét eltaláltad.

– Tényleg? – megrázom a fejem, és próbálom megemészteni ezt az új információt.

– Most komolyan, Grace – ismétli meg Flint. – Damasen egy óriás. A lakásában van egy csomó csont, a problémás diákok csontjai, ami ezt bizonyítja.

Hirtelen Flint felé kapom a fejem.

– Micsoda?

– De ne aggódj! – folytatja. – Foster nem engedi, hogy az eminens diákokat megegye, szóval nem lesz semmi baj.

Flint elszántan próbál komoly arcot vágni, miközben én riadtan bámulok rá, végül azonban nem bírja tovább. Elvigyorodik, és amikor összehúzom a szemem, a vigyora hangos, szívből jövő nevetéssé változik.

– Ó, te jó isten! Látnod kellett volna, milyen arcot vágtál! – Jaxonra pillant, mintha szeretne osztozni vele a viccen, ő azonban még mindig nem hajlandó ránézni.

Flint tekintetében hirtelen szomorúság villan meg, de azonnal elrejti egy nagy, bárgyú mosoly mögé, ezért nem is vagyok benne biztos, hogy láttam-e egyáltalán.

– Olyan gonosz vagy! – korholom Flintet, és oldalba bököm a könyökömmel. – Hogy tehetted ezt velem? – Jaxonhoz fordulok. – Damasen tényleg óriás?

– Igen, az. De nem eszik embereket. – Egy pillanatra elhallgat, és végre ránéz Flintre. – Már nem.

– Már nem? – Hátrahőkölök, annyira megijedek, de aztán meglátom Jaxon szemében a huncut szikrát. – Ó, istenem! Ez nagyon nem vicces! Miért szórakoztok velem?

– Azt gondoltam, a barátodként ez a feladatom – válaszolja, de közben mosolyog.

– Az, hogy a frászt hozod rám?

– Hogy ugratlak. – Felemeli a kezét, és az ujja köré csavarja egyik göndör hajfürtömet.

– Biztos vagyok benne, hogy csak bizonyítani szeretne valamit, Grace. – Flint hanyagul átfogja a vállamat, és egyértelműen provokáló tekintettel néz Jaxonra. – A barátod nem örült, amikor megtudta, hogy talán lovagolni fogsz rajtam.

– Flint! – Rövid időn belül már másodszor marad tátva a szám. – Miért mondod ezt így? – Jaxon felé pördülök. – Úgy érti, hogy a sárkányán. Talán lovagolni fogok a sárkányán!

Flint a szemöldökét húzgálja.

– Pontosan.

Annyira zavarba jövök az akaratlanul is kétértelmű mondatom miatt, hogy az arcom bizonyára rákvörös.

– Flint! Hagyd abba!

Nincs időm arra kérni, hogy magyarázza meg, mert Jaxon karja ütésre lendül… és behúz egyet Flintnek.

13.

Üss csak meg még egyszer

Hosszú másodpercekig mintha lassított felvételként látnám az egész világot.

Flint feje olyan erősen rándul hátra a nyakán, hogy több lépést is hátrál.

Időközben Jaxon leengedi a karját, és egy kicsit oldalra biccenti a fejét, úgy néz Flintre összehúzott szemmel, miközben azt várja, mit fog reagálni egykori legjobb barátja.

Én pedig csak állok kettőjük között, a tekintetem egyikről a másikra ugrál, és igyekszem rájönni, mit is kellene ilyenkor csinálnom. Kiabáljak rá Jaxonra? Vagy Flintre? Menjek el, és hagyjam, hogy ők ketten megöljék egymást, mert, most komolyan? Ennyi tesztoszteront! Ahh!

Mielőtt bármiféle döntést hozhatnék, Flint kiegyenesedik. Visszatartom a lélegzetem, mert arra számítok, hogy itt, a folyosó közepén ráront Jaxonra. Szokás szerint azonban ismét meglep. Ahelyett, hogy kézzel, ököllel vagy tűzzel támadna rá, egyszerűen csak felemeli a kezét, letörli a vért az alsó ajkáról, és közben mereven Jaxont nézi. A szemében olyan gonosz csillogás látszik, amit nem igazán tudok hova tenni.

Amikor pedig megszólal, a szavai legalább olyan váratlanok, mint a többi reakciója.

– Meglepsz, Vega. Soha nem voltál az a típus, aki váratlanul üt.

Jaxon felvonja egyik szemöldökét.

– Talán meg kellene nézned a szó jelentését, Montgomery. Nem váratlan az az ütés, amiről tudod, hogy jönni fog, mert szándékosan kiprovokáltad.

Flint felnevet, de nem fordítja el a tekintetét. Ahogy Jaxon sem, így mereven farkasszemet néznek egymással egy ideig. Olyan sok minden örvénylik a felszín alatt kettejük között, hogy úgy érzem, engem is magába szippant. Csak állok ott, próbálom megérteni, valójában mi is történik. Mi az, amit nem vettem észre. Mert határozottan lemaradtam valamiről. Aztán úgy döntök, hogy nem érdekel. Ha ők ketten a mellüket és egymást akarják verni, akkor nem fogok az útjukba állni. De az biztos, hogy nem is maradok itt végignézni.

– Tudod, mit? Miközben ti ketten kitaláljátok, hogy mi ez – kettejük között mutogatok –, én megyek, és elvégzem a feladatot. Majd később visszajövök, hogy visszaadjam a telefonodat, Flint.

Megfordulok, anélkül távozom, hogy bármit mondanék Jaxonnak, és éppen ez az, ami felkelti a figyelmét. Utolér, a derekam köré fonja a karját, majd magához húz, amivel véget vet dühös trappolásomnak.

– Nem kell többé kölcsönkérned a telefonját – mondja, közvetlenül a fülembe suttogva.

Most nagyon nem ezt kellett volna mondania, és ezt egy pillantással a tudtára is adom.

– A telefonját kérem kölcsön, Jaxon, nem a „sárkányán lovagolok”. – A levegőben mutatom az idézőjelet, hogy kihangsúlyozzam, milyen nevetséges ez az egész. – Nem nagy ügy.

Jaxon felsóhajt.

– Nem érdekel, hogy kölcsönveszed-e Flint telefonját vagy sem. Csak gondoltam, inkább a sajátodat szeretnéd használni. – A szabad kezével kivesz egy telefont a hátizsákja első zsebéből, és átnyújtja.

A mobilra pillantok, aztán újra vissza rá.

– Ez nem az én telefonom. Az enyém tengerpartos tokban van, és… – Hirtelen elhallgatok, mert rájövök az igazságra. – Várjunk csak egy percet! Azt akarod mondani, hogy vettél nekem egy új telefont? – Rám néz, a szeméből egyértelműen sugárzik, hogy „nyilvánvalóan”.

– Mikor? Próbáltam rájönni, honnan szerezhetnék egyet, miközben a semmi közepén lakunk, te viszont nemcsak, hogy egy óra alatt vettél nekem egy újat, de közben még a félévi vizsgádat is megírtad. Hogy lehetséges ez egyáltalán?

Vállat von.

– Nem tudom. Tudod, régebb óta vagyok itt, mint te. Ismerem a trükköket.

– Ez egyértelmű. De nekem is megtaníthattad volna ezt a trükköt. Akkor én is beszerezhettem volna magamnak egy telefont.

– Szívesen veszek neked telefont, Grace. Tekintsd üdvözlő ajándéknak!

– Már adtál nekem üdvözlő ajándékot. Magadat. – A vállára hajtom a fejem, az orromat izmos, meleg nyakához dugom, és próbálok visszaemlékezni arra, mit akarok mondani. Még mindig narancs- és friss víz illata van, és miközben magamba szívom, lecsillapítja az idegességet a gyomromban, amiről nem is tudtam, hogy ott van.

– Azt hiszem, nem akarom, hogy úgy érezd, ajándékokat kell venned nekem. Mert ez nem így van. – Csak annyira húzódom el, hogy belenézzek a szemébe. – Ezt te is tudod, ugye?

Megrázza a fejét, és zavartan néz rám.

– Okéééééééé.

Flint még mindig hallótávolságon belül van – valószínűleg nézte, ahogy elmegyünk –, ezért Jaxon néhány méterrel előrébb behúz egy alkóvba.

– Ezt most miért mondod?

A megfelelő szavakat keresem, és ekkor döbbenek rá, valójában mennyire nem ismerjük egymást.

– Engem nem úgy neveltek, hogy így költsem a pénzt. Az a nyaklánc és most ez… – Lenézek a kezemben tartott telefonra. – Vadonatúj iPhone, ráadásul a legújabb modell. Ez túl sok, és nem akarom, hogy azt gondold, csak azért vagyok veled, mert ilyeneket veszel nekem.

– Ez túl sok információ egy mondatban, ezért szükségem van néhány percre, hogy mindet átgondoljam. De először is… – A blézerem zsebébe csúsztatja az új telefont, azután kiveszi Flint mobilját ernyedt kezemből. Kihajol az alkóvból a folyosóra. – Hé, Montgomery! – Megvárja, amíg Flint felé fordul, és várakozó arckifejezéssel néz rá. Ekkor elkiáltja magát: – Kapd el! – Tökéletes ívben odadobja neki a telefont.

Flint felmutatja a középső ujját, miközben elkapja, mire Jaxon felnevet.

Esküszöm, sohasem fogom megérteni ezt a két srácot.

Jaxon még mindig nevet, úgy fordul vissza hozzám, és egy pillanatra önkéntelenül is eszembe jut az a fiú, akivel négy hónappal ezelőtt találkoztam. Az a Jaxon sosem nevetett, sosem mosolygott, pláne nem viccelődött. Elrejtőzött rosszalló arckifejezése mögé, a sebhelyét elrejtette túl hosszú haja alá, most pedig nézzenek rá!

Nem vagyok olyan hiú, hogy azt gondoljam, csakis én vagyok a felelős ezért a változásért, de hálás vagyok, hogy részt vállalhattam belőle, és előhívhattam őt a sötétből.

Megmentettem, ahogy ő is megmentett engem.

– Oké, most pedig térjünk vissza arra, amit mondtál! – folytatja, azután továbbmegyünk, és befordulunk a bejárati ajtó felé vezető folyosóra. – Először is lehet, hogy ez túlságosan öntelten hangzik, de igaz: én nem igazán törődöm a pénzzel. Nagyon régóta élek, és nagyon sok van belőle, ez tény. Őszintén szólva pedig, bár talán te nem így látod, mostanáig nagyon visszafogtam magam.

Benyúlok a zsebembe, és kiveszem azt a több mint ezer dolláros telefont, amit most kaptam tőle.

– Ez visszafogott?

– Fogalmad sincs, mennyire. – Nagyon szexis módon félig megvonja a vállát. – Az egész világot megvenném neked, ha engednéd.

Már éppen el akarok sütni egy viccet, hogy már megtette, de túlságosan komoly arcot vág ahhoz, hogy kimondjam. Aztán úgy nyúl a kezemért és szorítja meg, mintha mentőkötél lenne. De persze én is ugyanígy kapaszkodom belé, ebbe a fiúba, aki mindig ilyen heves érzelmeket vált ki belőlem.

– Jaxon…

– Igen?

– Semmi. – Megrázom a fejem. – Csak Jaxon.

Elmosolyodik, és amikor találkozik a tekintetünk, esküszöm, elfelejtem, hogy kell lélegzetet venni. Nem is tudom összeszedni magam, amíg azt nem mondja:

– Gyere, fejezzük be ezt a fényképezést, mielőtt kicsengetnek!

– Ja igen. A képek.

– Hogy te milyen lelkes vagy! – Oldalról rám sandít, miközben befordulunk a sarkon, és felvonja mindkét szemöldökét. – Ez fontos, nem? Úgy értem, nem valami más miatt akarsz Flinten lovagolni, ugye?

– Micsoda? – Hirtelen felé kapom a fejem, és már éppen le akarom szidni, amikor látom, hogy némán nevet. – Ó! Ezt szándékosan csináltad!

– Micsodát? – kérdezi ártatlan arckifejezéssel, leszámítva a huncut csillogást a szemében, amit nem is próbál elrejteni.

– Te egy…

El akarok húzódni, ő azonban átkarolja a vállamat, és erősen magához szorít. Így csupán egyetlen dolgot tehetek: a könyökömmel a gyomrába ütök.

Természetesen meg sem rezdül, csak még jobban nevet, és azt feleli:

– Én egy?

– Már nem is tudom! Csak… – Megrázom a fejem, és széttárom a kezem. – Nem is tudom, mit csináljak veled.

– Dehogyisnem!

Lehajol, hogy megcsókoljon, és úgy kellene éreznem, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga. Szerelmes vagyok ebbe a fiúba, ő is szerelmes belém, és egyszerűen imádom megcsókolni. Amikor azonban a szája az enyémhez közelít, az egész testem önállósítja magát és megdermed. A szívverésem felgyorsul… de nem jó értelemben… a gyomrom pedig kavarogni kezd.

Megpróbálom eltitkolni, de ő Jaxon, mindig többet lát, mint amennyit szeretnék, hogy lásson. Ezért ahelyett, hogy megcsókolna, ahogy szeretné, elfordítja a fejét, és puha, édes puszit nyom az arcomra.

– Sajnálom! – mondom neki. Gyűlölöm, ami bennem zajlik, gyűlölöm, hogy nem tudjuk ott folytatni, ahol négy hónappal ezelőtt abbahagytuk.

Azt pedig még jobban gyűlölöm, hogy én verek éket kettőnk közé, miközben Jaxon egész végig csodálatosan viselkedett.

– Ne sajnáld! Nagyon sok mindenen mentél keresztül. Tudok várni.

– Éppen erről van szó. Nem kellene várnod.

– Grace! – Felemeli az egyik kezét, és a tenyerébe fogja az arcomat. – Százhuszonegy napot töltöttél kőbe zárva, hogy biztonságban tarts minket. Ha úgy gondolod, hogy nem tudok még egy kicsit várni, amíg újra felszabadultan velem lehetsz, akkor fogalmad sincs róla, mennyire szeretlek.

Elakad a lélegzetem, megremeg a szívem és minden valószínűség szerint a lelkem is.

– Jaxon! – Alig tudom kimondani a nevét, olyan gombóc nő a torkomban.

Ő azonban csak a fejét rázza.

– Egy örökkévalóság óta várok rád, Grace. Kibírom még egy kis ideig.

Hozzáhajolok, hogy megcsókoljam, ám ekkor a kellemes érzés átalakul valami mássá. Valamivé, amitől izzadni kezd a tenyerem, és rémület szorítja össze a torkomat.

14.

Gyanús dolgok

A gyomrom összeszorul, a szemem könnybe lábad, és elfelejtem, hogyan kell levegőt venni.

Mert nem amiatt aggódom, hogy Jaxonnak mennyi ideig kell várnia, hanem azért, hogy valaha is készen állok-e rá. Hogy megtalálom-e a visszavezető utat ehhez a gyönyörű fiúhoz, aki ilyen könnyedén elrabolta a szívem.

Ilyen totálisan.

És önkéntelenül is elgondolkodom rajta, mi lehet bennem, ami miatt így érzem magam. Persze voltak alkalmak, amikor hallottam egy veszélyre figyelmeztető hangot, ami megmondta, hogy mit csináljak olyan helyzetekben, amikor teljesen tanácstalan voltam. Olyan helyzetekben, amikről nem is gondoltam volna, hogy valaha megtapasztalom.

Akkoriban teljesen biztos voltam benne, hogy ez a hang csak valami véletlenszerű gondolat, megragadt valami a tudatalattimban, amit a tudatos elmém nem vett észre. Most viszont arra gondolok, talán ez a kőszörny énem hangja volt a fejemben. Flint egyszer említette, hogy a sárkányának saját érzései vannak, és a gondolatait el tudja különíteni az emberi gondolataitól. Vajon ugyanígy van a kőszörnyeknél is?

Hirtelen indokolatlan haragra gerjedek a semmiből. A bennem lévő kőszörny miatt. Lia és Hudson miatt. A sors miatt, ami úgy alakított mindent, hogy ide jussunk, ehhez a pillanathoz.

Kinyitom a szám, hogy mondjak valamit, nem is tudom, mit – valamit, bármit, ami megmagyarázza Jaxonnak ezeket a furcsa érzéseket –, ő azonban megrázza a fejét, mielőtt egy szót is szólhatnék.

– Semmi baj.

– De igen…

– Nem! – válaszolja határozottan. – Alig négy órája jöttél vissza. Adj magadnak egy kis időt!

Mielőtt bármit felelhetnék, ismét megszólal a csengő.

Másodpercek múlva lila-fekete egyenruhás diákok árasztják el a folyosót. Nagy ívben elkerülnek minket – természetesen, mivel Jaxon is itt van velem –, ám ez nem jelenti azt, hogy ne bámulnának. Vagy suttognának a szájuk elé tett kezükbe, miközben elmennek mellettünk, és úgy merednének ránk, mintha kiállított próbababák lennénk.

Jaxon vonakodva elhúzódik tőlem.

– Mi lesz a következő órád? – kérdezi, és elengedi a kezem.

– Rajz. De először fel kell szaladnom a szobámba átöltözni, hogy a kinti úton mehessek át.

– Jól van. – Hátralép tőlem, sötét szemében megértés csillog.

– Majd szólj, amikor úgy döntesz, hogy a rövidebb úton mész! Nem kellene egyedül lenned. Legalábbis az első alkalommal.

Már éppen azt akarom válaszolni neki, hogy nem nagy ügy, de nem szólalok meg. Mert igenis nagy ügy.

És mert nem akarok egyedül lemenni oda, nem akarok elmenni az ajtó előtt, ami abba a helyiségbe vezet, ahol majdnem valódi emberáldozat lett belőlem a gyilkos szándékú Lia és még gyilkosabb barátja, Hudson miatt.

Ezért tiltakozás helyett inkább csak azt felelem:

– Köszönöm! – azután lábujjhegyre állok, és megpuszilom az arcát.

Néhány méterre tőlünk hangos visítás hangzik fel, ezért gyorsan szétrebbenünk.

– ÓÓÓÓÓÓÓÓ! GRAAAAAAAAACE!

Bárhol felismerném ezt a visítást, ezért szomorúan rámosolygok Jaxonra, hátrálok néhány lépést, épp mielőtt az unokatestvérem, Macy elemi erővel nekem csapódik.

Átölel, teljesen rám tapad és gyakorlatilag ugrándozik, miközben azt kiabálja:

– Tényleg itt vagy! Nem mertem elhinni, amíg a saját szememmel nem láttalak! Mindenhol téged kerestelek!

Jaxon rám kacsint, és azt tátogja, hogy Később majd írj! azután beáll az elhaladó embertömegbe.

Bólintok, és megfordulok, hogy megöleljem Macyt, sőt én is elkezdek le-fel ugrándozni vele. Miközben szorosan magához ölel, akaratlanul is hálás vagyok neki. Arra gondolok, mennyire hiányzott ez nekem, habár eddig a pillanatig nem is tudtam, hogy így érzek.

– Hogy vagy? Jól? Hogy érzed magad? Jól nézel ki! Milyen órád lesz most? Nem tudod kihagyni? Legalább egy vödörnyi Cherry Garcia fagyi van apa fagyasztójába rejtve. Hetek óta gyűjtögetem, arra vártam, hogy visszatérj.

Elhúzódik, rám vigyorog, aztán megint előredől és még lelkesebben ölel magához.

– Annyira örülök, hogy visszajöttél, Grace! Nagyon-nagyon hiányoztál!

– Te is hiányoztál nekem, Mace! – mondom, miután végül elenged. És mivel fogalmam sincs, hogy a nyolcmillió kérdésem és megjegyzésem közül melyikkel kezdjem, kimondom az első dolgot, ami eszembe jut: – Más a hajad.

– Micsoda? Ja, igen. – Rám vigyorog, és végighúzza kezét rövid, rózsaszín, pixie stílusú frizuráján. – Néhány héttel ezelőtt vágattam le, amikor annyira hiányoztál. Ez egyfajta tisztelgés volt előtted, tudod.

Hát persze hogy az, mert még mindig azt hiszi, hogy az élénk rózsaszín a kedvenc színem…

– Csodásan nézel ki – mondom neki, mert így van. És mert gyakorlatilag ő a legnagyszerűbb unokatestvér és barát, akit egy lány csak kívánhat magának.

– Szóval milyen órád lesz a következő? – kérdezi, és magával húz az előcsarnokon át a lépcső felé. – Mert szerintem nem kellene bemenned, inkább gyere fel a szobánkba!

– Neked nem lesz most órád?

– De igen, de azon csak ismétlünk a pénteki vizsgára. – Legyint egyet. – Simán kihagyhatom a kedvenc unokatestvérem kedvéért.

– Na igen, de a kedvenc unokatestvérednek most rajzórája lesz, és azt hiszem, azt nem kellene kihagynom. Ki kell derítenem, van-e valami, amivel bepótolhatom a kiesett időt. – Szomorúan nézek rá. – Nem akarom megismételni az utolsó évemet.

– Ha engem kérdezel, nem kellene bepótolnod semmit. Úgy értem, helló, hiszen megmentetted a világot, vagyis csillagos ötöst érdemelsz mindenből. Örökre.

Nevetek, mert lehetetlen megállítani, ha Macy egyszer beindul.

Most pedig határozottan beindult.

– Nem kifejezetten úgy nevezném, hogy megmentettem a világot.

– De megszabadultál Hudsontól, nem? Az elég közel van hozzá.

Görcsbe rándul a gyomrom. Mert éppen ez az. Nem tudom, hogy megszabadultam-e tőle vagy sem. Nem tudom, hogy meghalt-e, vagy a világuralmat tervezgeti ismét, vagy megrekedt valahol a kettő között.

És amíg meg nem tudom, kényelmetlenül érint, ha valaki úgy gondolja, hogy olyasmit tettem, amivel „megmentettem a világot”. Amennyire én tudom, csak rontottam a helyzeten.

– Fogalmam sincs, hogy hol van most Hudson – ismerem be végül.

Macy szeme elkerekedik, de uralkodik magán, és mosolyt ragaszt az arcára.

– Nem itt, és ez nekem elég. – Ismét megölel, ezúttal egy kicsit kevésbé lelkesen. – Szóval mit mondasz? Fagyi a szobában?

Ránézek az új telefonra, amit Jaxon adott, és látom, hogy csak tizenöt percem maradt odaérni a rajzórára. Nagyon szeretnék órára menni, annak ellenére, milyen csábító a gondolat, hogy visszamenjünk a szobánkba, és Macy elmondjon mindent, ami azalatt történt, amíg nem voltam itt.

– Mi lenne, ha kompromisszumot kötnénk? – kérdezem, és visszateszem a telefont a zsebembe. – Én elmegyek rajzra, te pedig az utolsó órádra, és ötkor találkozunk a szobánkban, hogy fagyit együnk. Oké?

Felvonja egyik szemöldökét, úgy néz rám.

– De ott leszel, ugye? Nem fogsz lerázni a helyi vámpírfőnök miatt?

Ismét kibukik belőlem a nevetés, mert nem tudom megállni. Hogy is tudnám, amikor ilyen hihetetlenül csodásan viselkedik?

– Felhívom Jaxont, és megmondom neki, hogy így nevezted.

– Csak nyugodtan! – mondja. – De inkább csak az után tedd, hogy megettük a fagyit! Olyan sok mesélnivalóm van! Ráadásul mindent tudni akarok arról is, hogy milyen kőszörnynek lenni!

Felsóhajtok.

– Arról én is.

– Ja, tényleg. Apa mondta, hogy gond van a memóriáddal. – Lekonyul az orra, de a szomorú kifejezés csak néhány másodpercig tart, azután lerázza magáról. – Jól van, akkor arról mesélsz majd, milyen volt újra találkozni életed párjával. – Álmodozó kifejezés sugárzik a szeméből. – Olyan szerencsés vagy, hogy ilyen fiatalon megtaláltad Jaxont! Legtöbbünknek sokkal többet kell várnia rá.

Életem párja. A szó szinte felrobban bennem, visszhangzik minden egyes porcikámból. Amióta visszajöttem, nem is igazán gondoltam rá. Most viszont, hogy Macy szóba hozta, legalább egymillió kérdésem van ezzel kapcsolatban. Úgy értem, tudom, hogy Jaxon a párom, de ez mindig is olyan elvont dolog volt számomra. Épp azelőtt hallottam ezt a kifejezést, hogy kőszörny lettem, és nem volt igazán időm arra, hogy átgondoljam, mert rögtön kővé változtam.

Ugyanakkor kényelmetlen érzést is okoz, hogy ennyire le vagyok maradva, ezért úgy döntök, hogy nem veszek tudomást a világról – és az érzéseimről –, amíg nem tudok beszélni Macyvel és Jaxonnal. Vagy nem megyek el a könyvtárba, hogy én magam nézzek utána.

– Indulnom kell – mondom Macynek, és ezúttal én ölelem meg őt. – El fogok késni a rajzóráról.

– Jól van, rendben. – Az ölelése most is ugyanolyan lelkes, mint mindig. – Én a szobában leszek a fagyival együtt pontosan négy óra ötvenkilenc perckor. Számítok rá, hogy te is ott leszel!

– Cserkészbecsszó! – Felemelem a kezem, és remélem, hogy hasonlít ahhoz a három ujjal tett eskühöz.

Macyt azonban nem nyűgözi le. Csak megrázza a fejét, és felnevet.

– Ne engedd Jaxonnak, hogy addig bármi gyanús dologba belekeverjen!

– Gyanús dologba? – ismétlem meg, mert amikor már azt gondolom, hogy Macy nem képes még hihetetlenebb… és csodálatosabb… lenni, akkor mindig tesz valamit, amitől meggondolom magam.

– Pontosan tudod, miről beszélek. – Felvonja a szemöldökét, és sokat sejtetően néz rám. – De ha akarod, kimondom én neked itt az előcsarnok kellős közepén. Nem szabad megengedned, hogy Jaxon felvigyen a toronyszobájába és…

– Oké, oké, értem! – válaszolom neki lángoló arccal.

Ő viszont olyan hangosan ejtette ki az utolsó szavakat, hogy szerintem Jaxon szobájáig is elhallatszott, ezért körülöttünk most nagyon sokan vigyorognak.

– Rajz. Rajzórára megyek. Most.

Gyorsan felszaladok a szobámba, hogy átöltözzek, azután kisietek az oldalsó ajtón a fagyos márciusi levegőbe, és közben önkéntelenül is arra gondolok, Jaxon vajon bepróbálkozik-e bármilyen „gyanús dologgal”. És hogy vajon miért van annyira ez ellen a kőszörny énem.

15.

Játsszuk azt, hogy megkeressük

az őrült gyilkost

A rajzóra nagyon jól telik – dr. MacCleary elmondja, mi volt a félév első két feladata, azután megkér, hogy dolgozzak a harmadikon: egy festményen, ami megmutatja a belső énemet. És mivel mindig is a rajz volt az, ami segített nekem megfejteni a világot, örömmel látok neki a feladatnak.

Általában sok időt szánok arra, hogy megtervezzem a kompozíciót, a fény forrását, most azonban egy órát töltök azzal, hogy képtelen semmiségeket firkáljak, ezért úgy döntök, csessze meg, nem érdekel. Fogom az ecsetet, és az utolsó fél órát arra fordítom, hogy szabad kezet adjak a tudatalattimnak a vásznon. Végül kavargó kék háttér kerekedik ki belőle, ami úgy néz ki, mint Van Gogh és Kandinsky keveréke.

Nem a szokásos stílusom, na persze az sem, hogy egy vámpírral járjak, és kőszörnnyé változzak, szóval… folytatom tovább.

Egy bizonyos ponton várnom kell, és hagyni, hogy megszáradjanak a színek, ezért kiveszem a hátizsákomból a laptopomat, bejelentkezem a vezeték nélküli szolgáltatói fiókomba, és aktiválom az új telefonomat. Percekkel később több tucat üzenet árasztja el a képernyőt.

Gyorsan elkezdem átnézni Heather üzeneteit. Az elsők még úgy kezdődnek, hogy „Hogy vagy?”, azután egyre aggodalmasabbak lesznek és végül szomorúak, „Remélem, azért nem írtál vissza, mert annyira szereted az új iskoládat. Csak tudd, hogy én itt vagyok, ha valamikor barátra van szükséged. És nagyon örülnék legalább egy jelnek, hogy élsz még”.

Hivatalosan is én vagyok a legrosszabb barát a föld kerekén. Egy kicsit remeg a kezem, amikor végre elküldöm azt a régóta esedékes üzenetet Heathernek.

Én: Ó, te jó isten, annnnnnnnyira sajnálom!

Én: Hosszú történet. Elvesztettem a telefonomat, és Alaszka teljesen lezár télen.

Én: Most kaptam egy újat, és nagyon sajnálom. Beszélünk FaceTime-on a héten?

Nem tudom, mi mást mondhatnék még azon kívül, hogy a legpocsékabb barátnő díj nyilvánvalóan nekem jár. Gyűlölöm, hogy nem mondhatom el neki az igazat, azt a gondolatot viszont még jobban, hogy elveszíthetem. Csak remélem, hogy visszaír, amikor látja az üzenetemet.

A hátizsákomba teszem a telefont, és folytatom a festést, amiről kezdem azt gondolni, hogy valami szobaszerűség.

Ezt leszámítva, a rajzóra teljes mértékben eseménytelenül telik – valamint a visszatérés a szobámba is. Hála istennek! Úgy értem, oké, az emberek még mindig bámulnak, de az elmúlt másfél órában valamikor eldöntöttem, hogy a „csessze meg, nem érdekel” stílust nem csak a rajzórán fogom alkalmazni. Így amikor elsétálok egy csapat boszorkány mellett, akik még csak le sem halkítják a hangjukat, miközben rólam beszélnek – bizonyítva azt, hogy rosszindulatú lányok mindenhol vannak –, csak mosolygok és dobok nekik egy puszit.

Egyébként is, miért kellene kínosan éreznem magam?

Négy óra harmincegyre visszaérek a szobámba, és úgy gondolom, lesz még tíz percem megírni a „Keressük meg a mániákus gyilkost” feladatlistámat, mielőtt Macy visszajön, de abban a pillanatban, hogy kinyitom az ajtót, egy hatalmas adag konfetti záporozik rám.

Lesöpröm magamról a színes papírdarabkákat, majd becsukom magam mögött az ajtót, és tisztában vagyok vele, hogy egész este ezt fogom szedegetni a hajamból. Talán még holnap is. Ennek ellenére teli szájjal vigyorgok Macyre, aki már átöltözött egy lila ujjatlan pólóba és a kedvenc pizsamanadrágjába – természetesen batikolt és szivárványszínű. Elpakolt az íróasztaláról, leterítette egy pótlepedővel (szintén szivárványszínű), azután svédasztalos módon kitett egy csomó doboz jégkrémet, Skittles cukorkát és Dr. Peppers üdítőt medvecukros szívószállal.

– Úgy gondoltam, ha meg akarjuk ünnepelni a visszatérésedet, akkor csináljuk stílusosan – mondja rám kacsintva, azután elindítja a telefonján Harry Styles Watermelon Sugar című számát. – Táncolj! – kiáltja, én pedig megteszem, mert Macy olyan dolgokra is rá tud venni, amiket senki más kedvéért nem csinálnék. Ráadásul a zene annyira emlékeztet a Katmere-en töltött első estémre, hogy nem tudok nemet mondani. Őrület, hogy ez már majdnem négy hónappal ezelőtt történt. Az pedig még nagyobb őrület, hogy valahogy még régebbnek tűnik, ugyanakkor sokkal rövidebbnek is.

Amikor a zene végül véget ér, lerúgom a cipőmet, és az ágyra rogyom.

– Ööö, nem hinném! Arcpakolás következik… van itt két új maszk, amit már nagyon szeretnék kipróbálni – mondja, és megfogja a kezem, majd megpróbál felhúzni az ágyról. Amikor nem vagyok hajlandó megmozdulni, felsóhajt, és bemegy a fürdőszobába a mosdókagylóhoz. – Gyere már! Az egyikünk majdnem négy hónapig szilárd kő volt.

– És ez mit jelent? – kérdezem, miközben szörnyű gondolat villan fel bennem. – Csinál valamit a bőröddel az, ha kőszörny vagy?

Macy leengedi maga elől az arcmaszkokat, amelyeket úgy tanulmányoz, mintha azokon lenne a Szent Grálhoz vezető térkép.

– Ezt miből gondolod?

– Úgy értem, egy időben nagyon sok gótikus székesegyházat láttam. A kőszörnyek nem igazán a legszebb teremtmények.

– Igen, de te nem néztél ki szörnyetegnek. – Ha lehet, még a korábbinál is zavartabb arcot vág.

– Honnan tudod? Lehet, hogy van szarvam meg karmom és ki tudja még, micsodám. – Megborzongok a gondolatra… és eszembe jut, hogy Jaxon is látott ilyen alakban.

– Tényleg van szarvad, de nagyon cuki.

Egy pillanat alatt felülök.

– Várj csak! Te láttál engem?

Nem tudom, miért, de egy kicsit felháborodok ezen a híren. Vagyis, ugye nem hagytak kiállítva a folyosó közepén vagy ilyesmi? Elakad a lélegzetem, amikor eszembe jut még valami szörnyűség. Vajon minden gonosz lánynak van rólam fényképe a telefonján?

– Hát persze, hogy láttalak. Hónapokig a könyvtár hátsó szobájában voltál, azelőtt pedig apa irodájában.

A megkönnyebbüléstől elernyed a vállam. Na igen. Ez elég logikus.

Megfogadom, hogy nem kérdezem meg, mert nem számít. Végül azonban erősebbnek bizonyul nálam a kíváncsiság, és nem tudom megállni:

– Hogy néztem ki?

– Hogy érted ezt? Úgy, mint egy kőször… – Elhallgat, és összehúzza a szemét. – Várjunk csak! Azt akarod mondani, hogy sem Jaxon, sem apa nem mutatott neked fényképet arról, hogy néztél ki kőszörnyként?

– Hát persze, hogy nem mutattak! Hogy is tudtak volna, amikor én… – Felemelem a kezem, úgy mutatom, hogyan ember vagyok, nem pedig kő.

– Ez komoly? – kérdezi Macy. – Szerinted én nem csináltam rólad legalább egy tucat fényképet? A vagány kőszörny unokatestvéremről? Ugyan kérlek!

– Micsoda? Neked fényképeid vannak rólam?

– Hát persze, hogy vannak! Te vagy a világegyetem legklasszabb teremtménye. Miért ne fotóztalak volna le? – Előveszi a telefonját. – Akarod látni?

A gyomrom megremeg egy kicsit, pillangók kezdenek repkedni benne, ám ezúttal semmi közük Jaxonhoz vagy a Katmere Akadémiához, kizárólag ahhoz, vajon mit fogok látni azon a képen. És tudom, hogy nem kellene foglalkoznom azzal, hogy nézek ki, mivel ez egyáltalán nem fontos, ha a dolgok nagyobb összefüggését nézzük. De nem tehetek róla. Úgy tűnik, hogy szarvaim vannak.

– Igen. Igen, nagyon szeretném látni.

Behunyom a szemem, úgy nyúlok a telefonért.

Nagy levegőt veszek, bent tartom öt másodpercig, azután lassan kifújom. Majd veszek még egy nagy levegőt, és ugyanezt csinálom.

Amikor végül készen állok – vagyis amennyire a körülményekhez képest készen állhatok – megnézni, micsoda szörnyűség fog elém tárulni, kinyitom a szemem, és rápillantok a képre.

16.

Nincs abban semmi, ha egy kicsit

felszarvaztak

Hatalmasat dobban a szívem, amikor megpillantom a képet, amit Macy kiválasztott. Szentséges ég… tényleg kőszörny vagyok! Azt hiszem, eddig a pillanatig egy kis részem nem hitte el, hogy ez tényleg igaz.

Pedig itt vagyok, teljes kőszörny valómban.

És bár még mindig nagyon meg vagyok döbbenve, be kell vallanom, hogy korántsem tűnök annyira visszataszítónak, mint amilyennek gondoltam magam.

Hála istennek!

Kiderül, hogy kőszörny alakban egyáltalán nem is látszom szörnyetegnek. Igazság szerint sokkal inkább hasonlítok… saját magamra. Ugyanaz a hosszú, göndör haj. Ugyanaz a hegyes kis áll. Még a nagy mellem és a nevetségesen alacsony termetem is megegyezik. Én vagyok az… csak világosszürke kőből.

Úgy értem, igaz, azért van rajtam néhány extra. Mint például azok a rövid szarvak a homlokomon, amik egy kicsit hátrafelé ívelnek. Egy hatalmas, menő szárny, amely legalább akkora, mint én magam. És a viszonylag rövid karmok az ujjaim végén.

Viszont nincs farkam. Higgyék el, alaposan megnéztem. Köszönöm, univerzum!

A szarvakat el tudom fogadni. Nem örömmel, de meg tudok vele birkózni, amíg nem kell hozzászoknom ahhoz, hogy farkam is van.

Macy ad egy percet, igazából jó néhány percet, végül megszólal:

– Látod? Elképesztően jól nézel ki. Nagyon vagány!

– Úgy nézek ki, mint egy szobor. – Felvonom az egyik szemöldökömet. – Bár gondolom, meg tudok nyerni egy csatát úgy, hogy kivárom, amíg véget ér. Unalom, légy a kardom!

Macy megvonja a vállát, aztán fog egy Dr. Pepper üdítőt, és egy eperízű cukorkával töltött szívószálon keresztül issza.

– Biztos vagyok benne, hogy a kőszörnyeknek is van egy csomó klassz képességük – meglegyinti a kezét, mire egy másik üdítős doboz indul el felém a levegőben.

– Látod? – Elveszem az innivalómat a levegőből, aztán iszom egy nagy kortyot szintén egy epres szívószálon keresztül, mert kőszörny vagyok, nem állat. – Te ilyen klassz dolgokat tudsz csinálni, csak meglegyinted az ujjadat, és máris kisminkeled magad. Én viszont csak…

– Megmentetted a világot?

A szememet forgatom.

– Biztosra veszem, hogy ez egy kissé túlzás.

– Én pedig biztosra veszem, hogy nem tudsz eleget arról, ki vagy mi vagy, hogy eldönthesd, túlzás-e vagy sem. Grace, kőszörnynek lenni… – Hirtelen elhallgat, hosszan kifújja a levegőt, és beletúr bizarr, rózsaszínű hajába. – Kőszörnynek lenni a világ legklasszabb dolga.

– Honnan tudod? Marise szerint ezer éve nincsenek kőszörnyek.

– Pont ez az! Ezt akarom elmondani. Egyedi vagy! Hát nem őrült jó?

Nem, nem igazán. Sosem szerettem a figyelem középpontjában lenni. De annyira már ismerem Macyt – és az arcán látható kifejezést –, hogy tudjam, nem szállhatok vitába vele.

Ennek ellenére nem tudom megállni, hogy ki ne mondjam:

– Az „őrült jó” is túlzás egy kissé.

– Nem az. Mindenki így gondolja.

– A mindenki alatt magadat és az apádat érted? – viccelődöm.

– Nem, úgy értem, hogy mindenki! Láttak téged, és… – Félbehagyja a mondatot, és hirtelen élénk érdeklődést tanúsít az üdítője iránt.

Ez rosszat jelent. Nagyon rosszat.

– Egészen pontosan hány ember látott engem, Macy? Azt mondtad, az apád irodájában voltam, azután pedig eldugva a könyvtárban.

– Így is volt! De meg kell értened: majdnem négy hónapig voltál kőbe zárva. Apa és Jaxon eszüket vesztették az aggodalomtól.

– Azt hittem, azt mondtad, kőszörnynek lenni klassz dolog.

– Kőszörnynek lenni, tényleg klassz. De kőszörny alakban ragadni… már nem annyira. Mindent megpróbáltak, hogy visszaváltoztassanak… és a „minden” azt jelenti, hogy kikérték a világ minden szakértőjének a véleményét, akit csak találtak. A szakértők viszont látni akartak téged, mert nem hitték el, hogy tényleg kőszörny vagy. Úgy gondolták, csak megátkozott valami boszorkány vagy szirén vagy ilyesmi. Aztán amikor elterjedt a híre, hogy tényleg kőszörny vagy… nos, akkor már tényleg mindenki látni akart, mielőtt tanácsot adott volna.

Felállok, és járkálni kezdek a szobában.

– És akkor? Mindannyian iderepültek Alaszkába, hogy személyesen vizsgáljanak meg?

– Hát persze! – Fáradt tekintetet vet rám. – Úgy érzem, nem fogod fel teljesen ezt az egész te-vagy-az-egyetlen-a-világegyetemben dolgot. A szakértők a holdra is elrepültek volna, ha ott kellett volna megnézniük téged. Nem beszélve arról, hogy Jaxon és az apám a holdra is elvitték volna őket, ha úgy gondolták volna, hogy ez segít rajtad.

Ezt értem. Egyfajta kicsavarodott módon még érthető is. Ugyanakkor nem tudom legyőzni magamban az undort, hogy az emberek úgy vizsgáltak meg engem, hogy nem voltam magamnál. Jaxon és a nagybátyám pedig megengedték nekik.

Nem arról van szó, hogy nem értem, miért tették. Arra gondolok, ha a szüleim túlélték volna az autóbalesetet, kómában feküdtek volna vagy ilyesmi, és orvosi kezelésre szorultak volna, én is bármit megtettem volna, hogy megkapják.

De nem fogok hazudni, úgy érzem, hogy ezáltal még valamit elveszítettem.

Még valamit, amit nem engedhettem volna meg magamnak, hogy elveszítsek.

Abbahagyom a járkálást, és legyőzötten lerogyok az ágyamra.

– Grace! – Macy odajön hozzám, leül mellém, és most először tűnik aggodalmasnak, mióta összefutottunk a folyosón. – Jól vagy? Tudom, hogy sok ez így, de esküszöm, hogy jó dolog! Adnod kellene neki egy esélyt.

– És mi a helyzet a memóriámmal? – Lenyelem a gombócot a torkomban, mert nem sírok mások előtt, még a legjobb barátom előtt sem. – Mi van, ha sosem tér vissza? Tudom, hogy kővé változtam, de talán azért nem emlékszem semmire, mert nincs is mire emlékeznem.

Macy megrázza a fejét.

– Ezt nem hiszem.

– Éppen ez az. Én sem. – Fél tucatszor szeretnék megszólalni, aztán ugyanennyiszer nem teszem, mert semmit nem érzek helyesnek, amit mondhatnék.

Macy egy ideig hallgat, azután megfogja és megszorítja a kezemet.

– Próbáljunk meg apránként haladni néhány napig! Nézzük meg, mi jön vissza, miközben visszazökkensz a megszokott ritmusba! Ígérem, minden rendben lesz! – Biztatóan elmosolyodik. – Oké?

Bólintok, mert lassan kezd ellazulni a gyomromat órák óta összehúzó görcs.

– Oké.

– Helyes! – Huncut mosolyt villant rám. – Most pedig tegyük fel azokat a maszkokat! Elmondok minden pletykát, amiből kimaradtál, azután te is elmeséled, milyen érzés megtalálni életed párját.

17.

Csőlátás

Nem tudok aludni.

Nem tudom, hogy azért-e, mert az elmúlt négy hónapot alvással töltöttem, vagy amiatt, ami ma történt. Vagy talán a kettő együtt.

Valószínűleg a kettő együtt.

Ez történik azzal, aki elveszíti az emlékezetét, és megtudja, hogy a fiú, akibe szerelmes, valójában az élete párja, vagyis az a fiú – az a férfi –, akivel egész hátralevő életét el fogja tölteni.

Macy nagyon lelkes volt emiatt, hosszan beszélt arról, milyen szerencsés vagyok, hogy már tizenhét éves koromban megtaláltam Jaxont. Így nem kell olyan seggfejekkel járnom, mint Cam – ő és Cam szakítottak, méghozzá csúnyán, mialatt én szobor voltam –, és miközben várok, nem kell azon aggódnom, hogy talán sosem találom meg a páromat (nyilvánvalóan ez gyakrabban megtörténik, mint amennyiszer kellene). Nekem van párom, és Macy szerint ez körülbelül a legjobb dolog a világon. Annál is jobb, hogy újra ember lettem. Még annál is, hogy egyszer visszakapom az emlékeimet.

Elvégre a párválasztás örökre szól, miközben szinte semmi más nem – vagy legalábbis tegnap este ezt mondta nekem újra meg újra.

És értem én. Tényleg. Szeretem Jaxont. Körülbelül az első perctől fogva, de vajon ez azért van, mert szeretem, vagy az összekapcsolódás fonala miatt, ami állítólag az első érintésnél létesült közöttünk?

Ami azt jelenti, hogy… mi van? Azon az első napon a sakkasztal mellett, amikor olyan szörnyen viselkedett velem, én pedig megérintettem a sebhelyes arcát, akkor kapcsolódtunk össze? Mielőtt bármelyikünknek is fogalma lett volna a másikról? Mielőtt egyáltalán kedveltük volna egymást?

Lenyelem a torkomba nőtt gombócot. Mielőtt bármelyikünk is választhatott volna?

Egyelőre nem vagyok hajlandó azzal foglalkozni, hogy Jaxon már az első érintésnél tudta, de nem mondta el nekem. Ezt a kis ínyencséget is elteszem a „Dolgok, amelyekkel ma még nem kell foglalkoznom” feliratú mappába. Mire véget ér ez az egész felfordulás, ez a mappa valószínűleg egy egész iratszekrénnyé fog bővülni.

Inkább megpróbálom felfogni, hogy egyáltalán mit jelent az, hogy megtaláltam életem párját. Úgy értem, elméletben értem. Elég urban fantasyt és ifjúsági könyvet olvastam ahhoz, hogy megértsem, az összekapcsolódás fonala a legjobb dolog, ami két ember között létesülhet. Csakhogy megérteni és szembesülni vele, hogy Jaxon és köztem ez történt… az két teljesen különböző dolog. Túl sok.

Na persze, ez az egész túl sok.

Olyan sok, hogy nem tudok aludni tőle. Talán annyira sok, hogy nem is tudok megbirkózni vele. Nem tudom.

Megnézem a telefonomat, és észreveszem, hogy Heather korábban visszaírt nekem. Lassan kifújom a levegőt, amikor elolvasom az üzenetét. Azt szeretné, ha jövő héten beszélnénk FaceTime-on, én pedig gyorsan írok egy választ, hogy akkor ezt lefixáltuk. Ezután néhány percig egy híroldalt olvasgatok, próbálom bepótolni, miről maradtam le az elmúlt négy hónapban. Kiderül, hogy nagyon sokról. Végül azonban megunom a híreket, és a mellkasomra teszem a telefont, miközben a mennyezetet bámulom.

De nem feküdhetek itt egész éjjel, nem hagyhatom, hogy a kőszörnység, az emlékezetvesztés és az összekapcsolódás végtelenített felvételként peregjen a fejemben. Tévéznék, de nem akarom zavarni Macyt. Késő van, majdnem éjjel kettő, neki pedig holnap félévi vizsgája lesz. Ami azt jelenti, hogy ki kell mennem innen.

Kiszállok az ágyból, próbálom a lehető legkisebb zajt csapni, miközben kiveszek egy kapucnis pulóvert a szekrényből – a kastély hideg és huzatos éjszaka. Ezután belebújok a kedvenc, margaréta mintás Vans cipőmbe, és lábujjhegyen, nagyon halkan az ajtóhoz tipegek.

Egy pillanatig habozom, amikor kinyitom – legutóbb, amikor az éjszaka közepén a kastélyban kóboroltam, majdnem kidobtak a hóra. Határozottan nem akarom, hogy ez ismét megtörténjen. Életem párja vagy nem, nem várhatom el Jaxontól, hogy mindig megmentsen, valahányszor bajba kerülök.

Nem mintha úgy gondolnám, hogy ma este repesne a boldogságtól, ha megmenthet. Különösen, mivel fáradtságra hivatkozva lemondtam a vele való találkozást.

A dolgok azonban most másképp állnak, mint négy hónappal ezelőtt. Egyrészt senkinek sincs oka arra, hogy megöljön, másrészt pedig, még ha meg is akarná tenni, szándékosan senki sem támadna Jaxon Vega párjára. Különösen azután, hogy Jaxon majdnem kiszívta Cole összes vérét, amiért rám akarta ejteni a csillárt.

Ráadásul most már kőszörny vagyok. Ha bárki megpróbálna bántani, egyszerűen csak kővé válok. Milyen izgalmasan hangzik! Természetesen fogalmam sincs, ezt hogy csináljam. De ez is egy olyan dolog, amivel majd máskor foglalkozom.

Mielőtt meggondolhatnám magam, kimegyek a szobából, végig a folyosón… de nem tudom, hová. A lábam viszont, úgy tűnik, tudja azt, amit az agyam nem, mert nemsokára az alagúthoz vezető keskeny folyosó bejáratánál állok.

Egy részem nevetségesnek tartja, hogy egyedül menjek le oda – vagy hogy egyáltalán lemenjek, ami azt illeti. Még ma délután sem akartam lemenni Flinttel azok után, milyen sok rossz történt velem legutóbb, amikor ott jártam.

De nem vagyok úgy öltözve, hogy kimehessek a kastélyból, és hirtelen csupán egyetlen dologra vágyom mindennél jobban: a festményemen dolgozni. A rajzterembe pedig csak az alagúton át tudok eljutni, vagyis… úgy tűnik, mégiscsak be kell lépnem újra arra a helyre, ahol majdnem meghaltam.

Úgy vélem, az lesz a legjobb módszer, hogy túljussak az alagúton, ha gyorsan átsietek rajta – egyenesen átmegyek, semmi kitérő, semmi mellékút. Belépek az egyre keskenyedő és egyre sötétebb folyosóra, majd úgy sietek rajta, amilyen gyorsan csak tudok. A szívem hangosan dörömböl a mellkasomban, de nem engedem, hogy lassítsak.

Végül elérek a cellákhoz, a nyikorgó ajtók és az ősrégi láncok helyiségébe.

Mivel egyedül vagyok itt, nincs senki, aki siettessen, ezért megállok, hogy alaposabban is megnézzem őket. Éjszaka, egyedül még hátborzongatóbbak, mint nappal. Pedig nappal is épp elég félelmetesek.

Öt cella áll egymás mellett, mindegyiken vasrácsos ajtó van, minden ajtón régi lakat lóg, de mindegyik lakat zárva van (és nem látom jelét kulcsnak), vagyis senkit nem lehet véletlenül bezárni valamelyik cellába… vagy ha már itt tartunk, nem véletlenül.

Maguk a cellák hatalmas kövekből épültek, mindegyik körülbelül egy sárkányláb széles (vagy legalábbis Flint lábának szélessége, mert ő az egyetlen sárkány, akit valaha láttam), és arra gondolok, van-e ennek különösebb oka, vagy csak a képzeletem ragadott el. Bárhogy is legyen, a kövek feketék és recés felületűek, és nem kicsit baljóslatú kinézetűek.

Na persze a cellákban minden baljós kinézetű – különösen az a három bilincs, amely mélyen a falba van erősítve. Az egész hely, és a lakatok korából ítélve arra számítok, hogy a bilincsek is nagyon rossz állapotban vannak.

De nincsenek. Mindegyik fényes ezüst, rozsdának vagy a kornak nyoma sincs rajtuk. Emiatt elgondolkodom, vajon milyen régiek lehetnek. És miért van szüksége a Katmere Akadémiának – amit a nagybátyám vezet, az ég szerelmére – olyan vastag bilincsekre, amelyek még egy tomboló dinoszauruszt is képesek lennének féken tartani? Vagy, tudod, egy sárkányt, vérfarkast vagy vámpírt…

Mivel ez a gondolat egy nagyon nyugtalanító útra vezet, amelyen ma este nem akarok végigmenni, meggyőzöm magam, hogy biztosan van rá logikus magyarázat – amelyben nem szerepel az, hogy ki tudja, milyen hosszú időre ide zárják a diákokat, ebbe a jéghideg börtönbe.

Úgy vélem, elfogy a bátorságom, ha tovább maradok itt, és ilyeneken töprengek, ezért veszek egy mély lélegzetet, és belépek az ötödik cellába, abba, ahol az alagútba vezető titkos ajtó van.

Miközben belépek, hozzáérek az ajtón lévő lakathoz. Csak hogy biztos legyek benne, zárva van, és egyetlen vérfarkas sem jöhet, és zárhat be az alagútba.

Ám amint hozzáérek, kinyílik, a lakat pedig a kezembe esik.

Nem egészen ilyen magabiztosságfokozó dologra vágytam, főleg, hogy tudom, hogy zárva volt. Tudom.

Most már tényleg megijedek. A pulóverem zsebébe csúsztatom a lakatot – semmiképpen sem fogom itt hagyni az ajtón, amíg biztonságban vissza nem érek a rajzteremből, hogy visszamenjek a szobámba. Ezután lehajolok, és beütöm a kódot, amit Flint tanított nekem hónapokkal ezelőtt.

Amint lenyomom az utolsó számot is, kinyílik az ajtó, mint mindig, amikor lejöttem ide. Csakhogy a többi alkalommal mindig valaki mással voltam, és ettől valahogy kevésbé tűnt félelmetesnek ez a hely.

Ugyanakkor eszembe jut, hogy a négy ember közül, akikkel az alagútban jártam, kettő szó szerint meg akart ölni itt. Így már sokkal jobb lehetőségnek tűnik, hogy egyedül vagyok.

Eldöntöm, hogy vagy abbahagyom, hogy a frászt hozom magamra, vagy visszamegyek a szobámba, ezért bemegyek az ajtón. Igyekszem nem tudomást venni róla, hogy az összes gyertya ég a fali tartókban és a csillárokban.

Mondjuk még szerencse, hogy világítanak. Nem mintha fel tudnám kapcsolni a villanyt, és fénnyel árasztani el ezt a helyet. Habár szeretném. A csontból készült csillár sokkal félelmetesebb most, hogy tudom, valódi csontokból van, nem pedig csak egy diákprojekt keretében készült.

Egy pillanatra arra gondolok, hogy hagyom az egészet. Inkább visszamegyek a szobámba, pokolba ezzel az alagúttal! Sokkal jobb lesz a mennyezetet bámulni az ágyam fölött, mint egyedül végigmenni a párizsi katakombák Katmere-beli utánzatán.

Csakhogy a festés iránti vágy egyre nő bennem, amióta csak kijöttem a szobámból. Szinte már érzem a kezemben az ecsetet, és az olajfesték szúrós szagát a vásznon.

Különben is, ha most engedem, hogy az alagút és az itteni emlékek elijesszenek, nem tudom, képes leszek-e valaha is újra összeszedni a bátorságomat és visszajönni.

Ezzel a gondolattal előveszem a telefonomat, megnyitom a korábban letöltött zenei programot, és kiválasztom az egyik legvidámabb lejátszási listámat – a Nyári szomorútlanság nevűt – és az I’m Born to Run tölti meg a csendet körülöttem. Nehéz félni, miközben az American Authors együttes arról énekel, hogy úgy akarja élni az életét, mintha sohasem lenne elég. Ez egy pontosan ide illő himnusz!

Így végül azt teszem, amit az együttes is javasol: futok. Nem lassan kocogok, hanem teljes erőmből szaladok, nem foglalkozom vele, hogy a tengerszint feletti magasság miatt ég a tüdőm, és legszívesebben szétrobbanna.

Nem érdekel semmi, csak az, hogy átjussak ezen a hátborzongató helyen, amilyen gyorsan csak lehetséges.

Nem is lassítok, amíg be nem érek a rajzteremhez vezető emelkedő alagútszakaszba. Miután odaérek az ajtóhoz, ami nincs bezárva, benyitok, és majdnem felbukom a saját lábamban, olyan gyorsan akarok bemenni.

Az első dolgom az, hogy felkapcsolom a villanyt. A kapcsoló az ajtó bal oldalán van. A második pedig, hogy amilyen erősen csak tudom, becsapom az ajtót, és ráfordítom a kulcsot. Tudom, hogy dr. MacCleary mindig nyitva hagyja, hátha valamelyik diák ihletet kap és idejön, de amennyire én tudom, ő nem menekült meg mostanában attól, hogy emberáldozat legyen. Úgy vélem, emiatt egy kicsit elnézőbb lehet velem.

Különben is, ha valaki más is olyan nevetséges dologra vállalkozik, hogy idejön, majd bekopog. Ha biztosan tudom, hogy nem akar megölni, boldogan beengedem.

Lehet, hogy üldözési mániám van. Csakhogy négy hónappal ezelőtt nem voltam eléggé paranoiás, és emiatt olyan vakációban részesültem, amire utólag nem emlékszem, ráadásul saját szarvat is növesztettem.

Nem fogom még egyszer elkövetni ugyanezt a hibát.

Miután egy percig lihegek, leveszem a polcokról a festékeket, amelyekre szükségem lesz, majd bemegyek a terembe. Már pontosan tudom, milyennek akarom látni a befejezett hátteret, és hogy mit kell tennem ahhoz, hogy megvalósítsam.

A Katmere Akadémia szörnyei kis szerencsével háttérbe vonulnak, és nem próbálnak megölni annyi ideig, amíg sikerül lefestenem azt, amit akarok. De persze még fiatal az éjszaka.

18.

Azt hiszem, amnéziám volt

egyszer… vagy kétszer

– Gyerünk, Grace, ébredj fel! Le fogsz maradni a reggeliről, ha nem kelsz fel nemsokára!

– Álmos vagyok – motyogom, majd a másik oldalamra fordulok, távolabb Macy bosszantóan vidám hangjától.

– Tudom, hogy álmos vagy, de akkor is fel kell kelned. Az első óra negyven perc múlva kezdődik, és még le sem zuhanyoztál.

– Nem zuhanyozom. – Megfogom a paplant, és a fejemre húzom, közben ügyelek rá, hogy csukva legyen a szemem, hogy ne vakítson el az élénk rózsaszín ágynemű. És Macy se gondolja azt, hogy ébren vagyok. Mert határozottan nem vagyok.

– Graaaaaaaaace! – nyüszíti, majd teljes erejéből húzni kezdi a paplant. Én azonban úgy szorítom, mint egy satu, nem vagyok hajlandó a közeljövőben elengedni. – Megígérted Jaxonnak, hogy öt perc múlva találkozunk az ebédlőben. Muszáj felkelned!

Végül Jaxon említése hatol át álmos kábulatomon, és megengedem, hogy egy kicsit lehúzza rólam a takarót. Hideg levegő csapja meg az arcomat, én pedig erőtlenül próbálok a paplan után nyúlni anélkül, hogy kinyitnám a szemem.

Macy felnevet.

– Úgy érzem, szerepet cseréltünk. Én szoktam az lenni, akit alig lehet kiverni az ágyból.

Megint a takaró után vetem magam, és ezúttal megkaparintom a sarkát.

– Add ide! – könyörgök neki, mert olyan fáradt vagyok, hogy el sem tudom képzelni, képes leszek-e kiszállni az ágyból. – Add ide, add ide, add ide!

– Nem lehet! A boszorkányság története nem vár senkire. Most pedig mozgás! – Ránt egy nagyot a takarón, amivel teljesen lehúzza rólam.

Én erre gyorsan felülök, kész vagyok könyörögni is, ha kell. Mielőtt azonban kiejthetnék egy szomorú kéééééééééééérlek könyörgést, Macy megragadja a vállamat.

– Ó, te jó isten, Grace! Jól vagy? – Olyan a hangja, mint aki mindjárt sírva fakad. Lázasan végigsimítja a vállamat, majd vissza, azután le a karomon.

Nyilvánvaló rémülete azonnal kitisztítja még mindig ködös agyamat. Kipattan a szemem, és az arcára nézek, ami még rémültebb, mint a hangja.

– Mi a baj? – kérdezem, majd lenézek magamra, hogy megtudjam, mi zaklatta fel ennyire.

Egy pillanat alatt megdermedek, amikor meglátom a csupa vér kapucnis pulcsimat. A szívem hirtelen a torkomban dobog, a pánik miatt eláll a lélegzetem.

– Ó, te jó isten! – Kiugrom az ágyból. – Úristen!

– Ne mozogj! Hadd nézzelek meg! – mondja nekem, majd megfogja a pulóverem alját, és lehúzza a fejemen keresztül, én pedig ott állok előtte ujjatlan pólóban. – Hol fáj?

– Nem tudom. – Megállok, figyelem, mit érzek, de semmim sem fáj. Legalábbis semmi olyan, ami ezt a rengeteg vért indokolná.

Újabb gyors pillantást vetek a pólómra, és látom, hogy hófehér, nincs rajta vér. Ami csak egyet jelenthet…

– Ez nem az én vérem.

– Ez nem a te véred – mondjuk Macyvel egyszerre.

– Akkor kié? – suttogom, és rémülten egymásra nézünk.

Ő csak bámul engem.

– Nem neked kellene tudnod?

– De igen – értek egyet vele, és megpaskolom a karomat meg a hasamat, hogy fáj-e. – Mégsem tudom.

– Nem tudod, hogyan lettél csupa vér? – kérdezi hitetlenkedve.

Nyelek egy nagyot.

– Abszolút fogalmam sincs, hogy történt.

Töröm a fejem, próbálok visszaemlékezni arra, hogy tegnap este visszajöttem ide a rajzteremből, de semmire sem emlékszem. Még csak nem is egy hatalmas falba ütközöm, mint a többi emlékem esetében, amelyekhez nem tudok hozzáférni.

Most egyszerűen csak minden… üres. Abszolút semmi sincs a fejemben.

Ami egyáltalán nem félelmetes.

– Szóval most mit csináljunk? – kérdezi vékonyabb hangon, mint amit valaha hallottam tőle.

Megrázom a fejem.

– Úgy érted, te nem tudod?

Úgy néz rám, mintha háromszor körbefordult volna a fejem, és csak egy hajszál választana el attól, hogy zöldet hányjak.

– Miért kellene nekem tudni?

– Nem is tudom. Úgy gondoltam… úgy értem… – Felemelem a kezem, hogy kisimítsam a hajamat az arcomból, és megdermedek, mert látom, hogy az is csupa vér. Ahogy a karom is. Nem fogok pánikba esni. Nem fogok pánikba esni. – Mit szoktatok csinálni, ha ilyesmi történik itt?

Macy ezúttal úgy néz rám, mintha tényleg zöldet hánytam volna.

– Ööö, nem szívesen mondom ezt, Grace, de ilyesmi nem történik itt… legalábbis addig nem történt, amíg te ide nem jöttél.

Összehúzott szemmel nézek rá.

– Fantasztikus. Most már sokkal jobban érzem magam, köszi!

Egy „mit akarsz, mit mondjak?” gesztussal széttárja a kezét.

Mielőtt válaszolhatnék neki, csipogni kezd a telefonom, egy sor üzenet érkezését jelzi. Mindketten egyszerre kapjuk fel a fejünket.

– Meg kell nézned – suttogja Macy egy pillanat múlva.

– Tudom. – Mégsem mozdulok, hogy odamenjek az íróasztalhoz, ahol a telefonomat töltöm.

– Akarod, hogy megnézzem helyetted? – kérdezi, amikor három újabb csipogás hallatszik.

– Nem tudom.

Felsóhajt, de nem vitatkozik. Valószínűleg azért, mert ő is legalább annyira fél megnézni, hogy ki üzent. És hogy miért.

Csakhogy nem bujkálhatunk örökké, és amikor harmadszor is megszólal üzeneteket jelezve, megadom magam, és azt mondom:

– Jól van, nézd meg, kérlek! Én nem akarom… – Ezúttal én emelem fel a kezemet… a véres kezemet.

Szeretném lemosni, minden vágyam, hogy lemossam magamról, csakhogy ekkor eszembe jut mindenféle rendőrségi eljárás, amit valaha láttam. Ha lemosom a vért, azzal tönkreteszem a bizonyítékot? Vajon ettől még bűnösebbnek tűnök?

Úgy értem, szörnyen hangzik, de jelenleg valaki más vére van rajtam, és fogalmam sincs, hogyan történhetett. Lehet, hogy pesszimista vagyok, de úgy sejtem, ez számomra egyenes utat jelent a börtönbe.

És tudom, hogy érdekelnie kellene, hogy kit bántottam, de pereljenek be, amiért nincs lelkiismeret-furdalásom, hogy megvédtem magam, ha valaki megtámadott. Nekem is vannak jogaim.

Felnyögök. Vajon miért hangzik ez máris úgy, mintha a védőbeszédemet gyakorolnám?

– Jaj, ne! – mondja Macy, miután belép az üzeneteimbe. – Jaxon küldte őket. Jaj, neee…

– Mi a baj? – kérdezem, és azonnal megfeledkezem a bizonyítékról, majd szinte átrepülök a szoba másik végébe. – Bántottam őt? Ez az ő vére?

– Nem, nem bántottad őt.

Olyan hatalmas megkönnyebbülés lesz úrrá rajtam, hogy szinte beleszédülök. Macy arcáról azonban egyértelmű, hogy Jaxon valami szörnyű hírt közölt velem.

– Mi az? – suttogom végül, amikor már nem tudom elviselni a csendet. – Mi történt?

Nem néz rám, ehelyett le-fel görgeti az üzeneteket, mintha biztos akarna lenni benne, hogy jól olvasta.

– Azért írt, hogy bocsánatot kérjen, amiért nem volt ott a reggelinél. Az apám irodájában van.

– De miért? – kérdezem, és már azelőtt rémület szorítja össze a gyomromat, hogy Macy üldözött szemmel felnézne a telefonomból.

– Mert tegnap éjjel megtámadták Cole-t. Most a betegszobában van, és úgy tűnik, néhány nap múlva jobban lesz, de… – Nagy levegőt vesz. – Valaki miatt nagyon sok vért veszített, Grace.

19.

Véreskezű

– Cole-t? – suttogom, és a vérfarkas falkavezér nevének hallatán a nyakamra fonódik a kezem.

– Igen, Cole-t – válaszolja Macy komoran.

– Én nem tehettem. – Lenézek a véres kezemre, és ismét elönt a rémület. – Nem tettem volna.

Szerintem eddig a pillanatig abban reménykedtem, hogy ez csak valami szörnyű táplálkozási baleset volt Jaxonnal. Hogy esetleg ez mégis az én vérem, mert tegnap este odamentem a szobájába, és ő beleharapott egy artériába vagy valami ilyesmi, azután lezárta a sebet, mint legutóbb, annál a repülő üvegcserepes incidensnél.

Úgy értem, ha logikusan belegondolok, tudom, hogy Jaxon soha nem lenne olyan elővigyázatlan, hogy egy artériába harapjon bele. Valamint semmiképpen sem hagyná, hogy a saját véremben úszva feküdjek le. Az pedig még kevésbé valószínű, hogy olyan mély álomba küldjön, hogy olyan nehéz legyen felébrednem, mint visszatérni a kómából. Mégis inkább szeretném, hogy ez legyen az igazság, mint rájönni, hogy egy másik ember vére van rajtam.

És hogy talán én ontottam ki.

– Tudom, hogy nem csinálnál semmit Cole-lal – nyugtat meg Macy, a tekintete azonban egészen másról árulkodik.

És persze valószínűleg az enyém is. Mert bár elképzelni sem tudom, milyen körülmények között döntenék úgy, hogy rátámadjak egy vérfarkas falkavezérre – sőt mi több, meg is nyerjem ezt a harcot –, nem tagadhatom, hogy baromi nagy véletlen egybeesés, hogy én csupa véresen ébredek fel reggel, miután Cole nagyon sok vért vesztett egy éjszakai támadásban. Ja, és mivel a visszatérésem utáni első éjszakán történt, ez még valószínűtlenebbé teszi a véletlen egybeesést.

Kolosszális méretű hazugsággal kellene meggyőznöm magam arról, hogy semmi közöm ahhoz, ami Cole-lal történt – még akkor sem, ha Macy szerint ilyesmi még nem történt a Katmere Akadémián.

Pedig nagyon rosszul hazudozok.

– Fel kell hívnunk az apádat – suttogom. – El kell mondanunk neki mindent.

Macy habozik, azután halkan azt leheli:

– Tudom. – De nem mozdul, hogy felhívja az apját vagy bárki mást. – És mit fogunk mondani neki? Ez nagyon komoly dolog, Grace.

– Tudom, hogy az! Ezért kell elmondanunk neki. – Gondolatban egymás után veszem fontolóra a lehetőségeket, miközben a szobában járkálok.

– Nem vagy képes legyőzni a vérfarkas falkavezért – állapítja meg. – Ezért ennek nincs semmi értelme.

– Tudom, hogy nincs. És különben is, miért bántanám Cole-t? Ha pedig mégis megtettem, miért nem emlékszem semmire? – Odasétálok a mosdókagylóhoz. Bizonyíték vagy sem, mivel már biztosan tudom, hogy ez nem az én vérem, egy perccel sem bírom tovább elviselni magamon.

– Gondoljuk át logikusan! – javasolja Macy, és óvatosan odalép mögém. – Mire emlékszel a tegnap estéről? Arra emlékszel, hogy kimentél a szobából?

– Igen, hát persze! – vágom rá, miközben vizet locsolok magamra, és beszappanozom a bőrömet. – Nem tudtam aludni, ezért éjjel kettőkor kimentem a szobából.

Belenézek a tükörbe, és rájövök, hogy az arcomon is van néhány csepp vér. Ekkor majdnem összeomlok. Majdnem elfelejtem, hogy nyugodt akarok maradni, és legszívesebben teli torokból ordítoznék.

A kiabálás azonban csak felhívná a figyelmet erre a zűrzavarra, és ezzel a figyelemmel jelenleg sem Macy, sem én nem tudunánk megbirkózni. Ezért nagy nehezen lenyelem a rémületemet, és inkább újra és újra megdörzsölöm az arcomat. Van egy olyan szörnyű érzésem, hogy soha többé nem fogom igazán tisztának érezni magam.

Folytatom a testem többi részének leöblítésével, és közben elmesélem türelmetlen unokatestvéremnek, hogyan mentem át az alagúton a rajzterembe.

– Esküszöm, Macy, az utolsó emlékem az, hogy magamhoz veszem a festékeket, amelyekkel dolgozni akarok. A rajzszertárban voltam, és határozottan láttam magam előtt, mit akarok megfesteni a vásznon, ezért fogtam a szürke, a zöld és a kék festéket, majd átmentem a rajzterembe, és festeni kezdtem. Azt hiszem, órákig festettem. – Hirtelen eszembe jut valami.

– Várj csak egy percet! – Felé fordulok, miközben próbálom megfejteni ezt a rejtélyt. – Jaxon mondta, hogy hol támadták meg Cole-t? – Ha ez azért történt, mert a vérfarkas látta, hogy bemegyek a rajzterembe, és utánam jött, akkor talán mégsem volt olyan hidegvérű támadás, mint amilyennek tűnik.

Talán tényleg önvédelem volt.

Kérlek, kérlek, add, hogy önvédelem legyen!

De hogy a fenébe voltam képes megvédeni magam egy vérfarkas ellen? Vagy egy karcolás nélkül megúszni, ami azt illeti? Jelenleg az az egyetlen képességem, hogy kővé tudok változni, és bár látom ennek az előnyét, ha esetleg tényleg megtámadnak – feltéve, hogy a támadómnál nincs pörölykalapács –, elképzelésem sincs, hogy tudna ez segíteni nekem támadó helyzetben.

Például hogy tudnék ennyi vért kiontani valakiből, miközben bőszen kerti törpét játszom?

– Azt nem mondta. – Átadja a telefonomat. – Talán meg kellene kérdezned tőle.

– Majd megkérdezem, amikor találkozunk. – Megborzongok, majd fogok egy melegítőalsót és egy pólót. – Amúgy is beszélnem kell az apáddal. De először le akarok zuhanyozni.

Macy arca még mindig komor, miközben bólint.

– Jól van, zuhanyozz le, én pedig fogat mosok. Azután együtt elmegyünk az apámhoz.

– Nem muszáj velem jönnöd – mondom neki, habár őszintén szólva egyáltalán nem akarok egyedül szembenézni ezzel a dologgal.

Ő a szemét forgatja.

– Hogy is szól az a régi mondás? Egy mindenkiért, mindenki egyért? – Csípőre teszi a kezét. – Nem fogsz nélkülem odamenni apám irodájába, és bevallani, bármi is történt!

Szeretnék ellenkezni, de lesújtó pillantása olyan átható, hogy végül becsukom a számat. Lehet, hogy Macy a leglazább ember, akivel valaha találkoztam, de az aranyos külső alatt kemény, mint a kő.

Miután befejezem a zuhanyozást, ő még mindig készülődik, ezért felveszem a földről a véres ruhákat, és egy üres szatyorba tömöm, amit a földön találok. Az egy dolog, hogy elmondom Finn bácsinak, hogy szerintem mi történt. Viszont megmutatni a feltételezett bűnösségem bizonyítékát az egész iskola előtt, az teljesen más. Ezenkívül beteszem a jegyzetfüzetemet is, biztos, ami biztos, azután a vállamra lendítem a hátizsákomat.

Miután kimegyünk a szobából, arra számítok, hogy Macy a főlépcső felé indul, ami szinte egyenesen az apja irodájához vezet, ő azonban balra fordul. Két folyosón megyünk végig, amelyeken diákok szobái sorakoznak, és végül megáll az általam legkevésbé kedvelt festmény – a salemi boszorkányperek drámai ábrázolása előtt, amelyen mind a tizenkilenc áldozat egyszerre lóg felakasztva, miközben mögöttük lángokban áll a falu.

Mégis, arra számítok a legkevésbé, hogy Macy néhány szót suttog, azután legyint egyet a kezével, és a festmény eltűnik.

Felém fordul, az arca megint komor.

– Hamarosan nagy felfordulás lesz a fő helyiségekben. – Ezután nagyon váratlan dolgot művel: elmosolyodik. – Szóval inkább menjünk a rövidebb úton!

Másodpercekkel később egy ajtó jelenik meg a semmiből.

20.

Boszorkányos átjáró

A Katmere Akadémián található más ajtókkal ellentétben ez világossárga, és szivárványos matricák vannak rajta – ami mindent elmond arról, kinek a tulajdonában van.

Macy az ajtóra teszi a kezét, valamit dallamosan suttog, amiből annyit értek, hogy „zárak” és „ajtók”. Ezután kinyílik az ajtó.

– Gyere! – Belép, majd sietve int, hogy kövessem, miközben az ajtó még jobban kinyílik. – Mielőtt valaki meglát!

Nem kell kétszer mondania. Én is belépek rajta, és még csak fel sem kiáltok, amikor halk suhogással becsukódik mögöttünk.

Természetesen miután bezáródott, totál sötétségben állunk, ami több okból is a frászt hozza rám. A szívem összevissza kalapál, ezért a telefonomat keresem, hogy bekapcsoljam rajta a lámpát.

Macy azonban már intézkedik. Mielőtt kivehetném a zsebemből a mobilt, motyog valamit, amiből azt értem, hogy „fény” és „élet”, mire az átjáró bal oldalán meggyullad egy sor gyertya.

Ez hihetetlenül klassz, minél többet látok Macy képességéből, annál jobban lenyűgöz. Miközben a szemem lassan hozzászokik ehhez a halvány fényhez, végül látom a környezetemet, és önkéntelenül is elvigyorodom.

Mert Macy titkos átjárója természetesen nem is hasonlít a kastélyok, a titkos átjárók és a félelmetes könyvek történetében előforduló egyetlen titkos átjárójához sem. Nem dohos, nem is túlságosan keskeny, és határozottan nem félelmetes. Valójában ez az egész hely gyakorlatilag a félelmetes szöges ellentéte. Ráadásul nagyon menő.

A lenti börtönhöz hasonlóan a falak itt is hatalmas, recés felületű fekete kőből épültek, a sziklák között azonban véletlenszerűen gyönyörű kristályok és ékkövek láthatók a szivárvány minden színében. Csiszolt rózsaszín kvarc csillog az égkék akvamarin mellett, miközben hatalmas citrin fénylik egy óriási, szögletes holdkő fölött.

És nem ezek az egyedüli ékkövek. Amerre a szem ellát, az átjáró végig ki van rakva velük. Smaragdok, opálok, napkövek és turmalinok… a lista végtelen. Ahogy a titkos átjáró is annak tűnik.

Ki csinál ilyen rejtett folyosót? – töprengek, miközben elindulunk rajta. Tele drágakövekkel és kristályokkal, amelyek sosem látják a napfényt? Emlékszem, hogy a sárkányok közismerten imádják a kincseket, ez azonban egy teljesen új szintre emeli a dolgot.

Ezenkívül matricák is láthatók, ugyanúgy, mint a könyvtárban. Kicsik, nagyok, színesek, fekete-fehérek. Most először támad olyan érzésem, hogy talán Macy a felelős a könyvtár díszítéséért, ami annyira tetszett nekem. Vagy neki és a könyvtárosnak, Amkának történetesen egyforma az ízlésük.

Majd máskor – ha nem rúgnak ki a Katmere-ről, és vetnek valami paranormális börtönbe valahol gyilkossági kísérlet miatt – szeretnék visszajönni ide, és elolvasni minden egyes matricát.

Egyelőre beérem a szemmagasságban lévőkkel, miközben a félhomályos folyosón haladunk.

Naná, hogy tudok botváltósat vezetni, és mellette egy boszorkánykalap meg egy seprű.

Nincs ebben semmi boszorkányság, egy önmagát pucoló üst képével.

És a személyes kedvencem, Na ilyen egy igazi boszorkányégetés! a képen pedig tábortűznél nyársaló boszorkányok láthatók.

Az utolsón akaratom ellenére is felnevetek, Macy pedig rám vigyorog, és megfogja a kezem.

– Minden rendben lesz, Grace! – mondja, amikor befordulunk a kanyarban. – Az apám majd kideríti, mi történt.

– Nagyon remélem – válaszolom, mert az egy dolog, hogy kőszörny vagyok. Az viszont teljesen más, ha egy vérengző szörnyeteg, akinek kiesik egy időszak, mialatt a lehető legvéresebb módon próbál meggyilkolni embereket.

Most először gondolok arra, hogy vajon Hudson tényleg halott-e. Sőt, az is eszembe jut, hogy talán én öltem meg. Láthatóan olyan biztos benne mindenki, hogy nem tértem volna vissza a Katmere-re, ha úgy gondoltam volna, hogy Hudson még mindig fenyegetést jelent, ezért elfogadom azt a feltételezést, hogy vagy bezártam valami köztes helyre, ahonnan nem tud kimenekülni, vagy megtalálta a módját, hogy elszökjön, én pedig visszajöttem ide, hogy megtaláljam őt.

Ha viszont képes vagyok kiontani egy vérfarkas falkavezér majdnem összes vérét anélkül, hogy tudatában lennék – habár még mindig fogalmam sincs, hogyan lehetséges ez egyáltalán –, miből gondolom, hogy nem tettem ugyanezt azzal a fickóval, aki megpróbálta megölni a páromat?

Vajon ezért nem emlékszem semmire az elmúlt négy hónapból? Talán olyan nagy traumát okozott nekem, hogy gyilkos vagyok, hogy az agyam kizárta a tudatomból ezt az emléket? Most pedig újra kizárt?

Macy végigvezet egy másik hosszú folyosón, azután egy hosszú, keskeny csigalépcsőn, majd azt súgja:

– Mindjárt ott vagyunk.

Szuper.

A „mindjárt” azt jelenti, ideje szembenéznem a Cole-lal történtek következményeivel.

A „mindjárt” azt jelenti, ideje megtudnom, hogy tényleg olyan szörnyeteggé váltam-e, amitől tartok.

A „mindjárt” azt jelenti, hogy a dolgok nagyon hamar nagyon valóságosak és nagyon félelmetesek lesznek.

– Oké – mondja Macy, amikor végül megállunk egy szivárványszínű csíkokkal díszített ajtó előtt. Micsoda meglepetés! – Készen állsz?

– Nem. A legkevésbé sem – válaszolom, és a fejemet rázom.

– Tudom. – Néhány pillanatra erősen magához szorít, azután elhúzódik. – De bele kell állnod, kiscsillag! Ideje megtudni, hogy mi a fene folyik itt.

Megfogja a kilincset, és mindent elkövet, hogy mosolyogjon.

– Úgy értem, csak nem lehet olyan rossz, nem igaz?

Erre nem tudok válaszolni, de valószínűleg jobb is, mert amikor kinyitja az ajtót… azonnal Jaxont és Finn bácsit pillantom meg.

21.

Tartsd közel az ellenségeidet,

de csak, ha nem véreznek túl erősen

Jaxon felém fordul, és a homlokát ráncolja.

– Mit keresel itt, Grace? Megírtam, hogy hol vagyok, hogy ne aggódj. Ezt én elintézem.

– Nem. – Megrázom a fejem, és próbálom kitalálni, hogyan magyarázzam el neki, mire ébredtem ma reggel.

– Dehogynem. – Most először látszik bizonytalannak. – Semmi közöm ahhoz, ami Cole-lal történt, és ezt Foster is tudja.

– Tudom, hogy nem bántottad. – Mély levegőt veszek. – Azért tudom, mert elég biztos vagyok benne, hogy én voltam.

Hosszú másodpercekig sem Jaxon, sem a nagybátyám nem mond semmit. Csak bámulnak rám, mintha gondolatban újra és újra lejátszanák a szavaimat, és próbálnának értelmet találni bennük. Csakhogy minél hosszabb ideig hallgatnak, annál értetlenebb arcot vágnak. Én pedig annál idegesebb leszek.

Ezért nem várom meg, hogy ők szólaljanak meg, inkább elmondom az egész történetet azzal kezdve, hogy elmentem a rajzterembe, és azzal fejezem be, hogy véres ruhában ébredtem. Ekkor előhúzom a szatyorból a pulóvert, és átnyújtom Finn bácsinak.

Nem tűnik izgatottnak, amikor meglátja, de persze ki örülne neki? Különösen, hogy ezzel egy hatalmas problémát borítottam a masszív fa íróasztala kellős közepére.

– Te jól vagy? – kérdezi Jaxon, amint abbahagyom a beszédet. – Biztos vagy benne, hogy nem okozott neked valamilyen sérülést? Biztos, hogy nem harapott meg?

Megdermedek izgatott hangja hallatán.

– Miért? Mi történik, ha megharap? Ugye nem változom vérfarkassá? – Mert azzal teljes lenne a felfordulás az életemben.

Egy kőszörny vérfarkas? Vagy vérfarkas kőszörny? Vérszörny? Kőfarkas? Nem akarok kőfarkas lenni!

De persze kit érdekel, mi a helyes megnevezés? Megrázom a fejem, hogy kitisztítsam. Csak azt tudom, hogy nagyon-nagyon nem akarok az lenni.

– Nem – vág közbe Finn bácsi olyan hangon, amivel megpróbál visszahúzni a szakadék széléről… ami… jó. Jogos. – Ez nem így működik. Nem fogsz vérfarkassá vagy bármi mássá változni.

– Akkor hogy működik? És ha már itt tartunk, hogy tudtam összeverni Cole-t, és megúszni sértetlenül? Ennek nincs semmi értelme. Miért nem emlékszem rá? És hogy lehet, hogy csupa véresen feküdtem le, és még csak észre sem vettem?

Finn bácsi csak felsóhajt, és beletúr homokszínű hajába.

– Nem tudom.

Hitetlenkedve nézek rá.

– Te vagy az igazgatója egy paranormális lényekkel teli iskolának. Hogy lehet, hogy csak annyit tudsz mondani, „nem tudom”?

– Mert ilyesmi még sosem történt itt eddig. És mellesleg ez az egész kőszörny dolog nekünk is legalább olyan új, mint neked. Persze sok mindent megtudtunk, amíg nem voltál itt, de még nagyon sokat nem tudunk.

– Nyilvánvalóan. – Nem akarok pimasznak tűnni, tényleg nem. Tudom, hogy csak segíteni akar. De akkor most mit csináljak? Nem járkálhatok csak úgy, emberekre támadva. Ez az egész „nem emlékszem” dolog hamarosan nagyon unalmas lesz. Isten látja lelkem, én már most unom.

Macy kettőnk közé lép.

– Szóval mit csináljunk, apa? Hogy akadályozzuk meg, hogy ez újra előforduljon?

Szorosan a derekam köré fonom a karomat.

– Ugye nem fogod hívni a rendőrséget? Nem akartam bántani őt. Őszintén szólva, még mindig fogalmam sincs, hogyan tudtam bántani. Ő…

– Senki sem hívja a rendőrséget, Grace – válaszolja Jaxon határozott hangon. – Mi nem így intézzük itt a dolgokat. De még ha így is lenne, nem vonhatnak felelősségre olyasmiért, aminek nem voltál tudatában. Igaz, Foster?

– Hát persze. Úgy értem, figyelnünk kell rád, gondoskodni róla, hogy ez ne történhessen meg még egyszer. Nem támadhatod le csak úgy az embereket.

– Még akkor sem, ha megérdemlik – szól közbe Macy. – Tudom, hogy nem helyes, de mindazok után, amit Cole a múlt félévben tett, kicsit nehezen tudok részvétet érezni iránta.

Jaxon felhorkan.

– Meg kellett volna ölnöm, amikor alkalmam nyílt rá. Akkor ez meg sem történt volna.

– Nem, nem kellett volna – torkollom le. – Ne is mondj ilyen szörnyűséget!

– Szörnyűség – ért egyet velem Macy. – De azért egy kicsit igaz is.

Felháborodva pillantok rá, ő viszont csak vállat von, mintha azt mondaná, „mégis mit vártál?”.

Mivel nem kapok segítséget sem tőle, sem Jaxontól, a nagybátyámhoz fordulok.

– Egyébként hogy van Cole? Rendbe fog jönni?

– Meg fog gyógyulni. Reggel kapott néhány vérátömlesztést, és valószínűleg ma még a betegszobában marad, hogy pihenjen, de holnapra már rendben lesz. Az a jó bennünk, paranormálisokban, hogy gyorsan helyre jövünk, különösen, ha segítséget kapunk a gyógyítónktól.

– Ó, hála istennek! – Jaxonhoz dőlök, miközben megkönnyebbülés lesz úrrá rajtam.

Az egy dolog, hogy meg kellett védenem magam Liával szemben, amikor megpróbált megölni, de szándékosan és ok nélkül megtámadni és bántani Cole-t, az már teljesen más. Biztos vagyok benne, hogy ezt Cole is így gondolja.

– Mondott valamit? – kérdezem, miután elég ideig élveztem a megkönnyebbülést, hogy nem okoztam maradandó sérülést. – Úgy értem, biztosan tudja, hogy én támadtam meg, nem igaz?

– Azt állítja, nem tudja, ki támadt rá – válaszolja a nagybátyám.

– Ami vagy igaz, vagy nem.

– Ez egy nagy rakás baromság – jelenti ki Jaxon színtelen hangon.

– Ezt nem tudhatjuk – dorgálja meg Finn bácsi. – Ha viszont nem tudja, hogy Grace volt az, aki rátámadt, én nem fogom elterjeszteni a hírt. Legalábbis amíg ki nem derítjük, hogy mi is történt valójában.

– Tudja ő azt – válaszolja Jaxon. – Csak nem akarja elmondani, mert akkor az egész iskola előtt be kellene vallania, hogy összeverte egy lány.

– Hé! – Zsémbes arccal nézek Jaxonra.

– Ő gondolja így, nem én! – tisztázza Jaxon, és megcsókolja a fejem búbját. – Én láttam, mit tettél Liával… és Hudsonnal. Semmiképp nem akarnék összeakaszkodni veled. De Cole nem így gondolkodik. Nem teheti.

– Mert ha a vérfarkas falkavezér bevallaná, hogy bárki helybenhagyta, miközben a tudatánál volt, akkor akár szögre is akaszthatja a csizmáját. A következő hónapban megküzdhetne minden vérfarkassal a falkából, aki úgy gondolja, hogy van esélye kivívni az alfa státuszt. – Jaxon a nagybátyámra pillant. – Ugye, Foster?

Finn bácsi kelletlenül bólint.

– Lényegében igen. Azok után, ami Jaxonnal történt novemberben… nagyon vigyáznia kell, hogyan tálalja a történteket.

– Ami azt jelenti, hogy neked is nagyon vigyáznod kell, Grace. – Hosszú percek óta most először szólal meg Macy. – Mert ha tudja, hogy te voltál a támadója… te sodortál veszélybe mindent, amiért megdolgozott, vadászni fog rád. Nem feltűnően fogja csinálni, mert akkor Jaxon kibelezi, de meg fogja találni a módját, hogy megtegye. Ő ilyen.

– Gyáva – vicsorog Jaxon.

Finn bácsi hosszan néz rám.

– És ettől csak még veszélyesebb lesz, Grace. Mert ő nem olyan, mint én. Ő ravasz és agyafúrt, és tudja, hogyan várja ki a megfelelő időt. Beszélnék vele, de ha megtenném, megtudná, hogy elmondtad nekem, ami történt. Azután arra gondolna, vajon ki tudja még. És mennyi idő kell ahhoz, hogy mindez visszaüssön rá.

– Tényleg úgy gondolod, hogy próbálkozni fog valamivel? – kérdezem, és felváltva nézek Jaxonra meg a nagybátyámra.

– Ha csak fele olyan okos, mint amilyennek Foster gondolja, akkor nem – válaszolja Jaxon. A szemében azonban más tükröződik.

– Ó, de még mennyire, hogy próbálkozni fog! – mondja nekem Finn bácsi. – Csak az a kérdés, mikor.

Nem tudom, mit mondjak erre, ahogy azt sem tudom, mit kellene most éreznem. Leszámítva azt, hogy fáradt vagyok. Nagyon fáradt.

Alig hevertem ki az utolsó mániákus gyilkost, aki rám vadászott, most pedig itt van egy újabb. Úgy értem, igen, nyilvánvalóan tettem valamit, amivel kiprovokáltam, de ez nekem akkor sem tűnik logikusnak. Miért akarná a kőszörny énem meggyilkolni Cole-t, amikor semmi okom rá? Úgy értem, én már elengedtem azt a múlt félévi dolgot. Vagy legalábbis azt hittem. Ez az egész olyan félelmetes.

Mikor lesz már végre normális az új életem? Mikor fogom kevésbé azt érezni, hogy az Éhezők viadalában vagyok, és egy kicsit jobban úgy, hogy egy középiskolában? A csuklóm megfájdul, ezért megdörzsölöm, és rájövök, hogy Lia lekötözésének nyomai fájnak. Ugyanakkor azt is érzékelem, hogy Jaxon, Macy és a nagybátyám pontosan tudják, mit csinálok.

Leengedem a kezem, de túl későn. Jaxon hátulról átkarol, a fejemre hajtja a fejét, a hüvelykujjával gyengéden simogatja a csuklómat.

– Cole már bebizonyította, hogy ölni is hajlandó, hogy elérje, amit akar – jelenti ki Macy a feszült csend után, amitől még rosszabbul érzem magam. – És az még azelőtt volt, hogy a hírnevét kockáztatta volna. Most, hogy közel került ahhoz, hogy elveszítse az egyetlen dolgot, ami számít neki? Igen, próbálkozni fog valamivel. Nekünk pedig fel kell készülnünk rá.

– Fel fogunk készülni rá – jelenti ki Jaxon, éjfekete szeme egy pillanatra sem mozdul el rólam. – Ha tényleg vadászni fog rád, én…

– Hadd intézzem el ezt én! – vág a szavamba a nagybátyám. – Adtam neki még egy esélyt azok után, ami veled történt, mert voltak enyhítő körülmények. Ha viszont bármi mással próbálkozik, neki annyi.

– És mi lesz velem? – kérdezem végül a nagybátyámat, amikor képes vagyok megszólalni a lüktető fejfájástól.

– Hogy érted ezt? – kérdezi.

– Én okoztam a problémát. Én támadtam rá Cole-ra bármiféle különösebb ok nélkül, amiről tudnék. Azt mondtad, ki fogod rúgni, ha rám vadászik. De mi a helyzet azzal, amit én tettem? Velem mi fog történni?

22.

A család a kedvenc szavam

– Semmi – válaszolja Jaxon összeszorított foga közt. – Semmi sem fog történni veled. Ez nem a te hibád.

– Azt nem tudhatjuk – válaszolom, és kihámozom magam a karjaiból. – Fogalmunk sincs, miért támadtam meg Cole-t.

– Igazad van. Nincs – feleli Finn bácsi. – És senki nem csinál semmit, amíg rá nem jövünk, hogy mi történik veled. – Átkarolja a vállamat, majd biztatóan megszorítja. – Nem szokásom kirúgni olyan diákot, akinek nehézsége támad a képességével, Grace. Vagy aki rosszra használja az erejét, de jó ok miatt. Ezért van még itt Flint azok után, ami a múlt félévben történt. Valamint Jaxon. És ezért vannak a Katmere-en a legjobb gyógyítók, hogy ha ilyen hiba történik, helyre tudjuk hozni.

– Nem tudjuk, hogy hiba volt-e…

– Bántani akartad Cole-t, amikor kimentél a szobádból?

– Nem.

– Azt tervezted, hogy bántod vagy megölöd, amíg odakint vagy?

– Hát persze, hogy nem! – Egy pillanatra elhallgatok és átgondolom. – Úgy értem, egyáltalán nem emlékszem arra, hogy ilyesmit csináltam volna.

– Akkor jó. Így azt a feltételezést követem, hogy bármi történt is Cole-lal tegnap este, az csak az új erőd miatti kisiklás volt. És ezt így is fogjuk kezelni. Már hívtam néhány kőszörnyszakértőt, akikkel korábban konzultáltunk az ügyedben, remélem, ők tudnak tanácsot adni a kiesett emlékezetedre vonatkozóan. De most, hogy ez a helyzet, megkérdezem, nem tudna-e valamelyikük eljönni ide a Katmere-re ezen a héten, hogy együtt dolgozzon veled. – Biztatóan rám mosolyog. – Megígérem neked, hogy a végére járunk ennek a dolognak, Grace!

Ég a szemem, mert Finn bácsi megint bebizonyította, hogy végig mellettem állt, hogy mennyi mindent megmozgatott a háttérben, miközben próbált segíteni nekem. Nem ér fel azzal, mintha visszakapnám a szüleimet – soha semmi nem lesz ahhoz hasonló –, de legalább van valami jó is ebben a hatalmas zűrzavarban. És sokkal jobb, mint elveszetten egyedül lenni, mint amikor négy és fél hónappal ezelőtt megérkeztem ebbe az iskolába.

– Köszönöm – motyogom, amikor végre képes vagyok levegőt kipréselni a torkomban nőtt hatalmas gombócon keresztül. – Mindannyiótoknak. Nem tudom, mihez kezdenék nélkületek.

– Na igen, ami nem is baj, tekintve, hogy nem fogsz megszabadulni tőlünk – jegyzi meg Macy, majd odalép hozzám, és megölel.

Ekkor megszólal a csengő, az első óra kezdetét jelzi.

– Nem is akarok megszabadulni tőletek – válaszolom, és én is megölelem.

– Jól van, jól van! – mondja Finn bácsi. Lehet, hogy rosszul hallom, de nagyon úgy tűnik, mintha az ő torka is elszorult volna egy pillanatra. – Menjetek órára! És az ég szerelmére, próbáljátok távol tartani magatokat a bajtól!

– Abban mi a jó? – dörmögi Jaxon a fülembe, miközben kisétálunk a folyosóra. Ezúttal a rendes kijáratot választjuk, nem a titkos átjárót.

– Az a jó, hogy soha többé nem kell úgy ébrednem, hogy vérfarkasvér van rajtam – felelem, és megborzongok. – Ami mindenkinek előnyös, nem gondolod?

– Azt hiszem, elfelejted, hogy egy vámpírral beszélsz – ugrat, és a szája még mindig elég közel van a fülemhez ahhoz, hogy mindenféle helyen bizseregni kezdjen a bőröm. Hozzá hajolok, és egy pillanatra mindketten élvezzük, milyen jó érzés egymáshoz érni, kemény, izmos teste az én puhaságom mellett.

Ezután egy kicsit elmozdul, úgy hajol le, mintha meg akarna csókolni, én pedig megint megdermedek. Ismét megpróbálom titkolni, de észreveszi… naná, hogy észreveszi. Nem először gondolok arra, vajon mennyi ideig fog tartani a kőszörny énemnek, hogy elfogadjon egy vámpírt élete párjául. Vagy hogy egyáltalán miért van kifogása a vámpírok ellen.

Ezúttal nem is próbálok mentséget keresni, inkább csak szomorúan rámosolygok, és azt formálom az ajkammal: sajnálom. Jaxon nem válaszol, csak „ne aggódj miatta” stílusban megrázza a fejét. Látom rajta, hogy rosszulesik neki, de ekkor ismét megmozdul, és megcsókolja a homlokomat.

– Elkísérhetlek az órádra? – kérdezi, miután elhúzódott.

– Hát persze! – Átkarolom a derekát, és egy kicsit erősebben húzom magamhoz, majd körülnézek Macy élénk rózsaszín haját keresve, amikor belépünk a tömegbe. Nem akarom, hogy mellőzöttnek érezze magát.

Szokás szerint azonban már jóval előttünk jár, élénken beszélget Gwennel és egy másik, órára siető boszorkánnyal.

Mi is elindulunk. Elhúzódom Jaxontól, de megfogom a kezét, és egymásba kulcsolom az ujjainkat. Lehet, hogy most még nem tudom megcsókolni, de ez nem jelenti azt, hogy nem szeretem őt. És azt sem, hogy nem akarok vele lenni, amikor csak tehetem.

Jaxon nem szól semmit, de nem is tiltakozik. Amikor felnézek rá, rájövök, hogy halvány mosolyában van valami nagyon bárgyú beütés. Miattam.

Én vagyok az a lány, aki bárgyúvá változtatta a nagymenő Jaxon Vega vámpírherceget. Nem fogok hazudni, nagyon jó érzés.

– Szóval hová megyünk? – kérdezi, amikor kiérünk a fő folyosóra.

– Nem tudom. Megcserélték a természettudományi órámat. Alap kémia helyett a repülés fizikája nevű tárgyat kaptam, de nem tudom, miért.

– Tényleg? Tényleg nem tudod, miért? – kérdezi, és felvonja a szemöldökét, miközben huncutul csillog a szeme.

– Nem. – Megvonom a vállam. – Te igen?

– Úgy értem, nem vagyok benne biztos, de az a tippem, hogy lehet valami köze ahhoz a hatalmas, gyönyörű szárnyhoz, ami az alteregód hátán látható.

– Az alter… óóóóóóó! – Tágra nyílik a szemem. – Úgy érted, a repülés fizikája igazából arról szól, hogy valaki képes repülni?

– Igen. – Hitetlenkedve néz rám. – Miért, te mit gondoltál, miről szól?

– Nem tudom. Talán a repülőgépekről. Ezért nem értettem.

– Nem, Grace. A Katmere-en a repülésről szóló tantárgy valóban a repülést jelenti.

– Én csak… hát ez… úgy értem… – Végül csak a fejemet rázom. Mert mi mást mondhatnék erre? Leszámítva azt, hogy: Szóval repülés. Azt gondolják, hogy nekem ott a helyem egy ilyen órán. – Mi a fenét kellene ezzel kezdenem?

– Nos, a szárny előfeltétele a repülésnek – viccelődik Jaxon, amikor befordulunk egy másik folyosóra –, valamint az is, hogy megtanuld használni.

– Ó, tényleg? – Ezúttal én vonom fel a szemöldököm. – Mert biztos vagyok benne, hogy te képes vagy anélkül is repülni.

Felnevet.

– Ó, figyelj csak! Tudok egy új viccet.

– Egy új viccet? – A szemöldököm a hajam vonaláig ugrik, és széles mosoly terül szét az arcomon. – Szuper. Ne kímélj!

A tekintete hirtelen felforrósodik, és teljesen egyértelmű lesz, hogy egészen más téren szeretne nem kímélni, aminek nem sok köze van a faviccekhez, amiket annyira szeretek.

Egy részem szeretne másfelé nézni, mert kényelmetlenül érint ez a hirtelen intimitás, de az nem lenne tisztességes vele szemben – valójában egyikünkkel szemben sem –, ezért továbbra is őt nézem, még úgy is, hogy a testemben egyforma mennyiségben kavarog a forróság és a bizonytalanság.

Egy pillanatra, de csak egyetlen pillanatra azt gondolom, Jaxon megteszi, amit a tekintete ígér, éjfekete szeme koromsötétre változik, az álla megfeszül.

De aztán elmúlik a pillanat, és látom, hogy úgy döntött, elengedi a feszültséget és mindent, ami azzal jár.

Nem tudom, hogy megkönnyebbüljek vagy csalódjak. Talán egy kicsit mindkettő. Amikor azonban szándékosan hátrébb lép, fizikailag és érzelmileg is eltávolodik, az tűnik tisztességesnek, hogy én is így tegyek.

– Szóval – vigyorog rám. – Mi a kőszörnyek kedvenc itala?

– Kőszörnyvicc? Komolyan? – nézek rá méltatlankodva. Felnevet.

– Mi az? Túl korai?

Annyira elégedett magával, hogy képtelen vagyok bármit is megtagadni tőle.

– Nem, folytasd!

– Szóval mi a kőszörnyek kedvenc itala?

Félve nézek rá.

– Meg sem merem kérdezni.

– Szo-bor!

– Ó, te jó isten! Ez borzalmas!

Vigyorog.

– Tudom. Akarsz hallani még egyet?

– Nem tudom – válaszolom, a hangomba kétkedés vegyül. – Akarok?

– Igen. – Megszorítja a kezem. – Miért nem mennek ki nappal az utcára a kőszörnyek?

– Nem akarom tudni. – Felkészítem magam a válaszra.

– Mert túlságosan be vannak állva.

– Jézusom! – fintorodok el. – Ez tényleg rossz volt.

– Igen, szörnyű – ért egyet velem.

– De te láthatóan imádtad. Szörnyet alkottam – mondom viccelődve, és megjátszott borzongással hajolok hozzá.

Jaxon szeme azonban elfelhősödik, a nevetése olyan hirtelen marad abba, mint ahogy jött.

– Nem. – Olyan átható tekintetet vet rám, amely a lelkem mélyéig megráz. – Én mindig is szörny voltam, Grace. Te vagy az, aki emberré tett.

Hatalmasat dobban a szívem.

Mert amíg Jaxon határozottan egyre inkább emberibb… halálosan félek tőle, hogy én viszont igazi szörnyeteggé válok itt a Katmere Akadémián.

23.

Erről nem volt szó a mesékben

Egész nap Jaxon szavai járnak a fejemben, és mindig elolvadok, ha eszembe jutnak. Ha ő eszembe jut. Amitől még inkább elhatározom, hogy megtalálom az utat, ami visszavezet hozzá.

Így hát úgy döntök, kihagyom az ebédet – Jaxon és Macy tanulócsoportban vannak, úgyhogy egyenesen a könyvtárba megyek, ahol néhány órán keresztül zavartalanul kutathatom a kőszörnyeket.

Vagyis magamat.

Amire nagyon nagy szükségem van, tekintve, hogy meglehetősen korlátozottak az ismereteim ebben a témában. Amikor tegnap este rákerestem a Google-ön, csak az építészeti vonalat találtam meg, pedig nekem inkább arra lenne szükségem, miért vagyok hajlamos véres támadásokat elkövetni, és mitől van amnéziám.

Talán beszélnem kellene Mr. Damasennel, hogy megkérdezzem, mit tud a kőszörnyekről azon túl, hogy az épületek oldalát vagy tetejét díszítik, és kiváló vízköpők.

Úgy értem, a vámpírokról, a sárkányokról vagy a boszorkányokról sem tudtam sokat, amikor idejöttem, de azért volt valami alapfogalmam arról, mik ők, és hogyan működik az erejük… habár Jaxon, Macy és Flint több alkalommal is meg tudott döbbenteni.

A kőszörnyekről viszont szinte semmit sem tudok. Kivéve, hogy nem nagyon szeretik a vámpírokat.

Valójában azt, amit tudok, gyakorlatilag a művészettörténetórákon szereztem, amikor a Notre-Dame székesegyházról tanultunk, valamint a Gargoyles című rajzfilmsorozatból, amit kisgyerekként néztem. Anya mindig haragudott, ha ezt a műsort néztem… arra gondolok, talán azért, mert már akkor tudták az apámmal, hogy mi vár rám.

Ez szörnyű gondolat – hogy a szüleim egész életemben szándékosan eltitkolták előlem, ki vagyok valójában –, ezért inkább hátraküldöm a fejem legfélreesőbb részébe, és próbálok szándékosan nem rágondolni. Mert már az is elég rossz volt, amikor megtudtam, hogy kőszörny vagyok. Az viszont, hogy a szüleim nem készítettek fel rá? Megbocsáthatatlan.

Vagyis az lenne, ha még élnének. Így viszont, hogy halottak… nem tudom. Újabb gondolat a „Dolgok, amelyekkel ma még nem kell foglalkoznom” mappa számára. Mert semmin sem segítene, ha most ezen problémáznék.

Inkább széles mosolyt ragasztok az arcomra, amit egyáltalán nem érzek belül – és egyenesen a könyvtár közepén álló félkör alakú asztalhoz sétálok.

Amka ott van, hála istennek, és ő is ugyanolyan szélesen mosolyog rám – habár az övé őszintének tűnik. Ami jó.

– Grace! Jó, hogy visszajöttél! – Átnyújtja a kezét az asztal fölött, és megszorítja az enyémet. – Hogy vagy?

Már éppen a sablonos választ készülöm adni neki – köszönöm, jól –, de a szeméből sugárzó melegség és aggodalom akaratom ellenére hatással van rám. Ezért nem hazudok, csak megvonom a vállam, és azt felelem:

– Itt vagyok. – Ami nem árulja el, hogy érzem magam, de ez áll a lehető legközelebb az igazsághoz.

Amka mosolya együttérzővé válik.

– Igen, itt vagy. És ennek nagyon örülök.

Ekkor újra megtörténik: egy röpke pillanat alatt egészen más megvilágításba helyezi a dolgokat számomra.

– Igen. Én is. – Kicsit későn kapcsol be az udvarias modorom. – Maga hogy van?

– Jól. Felkészítem a könyvtárat a Ludares-versenyre. A csapatok szeretnek itt találkozni, és stratégiákat kidolgozni a nagy nap előtt.

– Mi az a Ludares? – kérdezem. – És ez ahhoz kell? – Az asztalra mutatok, ami a könyvtár teljes közepét elfoglalja. Befelé menet nem volt időm rendesen megnézni, de tervezem, hogy később megteszem, amikor majd szünetet tartok kutatás közben. Abból, amit láttam, tele van mindenféle érdekes és varázslatos tárggyal.

– Eredetileg próbatételnek szánták, amivel a Kör, a természetfeletti lények kormányzó testülete, megüresedett helyére lehetett versenyezni. Csakhogy mivel ezer év óta senki sem halt meg a tagok közül, nem volt üresedés sem, amire versenyezni kellett volna. Ami azt jelenti, hogy ez most már csak egy sportesemény. – Természetesen a Ludaresnek az a változata, ami az igazi próbatétel, sokkal veszélyesebb, mint az a játék, amit most játszunk. Az esélyei pedig egyáltalán nem a kihívó sikerének kedveznek. A mi változatunk inkább játék és szórakozás, hogy elősegítse a fajok közötti jobb kapcsolatot, mivel minden csapatban lennie kell a Katmere négy természetfeletti fajából képviselőnek. – Csillog a szeme. – Minden tanévnek ez a csúcspontja.

– És hogy kell játszani?

– Nem hinnéd el, ha elmondanám. Ezt inkább át kell élni, hogy megértsd.

– Ez nagyon jól hangzik. Már alig várom, hogy lássam.

– Lásd? – nevet Amka. – Részt kell venned benne!

– Nekem? – kérdezem megrökönyödve. – Semmiképpen sem tudnék versenyezni egy csapat vámpírral és sárkánnyal. Úgy értem, mit csináljak? Változzak kővé? Biztos vagyok benne, hogy ez nem lenne nagy segítség ebben a versenyben.

– Ne légy már ilyen negatív! A kőszörnyek sokkal több mindent tudnak csinálni, mint csupán kővé válni, Grace.

– Valóban? – Izgalom kúszik a hangomba. – Például mit?

– Hamarosan megtudod.

Egy kicsit bosszant ez a válasz – mivel nem árul el semmit –, ezért előregörnyed a vállam, de aztán Amka megfordul, és rámutat az egyik faasztalra a könyvtár sarkában. Körülbelül három tucat könyv sorakozik rajta takaros összevisszaságban, ráadásul egy laptopot is látok a kényelmesnek tűnő, sokszínű karosszék előtt.

– Vettem a bátorságot, és összegyűjtöttem minden könyvet, amit a kőszörnyekről találtam. A laptop két oldalán lévő kupacok azok, amikkel szerintem kezdened kellene… eléggé tágan közelítenek a témához, és jó rálátást adnak a terület egészére. A hátsó kupac sokkal inkább részletekbe menő, kutatásorientált anyag, azok konkrét kérdésekre adnak majd választ, miközben egyre szélesedik a tudásod. A laptop pedig már rá van csatlakoztatva a világ három varázsadatbázisára. Ha valami kérdésed van arról, hogyan kell használni az adatbázisokat a kutatáshoz, csak szólj! De őszintén szólva eléggé magától értetődőek. Szerintem elboldogulsz.

Nem vagyok az a könnyen meghatódó típus – soha nem is voltam –, most azonban sírás fojtogatja a torkomat. Ma már harmadjára. Gyűlölöm, teljes szívemből megvetem, mégsem tudok ellene tenni. Úgy érzem, fenekestül felfordult az életem, ezért amikor azt látom, hogy ilyen sokan mellettem állnak… az egy kicsit túl nagy hatással van rám.

Vagy nem is kicsit. Még nem döntöttem el.

– Köszönöm – mondom neki, miután elernyed a torkom, és képes vagyok megszólalni. – Én… én nagyra értékelem.

– Ez csak természetes, Grace. Bármikor. – Elmosolyodik. – Nekünk, könyvimádóknak össze kell tartanunk.

Visszamosolygok rá.

– Igen. Így van.

– Helyes. – A háta mögé nyúl a kis, matricákkal díszített hűtőhöz, amit a munkaasztala mellett tart, és kivesz belőle egy citromos vizet, valamint egy Dr. Pepper üdítőt, és átnyújtja. – Kutatás közben hamar megszomjazik az ember.

– Ó, hűha! – Hirtelen remegni kezd a kezem, úgy veszem el tőle a két dobozt. – Nagyon köszönöm! Nem is tudom, mit mondjak.

– Semmit! Csak láss munkához! – válaszolja kacsintva.

– Igenis, értettem! – Még egyszer rámosolygok, azután odasétálok a sarokban lévő asztalhoz. Már viszket a tenyerem, hogy belevessem magam a könyvekbe. Őszintén szólva a testem többi része is, de néhány percig csak azzal foglalkozom, hogy kényelmesen elhelyezkedjek, mielőtt elkezdeném. Előveszem a jegyzetfüzetet, amit kifejezetten erre a kutatásra szántam, és előveszem néhány kedvenc tollamat.

A fülembe dugom a fülhallgatót, kikeresem a kedvenc lejátszási listámat, azután előveszek egy zacskó M&M’s drazsét, amit idefelé vettem a társalgóban lévő automatából. Ezután, és csakis ezután ülök bele a világ valószínűleg legkényelmesebb fotelébe… és végre kinyitom az első könyvet.

Csak remélem, hogy megtalálom benne a válaszokat, amelyeket keresek. És egy emlékezet-visszahozó varázslat sem jönne rosszul…

24.

Menj, koszold össze magad

– Graa-ace! Gyerünk, ideje felébredned! – Egy ismerős hang hatol át az álom ködén, amely körbevesz. – Gyerünk már, Grace! Fel kell kelned! – Valaki megütögeti a vállamat.

Megdörzsölöm az arcom, azután az oldalamra fordulok, és összegömbölyödöm.

– Nem tudom, mit tegyünk. – Ezúttal annyira kitisztul a tudatom, hogy felismerem Macy hangját, habár fogalmam sincs, kivel beszél, sőt arról sem, hogy miről. De nem is érdekel.

Annyira fáradt vagyok, hogy semmi másra nem vágyom, csak arra, hogy aludjak.

– Majd én megpróbálom! – Ezúttal Finn bácsi hajol fölém, és így szól: – Grace, szeretném, ha felébrednél, jó? Nyisd ki a szemed! Gyerünk! Kelj fel!

Tudomást sem veszek róla, inkább még jobban összegömbölyödöm, amikor pedig vigasztalóan megsimogatja a fejemet, nyöszörgök, és az arcomra akarom húzni a párnámat. De nincs párna a fejem alatt, sem takaró rajtam, ami alá elbújhatnék.

Majdnem elég éber vagyok ahhoz, hogy furcsálljam ezt – majdnem –, és amikor valaki egy kicsit erősebben rázza meg a vállamat, ki tudom nyitni annyira a szemem, hogy lássam, Macy, a nagybátyám és Amka mindannyian nyugtalanul bámulnak rám.

Fogalmam sincs, mit keres Finn bácsi vagy Amka a szobámban, de jelenleg nem is nagyon érdekel. Csak azt akarom, hogy hagyjanak békén, és visszaalhassak.

– Ez az, Grace! – mondja a nagybátyám. – Így, így! Fel tudsz ülni a kedvünkért? Hadd nézzek bele abba a szép szemedbe! Gyerünk, Grace! Térj vissza hozzánk!

– Fáradt vagyok – nyöszörgöm olyan hangon, amit később egészen biztosan szégyellni fogok. – Csak azt akarom, hogy… – Hirtelen elhallgatok, mert most először érzem a fájdalmat. A torkom annyira kiszáradt, hogy minden szó borotvapengeként karcolja a hangszálaimat.

A francba a reggelekkel! És francba a háromszemélyes ébresztőkkel!

Megint behunyom a szemem, az alvás továbbra is hívogat, a nagybátyám azonban megelégeli a dolgot. Finoman rázni kezd, ezért még összegömbölyödni sem tudok nyugodtan.

– Gyerünk, Grace! – A hangja határozottabb, mint korábban, ennyire erélyesnek még nem is hallottam. – Fel kell ébredned ebből az állapotból! Most azonnal!

Fáradtan felsóhajtok, de végül sikerül oldalra fordulnom, és szembenéznem vele.

– Mi a baj? – kérdezem reszelős hangon, azután a fájdalom ellenére nyelek egyet. – Mit akarsz?

Hallom, hogy nyílik az ajtó, aztán becsukódik, és gyors léptek közelednek felénk.

– Mi történt? Jól van? Jöttem, amint megkaptam Macy üzenetét.

Jaxon aggodalmas hangja végül rávesz arra, amire a rábeszélés és a rázogatás nem tudott. Ülő helyzetbe tolom magam, és ezúttal teljesen sikerül kinyitnom a szemem.

– Kaphatnék egy kis vizet? – kérdezem teljesen kiszáradt szájjal, ami képtelenségnek tűnik, elvégre nem a Szaharában bolyongok.

– Hát persze! – Macy kivesz valamit a hátizsákjából, és odanyújtja nekem. Egy rozsdamentesacél kulacsot a teteje nélkül. Hosszan iszom belőle. Azután még kétszer megismétlem, mire a torkom újra használhatónak tűnik.

Valamint a testem többi része is.

A hideg víz további előnye, hogy működésre bírja az agyamat, amint csillapítom a szomjúságomat, de amikor Jaxonra nézek, biztos vagyok benne, hogy a szemem még ködös az álomtól.

– Mi történt? – kérdezem. – Miért van mindenki a szobánkban?

Furcsa csend következik, miközben ők négyen egymásra néznek, aztán ismét rám.

– Mi történt? – kérdezem ismét.

Macy felsóhajt.

– Nem szívesen mondom ezt, Grace, de ez határozottan nem a mi szobánk.

– Akkor kié? – kérdezem, és körülnézek. Ekkor pánik tör rám, mert rájövök, hogy Macynek igaza van. Ez tényleg nem a mi szobánk. Nem is Jaxoné. Valójában biztosra veszem, hogy még csak nem is hálószoba, hacsak a berendezője nem az Ijesztő Kazamaták Bútoráruház rajongója. – Hol vagyunk? – kérdezem, amikor végre megtalálom a hangomat.

Amka válaszol, mielőtt Jaxon vagy a családom megszólalhatna. Leguggol mellém – most először döbbenek rá, hogy a földön ülök –, és azt kérdezi:

– Szerinted hol vagyunk?

– Nem tudom. – Ismét körülnézek, és ezúttal remélem, hogy találok valami támpontot, de közben egyre idegesebb leszek. Még csak most kezdek rájönni, hogy nemcsak azt nem tudom, hol vagyunk, de azt sem, hogyan kerültem ide.

És hadd jegyezzem meg, ezt most már tényleg kezdem nagyon unni.

Az utolsó dolog, amire emlékszem, hogy leültem dolgozni a könyvtárban egy doboz szénsavas ásványvízzel és egy kis M&M’s drazséval. Azután… semmi. Üresség. Már megint.

– Megsérült valaki? – kérdezem pánikba esve. – Már megint megtettem? Megtámadtam valakit?

– Nem, Grace. Minden rendben van. – Amka minden bizonnyal megnyugtatásként teszi a vállamra a kezét, de nem működik. Ettől még jobban kiborulok, ahogy halk, nyugtató hangjától is.

– Ne csinálja ezt! Ne próbáljon lecsillapítani! – Ellököm magam tőle, felpattanok… és Jaxonhoz fordulok. – Kérlek, kérlek, ne hazudj nekem! Bántottam valakit? Megint…

– Nem! – Sokkal hevesebben mondja, a hangja kemény, és közben rezzenéstelen tekintettel néz a szemembe. – Nem bántottál senkit, esküszöm! Most miattad aggódunk.

– Miért? Mi történt? – Hiszek Jaxonnak, tényleg, de még mindig túl friss a ma reggeli emlék, hogy vérben ázva ébredtem fel, ezért önkéntelenül lenézek a kezemre meg a ruhámra, csak hogy megbizonyosodjak róla, tényleg nem véres. Csak hogy biztonságban érezzem magam.

Hála istennek, nem vagyok véres! A blézerem ujja azonban cafatokban lóg. Ami egyáltalán nem félelmetes, tekintve, hogy odakint megint fagypont körüli a hőmérséklet.

Hirtelen sokkal érthetőbbé válik a többiek nyugtalan arckifejezése. Nem azért aggódnak, mert bántottam valakit. Ezúttal attól félnek, hogy én sérültem meg.

Túlteszem magam a félelmen, amely úgy robban fel bennem, mint egy kézigránát, és próbálok levegőt venni. Rá fogok jönni, hogy mi ez. Már az is elég rossz, hogy elvesztettem négy hónapot az életemből emiatt. Nem fogom elfogadni, hogy ezt hoztam magammal. Nem fogom megengedni, hogy ez legyen az új normalitás.

– Hol vagyok? – kérdezem másodjára, mert teljesen biztos vagyok benne, hogy még soha nem voltam olyan helyiségben, ahol kristálygömb van, pláne nem a Katmere Akadémián. És határozottan nem voltam még olyan szobában, aminek a gyertyakollekciója felvehetné a versenyt az IKEA teljes árukészletével… ha az IKEA faragott rituális gyertyákban utazna, és annyi füstölőt tartana, ami képes lenne kétszer lefedni Alaszkát.

– A bűbájvető toronyban vagy – mondja nekem Macy.

– Bűbájvető torony? – Nem is tudtam, hogy ilyesmi létezik egyáltalán.

– A kastély szemközti oldalán van, mint ahol az én szobám – teszi hozzá Jaxon vélhetően azért, hogy legyen időm összeszedni magam.

– Ja, igen. Az a kisebb torony a filagóriához közel. – Beletúrok a hajamba a kezemmel. Azzal, amelyiknek a remegését épp nagyon erősen próbálom megfékezni. – Azt hiszem, mindig is azt gondoltam, hogy az valaki más szobája.

– Nem. – Macy rám vigyorog, és a mosolya majdnem eléri a szemét. – Csak a te barátodnak jár toronyszoba. Ez itt az összes boszorkányé.

Hát persze, hogy az összes boszorkányé. Ha bárki másé lenne, komolyan aggódnék. Különösen, mivel lenéztem, és rájöttem, hogy egy hatalmas pentagramma kellős közepén állok.

És nemcsak akármilyen hatalmas pentagramma közepén, ez a pentagramma egy még hatalmasabb bűbájvető kör közepén van…

Ó, édes istenem, nem! Lia gondoskodott róla, hogy soha többé ne akarjak semmiféle varázslat közepén lenni. Soha.

Hátrálok néhány lépést. Nem azért, mert el akarok távolodni Jaxontól, Macytől vagy a többiektől, hanem azért, mert ki akarok menni ebből a körből. Most azonnal.

Legyen ez túlzott óvatosság vagy poszttraumatikus stressz, nem érdekel. Egy másodperccel sem töltök többet egy körben, amit fekete és vörös gyertyák vesznek körül.

Köszönöm, nem kérek belőle!

A többiek követnek, hát persze, hogy követnek. Mindannyian egyet lépnek előre, amikor én egyet hátra. A nagybátyám és Amka még nyugtalanabbnak tűnnek, Macy pedig kíváncsinak. Jaxon azonban… Jaxon halványan és szomorúan elmosolyodik, és ebből tudom, hogy érti, miért vagyok annyira zaklatott. De persze ő volt az egyetlen, aki ott volt velem lent az alagútban.

Azok után, amit átélt azon a napon, meglep, hogy nem menekül fejvesztve ebből a szobából. Isten látja lelkemet, nekem megfordult a fejemben.

– Grace? – kérdezi Macy, miközben továbbra is hátrálok. – Hová mész?

– Ki ebből a… – Csalódottan elhallgatok, mert rájövök, hogy még mindig a körben állok. – Milyen nagy ez a valami mellesleg?

– Szinte az egész szobát elfoglalja – válaszolja Finn bácsi, és még értetlenebb arcot vág. – Nagyon sok boszorkányunk van, akiknek bele kell férniük a körbe. Miért?

Macynek végre kezd leesni.

– Ó, drágám, ez a kör most nem aktív. Semmi sem bánthat téged itt. Egyébként is csak olyan varázslatokat űzünk itt, amik nem kártékonyak. Nincs mitől félned.

– Hát persze, hogy nincs. Tudom én. De azért inkább… – A hüvelykujjammal hátrafelé mutogatok a vállam fölött.

– Jobban éreznéd magad, ha kimennénk ebből a szobából? – kérdezi Amka.

Rápillantok, és hatalmas megkönnyebbülés söpör végig rajtam.

– Annyira, hogy el sem tudom mondani!

– Jól van, akkor indulás! – Finn bácsi könnyedén kiterel mindenkit az ajtón. – Amúgy is van valami a könyvtárban, amit szeretnék megmutatni neked.

– A könyvtárban? – Most már tényleg nem értek semmit. – Úgy érted, azok a könyvek a kőszörnyekről, amiket Amka készített ki nekem? Már láttam őket, tervezem, hogy átrágom magam rajtuk.

– Nem. Valami mást. De majd akkor beszélünk róla, amikor odaérünk.

Ez egyáltalán nem hangzik vészjóslónak. Szeretnék többet kérdezni, de a nagybátyám arca nagyon komor. Olyannyira, hogy jobban megijedek, mint amennyire bevallom magamnak.

A Katmere előtt sosem gondoltam volna, hogy egyszer majd félve fogok belépni egy könyvtár ajtaján. Na persze a Katmere előtt sok mindent nem gondoltam volna.

25.

És az emlékezetkiesések

egyre csak jönnek

Amint kimegyünk a bűbájvető szobából, Jaxon finoman megérinti a csuklómat, és megállít.

– Mi a baj? – kérdezem. Nem is bánom, ha minél később érünk a könyvtárba, amely a fejemben már egyre inkább a végzet könyvtárának tűnik. – Szükséged van valamire?

– Nekem nincs, neked viszont annál inkább.

Várom, hogy mondjon még valamit, de nem teszi. Csak oldalra biccenti a fejét, és úgy figyel, mintha várna valamit. Egy perccel később Mekhi áll meg előttünk. A kezében egy nagy fekete dzsekit tart, felismerem, hogy Jaxoné.

Rám vigyorog, meghajol, majd úgy adja át a dzsekit, mintha egy királynőnek nyújtaná.

– Milady!

Amióta felébredtem a hatalmas varázskör közepén, most először érzem úgy, hogy minden rendben lesz. Mekhi nem bánik velem furcsán. Ugyanúgy vigyorog rám, mint mindig, ezért én is önkéntelenül visszamosolygok rá.

Pukedlizek, és elveszem tőle a dzsekit.

– Jó uram!

– Később minden részletet hallani akarok, de most vissza kell mennem a következő órámra. Szia, Grace! – mondja, és eltűnik.

Azt hiszem, sosem fogok hozzászokni, milyen gyorsan képesek mozogni a vámpírok.

– Nem kellett volna erre kérned Mekhit. – Leveszem a széthasogatott blézeremet, majd felveszem Jaxon dzsekijét, és beszívom az illatát.

– Tudom. – Alaposan megnéz. – De szeretek gondoskodni rólad.

A már így is eléggé megtépázott szívem még jobban sajog a szavai hallatán és a szemében tükröződő érzések miatt. Bárcsak tudnám, hogy reagáljak! Egy részem… egy jó nagy részem… szeretne hozzá hajolni, és az ajkára szorítani a számat. Ugyanakkor tudom, hogy a kőszörny énem nem engedné, ami minden szinten halálosan bosszantó.

Úgy értem, miért engedte meg, hogy egyszer megcsókoljam, amikor visszaértem az iskolába, azután pedig gondoskodott róla, hogy soha többé ne tehessem meg? Nagyon zavar, és csak sejtem, mennyire zavarhatja Jaxont, bár nem mond semmit. Végül azt az egy dolgot teszem, amit tehetek: mereven a szemébe nézek, és remélem, hogy a tekintetem elmondja neki, milyen sokat jelent a gondoskodása.

– Gyere, menjünk! – mondja végül. A hangjából hallatszik egyfajta mogorvaság, ami általában nincs benne. Kinyújtja felém a kezét.

Én megfogom, és együtt lemegyünk a csigalépcsőn.

– Tudod, mit akar mutatni nekem Finn bácsi a könyvtárban? – kérdezem, amikor leérünk a megfelelő emeletre.

– Nem. – Megrázza a fejét. – Macytől kaptam egy kétségbeesett üzenetet, hogy eltűntél, ezért a srácokkal, Finn-nel és Macyvel elkezdtünk keresni. Azután megírták, hogy megtaláltak a toronyban, csupán ennyit tudok.

– Nem értem – mondom neki, és borzongás fut végig a gerincemen, amikor befordulunk arra a folyosóra, ahol a könyvtár van. – Dél körül bementem a könyvtárba, hogy a kőszörnyekről keressek információt, de nem emlékszem, hogy bármit is találtam volna. Ami azt illeti, semmire sem emlékszem azután, hogy leültem dolgozni.

– Most öt óra van, Grace.

– De a könyvtárban voltam. Amka nem tudja, mikor mentem el?

– Logikus lenne, de nem tudom. Ahogy már mondtam, Amka a nagybátyádat és Macyt hívta, nem engem. – Van valami a hangjában, amit nem tudok hova tenni, csak azt érzem, hogy nincs elragadtatva tőle.

Nyilvánvalóan úgy érzi, őt is értesíteniük kellene a velem kapcsolatos dolgokról. Ami bosszantó, mert nem vagyok a tulajdona. Ugyanakkor, ha arra gondolok, én hogy érezném magam, ha történne vele valami… na igen, biztos vagyok benne, hogy én is azt szeretném, ha értesítenének.

Tartja a könyvtárajtót nekem, azután besétálunk, és azonnal egy feltűnően üres üveges vitrint pillantunk meg. Bármi volt is benne, most csak a hűlt helyét látjuk a lila bársonypárnán.

– Ezt akartad megmutatni nekem? – kérdezem a nagybátyámtól. – Nem tudom, mi történt. Amikor korábban itt voltam, még nem volt semmi baja.

És ha bárki megpróbált volna betörni ide, amíg itt voltam, azt láttam volna. Ahogy Amka is. A kiállított tárgy átlósan szemben van azzal az asztallal, amit a könyvtáros nekem állított fel, valamint közvetlenül a félköríves asztal előtt.

– Mire emlékszel a korábban itt töltött időből, Grace? – Ezúttal Amka teszi fel a kérdést, a nagybátyám a háttérbe húzódik.

– Őszintén szólva nem sokra. Emlékszem, hogy beszélgettünk, aztán leültem dolgozni és ennyi. Valami más is történt?

– Nem emlékszel arra, hogy dolgoztál?

– Nem. Arra emlékszem, hogy elkezdtem, de arra már nem, hogy kinyitottam egy könyvet, vagy valamit jegyzeteltem. Csináltam ilyet?

– Nagyon sokat jegyzeteltél. – Felvesz egy jegyzetfüzetet az asztaláról, és átnyújtja nekem.

Átlapozom, és látom, hogy igaza van. Több mint a fele megtelt a kőszörnyekről szóló információkkal, amelyekre nem is emlékszem, de most már alig várom, hogy elolvashassam.

– Ezt csináltam öt órán keresztül? – kérdezem, mert meglep, mennyire alaposak a leírtak, miközben én általában úgy szoktam jegyzetelni, hogy leírom a legfontosabbakat, aztán a többit eltárolom az emlékezetemben (nyilvánvalóan nem a jelen helyzetben).

– Ami azt illeti, mindezt alig másfél óra alatt csináltad. Fél kettőkor bezártam a könyvtárt néhány percre, és átszaladtam a kunyhómba gyógyszerért, mert hirtelen megfájdult a fejem. Azt mondtad, hogy jól elvagy, ezért itt hagytalak dolgozni. Amikor visszajöttem, már elmentél. És ellopták Morrigan athaméját.

Rémület söpör végig rajtam, amikor a történet különböző szálai összeállnak, és rádöbbenek valamire.

– Azt hiszitek, hogy én tettem? – kérdezem. – Azt hiszitek, én loptam el az… – a levegőben integetek.

– Athamét – fejezi be Macy helyettem. – Ami a boszorkányok kétélű, szertartásos tőre. Ez a bizonyos darab évszázadok óta a családunk tulajdonában van.

Szeretnék felháborodni, amiért úgy gondolják, én tettem, de az igazság az, hogy minden okuk megvan arra, hogy engem gyanúsítsanak. Különösen, hogy fogalmam sincs, mit csináltam azután, hogy Amka elment a könyvtárból.

– Nem hisszük, hogy te loptad el – mondja Finn bácsi olyan hangon, ami egyértelműen meg akar nyugtatni. – De valami történik benned, ami miatt elköveted ezeket a dolgokat, ezért szeretnénk rájönni, hogy mi az, és szeretnénk segíteni neked.

– De tényleg tudjuk? – kérdezem. A hangom magasabb és hangosabb, mint ahogy szeretném. – Úgy értem, biztosak vagytok benne, hogy én tettem? – Nem arról van szó, hogy kétségbe vonom őket, csak arról, hogy nem akarom elhinni nekik. Mert akkor el kellene gondolkodnom azon, mégis milyen ereje van a kőszörny énemnek. És miért használ fel arra, hogy elkövesse ezeket a szörnyűségeket?

Jaxon biztatóan átfogja a derekamat, azután a vállamra hajtja az állát, és a fülembe súgja:

– Minden rendben lesz. Majd megoldjuk.

Örülök, hogy így gondolja, mert jelenleg úgy érzem, semmi sincs rendben.

– Ezért akartuk, hogy ide gyere, hogy együtt nézzük meg a videófelvételt. Így megtudhatjuk, mi folyik itt valójában. – A nagybátyám a félköríves asztal mögé sétál.

– Senki sem vádol téged, Grace – mondja Macy biztatóan mosolyogva. – Tudjuk, hogy valami másról van szó.

A szavaik hallatán és a nagybátyám komor arca láttán elgyengül a térdem – van videófelvételük? Mert ha már látták, akkor biztosan tudják, hogy én voltam az, aki ellopta az athamét.

Ez a tudat úgy gyomorszájon vág, mint egy igazi ütés.

Tudom, hogy naiv dolog, de egész nap nem adtam fel a reményt.

Reméltem, hogy van valami más magyarázat a ruhámon látott vérre, és nagyon reméltem, hogy valaki más támadta meg Cole-t, most pedig azt, hogy valaki más lopta el az athamét.

Mert ha megbizonyosodom arról, hogy én voltam, ha megtudom, hogy tényleg én tettem mindezt, és egy pillanatára sem emlékszem, az több mint félelmetes. Nemcsak azért, mert nem emlékszem rá, hanem azért, mert nem én irányítottam a testemet, amikor ezeket műveltem.

Akár meg is ölhetnék valakit, és még csak nem is tudnék róla.

Pánik szorítja össze a mellkasomat, a légzésem felszínes lesz. Elszámolok tízig… aztán húszig. A szívem olyan gyorsan ver, hogy kezdek szédülni. Nem fordítom el a tekintetem a nagybátyámról, miközben a félköríves asztalon csinál valamit a számítógépen, azután felém fordítja a monitort.

– Nincs semmi baj – biztat Jaxon ismét, de nincs igaza. Ekkora bajban még nem voltam soha. – Ígérem neked, Grace, megfejtjük ezt a rejtélyt.

– Remélem – válaszolom, majd mindannyian Finn bácsi köré gyűlünk, hogy megnézzük a videófelvételt. – Mert vajon meddig folytatom ezt így, mielőtt börtönbe kerülök… vagy még rosszabb?

A gyomrom görcsbe rándul, miközben nézem a felvételt a monitoron… olyan dolgokat csinálok, amikre nem emlékszem, hogy megtettem.

A videofelvétel alján látható számláló szerint pontosan fél kettőkor álltam fel az asztaltól, ahol addig olvastam és jegyzeteltem. Odamentem Amkához, és mondtam neki valamit. Ő bólintott, az arcán furcsa kifejezés tükröződött, de alig egy perccel később felállt. Ahelyett azonban, hogy elment volna, ahogy korábban mondta, odasétált az üvegvitrinhez, amelyben az athame és vele együtt több varázstárgy is ki volt állítva, amelyek – mint később kiderült – védelmi varázslat alatt álltak, magyarázza a nagybátyám.

Egy óra harminchét perckor a könyvtárosnő odament a vitrinhez, és kinyitotta, mintha nem okozna neki semmi problémát. Azután kisétált a könyvtárból, és hátra sem nézett.

– Mi történt? – kérdezem, miközben Jaxonról Amkára, majd a nagybátyámra nézek, aztán újra Jaxonra. – Valami speciális kőszörnyerőt használtam?

Amka megrázza a fejét, miközben a videó folytatódik, és látom, ahogy benyúlok a vitrinbe, kiveszem az athamét, és közben elszakítom a blézeremet.

– Nem emlékszem, hogy ezt tettem. Hogy kinyitottam a vitrint.

– Hudson! – leheli Jaxon halkan, de határozottan és talán egy kicsit… félve? Ami minden szempontból összezavar, mert Jaxon szinte sohasem fél.

– Micsoda? – kérdezi Finn bácsi. – Mi van Hudsonnal?

– Gyerekkorunkban nagyon sokszor csinálta ezt. Közvetlenül azzal a személlyel kell beszélnie, de csupán a hangjával bárkit rá tud venni arra, hogy megtegyen neki bármit.

– De mit? – kérdezem, miközben a félelem borotvaéles karmai belém mélyednek. – Mit csinált Hudson, Jaxon?

Jaxon végül elszakítja üldözött tekintetét a videófelvételről.

– Felhasználta a rábeszélőképességét, hogy elérje, amit akar.

26.

Akié a test, azé a hatalom

Jaxon szavai hosszú másodpercekig lebegnek körülöttünk a levegőben. Olyan erőt és rettenetet hordoznak, ami fizikai hatással van rám, megfeszül a testem és borzongás fut végig a bőrömön.

– Ez mit jelent? – suttogom végül, a szavak úgy hasítanak a csendbe, mint a gránátok. – Hudson itt van? Visszahoztam magammal? Rábeszélt, hogy megtegyek dolgokat?

– Az biztos, hogy itt van – ért egyet Finn bácsi. – Most csak az a kérdés, hogy mit tegyünk ezután.

– De akkor hol van? – kérdezem. – Miért nem láttuk még?

A nagybátyám szomorú arcáról Jaxon dühös vonásaira pillantok, Amka csendes együttérzéséről a feldúlt Macyre, aki próbálja titkolni zaklatottságát, de képtelen rá. Görcsbe rándul a gyomrom, és minden egyes másodperccel egyre jobban szorít.

Végül majdnem összeomlok, amikor belém hasít az igazság.

– Nem! – mondom nekik, miközben rémülten és undorodva rázom a fejemet. Pánik lesz úrrá rajtam. – Nem, nem, nem! Az nem lehet!

– Grace, semmi baj! – Jaxon előrelép, és megérinti a karomat.

– De igenis van baj! – Szinte kiabálok. – Hatalmas baj van!

– Lélegezz mélyeket! – tanácsolja a nagybátyám. – Megvannak a módszerek arra, hogy megpróbáljuk helyrehozni.

– Megpróbáljuk helyrehozni? – válaszolom szinte hisztérikus nevetéssel. – Egy szörnyeteg él bennem!

– Vannak lehetőségek – szólal meg Amka is, a hangja szándékosan megnyugtató. – Több lehetőséget is kipróbálhatunk, mielőtt pánikba esünk…

– Nem akarok udvariatlan lenni, Amka, de úgy gondolom, azt akarta mondani, mielőtt maga pánikba esik. Mert én már rég megtettem.

A rémület egyre jobban elhatalmasodik rajtam, és ezúttal biztos vagyok benne, hogy nem tudok gátat szabni neki. Jelenleg még egy teherautónyi Xanax sem tudna megnyugtatni. A fejem kába, a szívem majd’ kiugrik a mellkasomból.

– Grace, semmi baj! – Macy felém nyújtja a kezét, én azonban hátralépek, és felemelem mindkét kezem, amivel azt sugallom, „adjatok nekem egy percet”.

Hála istennek, megteszik. Adnak egy percet, valójában sokkal többet is. Végül egy már ismerős védekezőmechanizmus indul be bennem.

Közel sem vagyok ahhoz, hogy jól legyek – ezen a ponton elképzelni sem tudom, milyen érzés az, ha jól vagyok –, azonban visszaszorítottam a pánikot, és képes vagyok arra koncentrálni, hogy kitisztítsam a fejem.

Muszáj gondolkodnom. Muszáj rájönnöm, mit tegyek.

Pontosabban, nekünk kell rájönnünk, mit tegyünk, mert miközben ránézek erre a négy, értem aggódó emberre, rájövök, hogy csak azért, mert úgy érzem, egyedül vagyok – még inkább egyedül, mint amikor a szüleim meghaltak –, ez nem így van.

Jaxon, Macy, Finn bácsi, sőt még Amka is mellettem állnak, és akkor sem hagynák, hogy egyedül birkózzak meg ezzel, ha akarnám. De őszintén szólva nagyon-nagyon nem szeretném mindezt egyedül végigcsinálni. Azt sem tudnám, hol kezdjem.

– Szóval – sikerül kinyögnöm néhány kísérlet után, amikor megköszörülöm a torkom. – Kérnék egy szívességet.

– Bármit – vágja rá Jaxon, majd kinyújtja a kezét, és megfogja az enyémet. Miután hozzáérek a tenyeréhez, rájövök, mennyire jéghideg lett a bőröm ettől az egésztől. Jaxon keze szinte éget.

– Ki tudnád mondani? – kérdezem.

Erre erősebben szorítja meg az ujjaimat.

– Mit kell kimondanom? – kérdezi, de az arckifejezéséből látom, hogy már tudja.

– Csak szeretném, ha hangosan is kimondanád, hogy ne érezzem úgy, hogy valami nagyon-nagyon nincs rendben velem. Kérlek!

A tekintete üldözötté válik, ilyennek még sohasem láttam.

Általában én szoktam vigasztalni őt, amikor így érzi magát, de most képtelen vagyok rá. Nincs hozzá erőm. Most nincs. Még nincs.

– Jaxon – suttogom, mert nem tudom, mi mást tehetnék. – Kérlek!

Bólint, a szeme égő obszidián, és a bőrömet perzseli, ahová néz.

– Azért nem tudtunk rájönni, mi történt Hudsonnal – mondja, és a szavai úgy vágnak mellbe, mint egy jobbegyenes. – Azért nem tudtunk rájönni, hol hagytad őt, vagy hová ment, mert egész végig itt volt.

Megfeszítem a térdem, hogy ne essek össze, azután várom, hogy kimondja azt a szörnyűséget, ami már percek óta itt zakatol a fejemben, hogy ledobja a bombát, amit nem akarok tudni… nem akarok hallani… de könyörögtem azért, hogy kimondja.

– Azért nem tudtuk, hogy hol bujkál Hudson a Katmere Akadémián, mert egész végig itt volt benned.

27.

Tűnj a fejemből!

A szavai úgy robbannak fel bennem, mint egy bomba – habár számítottam rájuk, mégis szinte sokkot okoznak. Mint egy atomreaktor a legsúlyosabb üzemzavarban. Mert ez nem történhet meg. Ez nem lehet igaz.

Nem lehet bennem Jaxon gonosz testvére.

Nem veheti át fölöttem az irányítást, amikor csak akarja.

Nem törölheti ki az emlékeimet. Ez egyszerűen nem történhet meg.

A jelek szerint viszont mégis megtörtént.

– Nincs semmi baj – szólal meg a nagybátyám. – Amint visszatérünk az irodámba, telefonálok néhány embernek. Találok valakit, aki tudja, hogyan birkózzunk meg egy ilyen helyzettel, és amint lehet, idehívom a Katmere-re.

– Én pedig elkezdem a kutatást – teszi hozzá Macy. – Ahogy már Amka is mondta, vannak varázslatok, amik működhetnek, ezért mi ketten kapcsolatba lépünk több különböző boszorkánygyülekezettel, és megnézzük, mit tudunk kideríteni. És közben folytatjuk a kutatást is. Megtaláljuk a módját, hogy kiszedjük belőled Hudsont. Esküszöm!

A szavai visszhangzanak a fejemben, körbe-körbe kavarognak, miközben próbálom megemészteni ezt az új rémálmot. Megvizsgálom, vajon tényleg érzem-e magamban Hudsont, zsíros ujjait a szívemben és a fejemben.

Próbálkozom, próbálkozom, de nem érzek semmit. Nincs olyan gondolat, amely ne az enyém lenne. Nincs olyan érzés, amely ne hozzám tartozna. Semmi sem tér el a megszokottól, leszámítva természetesen azt, hogy rendszeresen átveszi az irányítást a testem fölött.

Miközben próbálok belenyugodni ebbe a rémálomba, ebbe a szörnyű erőszaktételbe, heves párbeszéd folyik körülöttem. Jaxon, Finn bácsi, Macy és Amka mindannyian a saját véleményüket hangoztatják, hogyan hozzák ezt helyre.

Hogyan hozzanak engem helyre.

Mindenki elmondja a véleményét arról a dologról, ami életem legszemélyesebb problémája. A legszemélyesebb probléma, amit valaha valaki magáénak tudhat. Valaki más él bennem, átveszi fölöttem a hatalmat, amikor csak akarja, és szörnyű dolgokat tesz, amiket én magamtól sosem tennék.

– És mi a helyzet velem? – kérdezem, amikor egy másodperccel sem tudom tovább elviselni ezt a vitát/veszekedést.

– Megígérem, hogy helyrehozzuk – válaszolja Finn bácsi. – Kiszedjük belőled.

– Nem ezt kérdeztem – válaszolom. – Úgy értem, én mit tehetek? Miközben ti négyen arról vitatkoztok, hogyan mentsetek meg, én mit tehetek, hogy megmentsem magam?

Ez felkelti a figyelmüket, egymásra néznek, próbálnak rájönni, hogy mit akarok ezzel mondani. Ami pontosan azt bizonyítja, hogy igenis gond van, nem igaz?

– Grace, drágám, te most nem tudsz tenni semmit. – A nagybátyám szándékosan nyugodt hangon válaszol, amelyből egyértelmű, hogy arra számít, bármelyik pillanatban hisztériázni kezdhet az a személy, akinek mondja.

A hisztéria azonban már elmúlt. Nem örökre, mert biztos, hogy vissza fog térni, még mielőtt véget ér ez a rémálom, de most háttérbe húzódott egy időre. A helyére pedig eltökéltség lépett: nem hagyom, hogy leszereljenek, és nem engedem, hogy újra ilyen helyzetbe kerüljek.

– Nos, azt hiszem, jobb lesz, ha találunk nekem is valami tennivalót – mondom nekik. – Mert ha igazam van, ha Hudson tényleg úgy él bennem, mint egy parazita, nem fogok tétlenül ülni és várni, hogy ti mit találtok ki. Ez a hozzáállás sodort az összes szörnyű helyzetbe, amióta Alaszkába jöttem.

Kemény szavak ezek, és egy másik helyzetben, egy másik valóságban soha nem mondtam volna ki. Ebben a helyzetben azonban, ebben a valóságban muszáj volt megtennem.

És azoknak, akiknek szánom, muszáj meghallaniuk a szavaimat... engem. Mert egy perccel sem fogok tovább a háttérbe húzódni. Nem fogok ölbe tett kézzel ülni és hagyni, hogy mellébeszéljenek, féligazságokat mondjanak, eltitkoljanak dolgokat előlem azzal az ürüggyel, hogy meg akarnak védeni.

Már nem. Többé nem.

– Igen, tudni akarom, mit tehetek én, hogy kivegyük Hudsont belőlem – közlöm velük. – De mivel úgy tűnik, ez hosszú folyamat, szükségem lesz átmeneti megoldásokra, amik segítenek. Például mit tehetek most azonnal, hogy biztosítsam, ne bánthasson többé senki mást? Nem azt akarom tudni, hogy ti mit tehettek, hanem azt, hogy én. Mert nem fogok itt ülni és hagyni, hogy mindig átvegye fölöttem az irányítást, valahányszor akarja, amíg azok a szakértők ki nem találják a megoldást. Soha többé nem fog fegyverként felhasználni… sem Cole ellen, sem Amka ellen, Jaxon ellen pedig végképp nem!

– Hudson nem tud ellenem felhasználni téged… – ellenkezik Jaxon, de egy kézlegyintéssel belé fojtom a szót.

– Már megtette – mondom neki, miközben az agyam különféle helyzeteket vizsgál meg, és lassan kezdenek értelmet nyerni a dolgok. – Szerinted miért érzem magam olyan kényelmetlenül a társaságodban? Miért húzódom el, valahányszor meg akarsz csókolni? Talán neked még nem esett le, de számomra már kristálytiszta.

Jaxon tekintetén látom, hogy fején találtam a szöget. Visszagondol minden egyes beszélgetésünkre az elmúlt két nap során, megpróbálja megvizsgálni, mi voltam én, és mi volt Hudson. Nem hibáztatom érte… én pontosan ugyanezt tettem… és nagyon nem tetszett, amire rájöttem.

– Elegem van, Jaxon! Elegem van, Finn bácsi! Soha többé nem fogok úgy felébredni reggel, hogy másnak a vére van rajtam! Vagy egy bűbájvető kör közepén fekszem szanaszét szakadt ruhában. Nem fogok szabad kezet adni többé egy gyilkosnak, hogy rendelkezzen a testemmel vagy a gondolataimmal!

Elszorul a mellkasom, remeg a kezem, de a fejem tiszta, és tudom… tudom… hogy helyes, amit teszek.

– Vagy megbeszélitek velem, és segítetek rájönnöm, mit tehetek, vagy esküszöm, hogy visszamegyek azokhoz a könyvekhez, elolvasok minden egyes oldalt, amíg rá nem jövök, hogy kell visszaváltoznom kőszörnnyé, és ezúttal addig kő maradok, amíg Hudson többé nem árthat senkinek.

Jaxon szólásra nyitja a száját, én azonban megrázom a fejem. Még nem végeztem.

– És ha ez azt jelenti, hogy örökre kőszörny maradok, akkor azt fogom tenni. Nem ezt akarom – mondom nekik, amikor tiltakozni kezdenek –, de megteszem, mert senki… senki… nem fog többé bábként használni engem!

Ezért volt az, hogy majdnem meghaltam, amikor idejöttem. Hogy Jaxon és Flint is majdnem meghaltak. Ha elmondták volna nekem az igazat azon a napon, amikor megérkeztem, nem töltöttem volna az első négy napot azzal a Katmere-en, hogy ügyetlenkedem, és próbálom megtalálni a helyem, miközben az életemre törnek. Nem bíztam volna meg a rossz emberekben.

És talán, csak talán, nem végeztem volna az alagútban Liával. Jaxon sem halt volna meg majdnem, és most nem lennénk itt mindannyian, miközben Hudson egyfajta elmebeteg nyaralását tölti az átkozott testemben.

Már a gondolattól is rosszul vagyok. Legszívesebben sírva fakadnék. Vagy sikítoznék.

Én csak azt akarom, hogy menjen ki belőlem, húzzon el a testemből minél hamarabb.

Ha viszont ez nem lehetséges, tudnom kell, hogyan védhetem meg magam és a körülöttem lévőket tőle, kerüljön bármibe is.

Jaxonról Macyre, majd a nagybátyámra és végül Amkára pillantok. Látom, hogy mindannyian vonakodó tisztelettel néznek rám. Ami azt jelenti, hogy ideje feltennem azt a kérdést, ami már lyukat éget a mellkasomba:

– Újra kőszörnnyé kell változnom, vagy van rá mód, hogy blokkoljuk őt?

Hirtelen azt érzem, hogy valami megremeg bennem. Teljesen olyan, mint egy sikítás… Nem tudom, hogy a düh, a szenvedés vagy a rémület motiválta-e, de határozottan sikításnak tűnik… és határozottan nem tőlem származott.

28.

Köszi, innen átveszem

Alig van időm megfejteni, hogy ez mit jelent, ha jelent egyáltalán valamit, mert Jaxon megszólal:

– Elviszlek a Vérontóhoz.

– A Vérontóhoz? – ismétlem meg, mert ezt a nevet még soha nem hallottam. Ráadásul nem is hangzik valami… barátságosan. Úgy értem, egy olyan világban, ami tele van paranormális lényekkel, akiknek a szemük sem rebben egy kis vérveszteségtől vagy halálközeli élménytől, milyen szörnyetegnek kell lennie valakinek ahhoz, hogy ilyen nevet kapjon?

Baromi ijesztő.

– A Vérontóhoz? – ismétli meg Finn bácsi is ugyanolyan kétkedően, mint én. – Biztos vagy benne, hogy ez jó ötlet?

– Nem – válaszolja Jaxon. – Valójában biztosra veszem, hogy szörnyű ötlet, de az is az, hogy Grace visszaváltozzon kőszörnnyé, ki tudja, mennyi időre. – Rám néz, az arcán nyugtalanság, szeretet és egy csipetnyi félelem tükröződik, amit nagyon szeretne eltitkolni előlem. – Nem tudom, hogy a Vérontó segíthet-e karanténba zárni Hudsont a fejében, de ha valaki képes rá, akkor ő az.

– Ki ő? – kérdezem, mert úgy érzem, muszáj valami előzetes információt kapnom arról, mibe sétálok bele. Ha vállalom.

– Egy ősi vámpír – feleli Jaxon. – Egy olyan vámpírnő, aki régebb óta él ezen a földön, mint szinte bármi más. Ráadásul… ez a nő… egy jégbarlangban lakik, ami nincs is olyan messze innen.

Átgondolom a szavait, próbálok mélyebb értelmet keresni bennük. Tudom, hogy van… ez nyilvánvaló abból, ahogy összenéz a nagybátyámmal és Amkával. Macyn látszik, hogy nem vett észre semmit, valószínűleg azért, mert ebben a témában ugyanannyira tudatlan, mint én.

– A Vérontó egy brutális nő – mondja Amka nem sokkal később. – Hihetetlenül félelmetes. De ha valaki tudja, hogyan segítsen neked, akkor az ő.

El kell ismernem, a „brutális” nem igazán bizalomgerjesztő szó. Na persze a „félelmetes” sem. Tekintve pedig, hogy a valaha létezett egyik legerősebb vámpírral vagyok egy helyiségben, akitől itt láthatóan senki sem fél, megborzongok, vajon milyen lehet ez a Vérontó.

Különösen, hogy Jaxon idegesnek tűnik a gondolatra, hogy elvisz hozzá.

– Te ismered ezt a nőt? – kérdezem, és félelem tölt el. – Úgy értem, nem fog megölni minket, ahogy megpillant? Legalább meghallgatja, amit mondani akarunk?

– A Vérontó brutális, de nem teljesen elmebeteg – válaszolja Jaxon. – És igen, jól ismerem őt. Ő nevelt fel.

Nem mond többet, csak ledobja nekem ezt a bombát, mintha teljesen megszokott dolog lenne, hogy a valaha élt legfélelmetesebb vámpír nevelte fel. Ilyen erővel akár a South Parkot is idézhette volna, hogy oszoljunk, emberek, nincs itt semmi látnivaló!

Ez még inkább meggyőz arról, hogy Jaxon sok mindent nem mond el nekem. És még jobban aggódom amiatt, hogy amit elhallgat, az nagyon-nagyon rossz.

Ha viszont ez a Vérontó nevű nőszemély segíthet kiszedni Hudsont a fejemből, és talán megtudhatok valamit Jaxon gyerekkoráról is, akkor benne vagyok.

– Mennyi időbe telik, hogy odajussunk? – kérdezem. – És mikor indulunk?

– Néhány óra az út – feleli Jaxon. – És indulhatunk akár most is, ha akarod.

– Most? – kérdezi Finn bácsi a legkevésbé sem lelkesen. – Inkább várjátok meg a reggelt, amikor világos lesz!

– És adjunk egy újabb esélyt Hudsonnak, hogy ellopja a testemet? – kérdezem. Még csak meg sem kell játszanom, hogy kiborít a gondolat. – Inkább nem.

Arról nem beszélve, hogy túlságosan zaklatott vagyok ahhoz, hogy ma este… vagy a jövőben bármikor elaludjak. Rémisztő, visszataszító és nagyon furcsa a gondolat, hogy Hudson itt van bennem. Vajon olvas a gondolataimban is? Most is a fejemben van, és hallja, amit gondolok? Vagy a tehetsége csak arra korlátozódik, hogy átvegye az irányítást a testem fölött? Csak. Ó, istenem!

Hogy jutott idáig az életem? Öt hónappal ezelőtt San Diegóban laktam, és az volt a legnagyobb döntés az életemben, hogy hova menjek egyetemre. Ez még mindig nem dőlt el – vagy legalábbis úgy gondolom, hogy még érvényes a kérdés (vajon a kőszörnyek is járnak egyetemre?). De ezen felül meg kell küzdenem egy gonosz vérfarkas falkavezérrel, aki megpróbál tönkretenni, és egy pszichopata vámpír él a fejemben.

Ha Jaxon nem lenne, biztosra veszem, hogy ennél is rosszabb helyzetben lennék… sokkal rosszabban.

Úgy vélem, az a legjobb módszer, hogy elejét vegyük Finn bácsi tiltakozásának, ha úgy teszünk, mintha ez eldöntött tény lenne, ezért Jaxonhoz fordulok.

– Előbb fel kell hívnunk őt, és megmondani, hogy megyünk? Úgy értem, van telefon abban a… – el sem hiszem, hogy ezt mondom – jégbarlangban?

– Nincs szüksége telefonra. Ha pedig még nem tudja, hogy megyünk, jóval azelőtt rá fog jönni, hogy odaérnénk.

Mert ez egyáltalán nem hátborzongató.

– Fantasztikus. – Rámosolygok. – Megyek, átöltözöm, és tizenöt perc múlva találkozunk a főbejáratnál!

Jaxon bólint.

– Ügyelj rá, hogy jó melegen öltözködj! Egy ideig kint leszünk a hidegben.

Úgy vélem, az „egy ideig” azt jelenti, hogy egész végig, tekintve, hogy a Vérontó egy jégbarlangban lakik. Amely egy újabb furcsa dolog, amiről szeretnék többet tudni – köztük azt is, hogy Jaxon is a jégbarlangban nőtt-e fel, ahová most megyünk, vagy valahol máshol, és a nő csak azután költözött oda. Úgy értem, mi sem bizonyítja jobban, hogy valaki „nyugdíjba vonult”, mint az, hogy egy fagyos, alaszkai barlang közepén alakította ki az otthonát.

– Adj neki legalább harminc percet, Jaxon! – javasolja a nagybátyám legyőzötten.

– Én inkább minél hamarabb szeretnék indulni – tiltakozom.

– Én pedig szeretném, ha ennél valamit, mielőtt elindulsz. – Finn bácsi olyan elszántan néz rám, amiből egyértelmű, hogy ebben a dologban semmiképpen sem enged. – Nem ugorhatsz be csak úgy egy étterembe az alaszkai vadon közepén, a Vérontónál pedig biztosan nem lesz semmi olyan, amit te meg akarnál enni. Szóval indulás előtt menj le a menzára! Ehetsz egy szendvicset most, és gondoskodom róla, hogy csomagoljanak neked valami ennivalót, hogy magaddal vidd… mivel feltételezem, hogy éjszakára is ott maradtok.

Ennyire előre nem terveztem… Nem gondoltam semmi másra, csak arra, hogy kivegyék Hudsont a fejemből… ezért hálás vagyok, hogy Finn bácsinak ez is eszébe jutott. Különösen, hogy ma kihagytam az ebédet, ezért a gyomrom már erélyesen emlékeztet arra, milyen éhes vagyok.

– Köszönöm, Finn bácsi! – Odamegyek hozzá, és lábujjhegyre állva megpuszilom az arcát.

Válaszul kicsit suta módon megpaskolja a hátamat, és azt mondja:

– Légy óvatos odakint! Hagyd, hogy Jaxon beszéljen, amikor a Vérontóval találkoztok! Jobban ismeri őt, mint bárki más.

Bólintok, habár elgondolkodom rajta, hogy ez mit is jelent. És azon is, hogy mit jelent Jaxon számára, hogy a nő, aki felnevelte, és akit a legjobban ismer a világon, leginkább a gonoszságáról híres.

– Gyere, Grace! Segítek kiválasztani, hogy mit kell felvenned – mondja Macy, és a kijárat felé terel.

Vele megyek, csak egy pillanatra nézek hátra, hogy Jaxonnak integessek, és azt tátogjam, harminc perc.

Bólint, de látom a szemében, mennyire feldúlt. Megértem. Tényleg. Én is mindent elkövetek, hogy ne boruljak ki Hudson miatt, igazság szerint azonban csak egy vékony cérnaszál tart össze. Valószínűleg Jaxon is ugyanígy érzi magát, ráadásul neki még a helyzet miatti felelősség is nyomja a vállát. Mert ő ilyen, így kezel minden helyzetet. Különösen az olyanokat, amelyek engem is érintenek.

– Kész vagy? – kérdezi Macy, és nézi, ahogy visszafordulok Jaxontól, hogy felmenjek a szobánkba.

– Nem – válaszolom, de elindulok, mert vannak napok, amikor két teljesen különböző dolog az, amit egy lány tenni akar, és az, amit tennie kell.

29.

Túl szexi vagyok a kabátomhoz…

ahogy mindenki más is

– Szép kabát – jegyzi meg Jaxon, amikor harminc perc múlva megpillant. A szája mereven egyenes vonala felfelé görbül.

Körülbelül hat réteg ruha van rajtam, hogy megvédjen a hidegtől – köztük egy élénk rózsaszín pufi dzseki is, amit valószínűleg száz kilométerről is észrevesznek a ragadozók. Macy azonban olyan büszkén terítette az ágyamra, hogy nem volt szívem és energiám nemet mondani.

– Egy szót se! – válaszolom, aztán végignézek rajta, hogy miből tudnék én is viccet csinálni. Természetesen semmi olyasmi nincs rajta. Tetőtől talpig fekete téli öltözetben van, és jól néz ki. Nagyon jól. Korántsem úgy, mint aki megszökött egy vattacukorgyárból.

Lesétálunk az iskola előtti lépcsőn, és arra számítok, hogy egy motoros szánt látok majd odalent. De nincs ott semmi, ezért zavartan Jaxonra pillantok, miközben egy kicsit jobban belebújok a gyapjúsálamba, ami az arccsontomtól egészen a mellkasomig eltakar.

– A hőmérséklet legalább tíz fokot fog esni a következő órákban – mondja, és magához húz. – Nem akarom, hogy hosszabb ideig legyél kint, mint ameddig muszáj.

– Igen, de nem lenne nagyobb segítség egy motoros szán? – kérdezem. Úgy értem, csak jobb, mint gyalog menni, nem?

Jaxon azonban felnevet.

– A motoros szán csak lelassítana minket.

– Ezt hogy érted?

– Úgy értem, hogy áttűnéssel megyünk.

– Áttűnéssel? – Fogalmam sincs, hogy ez mit jelent, de nem hangzik túl biztatóan. Na persze, ebben a helyzetben szinte semmi sem biztató. Meglátogatni egy ősi vámpírt, és remélni, hogy nem öl meg minket? Együtt élni egy pszichopatával, aki a fejemben van? Nem emlékezni az elmúlt négy hónapra?

A francba. Bármi legyen is az áttűnés, bármit tervezett is Jaxon, biztosan jobb, mint amivel most kell szembenéznünk.

Ezért csak bólintok, amikor elmagyarázza, hogy az áttűnés egy vámpírképesség, és azt jelenti, hogy nagyon-nagyon gyorsan haladni egyik helyről a másikra.

Szeretném megkérdezni, milyen gyorsan, de mit számít? Ha eljutunk a Vérontóhoz, és rájövünk, hogy mit kezdjünk Hudsonnal, mielőtt olyanná változtatja az életemet, mint a Testcsere című filmben, engem az sem zavar, ha úszva jutunk el a barlangjába.

– Szóval egészen pontosan mit kell tennem? – kérdezem, amikor Jaxon elém áll.

– Felveszlek az ölembe – válaszolja –, neked csak szorosan belém kell kapaszkodnod.

Ez nem hangzik túl rosszul. Szinte már romantikus is.

Előrehajol és ölbe vesz: egyik karjával a hónom alá nyúl, a másikkal pedig a térdem alá. Miután biztonságosan fekszem a karjában, lenéz rám, és kacsint egyet.

– Készen állsz?

A legkevésbé sem, de felmutatom a hüvelykujjamat.

– Igen, hát persze!

– Kapaszkodj belém! – figyelmeztet, aztán megvárja, hogy mindkét kezemmel a lehető legszorosabban átfogjam a nyakát.

Miután megteszem, rám vigyorog, és futásnak ered.

Csakhogy ez nem hasonlít semmilyen futáshoz, amit korábban tapasztaltam. Valójában egyáltalán nem is futás. Ha tippelnem kellene, inkább ahhoz hasonlít, hogy eltűnünk a semmiben az egyik helyen, hogy ezután nagyon gyorsan előbukkanjunk egy másikon. A sebesség túl gyors ahhoz, hogy összeszedjem magam az új helyen, mert már ismét eltűnünk.

Furcsa és félelmetes, ugyanakkor felvillanyozó is. Olyan erősen kapaszkodom Jaxonba, amennyire csak tudok, félek, hogy mi lesz, ha elengedem, habár nagyon erősen szorít magához.

Újra és újra áttűnünk. Én közben gondolkodni próbálok, arra összpontosítok, mit akarok mondani majd a Vérontónak, vagy hogyan tudom kizárni Hudsont a tudatomból, de olyan gyorsan megyünk, hogy egyszerűen lehetetlen gondolkodni. Ehelyett csak az ösztönök és a legalapvetőbb gondolatok működnek.

Ez a legfurcsább érzés a világon, ugyanakkor a legfelszabadítóbb is.

Fogalmam sincs, mennyi ideje megyünk már, amikor Jaxon végül megáll egy hegy tetején. Lassan letesz, amiért nagyon hálás vagyok, mivel a lábam hirtelen olyan, mintha gumiból lenne.

– Megérkeztünk? – kérdezem, és körülnézek. Barlang bejáratát keresem.

Jaxon elvigyorodik, és már nem először tudatosul bennem, milyen jó dolog, hogy neki nem kell minden egyes négyzetcentiméternyi bőrfelületét elfednie, mint nekem, amikor kimegy a hidegbe. Szeretem, hogy látom az arcát és fel tudom mérni a reakcióját a szavaimra.

– Csak meg akartam mutatni neked a kilátást. Gondoltam, jólesne egy kis szünet.

– Szünet? De hát még csak néhány perce jövünk.

A vigyorgása nevetésbe fordul.

– Több mint másfél órája indultunk. Körülbelül ötszáz kilométert tettünk meg.

– Ötszáz kilométert? De ez azt jelenti, hogy a sebességünk közel…

– Háromszázhúsz kilométer per óra, igen. Az áttűnés nem csupán mozgás. Nem tudom, hogy írjam le. Kicsit olyan, mint a repülés… csak test nélkül. Minden vámpír már fiatal korában elkezdi gyakorolni, és én mindig is nagyon, de nagyon jó voltam benne. – Úgy néz ki, mint egy kisfiú, olyan büszke magára, hogy csak úgy ragyog.

– Ez… hihetetlen. – Nem csoda, hogy olyan nehéz volt gondolkodnom, miközben áttűnt. Nem is mozgásnak nevezném, inkább a valóság elhajlításának.

Miközben ezen az információn gondolkodom, önkéntelenül is eszembe jut egy könyv, amit hetedikben olvastam: Ray Bradbury Fahrenheit 451 című regénye. Az író ebben arról beszél, hogy az emberek szupergyors autókat vezetnek az autópályákon – körülbelül kétszáztízzel mennek –, a kormány pedig szemet huny fölötte, mert így az emberek nem tudnak gondolkodni. Muszáj a vezetésre koncentrálniuk, arra, hogy ne haljanak meg, ezért semmi másra nem marad erejük.

Kicsit ilyen érzés volt, amikor Jaxon áttűnt. Mintha az életem minden más dolga – még a rossz is – egyszerűen eltűnt volna, és csupán a legalapvetőbb túlélési ösztönök maradtak a helyükön. Tudom, hogy Bradbury figyelmeztetésnek szánta a könyvét, de az áttűnés olyan klassz, hogy önkéntelenül is arra gondolok, vajon Jaxonnak mi a véleménye róla.

Kíváncsi vagyok, vajon neki is olyan élmény-e, mint nekem, vagy a vámpírok jobban tudják-e kezelni, mert ők képesek erre a hatalmas sebességre. Már majdnem megkérdezem tőle, de olyan boldognak tűnik… igazán boldognak… hogy nem akarom elrontani a kedvét egy olyan kérdéssel, amire talán nehéz válaszolnia.

Ezért inkább nem mondok semmit, csak megvárom, hogy megfordítson, és végül megcsodálom a kilátást a magas hegy tetejéről. Lélegzetelállító. Hatalmas hegycsúcsok látszanak, amerre csak a szem ellát, több kilométernyi hó borítja a hegyek tetejét és oldalát. Olyan, mint egy fagyos csodavilág, ami még értékesebb amiatt, hogy valószínűleg mi vagyunk az egyetlenek, akik valaha itt álltak.

Döbbenetes érzés… alázatosságra int, ami fokozódik, amikor leszáll körülöttünk az este, és a világ halványlilára változik.

Az aurora borealis még nem jött elő, de a csillagok már igen, és ahogy ezen a hatalmas, látszólag végtelen horizonton nézem őket, valahogy minden más megvilágításba kerül, amin most keresztülmegyek. Önkéntelenül is összehasonlítom egy ember életét – és egy ember problémáit – ezzel az egésszel, és nem először gondolkodom rajta, vajon milyen érzés lehet a halhatatlanság. Úgy értem, azt tudom, hogy én mit érzek, miközben itt állok. Apró vagyok, jelentéktelen, véges. De vajon mit érezhet egy Jaxonhoz hasonló személy, aki nemcsak azzal van tisztában, hogy képes percek alatt megmászni – és meghódítani – ezt a hatalmas hegyet, de azt is tudja, hogy legalább olyan hosszú ideig itt lesz a földön, mint ez a hegy.

El sem tudom képzelni, hogy ez milyen érzés lehet.

Nem tudom, meddig állunk itt, és bámulunk az egyre sötétedő távolba.

Elég hosszú ideig ahhoz, hogy Jaxon átkaroljon, én pedig ellazultan nekidőljek.

Elég hosszú ideig ahhoz, hogy a napfény utolsó szikrája is eltűnjön a hegyek mögött.

Túl sok ideig ahhoz, hogy a hideg beszivárogjon a ruhám alá.

Jaxon észreveszi, hogy megborzongok, és kelletlenül elhúzódik tőlem. Tudom, mit érez. Jelenleg szívesen beleegyeznék, hogy ezen a hegyen töltsem az örökkévalóságot, csak ő és én, meg ez a hihetetlenül békés érzés. Nem tapasztaltam semmi ehhez foghatót, amióta meghaltak a szüleim.

Talán még azelőtt sem.

A béke nem lehet tartós, amíg itt van benned Hudson, mondja egy hang a fejem leghátsó zugában, és elűzi az elégedettséget. Lehet, hogy megint a kőszörny énem figyelmeztet? – töprengek. Hudson nyilvánvalóan nem figyelmeztetne saját magára.

Egy újabb dolog, aminek utána kell néznem, döntöm el, ha az életem egyszer majd lelassul annyira, hogy tényleg lesz időm kutatást végezni. Erről eszembe jut, hogy miután visszamegyek a Katmere-re, arra is időt kell szakítanom, hogy átnézzem a jegyzeteket a kőszörnyekről, amiket nyilvánvalóan Hudson készített. Újabb borzongás fut végig a gerincemen, miközben arra gondolok, vajon mit akarhatott megtudni rólam.

– Mennünk kell – mondja Jaxon, majd széthúzza a hátizsákom cipzárját, és elővesz egy rozsdamentes acél palackot, tele vízzel. – De innod kell, mielőtt elindulunk. Ez a tengerszint feletti magasság brutális tud lenni.

– Még a kőszörnyek számára is? – kérdezem évődve, és hozzá hajolok, mert ezt érzem helyesnek.

– Különösen a kőszörnyek számára. – Vigyorog, és átnyújtja a palackot.

Iszom belőle, de leginkább csak azért, mert itt áll előttem és néz, nem pedig azért, mert szomjas vagyok. Apró dolog, nem éri meg vitatkozni miatta, különösen mivel ő sokkal többet tud erről az éghajlatról, mint én. A legkevésbé sincs szükségem arra, hogy még a kiszáradást is hozzátegyem az összes többi problémámhoz.

– Kaphatnék egy müzliszeletet? – kérdezem, miután visszaadom neki a palackot, ő pedig a táskámba teszi.

– Hát persze – mondja, és benyúl a táskájába, hogy keressen egyet.

Eszem néhány falatot, azután megkérdezem:

– Mennyi idő még, mire eljutunk a Vérontó barlangjába?

Jaxon ismét az ölébe vesz, és elgondolkodik rajta.

– Az attól függ.

– Mitől?

– Hogy találkozunk-e medvékkel.

– Medvékkel? – nyüszítem, mert nekem senki nem szólt a medvékről. – Azok nem téli álmot alszanak?

– Március van – válaszolja.

– És ez mit jelent?

Megbököm a vállát, mert nem válaszol.

– Jaxon! Mit jelent ez?

Gonosz mosolyt villant rám.

– Azt jelenti, hogy majd meglátjuk.

Megint megbököm.

– És mi lesz…

Ekkor elindul. Teljes erejéből elkezd áttűnni, mielőtt befejezhetném a gondolatot, utána pedig már csak mi ketten létezünk, ahogy repülünk lefelé a hegy oldalán. Nos, mi ketten, és a jelek szerint egy csapat medve.

Én annyira nem erre vállalkoztam.

30.

Vérontó vacsorája

Ismét csak néhány percnek tűnik az eltelt idő, amikor Jaxon újra megáll, de vetek egy pillantást a mobilomra, és látom, hogy egy újabb óra eltelt. Ez azt jelenti, hogy ha ugyanolyan gyorsan mentünk, mint az út első részében, akkor most valószínűleg nyolcszáz kilométerre lehetünk a Katmere Akadémiától.

– Megjöttünk – közli Jaxon, ám erre magamtól is rájöttem. Elég volt ránéznem szorosan összepréselt szájára és hirtelen megfeszülő vállára.

Körülnézek, próbálom megtalálni a jégbarlang bejáratát, ahol a Vérontóval kellene találkoznunk, de csak hegyeket látok minden irányban. Hegyeket és havat. De persze nem is vagyok jégbarlangszakértő.

– Van valami, amit tudnom kell? – kérdezem, amikor megfogja a kezem, és közelebb vezet az egyik hegy lábához.

– Őszintén szólva olyan sok mindennel kellene tisztában lenned, hogy nem is tudom, hol kezdjem.

Először felnevetek, mert azt hiszem, viccel, de ránézek az arcára, és látom, hogy tévedtem. Erre az én gyomrom is még jobban összeszorul az idegességtől.

– Próbáld meg esetleg a rövidített változatot! – javaslom, amikor ismét megállunk, ezúttal két nagy hóbucka előtt.

– Nem tudom, mennyire lesz hasznodra, de megpróbálom. – Megrázza a fejét, majd kesztyűs kezét végighúzza a combján. Ez a legidegesebb mozdulat, amit valaha láttam tőle, a csend pedig egyre hosszabbra nyúlik.

Már azt hiszem, hogy meggondolta magát, és nem fog semmit mondani, amikor nagyon halkan megszólal:

– Ne menj túl közel hozzá! Ne akarj kezet fogni vele, amikor találkoztok! Ne…

Elhallgat, és most az arcát dörzsöli meg a combja helyett. A közelben egy farkas üvöltését lehet hallani, de esküszöm, hogy ezalatt halkan megjegyzi magának:

– Ez nem fog menni.

– Ezt nem tudhatod – válaszolom.

Felkapja a fejét, és amikor obszidián szemével rám néz, a szemében olyan kifejezés van, amit még sohasem láttam. A tekintete mélyén ezüstlángok táncolnak, végtelen csüggedés tükröződik benne, valamint nagyon sok más érzés is, amelyeket nem ismerek fel, és nem értek.

– Azt ugye tudod, hogy ő vámpír?

– Persze. – Nem tudom, mire akar kilyukadni ezzel, de a könyvtárban elég egyértelműen fogalmaztak.

– Ha már egy ideje nem evett – folytatja, a szája torz grimaszra húzódik, amit nem lehet nem észrevenni –, valószínűleg táplálékforrások lesznek számára a barlangban.

– Táplálékforrások? – ismétlem meg. – Úgy érted, emberek?

– Igen. – Nagyot nyel. – Szeretném, ha tudnád, hogy én nem teszek olyat, amit ő. Én nem iszom emberekből úgy, ahogy ő. Én nem…

– Semmi baj – válaszolom, mert rájövök, hogy Jaxon legalább annyira aggódik amiatt, hogy mit fogok gondolni a gyerekkoráról és a nőről, aki felnevelte, mint amennyire a biztonságom miatt aggódik, és azért, mert a testvére itt van bennem valahol.

Döbbenetes felfedezés ez egy olyan sráccal kapcsolatban, aki eddig mindig magabiztosnak mutatta magát. Melegséggel tölt el, ugyanakkor ideges is leszek tőle.

Jaxon bólint.

– Néha becsalja a turistákat a barlangjába. Máskor más paranormális lények visznek neki „ajándékot” a segítségéért. – Mereven néz a szemembe. – De én nem.

– Bármi történjék is odabent, rendben van – mondom neki, aztán előrehajolok, hogy átkaroljam a derekát, az államat a mellkasára fektetem. – Ígérem!

– A „rendben” talán túlzás – közli. – De mivel a Vérontó több tízezer éves, ez már csak így van. – Ő is magához ölel, aztán távolabb lép. – Ezenkívül hagyd, hogy én beszéljek! Ha kérdez tőled valamit, természetesen válaszolj, de nem kimondottan kedveli az idegeneket. Ja, és ne érj hozzá, és azt se engedd, hogy ő hozzád érjen!

Na jó, a figyelmeztetések most már kezdenek furcsává válni.

– Miért akarnám megérinteni?

– Csak nagy ívben kerüld el, ezt akartam mondani. Nem nagyon szereti az embereket.

– Erre sosem jöttem volna rá, tekintve, hogy Alaszka egyik legtávolabbi részén lakik egy jégbarlangban.

– Na igen, sok oka van annak, amiért az emberek ott élnek, ahol. Nem mindig van ebben választásuk.

Már éppen meg akarom kérdezni, hogy mit ért ezalatt, de úgy viselkedik, mintha kiakasztott volna egy „Ne közelíts!” táblát erre a kijelentésre, ezért nem teszem.

Inkább csak bólintok, és azt kérdezem:

– Van még valami, amit tudnom kell?

– Semmi olyan, amit néhány perc alatt el tudnék magyarázni. Különben is, egyre hidegebb van. Be kell mennünk, mielőtt megfagysz.

Tényleg fázom, a fogam majdnem vacog, pedig több réteg ruha van rajtam, ezért nem vitatkozom. Inkább hátralépek, és várom, hogy mutassa az utat.

Azt hittem, már mindent láttam, de be kell vallanom, egyáltalán nem számítottam arra, hogy Jaxon felemeli a kezét, és egy mozdulattal több méterre viszi a levegőben az egész hóbuckát. Amikor a hó felemelkedik, láthatóvá válik egy kis bejárat a hegy lábánál. A jégbarlang bejárata.

Ledobja a havat a hátunk mögé, azután a kezét mozgatja a levegőben valami bonyolult minta alapján. Próbálom megfigyelni, hogy mit csinál, de olyan gyorsan mozog a keze, hogy szinte már elmosódik a mozdulat. Meg akarom kérdezni, mi ez, de olyan elmélyülten koncentrál, hogy csak állok ott, és várom, hogy befejezze.

– Ősi védővarázslatok – magyarázza, majd megfogja a kezem, és bemegyünk a barlangba.

– Hogy az emberek ne tévedhessenek ide be csak úgy? – kérdezem.

Megrázza a fejét.

– Hogy távol tartsa az apámat.

Megfeszül az állkapcsa, és olyan érzésem támad, mintha nem akarna több kérdésre válaszolni. Ezért nem kérdezek.

Különben is minden figyelmemet leköti az, hogy ne csússzak el a legkeskenyebb, legszűkebb és legjegesebb úton, amit valaha láttam. Jaxon egész végig szorosan fogja a kezem, többször is ő óv meg attól, hogy elessek, miközben lefelé megyünk.

A bal kezében van a telefonja, a zseblámpa alkalmazás világítja meg az utat előttünk. Többször is megállunk, hogy biztosabb pontot találjak a talpam alatt. Ezeket az alkalmakat szeretem a legjobban, mert ilyenkor végre körül tudok nézni a barlangban… és lenyűgözően gyönyörűnek találom. Akárhova nézek, gyönyörű jég- és sziklaformációkat látok – egyesek olyan hegyesek, hogy képesek lennének felnyársalni egy embert, másokat pedig lecsupaszított az idő és a víz, ezért megmutatják eredeti valójukat.

Ez utóbbiak a kedvenceim.

Végül odaérünk egy elágazáshoz az úton, és jobbra megyünk tovább. Az út végén van egy másik elágazás, Jaxon ezúttal a bal oldali ösvényt választja. Átmegyünk egy újabb sor védővarázson, és hirtelen minden ellaposodik.

Hatalmas helyiségben találjuk magunkat, ahol annyi gyertya ég, hogy így sötétedés után hunyorognom kell, olyan vakítóan fényesek.

– Mi ez a hely? – suttogom, mert úgy érzem, ezen a helyen suttogni kell. A terem nagyon széles, a mennyezet magas, és mindenfelé irányban gyönyörű kő- és jégformációk látszanak. Ez a leggyönyörűbb természeti csoda, amit valaha láttam.

Ez a hely olyan, mint egy álom… legalábbis amíg láncokat és bilincseket nem pillantok meg a sarokban a mennyezetbe erősítve… közvetlenül a véres vödrök fölött. Ezúttal nincs senki a bilincsekben, de már a létezésük ténye is elég, hogy elterelje figyelmemet a terem csodálatos szépségéről.

Jaxon látja, hová nézek – nehéz finomkodni, amikor az ember elképzeli, hogy itt emberek szoktak lenni fellógatva, hogy lecsapolják a vérüket. Szándékosan előrelép, és eltakarja előlem a látványt. Nem tiltakozom. Már most is szinte biztos vagyok benne, hogy ez a hely még jó ideig vissza fog térni a rémálmaimban. Nem kell megint látnom a valóságban is. Soha többé.

Valószínűleg ő is ugyanezt érzi, mert magával húz a legnagyobb boltíves bejárathoz, habár a talaj még mindig csúszós és egyenetlen.

– Készen állsz? – kérdezi, mielőtt belépünk.

Én bólintok, mert őszintén szólva mi mást mondhatnék? Jaxon ekkor szorosan átfogja a vállamat, és belép a boltíves bejáraton, hogy találkozzunk a Vérontóval.

31.

Üdvözlet a jégkorszakban

Nem tudom, mire számítok, amikor átlépek a jégboltíves bejáraton, de egész biztosan nem a tökéletesen berendezett nappalira, ami elém tárul.

A szoba csodálatos, a mennyezetet és a falakat újabb kő- és jégalakzatok díszítik… üveg mögött egy hatalmas impresszionista festmény látható egy pipacsmezőről a vörös, a kék, a zöld és az arany összes árnyalatában.

A kép ugyanúgy megbabonáz, mint Jaxon szobájában az a Klimt-rajz, amikor a Katmere-re jöttem. Részben azért, mert gyönyörű, részben pedig azért, mert minél közelebb megyek hozzá, annál inkább meggyőződésem, hogy a festmény eredeti Monet.

Na persze, ha valaki már több ezer éve él, gondolom, könnyebb beszerezni a nagy művészek alkotásait… talán még azelőtt, hogy híresek lettek volna.

A szoba többi része úgy néz ki, mint egy átlagos nappali – annyi különbséggel, hogy itt az átlagos sokkal inkább a teljességgel lenyűgözőt jelenti. Az egyik oldalfalat hatalmas kőkandalló uralja. A fal mentén könyvespolcok állnak, rajtuk színes, repedezett bőrkötésű kötetek sorakoznak, a földön pedig egy hatalmas szőnyeg hever, amely úgy néz ki, mintha felrobbant volna rajta egy csokor virág.

A szoba közepén, a kandallónak háttal két nagy karosszék áll, ugyanolyan pirosak, mint a festményen a pipacsok. Előttük hosszúkás, üveg dohányzóasztal, ami mögött pedig egy kényelmesnek tűnő, aranybarna kanapé van.

A kanapén maga alá húzott lábbal, könyvvel az ölében egy kedves arcú, idős hölgy ül, akinek rövid, ősz haja és színes olvasószemüvege van. Selyemkaftánt visel a kék minden kavargó árnyalatában, világosbarna bőre ragyog a gyertyafényben, amikor becsukja a könyvet, és leteszi az üveg dohányzóasztalra.

– Pár hónap alatt négy látogatás – mondja, és kedves mosollyal néz ránk. – Vigyázz, Jaxon, a végén még elkényeztetsz!

A hangja is olyan, mint a kinézete – kedves, művelt, nyugodt –, én pedig egy kicsit úgy érzem magam, mintha átvertek volna. Ez lenne a világegyetem legveszélyesebb vámpírja? Ez az a nő, akit Jaxon Vérontónak nevez? Inkább úgy néz ki, mint egy otthon ülő, kötögető, unokáival játszó nagymama, nem pedig úgy, mint egy embereket fellógató, vérüket lecsapoló veszélyes vámpír.

Jaxon elindul felé, a fejét a legalázatosabb módon hajtja le, amit valaha láttam tőle, vagyis bolyhos papucs ide vagy oda, mégiscsak ő lehet a Vérontó.

– Téged nem lehet elkényeztetni – válaszolja, és megállunk előtte. Vagyis inkább Jaxon áll előtte, mert én néhány lépéssel le vagyok maradva mögötte, mivel Jaxon szándékosan kettőnk közé helyezkedett. – Tetszik ez az új színvilág.

– Már ideje volt változtatni. Elvégre a tavasz a megújulás ideje. – Szomorúan elmosolyodik. – Hacsak nem vagy olyan öreg vámpír, mint én.

– Az ősi nem ugyanaz, mint az öreg – mondja neki Jaxon, és a hangjából érzem, hogy komolyan gondolja. Valamint azt is, hogy nagyon csodálja ezt a nőt, még ha nem is bízik benne teljesen.

– Mindig is ilyen elbűvölő voltál. – A Vérontó feláll, és most először néz rám. – De azt hiszem, ezt te már tudod.

Bólintok, de emlékszem Jaxon figyelmeztetésére, hogy hagyjam, hogy ő beszéljen. Mert lehet, hogy a Vérontó úgy néz ki, mint egy kedves nagymama, de zöld szemében ravaszság… és nem kevés kapzsiság… csillog, amikor rám néz. Ha még azt is hozzávesszük, hogy látom a szemfoga hegyét az alsó ajkához érni a tűz fényénél, akkor érthető, hogy egyre inkább úgy érzem magam, mint egy légy a pók hálójának közelében.

– Elhoztad a párodat – állapítja meg felvont szemöldökkel, amely nagyon sokat sejtet, csak én nem értem.

– Igen – válaszolja Jaxon.

– Nos, akkor hadd nézzem meg egy kicsit jobban! – Elindul felém, és megfogja Jaxon karját, hogy oldalra tolja.

Ő azonban nem mozdul, mire a Vérontó felnevet. A hang vidám, színes, és visszaverődik a magas mennyezetről, a jeges falakról.

– Ez az én fiam! – mondja. – Mindig ilyen védelmező. De biztosíthatlak, hogy ezúttal nincs okod az aggodalomra.

Megint megnyomja Jaxon bicepszét egy egyértelmű „menj arrébb” mozdulattal, ő azonban ismét nem mozdul egy tapodtat sem.

A Vérontó világoszöld szemében ezúttal bosszúság villan derű helyett, és olyan pillantást vet rám, amitől – nem hazudok – megremegek a csizmámban. Biztos vagyok benne, hogy érzi a félelmemet, ezért visszafojtom, és inkább én is kíváncsian nézek rá.

Látom rajta, hogy ez tetszik neki, valamint azt is, mennyire csalódott, hogy Jaxon nem volt hajlandó meghajolni az akarata előtt. Úgy döntök, kiveszem az irányítást mindkettőjük kezéből, ezért előrelépek és rámosolygok.

– A nevem Grace – mutatkozom be, és bár a szokás azt kívánná, hogy kezet nyújtsak, Jaxon korábbi figyelmeztetése miatt nem teszem. – Nagyon örülök, hogy megismerhetem.

A Vérontó elégedetten elmosolyodik, és ő sem próbál megérinteni… Jaxon ugyanakkor nyilvánvaló nemtetszéssel felmordul.

– Én is örülök, hogy megismerhetlek. És örülök, hogy minden… megoldódott számodra.

Meglepnek a szavai, ezért Jaxonra pillantok. Ő nem veszi le a tekintetét a nőről, aki felnevelte, mégis válaszol kimondatlan kérdésemre.

– Tudja, hogy kőszörny vagy. Kétszer jöttem el hozzá, amíg megkövült állapotban ragadtál.

– Hogy úgy mondjam, minden követ megmozgatott, miközben próbálta megtalálni a módját, hogy kiszabadítson. De sajnos a kőszörnyek már nagyon régóta nem tartoznak a szakterületemhez. – A tekintete a távolba réved, úgy folytatja. – Egy időben azt reméltem, hogy ez megváltozik, de végül másképp kellett történnie.

Annak ellenére, hogy tudom, Jaxon mindent megpróbált, hogy segítsen, amíg kőbe voltam zárva, jólesik hallani… különösen, hogy ez a nő mondta, akit olyan nyilvánvalóan tisztel.

– Köszönöm, hogy megpróbált segíteni nekem – mondom neki. – Nagyra értékelem.

– Nem volt mit megpróbálnom – válaszolja. – A párod legnagyobb bánatára. De segítettem volna neki, ha képes lettem volna rá. Azt javasoltam, hogy hozzon el ide hozzám. Örülök, hogy végül megfogadta a tanácsomat.

Néhány lépést hátrál, a két piros karosszékre mutat, és ismét helyet foglal a kanapén.

– Mindig is terveztem, hogy végül elhozom hozzád Grace-t – jelenti ki Jaxon.

A nő tekintete erre ellágyul, és most először látok benne igazi szeretetet, amikor Jaxonra néz. Ettől egy kicsit megnyugszom… Nem azért, mert úgy gondolom, nem fog bántani, hanem mert biztos vagyok benne, hogy nem tenne semmi olyasmit, amivel ártana Jaxonnak.

– Tudom. – Előredől, és megpaskolja Jaxon kezét. Látom, hogy erre az ő tekintete is ellágyul, és egy pillanatra leengedi a védőpajzsait, miközben ránéz a nőre, akit láthatóan nagyon szeret, de akiben nyilvánvalóan nem bízik.

Olyan furcsa ez a kettősség, hogy akaratlanul is sajnálom mindkettőjüket, és belegondolok, vajon milyen érzés lehet. Mielőtt a szüleim meghaltak, én feltétel nélkül bíztam bennük… soha eszembe sem jutott, hogy ne tegyem.

És bár azóta megtudtam róluk néhány dolgot – például, hogy az apám varázsló volt, és valószínűleg egész végig tudtak erről a kőszörny dologról –, akkor is tudom, hogy bár hazudtak nekem, sosem bántottak volna.

Jaxon anyja megsebesítette a fiát. A testvére megpróbálta megölni. Ez a nő pedig, aki egyértelműen nagyon fontos szerepet játszott az életében, és akit nyilvánvalóan nagyon szeret, feszültséget kelt benne, olyan ideges lesz tőle, hogy attól tartok, az első rossz mozdulattól darabokra hullik.

A csend kezd hosszúra nyúlni közöttünk, végül Jaxon szólal meg:

– Sajnálom, hogy ezt kell tennem az első este, amikor megismerted Grace-t, de szükségünk van a segítségedre.

– Tudom. – A Vérontó Jaxonról rám néz, majd vissza rá. – Megteszem, amit tudok. De nincs könnyű megoldás arra, ami titeket sújt. Viszont nagyon nagy esélye van, hogy félresikerülnek a dolgok.

32.

Ami az egyiknek valóság,

az a másiknak agyf*sz

Ez… szörnyen hangzik.

Nem kicsit akadok ki, miközben Jaxon felé fordulok, ő azonban csak biztatóan rám néz, megsimogatja a kezemet a hüvelykujjával, azután ismét a Vérontóra pillant.

Kitűnően meséli el a visszatérésem óta történt eseményeket, olyannyira, hogy a Vérontó szeme csak egyszer válik üvegessé, miközben Jaxon beszél. Miután befejezi, a nő hosszú pillanatokig néz rám, azután megkér, hogy sétáljak vele egyet.

Én Jaxonra pillantok – nem engedélyt kérek, csak biztatást, hogy nem fog valami belső barlangba vinni, ahol lecsapolja a véremet –, mire ő enyhén biccent a fejével. Nem túl lelkes, de azért biccent, hogy menjek nyugodtan.

Nem a világ legmegnyugtatóbb mozdulata, nem mintha jelenleg túl sok választásom lenne.

A Vérontó elmosolyodik, amikor felállok, azután int egyik gyűrűs kezével, hogy menjek közelebb hozzá.

– Ne aggódj, Grace! Nem megyünk messzire. Úgy tudok a legjobban gondolkodni, ha közben sétálok.

Az ősi vámpír átvezet egy dupla boltíves ajtón keresztül egy másik, sötétebb szobába. Abban a pillanatban, hogy belépünk, a szoba életre kel. Süt a nap, a csizmám alatt homok csillog, a távolban pedig látom és hallom az óceán hullámzásának moraját.

– Hogyan… – Hirtelen megtorpanok, és ránézek a Csendes-óceán ismerős kékségére. Ez nem akármelyik része a Csendes-óceánnak, hanem az én imádott La Jolla-öblöm. Felismerem a viszonylag kicsi tengerpart melletti árapálymedencékről és arról, ahogy az óceán kiönt a homokra meg a kövekre. A hang és a ritmus olyan ismerős, mint a saját légzésem.

– Hogy csinálta? – kérdezem, és visszafojtom a honvágy könnyeit. A Vérontó felbecsülhetetlen ajándékot adott nekem. Semmiképpen sem fogom egyetlen másodpercét sem elvesztegetni azzal, hogy sírok. – Honnan tudta?

– Sok mindent tudok, Grace, és legalább annyi mindent meg is tudok tenni. – Finoman megvonja a vállát. – Gyere! Sétáljunk egyet a vízparton!

– Jól van – egyezem bele, bár tudom, hogy a víz nem valóságos. Tudom, hogy csak egy hatalmas illúzió közepén vagyunk, de jelenleg az is elég, hogy valóságosnak tűnik.

Nem beszélünk, miközben elindulunk a lágy hullámok felé.

– Ha vissza akarod kapni a testedet és az elmédet, drágám… – Megáll, és kinéz a hatalmas óceánra. Úgy tűnik, egy örökkévalóságig áll ott, mielőtt felém fordulna. A szeme megint olyan furcsán, szikrázón zöld és örvénylő. – Az áldozattal jár. Talán olyan áldozattal, amit nem is vagy hajlandó meghozni.

Nyelek egy nagyot.

– Ez mit jelent pontosan?

Megveregeti a kezem, és egyszerűen csak azt feleli:

– Ezt majd máskor megtudod. Most inkább érezd és élvezd a vizet!

Lenézek és rájövök, hogy már ott is vagyunk közvetlenül az óceán mellett, a víz a lábujjaimhoz érne, ha néhány centit oldalra mozdulnék.

– De ez nem a valóság – mondom neki. – Nincs itt semmi.

– A „valóság” a szemlélő szemében létezik – válaszolja. – Érezd a vizet!

– Hogy csinálja ezt? – kérdezem elakadó lélegzettel, amikor a víz átfolyik a lábujjaim között. Az érzés gyomorszájon vág, pedig próbálom megakadályozni, hogy hasson rám. De hogyan tehetném, miközben erről eszembe jut minden alkalom, amikor a szüleimmel vagy Heatherrel itt voltam?

– Egy jó illúzió minden érzékre hat – mondja nekem. – Egy nagyszerű illúziónál pedig lehetetlen megállapítani, hol végződik a valóság, és hol kezdődik a csalás.

Legyint egyet a kezével, és egy pillanat múlva már egy sivatag közepén vagyunk, homok borítja a helyet, ahol az előbb óceán volt.

Visszafogom magam, hogy ne tiltakozzak, pedig szeretnék könyörögni, hogy hozza vissza a vizet. Hozza vissza az otthonomat. Ezért inkább beletúrok a homokba, ami itt van előttem.

A kezemben marad egy maréknyi – tudtam, hogy így lesz –, és amikor az ujjaim között vissza akarom engedni a földre, egy része ráragad vizes bőrömre, ezért a sínadrágomba kell törölnöm a tenyeremet, hogy leseperjem róla.

– Nem értem, mi történik itt.

– Mert nem hiszed el, amit látsz! – csattan fel.

– De hiszen nem hihetem el. Nem valóságos.

– Csak annyira valóságos, amennyire annak akarod tudni, Grace. – Ismét meglegyinti a kezét, és homokvihar támad, hirtelen és gyorsan. Homokszemek vágnak az arcomba, tele lesz vele az orrom és a szám, végül már alig kapok levegőt.

– Elég! – préselem ki magamból két köhögés között.

– Tényleg elég? – kérdezi a Vérontó olyan jeges hangon, mint az alaszkai vadon, ami az otthona. – Érted már, hogy mit próbálok elmondani neked?

Nem, nem értem. Egy kicsit sem. De félek, ha megmondom neki, több tonnányi homok alatt végzem, ezért inkább bólintok.

Eközben próbálok figyelni nemcsak a szavaira, hanem a mélyebb értelmére is, amit szeretne, hogy megértsek.

Hosszan néz rám, zöld szeme arra sarkall, hogy próbáljak túllépni a világ felfogásának szokványos módján. Ismerjem fel, hogy bizonyos dolgokat el kell hinnünk, hogy megértsük őket, nem pedig fordítva.

Merész ugrás ezt elfogadni, és nem is vagyok benne biztos, hogy képes vagyok megtenni mindazok után, ami történt. De mi más választásom van? Elhihetem, vagy elsöpör – nemcsak a homok, amit továbbra is az arcomba fúj, hanem Hudson sötét és elsöprő akarata is.

Nagyot nyelek, tudom, hogy valójában nincs más választásom. Ezért behunyom a szemem, egy kicsit leengedem a védőpajzsomat, és hagyom, hogy a szavai a fejemben kavarogjanak, beszivárogjanak a csontjaimba, és a valóságommá váljanak.

Amint megteszem, abban a pillanatban eltűnik az illúzió, és átalakul valamivé, ami még helyesebbnek tűnik. Valamivé, amitől úgy érzem, mintha hazaérkeztem volna.

Hirtelen egy másik hang is megszólal a fejemben, nem az, amihez már hozzászoktam, ami a veszélyre figyelmeztet. Nem. Ez a hang halk és cinikus. Azonkívül ismerős is… nagyon ismerős.

– Hát, már épp ideje volt!

– Ó, a francba! – Nagyot dobban a szívem. – Maga is hallotta? – vonom kérdőre a Vérontót. – Mondja, hogy maga is hallotta!

– Semmi baj, Grace! – válaszolja. Ám ha mond is többet, már nem hallom, mert hirtelen elsötétül előttem a világ.

33.

Nehéz megválogatni a csatáimat, amikor

a csaták választanak engem

Valami nincs rendben.

Ez az első gondolatom, amikor lassan kinyitom a szemem. Fáj a fejem, a gyomrom úgy kavarog, mintha hányingerem lenne. Észreveszem, hogy egy ágyon fekszem, láthatóan egy halványan megvilágított hálószobában. Aminek semmi értelme, mert az utolsó emlékem az, hogy a Vérontóval beszélgettem… egészen addig, amíg meg nem hallottam valaki hangját a fejemben… brit akcentussal.

Hirtelen kipattan a szemem, mert eszembe jut Hudson, és felülök, aztán azt kívánom, bárcsak ne tettem volna, mert forogni kezd körülöttem a szoba. Mindent elkövetek, hogy legyőzzem a hányingert, és inkább arra összpontosítok, ami fontos.

Nevezetesen Hudsonra és arra, hogy mit tett, vagy nem tett.

Vajon megint átvette az irányítást a testem fölött?

Bántotta Jaxont vagy a Vérontót, ezért nincsenek itt?

Vagy ami még rosszabb, én bántottam őket?

Lenézek magamra, hogy nem vagyok-e véres – valószínűleg már egész életemben ezt fogom csinálni, valahányszor felébredek, köszönhetően Hudson kis vérfarkasvadász-expedíciójának. Szóval, köszönöm, Hudson. Kösz szépen a lelki sebeket!

– Bocsi, nem gondoltam volna, hogy ennyire fog vérezni. Csak egy kis szúrás volt. De megérdemelte az a kis pöcs.

Ó, istenem! Ezek szerint nem képzelődtem. A francba! Behunyom a szemem, és visszafekszem, azon imádkozom, hogy ez ne legyen igaz. Hogy ez csak egy rossz álom legyen.

– Ne beszélj hozzám! – parancsolok rá.

– Mi a fenéért ne tenném most, hogy végre hallasz engem? Van fogalmad róla, milyen unalmas itt bent? Különösen, mivel olyan sok időt töltesz azzal, hogy a lúzer öcsémről ábrándozol. Komolyan, a hányinger kerülget tőle!

– Hát, tudod, egész nyugodtan távozhatsz, amikor csak akarsz – javaslom.

– Szerinted min dolgozom már egy ideje? – A hangjából csüggedés hallatszik. – De az sem tetszett neked, habár a te ötleted volt. Már megbocsáss, Grace, de neked aztán elég nehéz a kedvedre tenni.

Ez nem történik meg. Nem lehet. A testrablás is elég rossz volt, most pedig ezt a testetlen hangot is el kell viselnem a fejemben? És nemcsak akármilyen testetlen hangot, hanem olyat, ami egy brit akcentusú pszichopata fickóhoz tartozik? Hogy jutott idáig az életem?

– Hé, ez nem volt szép. Nem vagyok testetlen. Legalábbis nem teljesen.

– Látom, a pszichopata jelzőt nem kifogásoltad. – Döbbenten megrázom a fejem.

– Ezt úgy hívják, hogy megválogatom a csatáimat. Neked is ki kellene próbálnod. Talán kevesebbszer kerülnél a betegszobába. Csak mondom.

Az még jobban bosszant, hogy ebben talán speciel igaza van.

– Van valami értelme ennek a beszélgetésnek?

– Grace – mondja Hudson lágyan –, nyisd ki a szemed!

Nem akarom megtenni. Nem is igazán tudom, miért, csak azt, hogy nagyon-nagyon nem akarom megtenni.

Ugyanakkor olyan, mintha valami kényszerítene rá. Valami, amiről tudom, hogy később fájni fog. Mint amikor hetedikben letört egy darab a fogamból, és nem tudtam megállni, hogy ne simítsak végig rajta, pedig tudtam, hogy éles a széle, és el fogja vágni a nyelvemet. Pont ilyen érzés Hudsont hallgatni, hogy nyissam ki a szemem.

– Hűha, szóval most már fogfájás vagyok? – sértődött a hangja. – Köszi szépen!

– Ha fogfájás lennél, elmennék a fogorvoshoz, és megkérném, hogy fúrjon ki a fejemből – mondom neki. A hangomon érződik a csalódottság, hogy nem tudok megszabadulni tőle. – Érzéstelenítés nélkül.

– Hogy te milyen gonosz vagy, Grace! Vajon mazochista vagyok, ha bevallom, hogy ez tetszik?

Ahh! Ez most komoly? El tudom viselni ezt a hangot a fejemben. Talán még azzal is meg tudok birkózni, hogy a hang Hudsonhoz tartozik. De a szexuális töltetű célzásoktól hányingerem lesz.

Végül nem harcolok magammal, inkább úgy döntök, hogy kinyitom a szemem, ha ez azt jelenti, hogy legalább egy percre befogja a száját. Aztán azt kívánom, bárcsak mégsem tettem volna, mert…

Jóságos ég! Hudson itt áll előttem, egyik vállával a lámpa mellett támaszkodik a jeges falhoz, hosszú lábát bokánál keresztbe teszi. Nevetségesen jóképű arcán ellenszenves mosoly ragyog. A Vegákra jellemző magas arccsontja van, határozott állkapcsa, ám a Jaxonnal való hasonlóságok itt véget is érnek. Mert amíg Jaxon szeme fekete, mint a csillagtalan égbolt, Hudsoné végtelen kék. Vastag szemöldöke ugyanolyan sötétbarna, mint rövid haja, lefelé ível, gyönyörű szeme összehúzódik, miközben a reakciómat figyeli. Minden apró rezdülésemet. És ekkor jövök rá, hogy bár Jaxonból is sugárzik az erő és a veszély, mindig is Hudsontól kellett igazán tartani. A testvéréhez képest Jaxon csak olyan, mint egy tompa fegyver. Hudson sebészi precizitással veszi számba minden egyes gyengeséget, minden apróságot, minden érzelmet. Ez a srác pontosan tudja, hogyan okozza nekem a legnagyobb fájdalmat… úgy, hogy nem is számítok rá.

A világon semmi sem tudta volna megakadályozni a borzongást, ami végigfut a gerincemen.

Nem lennék meglepve, ha megfordulna, és ezüstszürke, elegáns ingének hátára hatalmas fekete betűkkel az lenne felírva, hogy „rosszfiú”.

Mert ennyire tökéletes a rosszfiú kinézete. Mert ő maga ennyire rossz. És akkor még észre sem vettem, hogy szabad keze hanyagul drága kinézetű, elegáns, fekete nadrágja zsebébe van dugva.

Természetesen. Úgy tűnik, az ördög tényleg Guccit visel…

– Ez Versace – válaszolja, a hangján hallatszik, hogy felháborodott.

– Kit érdekel? – kérdezem, amikor az agyam végre utoléri a megfigyelőképességemet. – Egész végig itt álltál?

– Igen, Grace, egész végig itt voltam – válaszolja szenvedő hangon. – Már megbocsáss, de hol máshol lennék? Össze vagyunk kapcsolódva, ha esetleg még nem vetted volna észre.

– Hidd el, észrevettem.

– Akkor miért kérdezel ilyen butaságokat?

Bosszankodva nézek rá.

– Sajnálom. Nem kérdezek több butaságot, ha te sem… ó, nem is tudom… ha nem rabolod el újra a testem, hogy megölj másokat.

– Már mondtam, hogy csak egy kis szúrás volt. Nem az én hibám, hogy a vérfarkasok ilyen rossz természetűek. – Felvonja egyik tökéletes szemöldökét. – De meg kell mondanom, te aztán harcias teremtés vagy. Tényleg azt gondolod, hogy Jaxon elbír veled?

– Nem tartozik rád, hogy Jaxon mivel bír el, és mivel nem.

– Akkor ez egy határozott nem, ugye? – Ezúttal, amikor felvillant egy ravasz mosolyt, ellenszenvesnek kellene találnom, tökéletes arca azonban valahogy még tökéletesebb lesz tőle.

– Ó, úgy gondolod, hogy tökéletes az arcom? – Oldalra fordítja fejét, hogy kihangsúlyozza hihetetlenül magas arccsontját és markáns állkapcsát. – Mi a kedvenced rajtam?

– Ezt nem lett volna szabad hallanod.

– A fejedben vagyok, Grace. Mindent hallok.

– De látom, hogy ott vagy, és mozog a szád. – Hirtelen eljutnak a tudatomig a szavai. – Mindent?

Felemeli az egyik ujját.

– Először is, csak te látsz engem. Az agyad vetít ki ide. Másodszor pedig… – A mosolya még ravaszabb lesz. – Igen, mindent.

Lehajtom a fejem, hogy ne lássa, mennyire elpirulok.

– Fogalmam sincs, hogy erre mit feleljek.

– Ne aggódj! – kacsint rám. – Hozzá vagyok szokva, hogy a lányoknak elakad tőlem a szavuk.

Felnyögök.

– Nem aggódtam. És komolyan ezt fogod csinálni?

– Micsodát? – Megjátssza, hogy  ártatlan képet vág.

– Kommentálod a gondolataimat, még akkor is, ha nem beszélek hozzád? – Megint felnyögök, és visszahanyatlok az ágyra.

Erre elvigyorodik.

– Tekintsd ezt extra motivációnak!

– Mire? – kérdezem.

– Nem is tudom. – Úgy tesz, mintha a körmeit nézegetné. – Talán arra, hogy kiszedj a fejedből?

– Hidd el, nincs szükségem pluszmotivációra. Minél hamarabb távozol, annál hamarabb nem kell látnom téged soha többé!

Felkészülök a következő gúnyos megjegyzésére, amiről úgy vélem, elég csípős lesz, de hosszú másodpercekig nem mond semmit. Inkább elővesz egy labdát a semmiből, és elkezdi dobálni maga előtt. Feldobja, aztán elkapja.

Egyszer, kétszer, aztán újra és újra. Eleinte hálás vagyok, hogy csendben van… és örülök az ezzel járó békének. De minél hosszabb ideig tart, annál idegesebb leszek. Mert csak egyetlen rosszabb dolog van annál, hogy tudom, mit gondol Hudson: az, ha nem tudok semmit arról, hogy mit gondol. Akaratlanul is az jut eszembe, talán azt tervezgeti, hogyan gyilkoljon meg, mint ahogy én is azt tervezgetem, hogyan gyilkoljam meg.

Végül azonban visszafordítja felém a fejét.

– Látod? – kérdezi szenvtelen arckifejezéssel. – Én megmondtam, hogy gonosz vagy.

Azután megint feldobja a levegőbe a labdát.

– Nos, inkább vagyok gonosz, mint seggfej – felelem neki.

– Egy kicsit mindenki seggfej, Grace. – Egyenesen a szemembe néz, amikor ezt mondja, és most először érzem azt, hogy ez őszinte volt. Hogy ő őszinte. – Az egyetlen különbség az, hogy az ember elég nyílt-e ahhoz, hogy megmutassa. Azok pedig, akik nem mutatják ki? Na, azokkal kell vigyáznod!

– Miért érzem úgy, hogy ez figyelmeztetés? – kérdezem hangosan.

– Mert már nem egy kis szánalmas ember vagy. Kőszörny vagy, és ha arról van szó, hogy az emberek hogyan viszonyulnak a kőszörnyekhez… ismerni, birtokolni, megszállni őt… semmi és senki nem olyan, mint amilyennek tűnik.

– Ebbe te is beletartozol? – vágok vissza, miközben megborzongok a figyelmeztetés hallatán.

– Természetesen én is – ért velem egyet, a hangja unott és bosszús. – De a lényeg az, hogy nem én vagyok az egyetlen.

Nem tudom, hogyan reagáljak erre, nem tudom, hogy csak szemétkedik-e velem, vagy tényleg van igazság abban, amit mond. Mielőtt eldönthetném, távolabb lép a faltól. Ám ahelyett, hogy elindulna felém, távolabb megy tőlem, a szoba árnyékos részébe.

– Épp itt jön egy – suttogja az agyam leghátsó zúgában.

– Hogy érted ezt? – kérdezem én is legalább ilyen halkan.

Megrázza a fejét, és nem mond többet.

Csak amikor elfordulok, csak amikor a Vérontó a nevemet mondja, jövök rá, hogy az a labda, amit feldobott a levegőbe, soha nem esett le.

34.

Két dudás egy csárdában

– Grace, ébren vagy már? – A Vérontó hangja távolabbról szól, mint ahogy gondolom.

– Ébren vagyok – válaszolom neki, majd felülök, és nekidőlök a párnáknak. – Sajnálom. Hudson…

– Mi van Hudsonnal? – kérdezi a Vérontó, és éber tekintettel előredől.

Csak most jövök rá, hogy azok az árnyékok valójában rácsok közte és köztem. És ekkor egy még szörnyűbb dologra is ráébredek: a rácsok rossz oldalán vagyok.

Ekkor felpattanok, a tekintetem az árnyas sötétséget kutatja, majd megpillantom Jaxont.

– Mi folyik itt? – kérdezem a félelemtől magas hangon. – Miért vagyok ketrecben?

– Minden rendben – nyugtat meg Jaxon.

– Semmi sincs rendben! Én nem valami állat vagyok az állatkertben, Jaxon. Vigyél ki innen! Most!

A rácsok felé nyúlok, de meggondolom magam, mert valami furcsa elektromos izzás veszi körül, és önkéntelenül arra gondolok, vajon mit jelenthet ez… nem beszélve arról, hogy mit fog jelenteni rám nézve, ha megérintem.

– Azt nem tehetjük, Grace. Még nem – válaszolja helyette a Vérontó.

– Miért nem? – Most először gondolok arra, hogy talán Hudsonnak igaza volt. Hogy nem csak szemétkedett velem.

– Bármennyire is szeretek szemétkedni veled, Grace, nem szokásom ok nélkül figyelmeztetéseket osztogatni – szólal meg Hudson az árnyékból.

– Ne beszélj hozzám! – csattanok fel szinte kiabálva. – Nem látod, hogy bajban vagyok?

Jaxon és a Vérontó meglepetten egymásra néznek.

– Kivel beszélsz, Grace? – kérdezi Jaxon.

– Ők nem hallanak engem – emlékeztet Hudson, ezért gyorsan összeharapom a szám.

– Semmi baj – jegyzi meg a Vérontó. – Tudom, hogy Hudson odabent van veled. Én voltam, aki elaltatott, amikor rájöttem, milyen erős Hudson hatalma fölötted.

Egy részem szeretné megkérdezni, vajon honnan tudja ezt, de aztán úgy vélem, miért ne tudná? Mi a jó abban, hogy valaki ilyen öreg, ha nem tud nagyon sok mindent nagyon sok dologról?

– Ugyan, kérlek! – Hudson elkínzottan felsóhajt, és távolabb lép az árnyéktól, majd járkálni kezd az ágyam melletti szűk helyen. – Úgy beszél rólam, mintha valami szektavezér lennék. Nem kényszerítettelek semmi olyasmire, amit nem akartál megtenni.

Döbbenten felé fordulok.

– Úgy érted, leszámítva azt, hogy elloptad az athamét, és megpróbáltad megölni Cole-t? Ja, és azt, hogy pár nap alatt már háromszor vesztettem el az eszméletemet?

– Őszintén szólva, Cole megérdemelte. És nem próbáltuk megölni őt.

Látom, ahogy a Vérontó megfogja Jaxon karját, és távolabb húzza a rácsoktól, hogy négyszemközt mondjon neki valamit. Remek. Újabb titkok.

Kihasználom a távolságot, és halkan azt sziszegem Hudsonnak:

– Igazad van. Mi nem tettünk semmit. Csakis te voltál.

Felsóhajt, és megint nekidől a jeges falnak.

– Burgonya-krumpli, tökmindegy. De a kérdéses helyzetre visszatérve, én figyelmeztettelek, hogy ne bízz benne.

– Azután figyelmeztettél, hogy már bezárt ide. Mire megyek vele? – vágok vissza. – Különben is, te vagy az oka annak, hogy egyáltalán ebben a ketrecben vagyok, szóval téged kellene hibáztatnom miatta.

– Pesze, persze. Ugyanaz a nóta, más énekes. – Hanyagul legyint.

– Fogalmam sincs, hogy ez mit jelent.

– Azt jelenti, hogy nálad sokkal erősebb emberek is mindent elkövettek, hogy felmentsék a kisöcsémet a bűntudat alól. Nem is tudom, miért lep meg, hogy te is olyan vagy, mint a többiek.

– Én nem próbálom felmenteni Jaxont semmi alól! – kiabálom suttogva. – Csak próbálok kiszabadulni ebből az átkozott ketrecből. Egyáltalán hogyan tértél vissza test nélkül, aminek következtében az a balszerencse ért, hogy a fejembe kerültél?

– Testtel együtt tértem vissza. – Megrázza a fejét, és Jaxonra pillant, aki még mindig a Vérontóval beszélget. – Én is összezavarodtam emiatt, de ezt azért biztosan tudom. Az utolsó emlékem az, hogy a testvérem meg akar ölni engem, ezért ösztönösen mozdultam, áttűntem felé, hogy megvédjem magam. Amikor kővé változtál, biztos vagyok benne, hogy magaddal vitted az áttűnt testemet, ami még nem alakult vissza. És hát – kitárja a karját – így most itt vagyunk.

Valami kicsavart logika mentén érthető, habár nem akarom, hogy igaz legyen. De mi más történhetett volna? Én nem szándékosan változtam kőszörnnyé… Nem is tudtam róla, hogy ez egyáltalán lehetséges. Ha azonban ő pontosan ugyanakkor tűnt át bennem, ez talán megzavarta azt, ahogy átalakultam. Vagy talán én zavartam bele az ő áttűnésébe. Akárhogy is, valószínűleg az én hibám, hogy csapdába esett a fejemben. Ahh! Nagyon nem erre akartam rájönni.

Visszafordulok a Vérontóhoz, miközben ez az új információ kavarog a fejemben, és megpróbálom ismét magamra vonni a figyelmét.

– Mit kell tennem ahhoz, hogy kiengedjen innen?

A Vérontó és Jaxon visszasétálnak a rácsokhoz. Jaxon arcán óriási aggodalom látszik, ezért legszívesebben megölelném, és azt mondanám neki, hogy minden rendben lesz.

– Te vagy ketrecben, és még te akarod enyhíteni az ő szenvedését? Erről beszélek – morogja Hudson, de tudomást sem veszek róla, inkább Jaxon szemébe nézek mereven.

A Vérontó félbeszakít:

– Meg kell engedned, hogy megtanítsam neked, hogyan építs fel magadban egy falat, amivel ki tudod zárni Hudsont. Egy elválasztó falat kell felhúznod kettőtök közé, Grace. Nem szabad megbíznod Hudsonban.

– Tudom.

– Valóban? – kérdezi. – Tényleg tudod? Mert szerintem addig nem fogod teljesen megérteni, amíg meg nem ismered. Amíg közvetlen közelről nem látod, hogyan működik. Lehet, hogy ezt most nem hiszed el, de eljön az idő, amikor szimpatizálni kezdesz vele.

– Én soha…

– Ó, dehogyisnem! Így lesz. De nem lehet. Erősnek, és mindig óvatosnak kell maradnod mellette. A te világodban nincs veszélyesebb személy Hudsonnál. Senki sem képes megtenni azt, amit ő. Olyanokat fog mondani, amit hallanod kell, amit hallani akarsz. Hazudni fog neked, átejt, és amikor majd leengeded a védőpajzsodat, meg fog ölni. Vagy még rosszabb. Megöl mindenkit, akit szeretsz, csak mert megteheti.

Hudson abbahagyja a járkálást, az arca kővé dermed, miközben várja a reakciómat. Csak a szeme él, vihar dúl a kékségben, és közben úgy mered rám, hogy az a szívemig hatol.

– Nem fogom megengedni. Esküszöm! – mondom a Vérontónak, bár közben pánik fut végig rajtam. – Hogy tudom kizárni őt?

– Ezt akarom megmutatni neked – válaszolja. – Ha megengeded.

– Hát persze, hogy megengedem. Azt hittem, ez a lényege annak, hogy itt vagyunk… hogy megtanítsa nekem, hogyan szabaduljak meg tőle. Csak azt nem értem, miért érezte szükségét, hogy ketrecbe zárjon. – Jaxon felé fordulok. – Vagy hogy te miért gondoltad, hogy ez így rendben van, és miért engedted neki.

Jaxon elkínzott arcot vág.

– Én nem…

– Nem volt más választása. És neked sincs. Már az is elég rossz, hogy Hudson át tudja venni a tested fölötti irányítást. Most, hogy már elkezdett beszélni hozzád, meg kell találnunk a módját, hogyan húzzunk kettőtök közé egy elválasztó falat, mielőtt még túl késő lenne. Ez a ketrec lehetővé teszi, hogy megtegyem, mivel ő is rács mögött van.

Feltűnik, hogy azt nem említi, hogy az is biztonságban van-e Hudson erejétől, aki bent van a rácsok mögött – nevezetesen én –, de nem teszem szóvá. A gyomrom a lehető legszörnyűbb módon kavarog, és sokkal fontosabb dolgokat kell megkérdeznem tőle, mint ezt.

– Túl késő?

– Igen, túl késő – ismétli meg. – Minél tovább várunk, annál nagyobb lesz az esélye annak, hogy legközelebb, amikor átveszi fölötted az irányítást… – Elhallgat, és Jaxonra pillant, mielőtt visszafordulna hozzám. – Legközelebb talán már nem fogsz tudni visszatérni.

A hangja vészjóslón cseng a barlangban, a figyelmeztetés úgy vág mellbe, mint egy falbontó golyó.

– De az nem történhet meg, ugye? – suttogom a félelemtől elszorult torokkal.

– Hát persze, hogy nem! – Hudson ismét elkezd fel-alá járkálni a ketrecben. – Úgy értem, most komolyan! Ki akarna élete végéig Jaxon Vega rajongójaként élni? – Tudomást sem veszek róla.

– Ez teljes mértékben lehetséges – biztosít a Vérontó. – És minél hosszabb ideig marad benned, annál nehezebb lesz eltávolítani onnan… különösen, ha úgy dönt, hogy nem akar kijönni.

Hudson beletúr a hajába, az ujjai megakadnak a feje tetején lévő hosszabb, hullámos tincsekben.

– Hidd el nekem, Grace, ezzel nem lesz probléma! Én is legalább annyira ki akarok jönni belőled, mint amennyire te meg szeretnél szabadulni tőlem.

– És mi történik, ha úgy dönt, hogy itt marad? – kérdezem. – Úgy értem, az hogy történhet meg?

A Vérontó néhány másodpercig engem figyel, mintha mérlegelné, hogy mennyit mondjon el.

– Először csak egyre gyakrabban veszi át az irányítást… és egyre hosszabb időre. Amikor elenged, egyre nehezebb lesz visszaemlékezned arra, hogy ki vagy, valamint visszatalálni a hétköznapi életedbe. Végül pedig már könnyebbnek tűnik az, hogy megengedd, hogy ő vegye át az uralmat. Egy nap pedig teljesen átadod magad neki.

– Sohasem tenném ezt veled, Grace. Bíznod kell bennem! – Hudson hangja legalább olyan kétségbeesett, mint ahogy én érzem magam. – Ne építsd fel azt a falat! Ne zárj be!

Megfordulok, és egyenesen Hudson szemébe nézek. Már nem járkál, mindketten farkasszemet nézünk, ami hosszú perceknek tűnik. Nem tudom, hogy mire gondol, de azt már bebizonyította, hogy az én gondolataimat hallja. Bárcsak meg tudnék bízni benned, de tudod, hogy ez lehetetlen.

A válla előreesik, és bólint.

– Tudom. – Valószínűleg ezúttal csak gondolja ezt a szót, mert nem mozog az ajka, mégis úgy hasít belém, mint egy lövés.

– Ne hallgass rá! – mondja Jaxon sürgetően. – Bármit mond is neked, az hazugság. Nem bízhatsz meg benne. Nem teheted… – Hirtelen elhallgat, a szeme tágra nyílik a rémülettől, és a mellkasára szorítja a kezét.

– Állítsd le, Grace! – hasít a csendbe a Vérontó hangja.

– Mit állítsak le? – kérdezem, miközben Jaxon néhány lépést támolyog előre, azután térdre esik.

– Megölöd! – válaszolja a Vérontó rekedt hangon, és ekkor döbbenek rá, hogy a kezemet Jaxon felé nyújtom, és olyan erő söpör végig a testemen, amit még sohasem éreztem.

Elakad a lélegzetem, és leengedem a kezem. Jaxon azonban továbbra is a mellkasát markolja.

– Hagyd abba! – kiabálok Hudsonra. És amikor ez nem működik, könyörögni kezdek. – Kérlek, hagyd abba! Ne bántsd! Kérlek, ne kényszeríts arra, hogy én bántsam! – Ekkor egy szempillantás alatt megszűnik a rajtam keresztüláramló erő.

– Jaxon? – suttogom, amikor lassan leengedi a kezét maga mellé. – Jól vagy?

– Te gyáva szemét! – válaszolja, és olyan megvetően néz rám, ami nagyon fáj. Legalábbis amíg rá nem jövök, hogy Hudsonhoz beszél, nem hozzám. – Elbújsz egy lányban, aki még nem érti a saját erejét, és felhasználod arra, hogy elvégezze helyetted a piszkos munkát. Szánalmas vagy!

– Baszd meg! – morogja Hudson olyan hangon, mintha egy egészen más ember lenne… olyan, aki képes megtenni azt a sok szörnyűséget, amit Jaxon mesélt róla. – Semmit nem tudsz rólam!

Nem ismétlem el mindazt, amit Hudson mondott. Valójában azok után, amire az imént felhasznált engem, még csak tudomást sem vagyok hajlandó venni a létezéséről.

– Hogy jutott át a ketrecen? – kérdezi Jaxon a Vérontóhoz fordulva. – Azt mondtad, ketrecbe kell tennünk Grace-t, hogy semlegesítsük Hudson erejét. Hogyan jutott mégis át?

– Nem vagyok biztos benne, de úgy gondolom, az összekapcsolódás fonalához lehet valami köze. Még egy ilyen erős varázslat – a kettőnk közötti rácsokra mutat – sem képes semlegesíteni az összekapcsolódást. Bizonyára megtalálta a módját, hogy elérjen hozzád.

– De ha felépítjük a falat, azzal megakadályozom, ugye? Akkor többé nem fogja tudni ilyen módon bántani Jaxont? – nyögöm ki nagy nehezen a szavakat.

– Meg fogja állítani – válaszolja a Vérontó. – Legalább egy hétig, talán kettőig. Remélhetőleg ez elég idő lesz ahhoz, hogy megtedd, amit tenned kell, hogy örökre eltávolítsd magadból.

– Ne csináld, Grace! – mondja nekem Hudson. – Nem bízhatsz benne!

Talán nem, de benned sem, szóval azt a személyt követem, aki a legtöbbet tud segíteni.

– Ennek nem így kellett volna történnie. – Hudson a fejét rázza. – Miért nem bízol bennem?

Talán azért, mert egy dühöngő pszichopata vagy, nekem pedig elegem van abból, hogy a parancsaidat teljesítem.

A Vérontóhoz fordulok.

– Készen állok. Mutassa meg, hogy kell felépítenem azt a falat!

35.

Hogyan szabaduljunk meg a bennünk rejlő pszichopatától?

A Vérontó hosszú másodpercekig vizsgálgat, mielőtt válaszol:

– Minden egyes paranormális lény más-más módon építi fel magában a pajzsát. Azt teszik, ami természetesnek… és helyesnek… tűnik számukra, miközben felfedezik és megismerik az erejüket. Más körülmények között így tanulnád meg felépíteni a saját faladat. Pajzsként védeni az erődet, hogy ne ártson a körülötted lévő embereknek.

– De nekem nincs semmiféle erőm – mondom neki kicsit zavartan. – Úgy értem, leszámítva azt, hogy kővé változom. A repülés tekintetében még mindig szkeptikus vagyok.

Ezen egy kicsit elmosolyodik, és megrázza a fejét.

– Több erőd van, mint gondolnád, Grace. Csak rá kell találnod.

Fogalmam sincs, hogy ez mit jelent, de jelenleg bármit képes vagyok megpróbálni. Különösen, ha ez azt jelenti, hogy Hudson nem bánthatja többé Jaxont… vagy bárki mást.

– Szóval így kell felépíteni a falat vagy pajzsot vagy bárhogy is nevezi? Azzal, hogy összpontosítom az erőmet?

– Ezúttal nem. Mert most nem az a cél, hogy magadban tartsd az erődet, hanem az, hogy elkülönítsd magadat Hudsontól, valamint az ő erejétől. Más körülmények között pajzsról beszélnénk, most azonban falat kell építened.

– Itt bennem.

– Igen. Nem fog örökké tartani… ahogy már te is láttad, Hudson ereje túl nagy ahhoz, hogy túl sokáig féken tartsuk, és végül le fogja bontani a falat. De remélhetőleg elég időt nyersz vele, mielőtt ez megtörténik. Véleményem szerint talán egy hetet vagy kettőt.

A Vérontóról Jaxonra nézek.

– Mihez nyerek időt?

Ezúttal Jaxon válaszol:

– Ahhoz, hogy megszerezzük azt, ami a varázslat elvégzéséhez szükséges, hogy egyszer s mindenkorra kiűzzük Hudsont a fejedből.

– Erre létezik varázslat? – Megkönnyebbülés söpör végig rajtam, és leülök az ágy szélére. – Akkor miért nem csináljuk meg most azonnal?

– Hű, de lelkes valaki! – tréfálkozik Hudson.

Megint levegőnek nézem. Nem érdemli meg, hogy beszéljek vele, különösen azután, amit Jaxonnal művelt.

– Azért, mert mint minden varázslatnak, ennek is megvan az ára – válaszolja a Vérontó. – És ez az ár bizonyos segédanyagokat jelent, amelyek még nincsenek a birtokunkban.

– Miféle segédanyagokról beszélünk? – kérdezem, és közben elképzelem egy tarajos gőte szemét, denevérszárnyat és ki tudja még mit. Na persze, mielőtt a Katmere Akadémiára kerültem, a boszorkányokról szerzett tudásom többnyire a Hókusz pókusz és a Bűbájos boszorkák című filmekből származott, vagyis talán nem volt igazi fogalmam róla. – És honnan szerezzük be őket?

– Amíg… távol voltál, próbáltam megtalálni a módját, hogyan segítsek neked, és megtaláltam azt a varázsigét, amit Lia is használt Hudson visszahozására – magyarázza Jaxon. – Liának megvoltak a szükséges tárgyai, de azokban nem volt annyi erő, amennyire szüksége volt. Ráadásul neki fel kellett támasztania valakit a halálból, nem csak visszaadni egy áttűnés során eltűnt testet egy személynek, amit mi akarunk megtenni.

– Liának nem volt elég ereje, hogy elvégezze a varázslatot, ezért az enyémre volt szüksége, hogy működjön. Persze abba én biztosan belehaltam volna. Ezért ezúttal mindenképpen szeretném megszerezni a legerősebb tárgyakat, hogy emiatt senkinek se kelljen meghalnia. Kivéve talán Hudsonnak, de azzal ki tudok békülni.

– Nekem jó lesz úgy, ahogy Lia csinálta – vág közbe Hudson. Hanyagul a falnak dől a rácsok közelében.

– Ez aztán meglepő! – helyeslek, azután haragszom magamra, amiért válaszoltam neki, és megkapta tőlem azt a figyelmet, amit nyilvánvalóan akart. Különösen most, hogy ilyen nevetségesen önelégült képet vág.

– Nos, igen, Lia teljességgel észszerűtlenül viselkedett, ha Hudsonról volt szó. Még akkor is, amikor a testvérem még élt – dörmögi Jaxon. Eltart egy kis ideig, hogy rájöjjek, miről beszél, de aztán eszembe jut, hogy azt hiszi, az utóbbi megjegyzésem neki szólt. – A kutatáshoz viszont nagyon értett. A teljes varázslathoz legalább négy erős tárgy szükséges.

Négy tárgy. Ez nem hangzik túl rosszul.

Azután a Vérontó hozzáteszi:

– Nos, négy tárggyal visszahozhatjuk őt úgy, ami volt: vámpírként. Ha viszont ötöt használunk, akkor emberként tér vissza, megfosztva az erejétől.

Még jobb.

– Szóval hogyan szerezzük be ezeket a tárgyakat? – kérdezem.

– Várjunk csak egy percet! – Hudson felpattan, és megint járkálni kezd. A korábbi nemtörődöm viselkedése csendes kétségbeeséssé alakul át. – Nem kell öt tárgy, hogy visszahozzatok. Elég négy is.

Talán, de öttel gondoskodunk arról, hogy soha többé ne bánthass senkit, és jelenleg ez most nagyon jól hangzik számomra.

– Ezt nem te döntöd el! – válaszolja Hudson.

Tekintve, hogy az imént használtad fel az erődet arra, hogy megtámadd a barátomat, és itt vagy a fejemben… de igen, Hudson. Biztos vagyok benne, hogy igenis én döntöm el.

Ennek ellenére kíváncsi vagyok.

– Miért kell öt tárgy ahhoz, hogy emberként jöjjön vissza, és csak négy, hogy vámpírként?

A Vérontó összehúzott szemmel néz rám, láthatóan nem örül a kérdéseimnek.

– Ha megkérdezhetem – teszem hozzá idegesen.

Úgy tűnik, ez beválik, mert válaszol:

– Az egyezség szerint ahhoz, hogy megfosszunk egy paranormális lényt az erejétől, az öt uralkodó csoport varázshozzájárulására van szükség. Ahhoz viszont, hogy vámpírként jöjjön vissza, elegendő csak erő … mivel egyszer már átlépett a halandó világba. Hatalmas erő. Ez az erő viszont megtalálható a varázstárgyakban.

Jaxon bólint.

– Minden csoportnak vannak varázstárgyai, amelyekben erő lakozik, ezért legalább négyet össze kell gyűjtenünk a különböző csoportoktól, hogy elég erővel rendelkezzünk. – Ekkor felvonja a szemöldökét, és hirtelen a Vérontó felé fordul. – Várjunk csak! Hogy szerezhetünk öt tárgyat, ha Grace az egyetlen létező kőszörny a világon?

A Vérontó folytatja, mintha számított volna erre a kérdésre:

– A négy tárgy, amivel visszahozhatjuk, a következők: egy vérfarkas falkavezér szemfoga. Egy erős varázsló holdköve. Egy született vámpír vérköve. És egy sárkány egész csontja. Ezek együtt elegendő erőt képviselnek majd. – A Vérontó zöld szeme megint olyan furcsán, szikrázóan ragyog, miközben megemlíti az ötödik tárgyat, amire szükségünk van. – De ahhoz, hogy megtörjük az egyezséget, és megfosszuk Hudsont az erejétől, egy szívkőre is szükség lesz, amit egy mitikus lény, a Megölhetetlen Vadállat őriz.

Jaxon láthatóan nem veszi észre mentora megváltozott viselkedését.

– Ezek közül néhány tárgyat az iskolában is beszerezhetünk – mondja. – A többiért pedig el kell utaznunk.

– Én majd gondoskodom arról, hogy a vérkő a helyetekbe jöjjön – ígéri meg a Vérontó.

– Ezt hogy fogod csinálni? – fordul hozzá Jaxon. – A vérkő rendkívül ritka.

A Vérontó megvonja a vállát.

– Néhányan tartoznak nekem egy-két szívességgel.

– Ez nem válasz – makacskodik Jaxon, mire a Vérontó csupán némán a szemébe néz, jeges zöld szemével fogva tartja az övét.

Jaxon meg sem rezdül jéghideg tekintetétől.

– Úgy tűnik, ezek ellesznek egy ideig – jegyzi meg Hudson, és eltúlozva a szemét forgatja. – Én azt mondom, addig tűnjünk el innen!

– Persze, mert annál, hogy itt vagy a fejemben csak az lenne rosszabb, hogy itt vagy a fejemben, miközben az alaszkai vadonban bolyongok egyedül és halálra fagyva. – A kösz, de nem beleértendő.

– Aki nem mer, az nem is nyer – kuncog Hudson.

– Te könnyen beszélsz, miközben te csak az előnyét élvezed, de minden nehézséget nekem kell elszenvednem.

– Ebben nem lennék annyira biztos. – Van valami a hangjában, amitől elgondolkodom, vajon mit érthet ez alatt. Amikor azonban újra ránézek, az arca olyan üres, mint a hó, amelyen Jaxon és én átjöttünk.

Abban azonban igaza van, hogy ez itt most a világ leghosszabb farkasszemnéző versenye a világ két legmakacsabb embere között. Ha nem szakítom meg hamarosan, biztos vagyok benne, hogy egész éjszaka itt leszünk.

– Szóval visszatérve erre a falra, amit fel kell építenem – mondom a feszült csendben, amely kitölti az egész barlangot. – Egészen pontosan hogyan kell csinálnom? Mert nagyon is készen állok arra, hogy megszabaduljak Hudson Vegától.

36.

Csináld magad ördögűzés

– Már elkezdted – válaszolja a Vérontó –, mielőtt elaltattalak. Ösztönösen elkezdted lefektetni az alapjait.

– De hogy csináltam? Hogy kezdtem el felépíteni ezt a mitikus, rejtélyes falat? És miből gondolja, hogy már elkezdtem? – kérdezem, jobban összezavarodva, mint valaha.

– Tudtam, hogy elkezdted, amint meghallottad Hudson hangját. Amíg szabadon rendelkezhetett a testeddel, nem volt mondanivalója. Csak akkor szólalt meg, amikor meggátoltad ebben a szabadságában.

– Ez nem igaz! – Hudson ingerülten felkapja a kezét. – Egész végig próbáltam felhívni magamra a figyelmedet. Csak nem hallottál, amíg ez a Yoda meg nem tanított arra, hogyan tedd valósággá az illúziót.

– Várjunk csak egy percet! – fordulok rémülten a Vérontóhoz. – Úgy érti, azután is hallani fogom, hogy felépítettem a falat? – Már a gondolattól is felkavarodik a gyomrom. – Azt hittem, az egésznek az a lényege, hogy megszabaduljak tőle.

– Az a lényege, hogy ne tudja többé irányítani a testedet. A fal ezt meggátolja, legalábbis egy ideig. Most viszont, hogy rájött, hogyan keltse fel a figyelmedet… – Megrázza a fejét. – Úgy gondolom, ezzel nem tudunk mit kezdeni.

Jaxon ökölbe szorítja a kezét a kijelentés hallatán, de nem szól egy szót sem.

Én felsóhajtok.

– Hát, ez a nap sem lehet már sokkal rosszabb, nem igaz?

Hudson megrázza a fejét.

– Szerinted nekem ez olyan jó? Te legalább két nappal ezelőttig nem hallottál engem. Én viszont minden egyes gondolatodat hallottam, és meg kell mondanom, nem volt mindegyik gyöngyszem. Különösen azok az órák nem, amikor az álompasi kisöcsémről ábrándoztál – mondja Hudson. – Nem volt vicces. Egyáltalán nem.

– Akkor tégy meg egy szívességet mindkettőnknek, és tűnj el! – fordulok felé kiabálva, az sem érdekel, hogy Jaxon és a Vérontó is hallja. Nagyon zavarba hoz a tudat, hogy Hudson minden gondolatomat ismeri, a Jaxonról szólók miatt különösen.

– Szerinted mi a büdös francot próbáltam eddig csinálni? – válaszolja. – Azt hiszed, jókedvemben csaptam össze egy vérfarkas falkavezérrel? Hidd el nekem, jobb dolgokkal is el tudom ütni az időmet… még akkor is, ha össze vagyok zárva veled.

Hudson tovább beszél arról, milyen szörnyű neki, hogy itt ragadt a fejemben…. mintha ezt eddig nem tudtam volna… de már nem figyelek rá, inkább próbálok visszaemlékezni mindenre, amit a Cole-lal való harcról mondott.

Semminek nincs értelme, hacsak…

– Jaxon elmondanád még egyszer, mi az az öt dolog, amire szükségünk van, hogy örökre megszabaduljak Hudsontól?

– Négy! – csattan fel Hudson. – Négy dologra van szükséged. Egy, kettő, három, négy. Még egy óvodás is el tud számolni idáig!

– A hiszti olyan divatjamúlt – vetem oda neki anélkül, hogy levenném a szemem Jaxonról.

– Na igen, a tudatlanság is, de úgy látszik, ez téged nem zavar.

Ez felkelti a figyelmem, Hudson felé fordulok, és látom, hogy mosolyog.

– Talán összevarrom a szádat, amíg felépítem azt a falat. Biztosan erre is van varázslat valahol. – Szándékosan negédes hangon mondom.

– Ja, mert csak én vagyok itt olyan indulatos – mondja gúnyosan.

Jaxon tekintete köztem és a között az irány között ugrál, ahová nézek, azután úgy dönt, hogy inkább engem figyel.

– Először is szükségünk van egy vámpír vérkövére – mondja. – Ez a kő úgy keletkezik, hogy egy vámpír vérét rendkívül nagy nyomás alá helyezik. Kicsit hasonlít ahhoz, ahogy a gyémánt készül.

Hűha! Ez aztán teljesen új, rémisztő jelentést ad a „véres gyémánt” kifejezésnek.

– Szóval sok ilyen kő van szerte a világon?

– Éppen ez az. Nagyon kevés van belőlük. Kimondottan nehéz a folyamat, hogy jól készítsék el, ezért csak nagyon kevés vámpírnak van. Úgy értem, a családomban több is létezik… köztük azok, amelyek a király és a királyné koronájában találhatók… de azokat nagyon szigorúan őrzik. Ezért aggódom amiatt, hogy a közelükbe kell jutnunk…

– Már mondtam, hogy megtalálom a módját, hogy eljuttassam hozzátok – vág közbe a Vérontó. – Elvégre vámpírok vagyunk, az ég szerelmére! A vérkő megszerzése a legkisebb problémátok.

– Akkor mi a legnagyobb problémánk? – kérdezem, mert inkább a rossz hírt szeretném először hallani. Elegem van már abból, hogy mindent csak részletekben tudok meg. Ez egyszer szeretném egyben megismerni az egész történetet.

– A sárkánycsont – válaszolja Hudson és Jaxon egyszerre.

– A sárkánycsont? – ismétlem meg, és megint nem értek semmit. – Úgy érted, egy igazi, élő sárkány csontja?

– Igazság szerint egy igazi, halott sárkány csontja – válaszolja Hudson pókerarccal. – Tekintve, hogy az élő sárkányok hajlamosak használni a csontjaikat, és senki sem szereti, ha egy sárkány morcos.

– De hol találjuk a halott sárkányok csontjait?

Jaxon furcsán néz rám, amikor kihangsúlyozom a „halott” szót, de válaszol:

– A sárkánytemetőben.

Hudson és ő megint egyszerre vágják rá.

– A sárkánytemetőben? – ismétlem meg. – Ez egyáltalán nem hangzik rémisztően.

– El sem tudod képzelni – mondja Hudson. – Folyton azon töröm a fejem, hogyan tudunk eljutni oda. Kész katasztrófa lesz.

– Azt hiszem, még nem akarom tudni. Egyszerre elég csak egy… – Megdermedek, amikor valami eszembe jut. – Hé, várjunk csak! Te tényleg tudod, mire van szükségünk, hogy elvégezzük a varázslatot?

– Neked semmi sem kerüli el a figyelmedet. – Hudson eljátssza, hogy csodálkozva néz rám, azután morogva hozzáteszi: – Nagy vagy, Sherlock!

– Tudod, nem muszáj mindig ilyen elviselhetetlenül viselkedned – dorgálom meg.

– Pedig azt hittem, hogy az elviselhetetlen srácokra buksz. Elvégre Jaxy-Waxyvel jársz.

– Az öcséd nem elviselhetetlen – mondom neki, és egy kicsit megsértődöm Jaxon nevében.

– Mondja ezt az a lány, aki alig két hete ismeri.

Ügyet sem vetek rá. Nem azért, mert egy részem úgy gondolja, hogy talán igaza van, hanem azért, mert erre most nincs időm. Vannak dolgok, amiket el kell intéznünk, és ezeknek semmi közük a Jaxonnal való kapcsolatomhoz.

– Szóval szükségünk van egy csontra egy halott sárkányból és egy vérkőre a vámpíroktól – mondom Jaxonnak. – Az már megvan, ami a vérfarkas falkavezértől kell, és Hudsonnak köszönhetően van egy athaménk is, ami egy erős varázslóé volt, habár nem tudom, hogy erre miért van szükségünk. A varázslóktól nem valami kő kellene?

Jaxon szeme elkerekedik, amikor rájön, mire célzok ezzel.

– Úgy gondolod, hogy Hudson ezt csinálta, amikor… – Nem fejezi be a mondatot, mert még neki is túl sok kimondani a szót.

– Elrabolta a testemet? Igen, úgy tűnik.

– A varázslathoz csak egyetlen fog kell – állapítja meg Jaxon. – Miért volt akkor az a vérontás?

– Már mondtam neked, hogy Cole-nak viselkedésbeli problémái vannak – válaszolja Hudson. – Ami nyilvánvalóan a sokszorosára nő, ha rólad van szó, Grace.

– Hudson azt mondja, hogy Cole bekattant, és az a sok vér csak baleset volt. – Egy kis időre elhallgatok, mert nem tudom, a következő mondat nem úgy hangzik-e majd, hogy őt akarom védeni. – Cole-nak és nekem nem igazán ideális a kapcsolatunk, amióta idejöttem a Katmere-be.

Jaxon bólint.

– Ez elég enyhe kifejezés. De tényleg szükség volt arra, hogy Hudson kis híján megölje?

– Burgonya-krumpli – vágja rá Hudson egy hanyag vállrándítással, és nem is próbálja titkolni az elégedett csillogást a szemében, ami rendkívüli módon emlékeztet Jaxonra, miután majdnem kiszívta Cole összes vérét.

Kíváncsi vagyok, mit szólna Hudson – vagy bármelyikük –, ha elmondanám, hogy sokkal több mindenben hasonlítanak, mint amit valaha is gondoltak volna.

Valószínűleg ordibálnának a hírnökkel, és kinek van arra ideje?

Különösen, hogy Jaxon már most is olyan feszültnek tűnik, hogy attól félek, bármelyik pillanatban földrengést okozhat.

Ezért inkább csak azt felelem Hudsonnak:

– Szörnyű vagy, ugye tudod? – Azután visszafordulok Jaxonhoz. – Szóval az athame segíteni fog?

– Ami azt illeti, nem – feleli eltűnődve.

– A negyedik tárgy egy talizmán a hét fő gyülekezet egyikétől. Nem tudom, miért lopta el a bátyám az athamét.

– Mert a markolata közepén van egy talizmán… egy holdkő – válaszolja Hudson olyan hangon, amelyből egyértelmű, hogy kisgyereknek tartja Jaxont. – Nagyon szívesen.

– Aminek a rejtekhelyét azonnal el fogod árulni. – Nem is próbálom kérésnek álcázni a felszólítást.

– Természetesen, Grace. – A világegyetem legleereszkedőbb mosolyát villantja rám. – Hogyan is tudnék ellenállni ilyen kedves kérésnek?

Tolmácsolom a szavait Jaxonnak, és úgy teszek, mintha nem venném észre, ahogy a barátom összehúzza a szemét ezen az egyértelmű bizonyítékon, hogy miközben vele beszélgetek, párhuzamos beszélgetést folytatok Hudsonnal is.

– Az ötödik tárgy az Északi-sark közelében van – folytatja Jaxon, és szándékosan gúnyos mosolyra húzza a száját… csak azért, hogy Hudson orra alá tudja dörgölni: „Emberré teszünk, és neked nem lesz semmi beleszólásod.” Ami, nem fogok hazudni, teljesen jogos azok után, amit Hudson tett.

– Az Északi-sarkon? Mi van ott? Úgy értem, a Télapó műhelyén kívül.

Jaxon és a Vérontó felvont szemöldökkel néznek rám, ezért szégyenlősen elmosolyodom.

– Nem alkalmas az idő a viccelődésre, mi?

– Szerintem vicces volt – jegyzi meg Hudson. – Különben is, lefogadom, hogy nagyon cuki lennél manójelmezben, azzal a csengős cipővel a lábadon.

– Tessék? – kérdezem, mert nem vagyok biztos benne, hogy az alacsony termetemből csinál-e viccet, vagy pedig frivol és illetlen dolgokat ért alatta. Bárhogy is van, nem tetszik.

Ezúttal azonban titokzatosan hallgat. A nyomorult.

– A Megölhetetlen Vadállat – válaszolja végül a Vérontó, és van a hangjában valami, ami miatt alaposan szemügyre veszem. A tarkómon feláll a szőr, a többi részem pedig próbálja megfejteni, miért olyan furcsa a hangja.

De az arca közömbös, a szeme békés, zöld tenger, ezért úgy vélem, csak képzeltem. Inkább arra figyelek, hogy mit mondott, és nem arra, hogyan.

– Megölhetetlen? – ismétlem meg. – Ez nem hangzik… valami jól.

– Elképzelni sem tudod – helyesel a Vérontó. – De ez az egyetlen módja annak, hogy felbontsuk az egyezséget, és örökre megfosszuk Hudsont az erejétől.

Arra számítok, hogy Hudson tiltakozni fog. Talán valami gúnyos megjegyzést tesz, mint például, hogy felesleges megöletnünk magunkat miatta, ő szívesen megtartja az erejét… de egy szót sem szól. Csak éles, éber tekintettel bámulja a Vérontót.

Amikor visszafordulok Jaxonhoz, látom, hogy a Vérontó várakozón néz rám.

– Elnézést, lemaradtam valamiről? – Kérdőn felvonom a szemöldököm.

– Azt kérdeztem, meg akarod-e próbálni felépíteni a falat – válaszolja Jaxon.

Lehetőséget sem adok Hudsonnak, hogy reagáljon.

– Ó, istenem, de még mennyire!

Egy gondolat fogalmazódik meg a fejemben, amitől azonnal rettegés szorítja össze a gyomromat. Ha Hudson már tudta, hogyan szabaduljon ki belőlem, és azért vette át az irányítást a testem fölött, hogy ezt megvalósítsa… vajon mit akart tenni, miután kiszabadult? Megölni mindenkit?

– Már megint itt az a gonoszkodó hajlam benned, Grace.

Csak miután Hudson elsétál és eltűnik az árnyékban, jövök rá, hogy nem válaszolt a kérdésemre.

37.

Biztosan nem ettől fogok

szépeket álmodni

Kiderül, hogy a mentális falam felépítése mégsem olyan nehéz, mint ahogy gondoltam. Csak az elmém egy részében különálló téglákat kell egymásra helyeznem. A Vérontónak igaza volt: a saját védelmi mechanizmusom már magától lerakta az alapokat, így nekem csak be kell fejeznem a téglák egymásra rakását, azután határozottsággal és elszántsággal összeragasztanom őket.

Órákkal később, miután a Vérontó elégedetten állapítja meg, hogy a fal tartani fog, leengedi a rácsokat, és szabadon enged.

Én szinte kiszaladok a cellából, és Jaxon karjába vetem magam. Nem akarom leszólni a Vérontót és a jégbarlangját, de már alig várom, hogy visszamenjünk az iskolába. Ilyen hatással van rám az, hogy ebbe a fagyos ketrecbe zárt, és nem én irányítottam az életemet és a sorsomat. Döbbenetes, tudom.

Kiderül, hogy még nem tudunk távozni, mivel Jaxon vette a fáradságot, és felszolgálta nekem az ennivalót, amit Finn bácsi erősködésének köszönhetően magunkkal hoztunk.

– Nagyon köszönöm – mondom neki, és valósággal falom a pulykás szendvicset meg a chipset, amelyet egy szalvétára borított, mellé pedig egy termosz vizet tett. – Alighanem ez lesz az új kedvenc ételem.

Jaxon felvonja egyik szemöldökét.

– És mi volt régen a kedvenc ételed?

Felnevetek.

– San Diegóban éltem. Természetesen a taco.

Most, hogy már ettem, talán egy kicsit barátságosabban viszonyulok a nőhöz, aki egész éjszakára ketrecbe zárt. Talán. Ezért kényszerítem magam, hogy elmosolyodjak, és azt mondjam:

– Nagyon köszönöm a segítségét!

Erre a barlang bejárata felé mutat.

– Ideje, hogy távozzatok.

Vagyis elküld minket. Amit nem is bánok. Készségesen búcsúzom a barlangtól és ettől a furcsa, ősi vámpírtól, akinek úgy tűnik, több titka van, mint amit valaha is meg akarnék ismerni.

A hazaút nem olyan felvillanyozó, mint az idefelé vezető – részben azért, mert mindketten nagyon fáradtnak vagyunk, részben pedig azért, mert Hudson mindent folyamatosan kommentál a fejemben, és így nagyon nehéz arra koncentrálnom, amit Jaxon mond. Tudom, hogy előbb-utóbb muszáj lesz megoldást találnom erre, most azonban inkább csak próbálom megőrizni a békét.

Mert nem könnyű megbirkózni ilyen mennyiségű szemfogas tesztoszteronnal.

Mire visszatérünk a Katmere Akadémiára, már halálosan fáradt vagyok. Úgy tűnik, Hudson ismét elaludt. Hála istennek! És tudom, hogy Jaxon szeretné, ha egy időre felmennék a szobájába, én viszont csakis a saját ágyamra és tizenkét órányi zavartalan alvásra vágyom. Mivel azonban holnap tanítás lesz, beérem nyolccal is.

Jaxon is kimerültnek tűnik, a szeme alatt olyan sötét karikák vannak, amilyet csak egyszer láttam rajta, amikor megjelent Finn bácsi irodájában. Nem tudom, miért feltételeztem, hogy végtelen az ereje. Hát persze, hogy nem az.

Ennek ellenére felkísér a szobámba – természetesen –, és miután megérkezünk, lábujjhegyre állok, és szorosan magamhoz ölelem.

Meglepi az ölelés. Talán azért, mert az utóbbi időben nagyon gyakran húzódtam el tőle. Most azonban csak egy másodpercig tétovázik, aztán ő is átölel, és felemel a földről.

Közben a nyakamba temeti az arcát, és beszívja az illatomat. Felismerem ezt a mozdulatot, mert én is ugyanezt csinálom vele. Még az órákon át tartó áttűnés után is jó illata van – friss víz, narancs és Jaxon.

Aztán hirtelen már két méterre van tőlem, hátrafelé sétál a folyosón, miközben a szemében fekete tűz lobog. Ennek láttán minden oxigén eltűnik a tüdőmből.

– Aludj! – parancsolja –, majd holnap találkozunk a menzán a reggelinél.

Bólintok, és megerőltetem annyira az agyam, hogy képes legyek két szót kiejteni:

– Hány órakor?

– Küldj egy üzenetet, amikor felkeltél, és mondd meg, mikor lenne jó neked!

Bólintok, megfordulok, hogy bemenjek, majd halkan becsukom magam mögött az ajtót.

– Visszajöttél! – kiált fel Macy, és felpattan az ágyról. – Milyen volt? A Vérontó olyan félelmetes, ahogy mindenki mondja? Jaxon tényleg nem félt tőle? Segített megszabadulni Hudsontól? Tudott… – Hirtelen elhallgat, és most először néz meg jobban. – Hé, jól vagy?

– Igen, persze. Miért ne lennék?

– Ó, nem is tudom. – Megfogja mindkét vállamat, megfordít, majd a szekrényajtón lévő tükör elé állít. – Talán mert így nézel ki?

– Ó! – Az arcom kipirult, a hajam összevissza áll, a szemem körül sötét karikák látszanak, és úgy nézek ki, mintha lázam lenne. – Jól vagyok. Csak kimerültem. – Odasétálok a szekrényemhez, és leveszem a meleg ruhákat.

– Szóval feltételezhetem, hogy Hudson eltűnt? – kérdezi tétován, miközben leül az ágya szélére.

– Ha azt tennéd, tévednél – válaszolom, majd garbóban és harisnyában én is lerogyok a saját ágyamra. Tudom, hogy le kellene zuhanyoznom, de jelenleg nem érzek magamban elég erőt ahhoz, hogy bármi mást csináljak, mint itt üljek, és úgy tegyek, mintha az utóbbi két nap… és négy hónap… csak egy hosszú rémálom lett volna, amiből bármelyik pillanatban felébredhetek.

– Hogy érted ezt? – kérdezi Macy tágra nyílt szemmel. – Még mindig benned van?

– Jaj, kérlek, ezt soha többé ne mondd így! – Megdörzsölöm fáradt szememet. – De igen, Hudson még itt van a fejemben. A Vérontó megmutatta, hogyan építsek falat, hogy elzárjam az erejét, és ne tudjon többé rendelkezni a testemmel, de még határozottan itt van.

– Honnan tudod? Ha nem veszi át fölötted az uralmat…

– Mert van egy új trükkje. Beszél hozzám.

Macy úgy mered rám, mintha nem tudná, hogyan dolgozza fel ezt az új információt.

– Hudson…

– Beszél hozzám. – A szememet forgatom. – Megállás. Nélkül.

– Egyszerűen csak beszél, és te hallod? – kérdezi, és amikor bólintok, folytatja: – Úgy értem, most éppen mit mond?

– Most alszik, de biztos vagyok benne, hogy amikor felébred, lesz mondanivalója.

– Miről?

– Bármiről. Mindenről. Ő határozottan az a fajta vámpír, akinek mindenről van véleménye. Nem beszélve a nagyzási hóbortjáról.

Macy felnevet.

– Ez tulajdonképpen minden vámpírra jellemző. Nem igazán az alázatos természetükről híresek.

Ekkor Jaxonra, Liára, Mekhire és a Rend többi tagjára gondolok. Van benne valami.

– Szóóóval… – Habozik, mintha nem akarná feltenni a következő kérdést, pedig valakinek muszáj lesz. – Hogy tudod kezelni, hogy egy ilyen gonosz személy van a fejedben? Jól vagy? Úgy értem, tudom, hogy azt mondtad, nem tud tenni semmit odabent, de akkor is…

Őszintén szólva most nincs hozzá erőm, hogy lemenjek a nyúl üregébe. És nem tudom, talán soha nem is lesz. A szüleim halála után Heather anyja azt mondta, nem baj, ha nem a fájdalomra koncentrálok, nem baj, ha nem beszélek a traumáról, amíg nem állok rá készen. Szóval pontosan ezt tervezem most is.

Az irányítás elvesztése, ami a legnagyobb fokú erőszak, ráadásul az érzés, hogy valaki más is van a fejemben… egy gyilkos… nos, ezekre jelenleg még csak gondolni sem tudok. Ezért úgy teszek, mint Szenilla, ússz és evezz, ússz és evezz… Ebben a konkrét esetben pedig… hazudok.

– Ahogy sejted. Hánynom kell tőle, de kezelhető.

– Mit fogsz csinálni?

– Leszámítva azt, hogy sírok, és megeszek egy egész doboz Cherry Garcia fagyit? – kérdezem hanyagul.

– Én inkább két dobozra gondoltam, de igen. Leszámítva azt?

Elmondom neki a varázslatot és az öt tárgyat, amit be kell szereznünk, hogy emberré változtassuk Hudsont.

– Szóval ezért lopta el az athamét? – kérdezi döbbenten. – Ő is ki akar jönni a fejedből?

– Ezt mondja. De persze ő csak négy tárgyról beszél. Nem akar emberré változni.

Macy riadt arcot vág.

– Nem engedhetjük ki, ha még mindig van ereje! Ezt te is tudod, ugye?

– Hidd el nekem, tudom! Csak nem vagyok biztos benne, mennyi ideig vagyok még képes elviselni őt a fejemben.

– Képzelem. – Odalép az ágyamhoz, és leül mellém, hogy átkarolja a vállamat. – De ne aggódj! Holnap majd elkezdjük megtervezni, hogyan szerezzük be a maradék három dolgot. Valószínűleg be kell vonnunk Flintet is. Neki biztos lesznek ötletei, hogyan szerezzük meg a sárkánycsontot.

– Én nem… neked nem… – Nem fejezem be a mondatot, mert nem tudom, hogyan fogalmazzam meg mindazt, amit most érzek.

– Nekem mit nem? – kérdezi.

– Nem kell ezt csinálod. Úgy értem, nagyon úgy tűnik, hogy két feladat elég veszélyes lesz, és nem akarom, hogy bármi történjen veled.

– Te most viccelsz velem? – kérdezi döbbenten Macy, és úgy felháborodik, ahogy még sosem láttam. – Tényleg azt gondolod, hogy hagyom, hogy egyedül csináld?

– Nem leszek egyedül. Jaxon…

– Jaxon nem lesz elég. Tudom, hogy szupererős meg minden – válaszolja, és hevesen gesztikulál. – De még ő sem tud úgy szembeszállni a Megölhetetlen Vadállattal, hogy győzzön… még akkor sem, ha te is ott vagy, hogy segíts neki. Nem véletlenül nevezik megölhetetlennek. Gyerekkoromban nagyon sok történetet hallottam róla. Őszintén szólva nem is hittem, hogy valóságos. Inkább olyan szörny, akivel a szüleink fenyegetnek, hogy ne kóboroljunk el messzire otthonról. Ha viszont tényleg igazi, akkor melletted a helyem, hogy segítsek legyőzni!

– Macy! – Olyan sok mindent akarok mondani, de egyiket sem tudom kinyögni. Nem tudom logikusan összefűzni a gondolataimat, elszorult torkomon átpréselni pedig még annyira sem. Végül beérem azzal az egy dologgal, amit képes vagyok kimondani: – Köszönöm!

Elvigyorodik.

– Nagyon szívesen!

Azután a hátam mögé nyúl, és felrázza a párnámat.

– Pihenjünk egy kicsit! Úgy tűnik, holnap nagy napunk lesz.

Teljesen egyetértek vele. A szemem abban a pillanatban lecsukódik, ahogy hozzáér a párnához, és amikor már majdnem elszenderedem, esküszöm, hogy Hudson hangját hallom, amint azt mondja:

– Szép álmokat, Grace!

38.

Vegyél a sárkányszárnyaid alá

– Hé, Új Lány! Várj meg!

A szememet forgatom, amikor meglátom Flintet, de azért a folyosó szélére húzódom, hogy megvárjam.

– Március van. Mikor fogsz végre a nevemen szólítani? – kérdezem tőle, amikor végül utolér.

– Soha – válaszolja a szokásos vigyorgással. – Van számodra egy ajándékom…

Meglenget a fejem fölött egy zacskó töltött kekszet, én azonban könnyedén felugrom, és kikapom a kezéből. Ma reggel elaludtam, ezért most olyan éhes vagyok, hogy legszívesebben megsimogatnám az ismerős ezüstcsomagolást, és azt suttognám: drágaszágom!

Miközben a zsúfolt folyosón kerülgetjük a többi diákot, és a boszorkányság története nevezetű óránkra tartunk, gyorsan kibontom a csomagolást, és egy hatalmasat harapok az első kekszbe, amit kihúzok. Boldogan felsóhajtok. Cseresznyés. Olyan jól ismer!

– Szóval… a fejedben van a gonosz testvér? – kérdezi Flint óvatosan. Bizonyára látja kérdő arckifejezésemet, mert gyorsan hozzáteszi: – Macy mondta el.

Körülnézek a folyosón, és látom, hogy – szokás szerint – mindenki engem bámul. Önkéntelenül is arra gondolok, vajon Macy az egész iskolának elmondta-e. Úgy értem, a diákok azóta bámulnak engem, amióta először idejöttem, ezért nehéz megállapítanom, hogy most csak az új kőszörny-szenzáció vagyok-e… vagy az új kőszörny-szenzáció egy egészséges adag pszichopatával. Bárhogy van is, komoly súly nehezedik a mellkasomra, és nehezen kapok tőle levegőt.

– Hé! – Flint erős kezével megérinti a hátamat. – Nem akartalak felzaklatni. Macy csak azért mondta el, hogy neked ne kelljen fáradnod ezzel. És szigorúan bizalmasan, esküszöm!

Flint szorosan összepréseli a száját, nekem pedig hirtelen eszembe jut, mit mondott Macy hónapokkal ezelőtt – hogy Flint testvére a Jaxon és Hudson közötti küzdelemben halt meg tavaly –, ezért igazi szemétládának érzem magam. Bizonyára ő is nagyon kiakadt, hogy Hudson visszatért, ezért Macy úgy gondolta, előre figyelmezteti, hogy legyen ideje feldolgozni a hírt.

– Semmi baj – mondom neki, miközben belépünk az ajtón a terembe, és leülünk a helyünkre középen. – Már nem bánthat senkit.

– Mennyire vagy biztos ebben? – kérdezi, és olyan sürgető a hangja, amit még sosem hallottam tőle. Még akkor sem, amikor megpróbálta megállítani Liát. – Te nem ismered őt, Grace. Nem tehetsz ilyen általános kijelentéseket valakiről, aki annyira gonosz és erős, mint Hudson Vega.

Szándékosan halkan beszél, de nyilvánvalóan nem elég halkan, mert többen is riadtan fordulnak felénk, amikor meghallják Hudson nevét.

– Gonosz és erős, hmmm? – Hudson besétál a terembe, majd lehuppan egy üres székre Flint mellett, azután hangosan… kinyújtózik. – Ez tetszik.

Hát persze, hogy tetszik, gondolom. Ami mindent elmond rólad.

– Én nem lennék ebben olyan biztos – vágja rá Hudson, majd hátrafeszíti a vállát. – Mellesleg mennyi ideig aludtam? Csodásan érzem magam!

Felvonom egyik szemöldökömet. Legalább egyikünk… a horkolásod miatt a fél éjszakát ébren töltöttem.

– Ez nevetséges! Én nem is horkolok! – Annyira felháborodik, hogy csak nehezen tudom megállni a nevetést.

Aha, mondogasd csak magadnak!

– Hé, Grace! Mi folyik itt? – suttogja Flint, miközben dr. Veracruz a terem elejébe sétál, tizenhárom centis cipősarka minden egyes lépésnél hangosan kopog. – Egy üres széket bámulsz.

– Ó, ne haragudj! Valami… elvonta a figyelmemet.

Most még jobban összezavarodik, ráadásul bosszúsnak is tűnik.

– Mi?

Felsóhajtok, és úgy döntök, elmondom neki:

– Hudson. Ott ül melletted, oké?

– Hol ül? –  Legnagyobb bánatomra… és a többi diák derültségére Flint felpattan a pad mellől. – Én nem látom.

– Hát persze, hogy nem. Ülj már vissza, jó? – sziszegem neki. Amikor nem mozdul, megfogom a kezét, és addig húzom, amíg meg nem adja magát. – Minden rendben van! – súgom. – Ez csak a szelleme mentális kivetülése, mivel jelenleg itt van a fejemben.

– Hé, én nem vagyok szellem! – szakít félbe Hudson.

Tudomást sem veszek róla, továbbra is Flintet nézem, aki szkeptikusnak tűnik, de visszaül a helyére, aztán hozzám hajol, és azt súgja:

– Hogy lehetne minden rendben úgy, hogy az a fejedben van?

– Hűha, Montgomery! Ne fogd vissza magad! – szólal meg Hudson vontatottan. – Mondd el, mit érzel valójában!

Befognád végre a szád? mordulok Hudsonra, de továbbra sem fordítom el a tekintetem Flintről.

– Hidd el! Kasztrálva lett. Most már nem több, mint egy csivava a fejemben: csak ugat, de nem harap.

– Az igen, köszi! Nem vagyok kasztrált házi kedvenc – jegyzi meg Hudson sértődötten.

Csak folytasd nyugodtan, én pedig majd kiderítem, hogyan kasztráljalak mégis. Elfordítom Flintről a tekintetem, és ránézek, hogy tudja, komolyan gondolom.

– Na, itt vannak a karmok, amiket úgy szeretek – vigyorog rám. – Tényleg van benned egy nagy adag vagányság, Grace, még ha te nem is hiszed el.

Flint megérinti a karomat, hogy újra magára vonja a figyelmemet.

– Honnan tudod? – súgja, miközben a tanár nem titkolt sanda pillantást vet ránk. – Hogyan lehetsz biztos benne, hogy nem jelent fenyegetést?

– Mert jelenleg az ereje csupán arra terjed ki, hogy az őrületbe kergessen a folyamatos beszédével. Ráadásul Macy biztosan elmondta, hogy van egy tervünk, amivel kiszedjük őt a fejemből, és hétköznapi emberré változtatjuk.

– Ez rossz terv – vág közbe Hudson.

– Igen, elmondta, és én is benne vagyok – közli Flint, amikor dr. Veracruz elindul felénk. A sarka úgy kopog a földön az elcsendesedett tanteremben, mint a puskaropogás.

– Miben? – kérdezem.

– Bármilyen tervben, amit kifőzünk, hogy kihúzzuk Hudson méregfogát – feleli Flint. – Maximálisan benne vagyok.

– Ó, rohadtul ne! – Hudson most először tűnik igazán riadtnak. – Szó sem lehet róla, hogy elviseljem Sárkányleheletet, miközben próbáljuk kibogozni ezt a szart.

Rámosolygok Flintre.

– Ez nagyszerű ötlet. Nagyon örülnék a segítségednek. Köszönöm!

– Ez szörnyű ötlet – morog Hudson, majd visszaül a székre, és karba teszi a kezét a mellkasán. Úgy néz ki, mint egy hároméves kisgyerek, aki mindjárt hisztizni fog. Lebiggyesztett ajka határozottan ezt bizonyítja. – A Sárkányfiúnak pocsék a természete.

Dr. Veracruz visszamegy a terem elejére, és évszámokat kezd felírni a táblára. Mivel Flint jegyzetelni kezd, kicsit oldalra fordítom a fejem, és Hudsonra pillantok.

Ez egy kicsit sztereotipikus, nem gondolod?

– Én nem általánosságban beszéltem a sárkányokról – feleli, és közben a szemét forgatja. – Csak erről a bizonyos sárkányról. – Hudson most először tűnik úgy, mintha… szégyellné magát? – Fogalmazzunk úgy, hogy jól ismerem a családját.

– Miss Foster! – Hirtelen felfigyelek, amikor dr. Veracruz gyakorlatilag kiabálja a nevemet.

– Igen, tanárnő?

– Tervezi, hogy válaszol a kérdésemre, vagy az egész órát azzal tölti, hogy egy üres széket bámul?

– Én nem… – Hirtelen elhallgatok, az arcomat elönti a pír, mert mégis mit mondjak? Hogy nem bámultam egy üres széket, hanem a fejemben lévő hanggal vitatkoztam?

Ja, mert az teljesen észszerű magyarázatnak hangzik… nem beszélve arról, hogy egyenes út a társasági öngyilkossághoz is.

– Én nem csak egy hang vagyok a fejedben! – csattan fel Hudson felháborodva.

– Igen, Miss Foster? – Dr. Veracruz hangja úgy hasít a levegőbe, mint egy guillotine. – Egész pontosan mi az, amit nem csinált? Leszámítva azt, hogy nem figyelt az órámon.

– Elnézést kérek – mondom neki. Feladom, mert nem tudok észszerű magyarázattal szolgálni, és minél hamarabb alázkodom meg, remélhetőleg annál hamarabb tér vissza a terem elejére, és száll le rólam. – Nem fog még egyszer előfordulni!

A tanárnő hosszú pillanatokig némán néz rám. Aztán amikor úgy gondolom, hogy mindjárt elfordul, és visszamegy a terem elejébe, megszólal:

– Mivel olyan lelkesen próbálja jóvátenni egykedvű viselkedését ezen az órán, kérem, magyarázza el nekünk, kik voltak a boszorkányok igazi ellenfelei a salemi boszorkányperekben!

– A boszorkányok igazi ellenfelei? – kérdezem halkan, mert halvány fogalmam sincs, mit válaszoljak erre a kérdésre. Én az iskolában azt tanultam erről, hogy nem voltak valódi boszorkányok Salemben. De persze a régi életemben a boszorkányok egyáltalán nem is léteztek. Szóval talán mégis jogos a kérdés. – Ööö, a salemi boszorkányperekben a boszorkányok… – motyogom, és várom az isteni szikrát, hogy segítsen, mielőtt még nagyobb bolondot csinálok magamból az egész osztály előtt. Sajnos semmi sem érkezik.

Azután Hudson megszólal:

– Mondd azt neki, hogy a valódi tettesek nem a puritánok voltak. – Hogy érted ezt? Hát persze, hogy ők voltak!

– Nem, nem igaz. A boszorkányperek a vámpírok hatalmi játszmái voltak, és azok, akik meghaltak közben, csupán bábuk voltak egy kisstílű csatában. Sokan… köztük az apám is… azt remélték, hogy ez majd kirobbantja a harmadik nagy háborút. De tévedtek.

39.

A salemi „mi a franc” perek

Teljesen, jó messzire eldobom az agyam a történelemnek ettől az új változatától, amit Hudson mond. Egy részem úgy gondolja, hogy abszolút baromság, dr. Veracruz azonban itt áll előttem, és úgy néz ki, mint aki valami undorítóvá készül változtatni, ha nem válaszolok hamarosan, ezért úgy gondolom, teszek egy próbát.

Megismétlem azt, amit Hudson elmagyarázott – kivéve persze az „apám” részt –, és amikor meglátom a tanár döbbent arcát, már mindent tudok. Nevezetesen azt, hogy Hudson nem hazudott, és dr. Veracruz nem számított rá, hogy bármit is tudok a boszorkányperekről.

Az óra többi része gyorsan eltelik, leginkább azért, mert Hudson a szokásosnál is beszédesebb kedvében van ma reggel. És mivel én vagyok az egyetlen, aki hallja őt, én vagyok az a szerencsés, aki mindenről hallhatja a véleményét. Hogy én micsoda mázlista vagyok!

Amikor megszólal a csengő, gyorsan összepakolok, mert időben oda akarok érni a repülés fizikája nevű órára. Kiderül, hogy Flint a velem szemben lévő teremben lesz a haladó csoportban, ezért együtt megyünk át. Valamilyen számomra ismeretlen okból Hudson nagyon zsémbes lesz.

– Egész nap a sárkányfiúval kell beszélgetnünk? – panaszkodik. – Mi közös lehet bennetek egyáltalán?

– Ó, nem is tudom. Mit szólnál ahhoz, hogy mind a ketten megvetünk téged? – vágok vissza. Nem érdekel, hogy Flint vigyorog, miközben azt nézi, hogy a mellette lévő levegőhöz beszélek.

– Hidd el, ez nem egy kifejezetten exkluzív klub – válaszolja Hudson egy horkantással.

Erre én a szememet forgatom.

– Amiből sejtheted, milyenek az interperszonális képességeid.

– Csak azt sejtem belőle, hogy az emberek még szűklátókörűbbek, mint gondoltam.

– Szűklátókörűek? – kérdezem hitetlenkedve. – Mert nem álltak melléd a kis „igázzuk le a világot” tervedben? Milyen elmaradottak!

Flint hangosan felnevet, láthatóan nem bánja, hogy csak az én oldalamat hallja ebben a nevetséges vitában.

– Hé, a világ sokkal rosszabbul is járhatna, mint hogy én uraljam – mondja Hudson. – Csak nézz körül!

– Hűha! Micsoda önteltség!

– Csak akkor önteltség, ha nem igaz – feleli, és a lépcső felé bök a fejével, ami Jaxon toronyszobájába vezet.

Fogalmam sincs, hogyan reagáljak erre, ezért inkább nem teszem. Flinthez fordulok, és megkérdezem:

– Miről szól egyáltalán ez a mai óra? Úgy értem, csak a repülés tudományos oldaláról, vagy meg is tanulunk repülni? Mennyire kell félnem?

– A legtöbben már azelőtt tudunk repülni, hogy idekerülünk a Katmere-re – magyarázza Flint. – Vagyis ez az óra leginkább a repülés miértjéről, nem pedig a hogyanjáról szól. Fizikának nevezik, de sok benne a biológia is, mert megtanuljuk a különböző szárnyak összetételét és szerkezetét. Néhányat még fel is boncolunk.

– Úgy érted, nem mind ugyanolyan? – kérdezem kicsit meglepődve, hogy a szárnyak alapvetően eltérnek egymástól. Azt hiszem, úgy gondoltam, hogy ezek is olyanok, mint… a haj, a szem, a bőr. Különböző színűek, de a lényeget tekintve mind ugyanolyanok. Ugyanabból a biológiai anyagból állnak, és ugyanúgy működnek. Meglepően izgalmas a gondolat, hogy a szárny nem ebbe a kategóriába tartozik.

Flint arckifejezéséből ítélve ő még jobban meglepődött azon, hogy azt hittem, egyformák.

– Hát persze, hogy különbözőek – folytatja. – A sárkányok szárnyainak egy több tonnás testet kell megtartaniuk, míg a tündérekének csak akkorát, ami belefér a tenyeredbe. De nem csak a méretben van különbség. Különböző módon repülünk.

– Hogy érted ezt? Nem csak egyféleképpen lehet repülni?

– Egyáltalán nem. A tündérek hosszú időn keresztül képesek egy helyben lebegni. A sárkányok szárnya arra való, hogy gyorsan, nagy távolságokat tegyenek meg, míg a tündéreké a könnyű manőverezésre szolgál. A tündérek sokkal kisebbek és lassabbak… bár a szárnyuk sokkal gyorsabban ver… ezért egy pillanat alatt képesek irányt változtatni. Nekünk viszont le kell lassítanunk ahhoz, hogy balra vagy jobbra forduljunk repülés közben.

– Szóval – mondom, miközben befordulunk egy szinte teljesen üres folyosóra – lenne egy kérdésem.

– Hogy megtanítalak-e repülni? Hát persze. Nagyon jó móka lesz. – Vigyorog. – Ráadásul még azokat a fényképeket is meg kell csinálnunk Mr. Damasennek.

– Ó, tényleg! Ne haragudj! Teljesen elfeledkeztem róluk – mérgelődöm saját feledékenységem miatt. – Azt hiszem, túl sok minden foglalja le a gondolataimat.  Megcsináljuk hétvégén?

– Igen, persze. Csak üzend meg, mikor lenne jó neked!

– Nagyszerű, köszi! És biztos vagyok benne, hogy szavadon foglak a repülési órákkal kapcsolatban. – Még mindig nem tudom elhinni, hogy képes vagyok repülni. Én. A saját erőmből. Mert kőszörny vagyok. Amikor ez a „van szárnyam” dolog korábban szóba került, benne volt a pakliban, hogy képes vagyok repülni. De belegondolni, és elképzelni, hogy Flint órákat ad nekem, hogyan csináljam úgy, hogy ne haljak meg közben… azért ez egy kicsit túl merész.

Ezért inkább valami másra összpontosítok. Nem árthat, ha egy kicsit félreteszem ezt a dolgot, hogy leülepedjen.

– De ha már a repülésnél tartunk, igazság szerint valami mást akartam kérdezni – folytatom.

Flint mosolyogva néz rám.

– Igen?

– A tündéreket említetted. Hány faj van még rajtunk kívül? Sok lény létezik, akik nincsenek itt a Katmere-en? Akikről nem is tudom, hogy vannak?

– Határozottan – vigyorog. – Több, mint amit el tudsz képzelni.

– Ó! – Nem is tudom, mit kezdjek ezzel a hírrel.

Valószínűleg látszik az arcomon a meglepődés, mert Flint felvonja a szemöldökét.

– Nem erre a válaszra számítottál?

– Nem is tudom… csak… milyen más fajok vannak még? És miért nincsenek itt a Katmere-en?

– Mert a Katmere tanárai kimondottan a sárkányokra, a vérfarkasokra, a vámpírokra és a boszorkányokra specializálódtak – magyarázza Flint. – Vannak más iskolák is, amelyek más varázslatos teremtményekre szakosodtak.

Ettől megint eldobom az agyam.

– Mint például…?

– Például Hawaiin van egy iskola, ami csak a vízi alakváltókat fogadja.

– Vízi alakváltókat? – visszhangzom.

– Igen – feleli nevetve. Bizonyára tudja, mit gondolok, mert hozzáteszi: – A hableányok tényleg léteznek. Ahogyan a fókatündérek, a tengeri nimfák és a szirének is, többek között.

– Komolyan? – kérdezem.

– Komolyan. – A fejét rázza, és látszik rajta, hogy remekül szórakozik. – Látom, le vagy nyűgözve.

– Valóban.

– Vegasban van egy iskola – teszi hozzá Hudson hozzám hajolva –, ahová többek között szukkubuszok is járnak.

A rengeteg mitológiai lény közül ezt az egyet tudtad kiemelni? Eltúlozva forgatom a szemem. Azt, amelyik a szexuális éhségéről híres?

– Hé, én csak gyarapítom a tudásodat. – Olyan ártatlan arccal néz rám, hogy azon csodálkozom, miért nincs glória… a bokája körül. – Te kérdezted.

Nem is fárasztom magam azzal, hogy reagáljak erre. Megint a szememet forgatom, legalábbis addig, amíg észre nem veszem, hogy Flint úgy néz rám, mintha hirtelen azt gondolná, hogy valami nagyon nem stimmel velem.

– Ööö, valami belement a szemedbe? – kérdezi, és ebből tudom, hogy igazam van.

– Igen, csak valami porszem vagy ilyesmi. – Megdörzsölöm a szemem. – Most már sokkal jobb.

– Ez komoly? Porszem? – Hudson undorodó hangot hallat. – Jó tudni, hová sorolsz.

Valahová a szempilla alá és a kötőhártyagyulladás fölé.

Erre felnevet, és a hang hallatán majdnem megtorpanok.

Ahhoz képest, hogy milyen gyökér, meglepően szép a nevetése.

Flint és én befordulunk még egy sarkon, én pedig annyira belemerülök a vitába Hudsonnal, hogy csak akkor veszem észre, hogy Jaxon a terem előtt vár, amikor majdnem nekimegyek.

– Jól vagy? – kérdezi Jaxon, Flint pedig ugyanekkor kiált fel, hogy „Vigyázz!”.

– Persze – válaszolom mindkettőjüknek kicsit hevesen, mert idegesítő, ahogy mindketten aggodalmasan ráncolják a homlokukat. Próbálnának csak ők több beszélgetést folytatni egyszerre… különösen úgy, hogy az egyik résztvevő a fejükben van, és senki más nem hallja, amit mond.

– Valljuk be – szólal meg Hudson –, egyikük sem lenne képes lépést tartani velem, még akkor sem, ha hallanák, amit mondok. Mindketten inkább izomagyak, mint agyak, ha engem kérdezel.

Ez olyan felháborítóan nem igaz, hogy még csak meg sem sértődöm rajta. Inkább visszavágok neki, mert megtehetem… és mert túlságosan szórakoztató őt bosszantani ahhoz, hogy meg se próbáljam.

Csak féltékeny vagy, mert neked jelenleg egyáltalán nincsenek izmaid.

– Ja, biztos erre vagyok féltékeny.

Van valami fura a hangjában, ami gondolkodásra késztet, de olyan hirtelen tűnik el belőle, hogy nincs alkalmam megfejteni, mi lehetett.

Ráadásul Flint pont ekkor mondja, hogy:

– Mennem kell órára. Majd írd meg, mikor alkalmas az idő a repülésoktatásra. Szükséged lesz rá a Ludares-játékban.

Integetek Flintnek, azután előrehajolok, és átkarolom Jaxon derekát, majd rámosolygok, amikor ő is ugyanezt teszi.

– Ne haragudj, hogy nem mentem le ma reggelizni! Annyira fáradt voltam, hogy csak az óra kezdete előtt tizenöt perccel ébredtem fel.

Visszamosolyog rám.

– Ami azt illeti, éppen ezért jöttem ide. Gondoltam, talán van kedved találkozni velem a könyvtárban rajzóra után. Az ebédszünetben be kell pótolnom egy tegnapi vizsgát, de úgy gondoltam, ma este együtt kutathatnánk azt, hogy lehet megölni a Megölhetetlen Vadállatot.

– Ó, milyen édi! A kis Jaxy-Waxy tanulós randit akar! – gúnyolódik Hudson.

– Ez most komoly? – kérdezem vádlón. – Hagyd már békén a testvéredet!

Jaxon hátranéz a válla fölött az üres folyosóra, amelynek jelenleg kiabálok, majd felvonja a szemöldökét, úgy néz rám. Én csak vállat vonok, és ennyit mondok:

– Hudson.

Jaxon összehúzza a szemét, de bólint. Mi mást tehetne?

Hudson a kőfalhoz támaszkodik egy hatalmas falikárpit mellett, amelyen sárkányok hadserege látható páncélba öltözve, ahogy egy kis falu fölött repülnek. Egyszerre rémisztő és felvillanyozó, gondolatban feljegyzem magamnak, hogy óra után alaposabban is vegyem szemügyre.

– Jobb ötletem van – mondja Hudson, miután elhelyezkedik: karba teszi a kezét a mellkasán, és egyik talpát a falhoz támasztja. – Miért nem hagyod békén te egy ideig a testvéremet? Komolyan hányingerem van attól, ahogy ábrándos szemmel bámuljátok egymást.

– Ugyan már! Biztos vagyok benne, hogy test nélkül nem is tudsz hányingert érezni.

Erre megvonja a vállát.

– Gondolom, ez is csak azt bizonyítja, mennyire visszataszítóak vagytok.

Nem vagyok hajlandó megengedni, hogy újabb vitába keveredjek Hudsonnal, ezért inkább Jaxonra nézek, és látom, hogy a homlokát ráncolva bámul.

– Ne haragudj! – mondom félénken. – A bátyádnak nagyon nagy a szája.

– Az nem kifejezés! – ért egyet velem, és bólint.

Ekkor eszembe jut még valami.

– Hé, már meg akartam kérdezni… miért van Hudsonnak brit akcentusa, neked pedig nincs?

Jaxon megvonja a vállát.

– A szüleink britek.

Várom, hogy mondjon még valamit, de nem teszi. Ami, azt hiszem, mindent elmond. Milyen érzés lehetett olyan kevés kapcsolatot tartani a szüleivel, hogy még csak nem is ugyanazzal az akcentussal beszél, mint ők? El sem tudom képzelni, ezért újra megszakad érte a szívem.

– Hát persze. Sajnáljuk csak mindannyian a fiút, akit nem a földkerekség két legönteltebb embere nevelt fel – gúnyolódik Hudson.

Nem reagálok rá, inkább témát váltok Jaxonnal.

– Nagyon szeretnék találkozni veled a könyvtárban, miután végeztem a rajzteremben. Hatkor jó lesz?

Bólint.

– Tökéletes. – Amikor azonban hozzám hajol, hogy megcsókoljon, Hudson olyan undorítóan öklendezik, hogy képtelen vagyok végigcsinálni.

Lehajtom a fejem, mire Jaxon felsóhajt, de nem szól semmit. Helyette megcsókolja a fejem búbját, és azt mondja:

– Akkor később találkozunk!

– Oké.

Nézem, ahogy elmegy, és amikor befordul a sarkon, azonnal Hudson felé fordulok.

– Komolyan? Muszáj volt ez az öklendezés?

Megfeszíti a felső ajkát, mint egy előkelő brit.

– Fogalmad sincs, mennyire.

– Azt ugye tudod, hogy totálisan nevetséges vagy?

Hudson úgy néz, mint aki nem tudja, hogy erre mit mondjon… vagy mit érezzen. Érdekes képet vág, félig sértődött, félig vidám és nagyon kíváncsi arcot, majd azt mondja:

– Na, ez új. Még soha senki nem nevezett így ezelőtt.

– Talán mert nem ismertek eléggé.

Csípős válaszra számítok, ehelyett néhány másodpercig tűnődve hallgat.

– Talán igazad van – dörmögi végül.

Nem tudom, mit mondjak erre, és talán ő sem, mert a csend kezd hosszúra nyúlni közöttünk… ez a leghosszabb csend úgy, hogy egyikünk sem alszik.

Megfordulok, és bemegyek az osztályterembe, otthagyom Hudsont a folyosón, a falnak támaszkodva.

Valami azt súgja, hogy a repülés fizikája nem az a tantárgy lesz, amiben remekelni fogok, ezért a terem hátuljában foglalok helyet. Várom, hogy Hudson bejöjjön, ő azonban ez egyszer tényleg azt teszi, amit kértem tőle: békén hagy.

Kár.

40.

A túlélés már lejárt lemez

– Tényleg részt kell venned rajta. – Az órának már majdnem vége, ezért megdöbbenek, amikor meghallom magam mellett Hudson hangját. – Mellesleg köszi, hogy fenntartottál nekem egy helyet.

Azért ülök a terem hátsó részében, mert semmiképpen nem akarom felhívni magamra a figyelmet egy olyan órán, ahol két hónapos lemaradásban vagyok… korántsem azért, mert mindkét oldalamon üres hely van.

– Részt venni? Miben? – dörmögöm neki alig hallhatóan, de nem is nagyon figyelek a válaszára. Túlságosan lefoglal, hogy jegyzeteljek az órán, ami mintha egy másik nyelven folyna.

– A Ludares-versenyen. Habár valójában ez csak ürügy mindenki számára, hogy megpróbálja megölni a másikat, miközben nagyon veszélyes dolgokat csinálnak. – Felvonja a szemöldökét, amolyan „az emberek furák” stílusban. – Ez az év legnépszerűbb eseménye itt a Katmere-en. Különösen az alakváltók körében.

– Hát persze. Mert ha így fogalmazol, ki ne akarna részt venni benne? Úgy értem, a túlélés már olyan idejétmúlt. – Felnevet.

– Pontosan.

Próbálok odafigyelni Mr. Marquez előadására, de most már azt a vékony fonalat is elvesztettem, hogy miről beszél, ezért úgy döntök, inkább csak lefotózom az előadás táblaképét ahelyett, hogy megpróbálnám megfejteni.

Ha egyedül nem tudok rájönni, majd megkérem Flintet, hogy segítsen.

– Vagy esetleg megkérdezhetsz engem is – jegyzi meg Hudson kissé gúnyosan. – Lehet, hogy én egy – idézőjelet mutat a levegőben – „pszichopata” vagyok, de ez a pszichopata kilencvennyolc százalékra teljesítette ezt a tantárgyat.

– Te felvetted ezt a tárgyat? Miért? – Hirtelen eszembe jut valami. – Te is tudsz repülni, mint Jaxon?

– Úgy beszélsz róla, mintha ő lenne Superman. – A szemét forgatja. – Valójában nem is tud repülni.

– Tudod, mire gondolok. – Legyintek. – Amikor csinálja… amit csinál. Ha te nem repülésnek hívod, akkor minek?

– Telekinézisnek. Jaxon lebeg. Tudod, mint egy léghajó.

Erre akaratlanul is felnevetek. Úgy értem, szörnyű ez a jellemzés, ugyanakkor nagyon vicces elképzelni, hogy Jaxon úgy lebeg a stadion fölött, mint egy Zeppelin léghajó.

– Vicces látvány, mi? – mosolyog ravaszul Hudson.

– Abszurd kép, és ezt te is tudod. A testvéred elképesztő.

– Igen, mindig ezt mondogatod.

Megszólal a csengő, én pedig megszakítom a beszélgetésünket annyi időre, hogy elpakoljam a könyveimet, és kimenjek a folyosóra. Ebédidő van, ezért általában ilyenkor meg szoktam keresni Macyt, most azonban túl megterhelőnek érzem, hogy bemenjek a menzára.

Ahogy mindenki engem bámul. Ítélkezik fölöttem. És azt gondolja, nem vagyok elég jó.

Ha így folytatom, valószínűleg meg kell ismételnem az utolsó évemet.

Ez az egész akkora szívás. Totál szívás. Arra gondolok, inkább legyek túl rajta. Csak besétálok a menzára, felállok egy asztalra, és mindenkinek kijelentem, hogy én vagyok a felelős azért, hogy Hudson visszatért. Ja, és mellesleg igaz a pletyka: nagyon menő szobor vagyok.

Lehet, hogy jobb lenne gyorsan túlesni rajta, egy kicsit úgy, mint amikor az ember hirtelen letépi a ragtapaszt. De túl fáradt vagyok, a történtek mázsás súlyként nehezednek rám, és úgy érzem magam, mintha bármelyik pillanatban összeomolhatnék.

A folyosón tétovázom. Hudson szemébe nézek, és úgy tűnik, mintha ő sem tudná, hogy mit tegyek. A bizonytalansága miatt megingok, aztán lerázom magamról, és az ellenkező irányba fordulok.

Veszek egy zacskó mogyoróvajas kekszet a legközelebbi automatából, és elindulok a rajzteremhez, hogy a festményemen dolgozzak, amivel egy kicsit le vagyok maradva. Remélhetőleg az ott töltött néhány óra javít a pocsék hangulatomon…

A délután további része meglehetősen eseménytelenül telik, feltéve, ha eseménytelennek lehet nevezni Hudson folyamatos szómenését. Mindenről megvan a véleménye… még olyan dolgokról is, amelyekről egy átlagembernek nincs.

Úgy gondolja, hogy a rajztanár élénk rózsaszín ruhájában egy flamingóhoz hasonlít. Persze téved, de ezek után már nehéz bármire is figyelnem, amit a tanár mond, mivel itt van a kép a fejemben.

Meg van győződve arról, hogy T. S. Eliotot nem lenne szabad a britirodalom-órán tanítani, mivel Missouriban született. Egy órán keresztül előadást tart erről a bizonyos hibáról.

Most pedig… jelenleg azon problémázik, hogyan keverem a fekete festéket.

– A fejedben vagyok, szóval tudom, hogy nem vagy vak, Grace. Hogy gondolhatod, hogy ez egy vonzó színárnyalata a feketének?

Ránézek a kérdéses színre, aztán belekeverek még egy kis kéket. Részben azért, mert így akarom, részben pedig azért, mert tudom, hogy ez még jobban felbosszantja. Az elmúlt négy óra után igyekszem minél jobban feldühíteni. Szar ügy, ha az ember visszakapja, amit adott.

– Kifinomult, és nekem tetszik. – Rákenek egy keveset a vászonra, de még mindig nem olyan, amilyennek szeretném, ezért hozzáadok még egy kis kéket.

Hudson felemeli a kezét.

– Feladom! Lehetetlen vagy.

Hála istennek, már csak én maradtam a teremben, ezért nem kell amiatt aggódnom, hogy mit gondolnak rólam a többiek, ha egy mellettem lévő üres székhez beszélek.

– Én vagyok lehetetlen? Te nyavalyogsz a festményem miatt.

– Én nem nyavalygok! – Látom rajta, hogy megsértődött… a szavak megint olyan merev brit kiejtéssel hagyják el a száját… ennek ellenére kinyújtja maga elé a lábát. – Mindössze próbálnék némi művészi segítséget nyújtani neked, mivel már nagyon régóta kedvelem a művészetet…

– Már megint itt tartunk! – A szememet forgatom. – Ha még egyszer megemlíted, hogy öreg vagy…

– Nem vagyok, öreg! Csak idősebb. A vámpírok halhatatlanok, ha esetleg elfelejtetted volna, ezért nem ítélheted meg a koromat ugyanúgy, mint ahogy az embereknél.

– Nekem nagyon úgy hangzik, hogy csak magyarázod a tényt, hogy vén vagy, mint az országút. – Tisztában vagyok vele, hogy egy ketrecbe zárt vadállatot bökdösök, tudom, hogy végül majd leharapja a fejem, ha tovább piszkálom, de nem bírom megállni. Nagyon is megérdemli mindazok után, amivel engem bosszantott.

Kezdettől ő volt fölényben a vitáinkban, most viszont találtam valamit, ami zavarja, ezért nem tudom megállni, hogy ne dörgöljem az orra alá. Lehet, hogy emiatt szörnyű ember vagyok, de már majdnem négy hónapja lakik egy pszichopata a fejemben, ezért úgy vélem, nem lehet teljes mértékben felelőssé tenni engem azért, ha van egy gonoszkodó oldalam is.

– Tudod, mit? Csinálj, amit akarsz a feketével! Az a te bajod, hogy fakó, és tönkreteszi a festményedet…

– Elnézést, megismételnéd egy kicsit hangosabban, kérlek? – A fülem mellé teszem a kezem jelezve, hogy „nem hallottam jól”.

– Azt mondtam, fakó.

– Nem, nem azt a részt. Hanem azt, hogy ez az én festményem. Az enyém. Megismételnéd?

– Tök mindegy – pufog. – Csak segíteni akartam.

– Igen, tudom. Mi van veletek fiúkkal, hogy mindig segíteni akartok… még akkor is, ha senki sem kéri?

– Csinálj, amit akarsz! – válaszolja, és amikor nem mond többet, arra gondolok, talán túl messzire mentem. Ekkor azonban lopva az arcára pillantok, és látom, hogy ő is legalább annyira próbálja visszafojtani a vigyorgását, mint én. Ami abszurd, tudom. Minden vágyam, hogy kimenjen a fejemből, de be kell vallanom, most, hogy már nem tudja átvenni az irányítást a testem fölött, rendkívül szórakoztató vitatkozni vele.

Ezzel a gondolattal a fejemben megfogom a legsötétebb vörös színt, és belekeverek egy keveset a feketébe. Azután várom a robbanást.

Körülbelül öt másodperc telik el, ami négy másodperccel több, mint amire számítottam, amikor Hudson szinte felrikolt:

– Te most szórakozol velem? Meg akarsz vakítani? – Ebből tudom, hogy telitalálat volt. Újabb pont nekem.

Meglehet, hogy az állás jelenleg Grace hét, Hudson hétmillió, de akkor is örülök a győzelemnek.

Legalábbis amíg eszembe nem jut, hogy valamit kérdezni akartam tőle.

– Hé, már meg akartam kérdezni. Most, hogy azon a varázslaton dolgozunk, ami kivesz a fejemből… hova tetted a vérfarkas szemfogat és az athamét?

– A szekrényed felső polcára. Egy táskában vannak, jobbra hátul.

– Ott fent? Miért oda rejtetted?

– Mert nem akartam, hogy megtaláld őket valahol és kiborulj, mielőtt még tudnád, honnan vannak.

– Bölcs gondolat – ismerem el vonakodva.

Folytatom a festést, ügyet sem vetek Hudson tiltakozására. Még mindig nem tudom pontosan, mit festek, csak azt, hogy valami arra ösztönöz, hogy mindenképpen vigyem vászonra. Egy részem azon gondolkodik, hogy talán valami emlék lehet abból a négy hónapból, amíg kőszörny alakban voltam. Talán valami fontos, amire nem emlékszem. Egy másik részem viszont úgy gondolja, ez csak vágyálom. Hogy annyira szeretném visszakapni azt a részét az életemnek, hogy abban is jó előjeleket látok, ami nem is az.

Csak áltatod magad, Grace.

Hátralépek, és szemügyre veszem, amit eddig festettem.

A háttér kész van. Furcsa érzés ránézni, mert ismeretlen, ugyanakkor jó is… valami mélyen legbelül azt súgja, hogy eltaláltam.

És hogy tisztázzunk valamit, ez nem Hudson hangja. Ez mélyebb, sokkal ősibb, és remélem, hogy ha eleget festek, talán felnyit bennem valami mást is.

Kimosom a fekete festéket az ecsetből, és arra gondolok, mi lesz a következő lépés, amikor üzenet érkezik a telefonomra. A kezem tiszta festék, ezért majdnem meg sem nézem, de az utolsó pillanatban meggondolom magam.

Aztán riadtan kiáltok fel, mert az üzenet Jaxontól jött… és rájövök, hogy másfél órás késésben vagyok a randinkról.

41.

Kiderül, hogy az ördög

Armanit visel

Sajnos egy csomó üzenet érkezett Jaxontól – fél héttől kezdve egészen hét óráig, három pedig éppen most futott be.

Jaxon: Késni fogsz? Megterítettem egy asztalt a könyvtár hátsó részében, a tanulószobák mellett.

Jaxon: Hogy hívják a vámpírok házát?

Jaxon: Vampire State Building

Jaxon: Bocsi, nem tudtam megállni.

Jaxon: Jól vagy? Elaludtál?

Jaxon: Hé, nem tudom, hogy elaludtál-e vagy még mindig festesz, de találtam valami érdekeset.

Jaxon: Írj vissza valamit, amint tudsz, csak hogy tudjam, jól vagy-e!

Jaxon: Hiányzol

Pocsékul érzem magam. El sem hiszem, hogy elfelejtettem a találkozónkat. Annyira vártam egész nap, hogy lássam őt, azután pedig úgy belefeledkeztem a festésbe, hogy teljesen kiment a fejemből. Azzal győzködöm magam, hogy ez azért történhetett meg, mert túl van terhelve az agyam, és a legkevésbé sem szeretném azt kutatni, hogyan lehet szembeszállni a Megölhetetlen Vadállattal. És nem meghalni. Őszintén szólva ez jogos érv, ám ettől még nem csökken a lelkiismeret-furdalásom, hogy nem jelentem meg a randevúnkon.

– Biztos vagyok benne, hogy a kisöcsém túléli, hogy felültették – mondja nekem Hudson olyan éllel a hangjában, ami néhány perce még nem volt ott. – Folytatnod kellene a festést. Nagyon belejöttél.

– Annak ellenére, hogy nem is a megfelelő fekete színt használtam? – válaszolom, de közben alig figyelek rá, mert írok néhány üzenetet Jaxonnak. Bocsánatot kérek, és biztosítom, hogy mindjárt megyek.

– Elnézést, hogy olyan szőrszálhasogató vagyok, de az Armani-fekete egy különleges szín. – Úgy néz ki, mint aki lenyelt egy citromot, és ha nem sietnék ennyire, még viccesnek is találnám.

A hátizsákomba teszem a telefont, és elkezdek gyorsan összepakolni. De nem elég gyorsan, mivel hatalmas rumlit csináltam, miközben a festékeket kevertem.

– Ki mondta, hogy Armani-feketét akarok?

– Bocsi. Én csak… – Amióta megláttam Hudsont, most először látszik rajta, hogy igazán zavarba jött. Mintha túl sokat mondott volna, ugyanakkor nem eleget. Majdnem megkérdezem, hogy mi baja, aztán emlékeztetem magam, hogy nem vagyunk barátok. Hogy ő csak egy srác, aki egy ideig a fejemben tanyázik, ráadásul nem is túl kedves. Nem tartozom neki semmivel.

Még gyorsabban folytatom a rendrakást, mert mindenképpen oda akarok érni a könyvtárba, mielőtt Jaxon végleg lemond rólam. Arra számítok, hogy Hudson végig gúnyos megjegyzéseket tesz majd… elvégre ez a kedvenc időtöltése… az armanis beszólás óta azonban furcsán hallgat. Hálás vagyok érte, mert így legalább teljes mértékben a rendrakásra tudok koncentrálni.

Már majdnem végeztem, amikor egy széllökéssel kinyílik a rajzterem ajtaja. Hideg levegő áramlik be rajta, ezért megpördülök, és arra gondolok, vajon milyen új fenyegetéssel kell szembenéznem… de csak Jaxon áll ott, megfejthetetlen tekintettel és halvány mosollyal.

– Annyira sajnálom! – mondom neki, és odaszaladok hozzá, hogy üdvözöljem. Eközben becsapja maga mögött az ajtót. – Teljesen belefeledkeztem a festésbe, és elvesztettem az időérzékemet. Nem akartam…

– Hé, ne aggódj miatta! – Végignéz rajtam, és amikor szemügyre veszi festékes köpenyemet, kiszélesedik a mosolya. – Tetszik ez a szerelés.

Én is ugyanúgy nézek végig rajta, mint ő rajtam az előbb, látom kirojtosodott farmerét és elegáns, fekete ingét.

– Az érzés határozottan kölcsönös.

– Valóban? – A karjába zár, és érzem, hogy melegség tölti el a bensőmet… izgató, megnyugtató, ugyanakkor felvillanyozó érzés.

– Ezt örömmel hallom.

– Jó az illatod – mondom neki, és hosszú másodpercekre a nyaka és a válla közötti mélyedésbe temetem az orromat. Ez az igazság. Friss, üde és csodálatos az illata.

– Igen, nos, elmondhatom, hogy ez az érzés is kölcsönös. – Végighúzza szemfogát a fülem mögötti érzékeny területen. – Nagyon-nagyon kölcsönös.

– Mondd, hogy nem gondoljátok komolyan! – jegyzi meg Hudson ásítozva. – Mondd, hogy nem ez a csúcspontja a sziporkázó párbeszédeteknek!

Miért nem alszol egyet vagy ilyesmi?, sziszegek rá, miközben elhúzódom Jaxontól.

– Mehetünk? – kérdezi Jaxon.

– Igen, csak adj egy percet, hogy elpakoljam a többi dolgot is. – Leveszem a köpenyemet, a fakkomba teszem, azután visszaviszem az összes festékesflakont a szekrénybe.

Öt perc múlva már az alagútban sétálunk… ami korántsem olyan rémisztő, ha Jaxon is itt van mellettem. Arról beszélgetünk, amit abban a másfél órában talált, amikor a könyvtár varázsadatbázisában kutatott.

– Ma este leginkább arra próbáltam rájönni, hogy pontosan micsoda a Megölhetetlen Vadállat – mondja, amikor odaérünk a kör alakú teremhez, amelynek közepén a csontcsillár lóg a mennyezetről. – Olyan sok különböző változat keletkezett róla az évszázadok során, mintha inkább tündérmese lenne, mint valóságos szörny. Nagyon nehéz megfejteni, mivel fogjuk szembetalálni magunkat, ha odamegyünk. Egy dolgot leszámítva: hogy szinte senki nem jön vissza onnan élve… akik pedig mégis, azok nem értenek egyet abban, hogy mit láttak.

– Van valami hasonlóság a különböző beszámolókban? – kérdezem, és a beszélgetésre összpontosítok, nem pedig arra, hogy nemsokára elmegyünk a mellett az alagút mellett, ahol Hudson exbarátnője megpróbált megölni engem és Jaxont. – Úgy értem, leszámítva azt, hogy „mindenki meghal”.

Arra gondolok, vajon Hudson mire emlékszik abból az éjszakából – ha emlékszik egyáltalán valamire –, de aztán úgy döntök, hogy nem számít. Különben is, mi van, ha meg akarja nézni a reinkarnációja helyszínét? Az idegenvezetés nem az én asztalom, különösen nem itt lent az alagútban.

– Nem emlékszem semmire – közli Hudson csendesen, miközben mellettünk lépked, és egyik kezét lazán végighúzza a drágakövekkel díszített falon. Néhány centivel előrébb jár, ezért nem igazán látom az arcát. – Nem én kértem rá, hogy ezt tegye, ha erre gondolsz.

Nem gondolok semmire, válaszolom, habár ez nem teljesen igaz. Nehéz nem félni Hudsontól, miközben itt vagyok lent, és még nehezebb nem haragudni rá. Talán nem az ő hibája, ami történt, de nehezen tudom elképzelni, hogy ő és a rábeszélőképessége nem játszottak valami kis szerepet abban, hogy Lia megszállottan vissza akarta őt hozni az életbe.

– A történetekben néhány dolog valóban megegyezik – válaszolja Jaxon, és erősebben húz magához, mintha érzékelné a nyugtalanságomat.

Ettől persze még rosszabbul érzem magam, hogy ilyen gyerekes vagyok, ezért elűzöm magamtól a félelmet. Elzárom mélyen magamba, és inkább azzal foglalkozom, amire hatással vagyok.

– Például micsoda? Rájöttél, hogyan találjuk meg?

Emlékszem, hogy a jégbarlangban Jaxon azt mondta, a vadállat valahol az Északi-sark közelében lakik. Habár nem értem, miért ne tölthetne egy kellemes nyári vakációt valahol Görögországban, Egyiptomban, Los Angelesben vagy Miamiban. Bármi megfelelne, ahol meleg van és van tengerpart, mert a Vérontónál tett látogatás után nagyon szeretnék egy időre megszabadulni a hótól.

– Igazság szerint ez az egyetlen dolog, amiben egyetértenek – magyarázza Jaxon. – A Megölhetetlen Vadállat valahol az Északi-sarkkör közelében lakik. Úgy tűnik, mindenki boldogan megosztja az információt, hogy hol lehet megtalálni őt… csak azért, hogy úgy tervezhesd az utadat, hogy mindenáron elkerüld.

– Egyetértek velük – közlöm, és elfintorodom. – Szembeszállni az Északi-sarkkal már egy megölhetetlen szörny nélkül is elég szörnyen hangzik. Biztos vagy benne, hogy nem Tahitin tölti a márciust?

Jaxon eleinte értetlen arcot vág, azután leesik neki.

– Sajnálom! Ha ennek vége, és leérettségizünk a Katmere-en, elviszlek valami meleg és napfényes helyre. Ígérem!

– Szavadon foglak – mondom neki. – Nem tölthetem életem hátralevő részét ebben a nyavalyás Alaszkában.

– Senki sem mondja, hogy az érettségi után Alaszkában kell laknunk. Tudom, hogy mielőtt a szüleid meghaltak, mielőtt ide kerültél, azt tervezted, hogy egyetemre mész. Ez még mindig lehet egy terv, ha akarod.

– Őszintén szólva nem tudom, mit akarok. – Ez így kimondva nagyon rosszul hangzik, különösen, hogy már csak három hónap van hátra az érettségiig. A szüleim halála előtt eltervezett dolgok azonban mintha egy teljesen más ember tervei lettek volna.

– És te mit akarsz csinálni? – kérdezem Jaxont, mert úgy vélem, bármit is tervezzek a jövőre nézve, abban szerepelnie kell a páromnak is.

– Az igazat megvallva nem tudom, hogy volt-e egyáltalán tervem, mit csinálok az érettségi után. Ha az ember halhatatlan, sokkal több ideje van átgondolni a dolgokat.

– Különösen, ha herceg, és már él néhány évszázada. – Gondolatban feljegyzem magamnak, hogy később megkérdezzem, hogy néz ki náluk ez a „vámpíröregedés” dolog. Úgy értem, tudom, hogy ő több száz éves, de azt is tudom, hogy emberi életkort nézve még csak tizennyolc. Őszintén remélem, hogy nem egy olyan sráccal randizom, aki száz évig pelenkát viselt és szopta az ujját.

Hudson horkanva felnevet, ebből tudom, hogy hallotta az utolsó gondolataimat, mégsem fordul meg. Önkéntelenül elmosolyodom én is, amikor elképzelem a húszéves Hudsont az előbb említett pelenkában.

Ez végül felkelti a figyelmét, és a válla fölött hátranézve felvont szemöldökkel méreget.

– Nagyon perverz, Miss Foster.

Az arcom lángoló vörösre vált, Jaxon azonban nem veszi észre.

– Nem tudom, mik a terveid, de az egész élet előttünk áll, hogy kitaláljuk – válaszolja végül Jaxon, és megszorítja a vállamat.

Kiérünk az alagútból, átmegyünk a hátborzongató börtöncellákon, és érzem, ahogy ellazulok, miután a cellaajtó becsukódott mögöttünk.

– És mit tudtál még meg erről a vadállatról? – kérdezem, miközben a könyvtárba vezető lépcső felé indulunk. Elhaladunk egy társalgó előtt a földszinten, és bár néhányan rám bámulnak, ez most sokkal kevesebb, mint néhány nappal ezelőtt.

Talán tényleg kezdenek hozzászokni ehhez az ember-kőszörny fordulathoz. Bárcsak én is hozzá tudnék szokni a kőszörny részéhez, akkor biztosan minden sokkal könnyebb lenne.

– Azt, hogy nagy. Úgy értem, mérhetetlenül nagy. Néhány szemtanú szerint húsz vagy harminc emelet magas. És nagyon-nagyon öreg.

– Nos, ez biztatóan hangzik – válaszolom gúnyosan. – Ki ne akarna összecsapni egy szörnnyel, aki ősidők óta itt van, és akkora, mint egy hegy?

– Ugye? Bár nem hiszem, hogy annyira nagy. Inkább csak, mint egy hegy fele.

– Nos, így már sokkal jobb – tréfálkozom, miközben végre odaérünk a könyvtárhoz. Amikor azonban Jaxon az ajtókilincs felé nyúl, rájövök, hogy teljesen sötét van odabent. – Jaj, ne! Amka bezárt, miután eljöttél értem? Annyira sajnálom…

– Nyugi! – mondja vigyorogva, majd lehajol, és futó csókot lehel az ajkamra. – Mindenről gondoskodtam.

Hudson oldalra lép, amikor Jaxon kinyitja az ajtót, majd int nekem, hogy én menjek be először. Alig teszek néhány lépést a könyvtár fő helyiségében, amikor rájövök, hogy sokkal többet szúrtam el, mint egy átlagos tanulós randit. Egy igazi randevút hagytam ki; a helyiség közepén kör alakú asztalka áll, abrosszal leterítve, rajta gyertyák és az egyik leggyönyörűbb virágcsokor, amit valaha láttam.

– Nocsak, nocsak! – szólal meg Hudson, amikor ő is beballag a könyvtárba. A kezét a nadrágja zsebébe dugja. – Milyen hangulatos! Mondd meg Jaxonnak, hogy le vagyok nyűgözve, de igazán nem kellett volna.

42.

Dupla randi

– Ó, Jaxon! Nem kellett volna! – Odasétálok az asztalhoz, és egy kicsit izgulok, miközben szemügyre veszem a gyertyát, a jégbe hűtött, szénsavas ásványvizet és a virágokat. A hihetetlenül gyönyörű virágokat. – Ez elképesztő!

– Örülök, hogy tetszik.

– Imádom – pontosítok, és belefúrom az orromat a fehér, levendulaszínű és lila virágokba. – Csodálatos az illatuk! – Odatartom neki is, hogy megszagolja.

– Én már megszagoltam őket, amikor kiválasztottam – mondja. – Különben sem olyan nagy dolog.

A szavai hallatán ismét elolvadok, mert ez igenis hatalmas dolog, több okból is.

Először is, vette a fáradságot, hogy megszervezzen nekem egy vacsorát, mert úgy gondolta, hogy örülni fogok neki.

Másodszor, sokat vesződött azzal, hogy Alaszka közepén virágokat találjon, ráadásul ő maga választotta ki őket.

Harmadszor pedig, mindazok ellenére megtette, hogy ez az első igazi kapcsolata – több mint száz év után most először engedélyezte magának, hogy érezzen valamit. Hogy tudnék nem megint beleszeretni, amikor újra és újra arra emlékeztet, hogy milyen jól fog bánni velem?

– Ez csak virág, nem egy út Párizsba – szólal meg Hudson, majd felvesz egy könyvet a félkör alakú asztalról, és lapozgatni kezdi. Olyan bosszúság sugárzik belőle és a mozdulataiból, hogy inkább ügyet sem vetek rá. Még fiatal az este. Bőven van ideje arra, hogy elrontsa az örömömet, mielőtt vissza kell mennem a szobámba.

– De igenis nagy dolog – válaszolom mindkettőjüknek, majd átkarolom Jaxon derekát, és szorosan magamhoz ölelem. – Nagyon sajnálom, hogy elfelejtettem. Szörnyen érzem magam.

– Ne tedd! – Finoman rám mosolyog, és kisimít egy tincset az arcomból. – Nehéz napok állnak mögötted. Amka asztala mellett van egy mikró. A vacsorádat könnyen felmelegíthetem, ha kell.

– Mit szereztél nekem? – kérdezem, mert a hirtelen megkorduló gyomrom emlékeztet arra, hogy ma még alig ettem.

Jaxon felnevet, amikor meghallja a hangot.

– Gyere, ülj le, és mindjárt meglátod!

Odakísér az asztalhoz, én pedig rájövök, hogy sokkal többet tett annál, minthogy gyertyákat és virágot hozott ide. Alaszka közepén utcai tacót szerzett nekem, ami úgy néz ki, mint amit a kedvenc tacós helyemen lehet kapni San Diegóban.

– Ezt hogy csináltad?

– Nem árulhatom el mindent titkomat – válaszolja vigyorogva.

– Igaz, de ezt a titkot mindenképpen el kell mondanod nekem! – Megfogom az egyiket és beleharapok, azután élvezem, ahogy az ismerős íz felrobban a számban. – Hamarosan megint akarok ilyet. – Harapok még egyet, annyira izgatott vagyok, hogy otthoni ízeket érzek, hogy nem is próbálom visszafogni magam.

– Vagy megtarthatsz magad mellett, és bármikor beszerzem neked, ha szeretnéd – javasolja Jaxon, és leül mellém.

– Igen, azt is megtehetem. – Hosszú másodpercekig vigyorgunk egymásra, a lélegzetem megint eláll, de most jó dolgok miatt… legalábbis amíg Hudson oda nem sétál hozzánk, és hitetlenkedő nevetésével félbe nem szakít.

– Hús? Az öcsém húst adott neked ajándékba? – horkan fel, amikor Jaxon feláll, hogy bekapcsoljon valami zenét.

Merőn nézek Hudsonra, és suttogva kiabálom neki:

– Ez nem hús. Ez taco. És…

– Ami húsból van, jól mondom? – Körözni kezd az asztal körül, mint egy ügyvéd, aki éppen most készül feltenni izzasztó keresztkérdéseit. Még a kinézete is ügyvédre emlékeztet ebben a makulátlan ingben és elegáns nadrágban.

– Oké, igen. De ezzel nincs semmi baj. Imádom a tacót. – Szándékosan elfordulok Hudsontól, vissza Jaxon felé, aki az iPhone-ján nyomkod valamit.

– Én pedig imádom az emberi vért. Ami nem jelenti azt, hogy ajándékba szeretném kapni. – Hudson közelebb jön hozzám, ráteszi a kezét a székem háttámlájára, és lehajol, majd szinte közvetlen közelről a fülembe súgja: – Még jó, hogy ilyen alacsonyak az igényeid. Szükséged is lesz rá Jaxy-Waxynél.

– Lennél szíves nem így nevezni? – Minden akaraterőmre szükségem van, hogy ne pördüljek meg és kiabáljak rá… Habár nyilvánvalóan pontosan ezt akarja elérni, ezért nem vagyok hajlandó ráharapni a csalira. Inkább lenyelem a rengeteg csípős visszavágást, amit a fejéhez akarok vágni, és minden figyelmemet Jaxonra fordítom.

Végre megtalálja a Savage Garden I Knew I Loved You című számát, mire a szívem megremeg a mellkasomban. Azután megfordul, és olyan tekintettel néz rám, ami csodálatos érzéseket ébreszt bennem.

Látom a szemében, hogy tudja, mit érzek… és tetszik neki. Nagyon.

– Meg kell mondanod, honnan szerezted ezeket – kérem, amikor visszajön az asztalhoz. Harapok még egyet a tacóból, amit Hudson minden erejével próbál tönkretenni számomra. Miután lenyelem a falatot, folytatom: – Biztos, hogy újra szeretnék majd ilyet enni. Mondjuk holnap.

– Valószínűleg el tudom intézni.

– Tényleg? – Kérdőn felvonom a szemöldökömet.

Válaszul megrázza a fejét, látszik, hogy jól szórakozik.

– Grace, nem létezik olyan, amit ne tennék meg azért, hogy boldog légy. Néhány hónapig még nem vihetlek el Tahitire, de tacót mindenképpen hozhatok neked, akár mindennap, ha akarod.

– Nincs szükségem tacóra. – A kezéért nyúlok, és erősen megszorítom. – Csak rád.

– Nekem pedig rád – válaszolja, majd int a fejével, hogy folytassam az evést.

Amikor felveszem a második tacót, témát vált:

– Mesélj a festményről, amin dolgozol! Már nagyon szeretném megnézni.

– Igen, én is – válaszolom, és halkan felhorkanok.

Kíváncsi arcot vág.

– Ez mit jelent?

– Azt, hogy fogalmam sincs, min dolgozom. Általában pontosan szoktam tudni, hogy mit festek, most viszont olyan elszántan csinálom, mintha az életem múlna rajta, de nem tudom, mi lesz belőle. Furcsa, nem?

– A zsenialitás furcsa – válaszolja egy vállrándítással. – Ezt mindenki tudja. Én azt mondom, folytasd, és majd meglátjuk, mi lesz belőle.

– Igen, én is így terveztem. A legrosszabb esetben kidobom, szóval nem kockáztatok semmit.

– Nem fogod kidobni – mondja.

– Honnan tudod?

– Onnan, hogy ismerlek.

Olyan egyszerű ez a válasz, ennek ellenére elolvadok egy kicsit, mert most éppen ezt kellett hallanom, erre volt szükségem.

– Túlságosan elbűvölő vagy – dicsérem meg félénk mosollyal. – Ugye tudod?

Ő csak vigyorog, majd hozzám hajol, hogy megcsókoljon, azután visszaül. Hudson öklendezik. Megint. Ezért nem tudom megállni, hogy ne vessek rá egy lesújtó pillantást.

– Hé, Hudson még mindig beszél hozzád? – kérdezi Jaxon, és láthatóan nem örül neki.

– Állandóan beszél hozzám – pillantok panaszosan Jaxonra. – Esküszöm, egy percre sem fogja be a száját.

– Tudod, ez a gonosz oldalad egyre dominánsabb az utóbbi időben – zsörtölődik Hudson.

– De csak azért, mert átragad rám rólad – vágok vissza. Abban a pillanatban, hogy kimondom, érzem, hogy elpirulok. – Nem úgy értettem…

– Tudom, hogy érted – vág a szavamba Hudson, de már nem zsémbes, sötétkék szeméből ravaszság sugárzik, amitől határozottan ideges leszek, de nem tudom, miért.

– A bátyám jól ért hozzá, hogy tönkretegye a hangulatot – dörmögi Jaxon, majd feláll, hogy leszedje az asztalt.

– Köszönöm – válaszolja Hudson. – Megteszem, ami tőlem telik.

– Lennél szíves csak öt perce befogni a szád? – kérdezem, majd én is felállok, hogy kövessem Jaxont.

– És abban mi a jó? – Hudson átsétál a könyvtáron, felmászik az egyik alacsony polc tetejére, és onnan lógatja le a lábát, miközben a kezébe veszi a mini kőszörnyet, amit Amka a polc tetejére tett. A tenyerébe zárja a kis szobrot. – Különben is, ha elhallgatnék, ki mutatna rá arra, ha hibázol?

– Milyen leereszkedő! – Kiöltöm a nyelvem Hudsonra, aki úgy tesz, mintha csókot dobtam volna neki, ezért elkapja és a szívére szorítja.

– Sajnálom! – mondom, amikor odaérek Jaxonhoz, és hátulról átkarolom a derekát. – Tudom, hogy azt akartad, hogy a mai este különleges legyen, Hudson pedig folyton elrontja.

– Ne aggódj miatta! – válaszolja, majd megfordul, hogy ő is átölelhessen. – Nem a te hibád.

– Pedig olyan érzés. – Erősen magamhoz szorítom.

– De nem az. – Lehajol egy kicsit, és csókot lehel a halántékomra. – Mivel a randink nem egészen úgy alakult, ahogy terveztem, mit szólnál ahhoz, ha csinálnánk valami hasznosat is?

– Mint például?

– Mondjuk kereshetnénk még új információt a kőszörnyekről. Tudom, hogy erre készültél, mielőtt minden elromlott Hudson miatt.

– Semmi nem romlott el miattam – morog a testvérére Hudson. – Én csak segíteni akartam Grace-nek.

– Ez remekül hangzik – válaszolom Jaxonnak, mire int, hogy üljek vissza, és odahozza a könyveket a hátsó asztalról, ahová Amka kikészítette nekem.

Megvető pillantást villantok Hudsonra.

– Mert a testrablással olyan sokat segítettél, mi?

– Már megint itt tartunk? Emiatt haragszol? – Felsóhajt. – Még most is, hogy tudod, miért kellett ellopnom az athamét?

– Soha nem lesz olyan, hogy nem fogok haragudni rád emiatt – vágok vissza.

– Sejtettem. Csak segíteni akartam, és ezt kapom cserébe.

– Segíteni akartál? – A torkom mélyéről tör fel a hitetlenkedő hang. – Úgy érted, magadon akartál segíteni?

– Nem unod még, hogy mindig engem állítasz be rossznak? – kérdezi halkan.

– Nem tudom. Te nem unod még, hogy mindig te vagy a rossz? – válaszolom.

Mindeközben Jaxon visszajön az asztalhoz, és letesz rá három könyvet, amelyekre még a múltkorról emlékszem. Már alig várom, hogy a kezembe fogjam őket, ezért lekapom a kupacról a legfelsőt, a Varázslatos lények, kicsik és nagyok címűt.

Jaxon nem ül le mellém, ahogy vártam, inkább odamegy a könyvespolchoz, amelyen Hudson ül, és lehajol, hogy a legalsó polcról vegyen ki egy könyvet. Egy pillanatra úgy tűnik, mintha Hudson egyenesen arcba akarná rúgni… amiről Jaxonnak természetesen fogalma sem lenne.

Ne merészeld! súgom némán Hudsonnak.

Felvonja egyik szemöldökét, de végül békén hagyja a testvérét.

– Ó, hogy mennyire véded!

Összehúzott szemmel nézek rá.

Egy gyilkostól? Még szép, hogy védem!

– Ugye tudod, hogy Jaxon volt az, aki megölt engem? – Megrázza a fejét, és leugrik a polcról, majd elfordul, és közben azt dörmögi: – Ennyi sértés elég volt egy estére. Fontosabb dolgom is van ennél.

Ezután eltűnik az egyik keskeny soron a hosszú könyvespolcok között, a könyvtár hátsó része felé. Eltart egy ideig, mire rájövök, hogy ugyanazt a kőszörny útvonalat követi, amit én is, amikor először jöttem ebbe a könyvtárba. Amikor először találkoztam Liával…

43.

Még a mániákus gyilkosoknál is

van egy határ

Fontosabb dolgom is van ennél? A szavak itt visszhangzanak a fejemben.

– Mit jelent ez? – Hudson nem válaszol. – Komolyan mondom, Hudson. Egész pontosan mit tervezel? – Még mindig nem válaszol. A nyomorult.

Még egyszer megpróbálom, a két könyvespolc közötti folyosó felé kiabálok, ahol eltűnt.

– Nem vethetsz ide ilyesmit, hogy aztán elvárd…

Jaxon leül és felsóhajt.

– Talán inkább máskor csináljuk ezt!

– Mi van? – csattanok fel. A harag kibukik belőlem, és rajta csapódik le.

Felvonja egyik szemöldökét a hangnem hallatán, a hangja azonban gyengéd, amikor válaszol:

– Azt kérdeztem, nem akarod-e valamikor máskor befejezni ezt a kutatást, mivel úgy tűnik, eléggé… lefoglal… hogy a testvéremmel kiabálj.

Erre egy pillanat alatt elpárolog a haragom. Mert nem Jaxon hibája, hogy a bátyja egy gyökér, aki bármilyen eszközt képes felhasználni, hogy elérje, amit akar.

– Nem, dehogyis! Annyira sajnálom! Szerintem nagyszerű ötlet, hogy a kőszörnyekről kutatunk. Azóta szeretném ezt megtenni, amióta visszajöttem.

– Biztos vagy benne? – A kezemre teszi a tenyerét, és finoman megszorítja az ujjaimat. – Megértem, ha inkább…

– Inkább veled szeretnék lenni – felelem, és nem foglalkozom azzal, hogy szorítja össze a gyomromat az idegesség a seggfej testvére viselkedése miatt. – A kőszörnyeket kutatni… és azt, hogyan távolítsuk el a bátyádat a fejemből egyszer s mindenkorra… jelenleg a lehető legjobb ötlet.

– Igazság szerint eltávolítani Hudsont a fejedből számomra mindig a legjobb ötlet – válaszolja, majd szomorúan megrázza a fejét.

Felnevetek, és kihúzom a kezem az övé alól.

– Mondasz valamit.

Hátralapozok a könyvben a tartalomjegyzékhez, és keresek egy olyan témát, ami segíthet nekünk.

– Szóval tudsz valamit a kőszörnyekről? – kérdezem, és kiveszem a jegyzetfüzetet a hátizsákomból, azután visszaülök Jaxon mellé. – Úgy értem, biztosan van olyasmi, ami közismert, ugye? Mint például, ha valaki nem hisz a vámpírokban, attól még tudja, hogy nem léphetnek be a szobába meghívás nélkül, vagy hogy a sárkányok szeretik felhalmozni a kincseket. – Egy pillanatra elhallgatok, és átgondolom, amit mondtam. – Valójában nem vagyok biztos benne, hogy a sárkányokra igaz-e ez…

– Ó, nagyon is igaz! – válaszolja Jaxon vigyorogva. A mosolya azonban hamar lelohad, és tekintete elgondolkodóvá válik, miközben az asztalon dobol az ujjaival, és hosszú másodpercekig bámul a semmibe.

– Vannak történetek kőszörnyekről a régi időkből – szólal meg végül. – Én túl fiatal vagyok, ezért nem találkoztam eggyel sem… az apám jóval a születésem előtt mindet megölte.

Az utolsó mondata úgy koppan az asztalra, mint egy kézigránát, azután vár három másodpercet, mielőtt felrobbanna… és magával vinne engem is.

– Az apád megölte őket? – kérdezem. Képtelen vagyok eltitkolni a döbbenetet a hangomból.

– Igen – feleli, és olyan szégyenkező arcot vág, amilyet még sosem láttam rajta.

– Hogyan? – suttogom.

Úgy értem, hogyan tudta megölni az összeset, Jaxon azonban szó szerint érti a kérdést.

– A kőszörnyek képesek meghalni, Grace. Nem könnyen, de meghalhatnak. Természetesen a kőszörnykirályt saját maga intézte el az örök harapásával.

Örök harapás? Borzongás fut végig a gerincemen.

– Az micsoda?

Jaxon felsóhajt.

– Ez az apám képessége. Már egyetlen harapása halálos. Még soha senki nem élte túl. Még maga a kőszörnykirály sem.

Gondolatban feljegyzem magamnak, hogy soha ne menjek annyira közel a királyhoz, hogy meg tudjon harapni. Soha.

– A többieket a hagyományos módon mészárolta le?

– Nos, igen. A hadserege. – Felnevet, de nincs benne vidámság. – Nyilvánvalóan családi vonás nálunk a népirtásra való hajlam.

A „népirtás” szó úgy vág mellbe, mint egy jobbegyenes. Nem tudok annál rosszabbat elképzelni, amit Hudson tett, bele sem merek gondolni, milyen züllött… milyen végtelenül gonosz…

– Az istenit, szállj már le erről a témáról! – kiáltja hirtelen Hudson, és visszajön a könyvtár középső részébe az árnyékos folyosóról.

Tágra nyílik a szemem Hudson hirtelen jött haragjától, a szívem pedig túl gyorsan kezd verni. Olyan hatalmas és mindent elsöprő a dühe, hogy a fejemben épített falat veszélyezteti. Már érzem a repedéseket és azt, hogy megremeg az építmény.

– Hudson? – sikerül kinyögnöm nagy nehezen. – Te…

De még nem végzett. A hangja… és a sértései… egyre erősebb brit akcentussal hallatszanak.

– Kurvára ne gyere nekem ezzel a baromsággal, te rohadt szemét! Egy ostoba gazember vagy, és már kibaszottul unom, hogy itt teszed-veszed magad, te nyomorult szemétláda!

Megint megremeg a fal a fejemben. Újabb repedések keletkeznek rajta, én pedig elkeseredetten próbálom megjavítani, miközben azon igyekszem, hogy lecsendesítsem Hudsont.

– Hudson! Hé, figyelj rám!

Tudomást sem vesz rólam. Fel-alá járkál a félköríves asztal előtt, miközben újabb sértéseket vág Jaxon fejéhez – akinek természetesen fogalma sincs róla, hogy a bátyja egy retardált idiótának nevezi.

Jaxon feláll – valószínűleg nem nehéz észrevenni, hogy valami nincs rendben, miközben Hudsont üldözöm a könyvtár elején –, a kezét ökölbe szorítja, a szeméből aggodalom sugárzik, úgy néz rám. Egyértelmű, hogy próbál valahogy szembeszállni a bátyjával anélkül, hogy engem bántana, de nem tudja, hogyan tegye… mert Hudson jelenleg csupán egyetlen helyen létezik: itt bent a fejemben.

Amikor azt látom Jaxonon, hogy mondani akar valamit, felemelem a kezem, hogy megakadályozzam. Már csak az hiányzik, hogy olyasmit vágjon a bátyja fejéhez, amivel megint feldühíti Hudsont.

Nem örül neki, de bólint, és lassan szétnyitja ökölbe zárt kezét. Miután meggyőződöm róla, hogy nem fog mondani semmit, megfordulok, és odamegyek Hudsonhoz.

– Hé, figyelj rám! Nézz rám! – A vállára teszem a kezem. – Gyerünk, Hudson! Vegyél egy mély levegőt, és nézz rám, oké?

Megpördül, a szemében olyan vak düh és olyan végtelen, olyan siralmas elárultság érzése izzik, hogy önkéntelenül is hátrálok néhány lépést.

Nem tudom, hogy az én arckifejezésem vagy a hátralépésem okozza-e, de egy pillanat alatt lecsillapodik. Nem kér bocsánatot a kirohanásért, nem próbálja megmagyarázni, de abbahagyja a káromkodást, és már nem úgy néz ki, mint aki szét akarja verni az egész könyvtárt… és Jaxont. Csendben elvonul, leül egy székre az ablaknál, háttal nekem.

Megfordulok és látom, hogy Jaxon engem bámul, a tekintete olyan metsző, hogy megborzongok tőle. Nem azért, mert azt gondolom, hogy bántani fog – Jaxon sosem tenne ilyet –, hanem azért, mert olyan módon eltávolodott tőlem, amire nem számítottam, és nem tudom, ezt hogyan kezeljem.

– Sajnálom! – suttogom. – Nem akarlak megbántani. Csak nagyon nehéz semmibe venni valakit, aki itt hisztizik a fejemben. Bárcsak megtehetném! – mondom neki. – Sőt, inkább azt kívánom, bárcsak egyáltalán ne is lenne itt. De itt van, és próbálkozom, Jaxon. Tényleg próbálkozom.

A szavaim hallatán jeges tekintete felolvad, az egész teste ellazul.

– Tudom. – Megfogja a kezem, és magához húz. – Olyan sok mindennel kell megbirkóznod. Bárcsak átvehetnék tőled mindent!

– Ez nem a te feladatod.

– A párod vagyok. – Látszik rajta, hogy egy kicsit megsértődik. – Ha nem az én feladatom, akkor kié?

– Az enyém – súgom, majd lábujjhegyre állok, és puhán az ajkára nyomom a számat. – Te csak erkölcsi támasz vagy.

Riadtan felnevet.

– Most először kaptam ezt a szerepet.

– Abban biztos vagyok. És milyen érzés?

A javára legyen mondva, elgondolkodik rajta, csak azután válaszol:

– Nem tetszik.

Megjátszott döbbenettel nézek rá, mire felnevet és így szól:

– Akarsz hallani a kőszörnyekről vagy sem?

– De még mennyire!

Visszavisz az asztalhoz, újra leülünk, és megfogja azt a könyvet, amit Hudson kiborulása előtt olvastunk.

– Ahogy már mondtam, a kőszörnyek régiek… habár nem olyan régiek, mint a vámpírok. Senki sem tudja, hogyan jöttek létre… – Egy pillanatra elhallgat és elgondolkodik. – Vagy legalábbis én nem tudom. Csak annyit tudok, hogy az első nagy háború előtt még nem léteztek, de mire kitört a második, már igen. Sokféle történet szól az eredetükről, a kedvenceim a boszorkányokhoz kötődnek. Ők teremtették a kőszörnyeket abban a reményben, hogy ezzel megmentik magukat és az embereket egy újabb háborútól. Egyesek úgy tartják, hogy fekete mágiát használtak, de én ebben nem hiszek. Mindig is úgy gondoltam, hogy valami magasabb erőt hívtak segítségül, ezért voltak a kőszörnyek mindig is védelmezők.

Védelmező. A szó rám ereszkedik, beszivárog a csontjaimba, az ereimben folyik… mert helyesnek érzem. Olyan érzés, mint az otthon, amit négy hosszú hónapja elvesztettem, ugyanakkor ezt az otthont kerestem egész életemben, habár nem is tudtam róla.

– Mit kell védelmeznünk? – kérdezem, és felpezsdül a vérem attól, amit hallani fogok.

– Magát a varázslatot – válaszolja Jaxon. – És a különböző fajokat, akik különböző módon használják a varázslatot.

– Szóval nem csak a boszorkányok varázslatát.

– Nem, nem csak a boszorkányokét. A kőszörnyek tartották fent az egyensúlyt a paranormális lények között… vámpírok, vérfarkasok, boszorkányok és sárkányok között. – Egy pillanatra megáll. – Sőt, sellők, fókatündérek és minden más, varázserővel rendelkező lény között a földön… és még az emberek között is.

– Akkor az apád miért ölte meg a kőszörnyeket? Ha ők tartották fent az egyensúlyt, miért akart megszabadulni tőlük?

– A hatalom miatt – feleli Jaxon. – Ő és az anyám még több hatalmat akartak, amit a kőszörnyek figyelő tekintete miatt nem szerezhettek meg. Most viszont megkapták. Ők vannak a Kör élén…

– Amka már említette nekem a Kört. Mi az? – kérdezem.

– A Kör az az uralkodó testület, ami a világ minden paranormális lényét irányítja. A szüleim töltik be a legmagasabb hatalmi pozíciót ebben a tanácsban. Megörökölték ezt a posztot, amikor az apám elkezdte az összes kőszörny elpusztítását – magyarázza Jaxon.

– Az összes kőszörny meggyilkolását – javítja ki Hudson, még mindig az ablak mellett ülve –, mivel meggyőzte a szövetségeseit, hogy az emberek újabb háborút készülnek kirobbantani, és a kőszörnyek az emberek mellé akarnak állni. A salemi boszorkánypereket használta bizonyítékként.

– Egy olyan háború miatt ölte meg őket, ami soha nem történt meg? – kérdezem elborzadva.

Jaxon lapoz egyet a könyvben, amit éppen a kezében tart.

– Nos, néhányan így gondolják, igen.

– Azért ölte meg őket, mert egy gonosz, önző, hataloméhes, gyáva seggfej – javítja ki ismét Hudson. – Meggyőzte magát arról, hogy ő a fajunk megmentője, és ezt most már őszintén el is hiszi.

Egy kicsit sokkol – és rendkívül elborzaszt –, ahogyan Hudson a saját és Jaxon apját jellemzi. Hudson volt az, aki el akarta törölni a többi fajt a föld színéről, vagyis miért beszél olyan elítélően az apjáról, aki pont ugyanezt tette?

– Egyáltalán nem hasonlítok az apámra – préseli ki Hudson összeszorított fogai között. A hangja olyan sértődött, amilyet még sohasem hallottam tőle. – Egy kicsit sem!

Nem ellenkezem, pedig abszurdum, hogy úgy tesz, mintha az apja és a saját terve nem hasonló lett volna. Az igaz, hogy más fajok ellen léptek fel, hogy még több hatalmat szerezzenek, de attól még nem voltak mások. Csak ugyanannak az érmének a két oldala.

Én pedig jobban teszem, ha ezt nem felejtem el, mielőtt mindannyian meghalunk.

Mert Hudson nem lesz örökké a fejemben. És senki sem tudja, mit fog tenni, miután kiszabadul.

Bizonyára Jaxon is ugyanerre gondol, mert előrehajol, és így szól:

– Nem számít, mit kell tennünk, de nem engedhetjük szabadon a bátyámat úgy, hogy birtokolja az erejét. Az apám kiirtotta az egész kőszörnyfajt. Ki tudja, Hudson mire lenne képes?

44.

Két fej nem jobb, mint egy

Várom, hogy Hudson felrobbanjon, de egy szót sem szól. Igazság szerint olyan csendes, hogy néhány perc hallgatás után azt hinném, elaludt, ha nem látnám, ahogy a lábával dobog a földön, miközben kifelé bámul az ablakon.

Nem tudom, miért nem reagál Jaxon szavaira – talán mert rájött, hogy minden igaz, amit az öccse mondott. Vagy talán zavarban van. Az is lehet, hogy korábban már kiadta a dühét. Nem tudom. Csak azt tudom, hogy valami reakciót várok tőle.

Még csak néhány napja ismerem Hudsont, de már most tudom, hogy nem jellemző rá ez a hallgatás. Az pedig még kevésbé, hogy ne legyen legalább egy visszavágása… vagy hat.

Hirtelen szomorúság tölt el, valamint kimerültség, ezért el kell fojtanom egy ásítást. Jaxon persze észreveszi – természetesen –, és azt mondja:

– Gyere, a kutatás várhat holnapig. Visszakísérlek a szobádba.

Szeretnék tiltakozni, de nagyon fáradt vagyok, ezért csak bólintok.

– Nem kellene először elpakolnunk? – Az asztalra mutatok, amelyen még mindig égnek a gyertyák.

– Először visszakísérlek a szobádba, azután visszajövök és elpakolok. – Jaxon finoman az ajtó felé terel.

– Ne légy nevetséges! Tíz percig sem tart, aztán visszamehetünk a szobámba.

Kiderül, hogy még öt percet sem vesz igénybe, hogy mindent a helyére tegyünk, aztán elindulunk a szobám felé. Amikor odaérünk, tudom, hogy Jaxon arra számít, hogy megint megcsókolhat, mint tegnap, de Hudson akkor aludt. Most nem alszik, viszont nem is beszél hozzám, de határozottan tudja, hogy mi folyik körülötte. Ezért nem csókolózhatok Jaxonnal, miközben a bátyja figyel minket. Különösen úgy nem, hogy a fejemben van.

A legkevésbé sem akarom, hogy ő (vagy bárki más) tudja, mire gondolok, amikor Jaxon megcsókol… vagy még rosszabb, hogy mit érzek. Ez személyes és magánjellegű, nem tartozik senkire, csak rám.

Így amikor Jaxon leteszi a hatalmas váza virágot a földre az ajtóm mellett, a karjára teszem a kezem, hogy megállítsam.

– Túl sokan vagyunk hárman – mondom neki.

Nem érti, egy idő múlva azonban bizonyára leesik neki, mert bólint, és hátrébb lép.

– Akkor holnap találkozunk? Lemehetünk reggelizni tízkor, aztán folytatjuk a kutatást a könyvtárban, ha így jó neked.

– Nem tudok elképzelni jobb módot a szombat délelőtt eltöltésére, mint veled – mondom neki.

– Az jó. – Átnyújtja a virágokat, én azonban megölelem, és lehúzom magamhoz az arcát, hogy egy szupergyors csókot nyomjak az ajkára.

– Köszönöm a mai estét! Nagyon jó volt.

– Tényleg? – Láthatóan zavarba jön, de örül neki. Bevallom, imádnivaló, amikor így néz ki.

– Tényleg. Te egy… – Nem fejezem be a mondatot, mert nem tudom szavakba önteni a gondolataimat.

Jaxon az ajtófélfának támaszkodik, önelégült vigyor ragyog az arcán, a kezében a hatalmas virágcsokor, mégis őrülten szexi.

– Mi vagyok én? – kérdezi, és ostoba arcot vág.

– Totál dinka – válaszolom, és kibukik belőlem a nevetés.

Ő is nevet.

– Nem egészen erre számítottam, de tetszik. – Átnyújtja a virágokat, azután lehajol, és megpuszilja az arcomat. – Mert te is tetszel.

A szívem valósággal elolvad… erre nincs jobb szó.

– Az jó – felelem. – Mert te is tetszel nekem.

Ezután kinyitja az ajtót, én pedig berepülök, a szívem és a gondolataim tele vannak ezzel a fiúval, ezzel az erős, tökéletes fiúval, aki olyan érzéseket ébreszt bennem, amelyeket sosem tartottam lehetségesnek.

Macy nincs itt – valószínűleg néhány boszorkánnyal csinálnak boszorkányos dolgokat –, ezért az íróasztalomra teszem a virágokat, azután lefekszem az ágyamra. Néhány perccel később bekapcsolom a kedvenc lejátszási listámat, és a kezembe veszem a könyvet az éjjeliszekrényemről. Ezt a könyvet olvastam négy hónappal ezelőtt, amikor kőszörnnyé változtam, de már nem emlékszem a cselekményre.

Három perccel és öt oldallal később leteszem a könyvet. Arra gondolok, hogy nézek valamit a Netflixen, de semmi sem tetszik, így végül csak járkálok a szobában. Megérintek mindent, miközben valami tennivalót keresek.

Kiderül, hogy nincs semmi dolgom – és már nagyon régóta nem voltam egyedül a szobámban, ezért nagyon furcsa, szinte mintha nem is a megfelelő helyen lennék. Nem tudom, mi van velem, tekintve, hogy amikor idejöttem a Katmere Akadémiára, semmi másra nem vágytam, csak egy saját szobára. Most pedig úgy érzem magam, mint aki mindjárt kiugrik a bőréből.

Végül úgy döntök, hogy lezuhanyozom és lefekszem, de félúton a fürdőszoba felé pizsamával a kezemben rájövök, hogy nem tehetem. Tegnap este, amikor zuhanyoztam, Hudson aludt. Ma nem alszik.

Szokatlanul csendes, egy szót sem szólt Jaxon könyvtárbeli kitörése óta, most azonban Macy ágyán fekszik elterülve, és olvas. A nyakamat nyújtogatom, hogy lássam a könyv borítóját – Dosztojevszkij Bűn és bűnhődés –, és szórakozottan arra gondolok, vajon azonosul-e a főszereplővel, Raszkolnyikovval, aki a saját önző érdekei miatt embert ölt.

Habozom. Szeretnék hajat mosni, de semmiképpen sem fogok meztelenre vetkőzni és zuhanyozni úgy, hogy Hudson néz engem, akár úgy tűnik, hogy most olvas, akár nem. Hogy is ne látna meztelenül, ha én is látom magamat? Úgy értem, hiszen a fejemben van.

– Nem tenném. – Majdnem összerezzenek, amikor hirtelen hozzám szól. Még mindig Macy ágyán fekszik, a lábát keresztbe teszi a bokájánál, a keze a feje alatt van, a könyv pedig a mellkasán hever.

Legalább egymillió kérdést szeretnék feltenni neki – nevezetesen azt, hogy mi zaklatta fel annyira, ami miatt így magába fordult –, de végül megelégszem azzal, hogy az előző kijelentésére reagálok:

– Hogy érted ezt?

– Nem nézném, ahogy zuhanyozol vagy levetkőzöl. Emiatt nem kell aggódnod.

– Igen, de hogy tudod nem nézni? Hiszen szó szerint a fejemben vagy, habár úgy tűnik, mintha Macy ágyán feküdnél. – Megütögetem a fejemet. – Még mindig itt vagy.

– Nem tudom. Annyit tudok tenni, hogy behunyom a szemem, és mélyen visszavonulok a saját elmémbe, hogy ne legyek aktív a tiédben. Gondolom, majd meglátjuk. De nyugodtan zuhanyozz le! Nem csinálok semmi visszataszítót, nem kell félned.

– Ezt tetted a végén a könyvtárban is? Mélyen visszavonultál a saját elmédbe? – Nem tudom, miért számít, miért nem tudom csak úgy elfogadni a győzelmet, és örülni, hogy végre legalább ennyi időre békén hagyott. Csakhogy nem örülök neki, és tudni akarom, mi miatt zárkózott be ennyire.

– Nem – válaszolja kis idő múlva. – Egész végig itt voltam. Én csak…

– Mi?

– Nem tudom. – Megrázza a fejét. – Azt hiszem, csak szerettem volna gondolkodni egy kicsit.

– Ezt megértem.

Elmosolyodik, és ma este először nem gúnyos a mosolya. Nem is boldog, inkább csak… szomorú.

– Tényleg?

Jogos kérdés, de nem tudom rá a választ. Azt hiszem, túl sok minden van a fejemben – a poén akár lehetett volna szándékos is –, de most először gondolok arra, vajon milyen lehet Hudsonnak. Csapdába esni egy lány fejében, akit alig ismer, aki nem csinál titkot abból, mennyire nem kedveli, itt ragadni, amíg a lány ki nem találja, hogyan szedje ki a fejéből, de nemcsak egyszerűen, hanem úgy, hogy emberré változtatja közben, ami még soha életében nem volt.

Azt tudom, hogy én mennyire elszigetelődve és furcsán érzem magam, tudva, hogy egy részem kőszörny, nem pedig ember. Mennyivel szörnyűbb lehet neki, hogy vámpír, de tudja, mire kiszabadul, elveszíti azt a legalapvetőbb részét, ami azzá teszi, ami?

Szörnyű gondolat a felelősség, hogy megfosztom Hudsont a személyiségének alapjától. Ugyanakkor mi más lehetőségem van? Engedjem szabadon, és reméljem, hogy nem dönt úgy, hogy felhasználja félelmetesen nagy erejét, hogy háborút robbantson ki az egész világon?

Semmit nem tett, amivel kiérdemelte volna ezt a bizalmat.

– Igazad van – mondja nekem egy kis idő múlva.

– Miben?

Megfordul, és hátat fordít nekem az ágyon.

– Abban, hogy fogalmad sincs, ez milyen érzés nekem.

Őszinte kijelentés, ugyanakkor fájdalmas is, és hosszú másodpercekig állok ott, azon törve a fejem, hogyan reagáljak. Végül azonban nem tudok mit mondani – legalábbis erre nincs jó válasz –, ezért úgy döntök, most a legalkalmasabb, hogy elkezdjem a zuhanyozást. Amilyen hangulatban van, biztosra veszem, hogy egyáltalán nincs kedve megszegni az ígéretét.

– Amúgy sem szegném meg az ígéretemet. – A megjegyzés alattomosan kúszik be a fejembe, olyan lassan és halkan, hogy eltart egy ideig, mire rájövök, hogy mi ez.

Amikor felfogom, önkéntelenül is válaszolok rá: Tudom. Mert tényleg így van, habár sejtelmem sincs róla, honnan tudhatnám.

Csak azután jut eszembe valami, miután kimostam a hajamból a balzsamot. Amikor bejöttem a szobába, nem unatkoztam. Nem azért voltam nyugtalan, mert nem tudtam mit kezdeni magammal.

Az zavart teljesen össze, hogy Hudson nem volt itt a fejemben, nem mondta azokat a nevetséges, gúnyos és vicces megjegyzéseket, amiket általában szokott.

Ennek nincs semmi értelme. Néhány nap alatt azonban valahogy mégis hozzászoktam a hangjához a fejemben. Megszoktam a folyamatos kommentárjait, a felfuvalkodott véleményét és még azt is, ahogy nyomást gyakorol rám, hogy valljam be, amit valóban érzek és gondolok.

Nem tudom, hogyan történhetett, mivel gyűlölök mindent, amit ő képvisel… amit egykor tett. Mégis megtörtént, és fogalmam sincs, mit kezdjek azzal, hogy talán – de csak talán – kezdek másképpen gondolni rá, mint az ellenségre. Nem lett a barátom – annyira nem vagyok naiv, hogy ennyire leengedjem a védőbástyáimat –, ugyanakkor már nem olyan gyűlöletes számomra, mint korábban volt.

Nem ez a legtalálóbb magyarázat, és arra számítok, hogy rögtön tesz is valami gúnyos megjegyzést rám, de meg sem szólal. Mert most azt csinálja, amit megígért – biztosítja nekem a magánszférát, amire szükségem van.

Ettől viszont még jobban összezavarodom.

Kilépek a zuhany alól, és olyan gyorsan törölközöm meg, hogy a pizsamám itt-ott még hozzám ragad, mert vizes maradt a bőröm. Azután fogat mosok, és bebújok az ágyba.

Amikor a takaró alá csúszom, odanézek Macy ágyára, és látom, hogy Hudson már nincs ott. Olyan csendes, hogy úgy vélem, talán alszik. Ami valószínűleg nem is baj, tekintve, hogy gondolkodnom kell, nagyon sokat, és nem szeretném úgy csinálni, hogy közben a vállam fölött bámul.

Mert az az igazság, hogy nem ülhetek tétlenül arra várva, mikor csinál valami szörnyűséget. Már így is érzem, hogy megrendült a fal, amit magamban felépítettem, hogy elzárjam őt. Ki tudja, mit tesz, ha már annyira meggyengül, hogy átjut rajta?

Most, hogy hétvége lesz, fel kell gyorsítanom a tárgyak keresését, amelyekre szükségünk van, hogy kiszedjem a fejemből. Jaxon emlékeztetett arra, mennyire veszélyes és megbízhatatlan Hudson. Ha ehhez még hozzáadjuk a falon keletkezett repedéseket is… hirtelen úgy érzem, nem hetek, hanem napok múlva következik be az, hogy végül áttöri.

És akkor nekünk végünk.

45.

Az apakomplexusodnak

kívül tágasabb

Visító ébresztő hangjára, és a szobánk ablakán beszűrődő napfényre ébredek.

– Kapcsold ki! – nyöszörög Macy az ágyából, és a fejére szorítja a párnáját. – Az ég szerelmére, kapcsold már ki!

Megteszem, aztán kiszállok az ágyból, mert már negyed tíz van, és negyvenöt perc múlva a menzán kell lennem. Ami nem lenne olyan nagy feladat, de tegnap este nagyon rosszul aludtam, ma pedig máris fáradt vagyok.

Halkan kimegyek a mosdóba, megmosom az arcom és a fogam, Macy közben megfordul, és azt kérdezi:

– Hova mész?

– Jaxonnal találkozom a reggelinél, azután átmegyünk a könyvtárba kutatni. – Belenézek álmos szemébe. – Ugye emlékszel, hogy egy vámpír van a fejemben, és a fal nem fogja örökké kordában tartani?

Macy felnyög, egy percig a párnájába dörmög, aztán kitakarózik, felül, és leteszi a lábát a földre.

Felnevetek, amikor jobban szemügyre veszem, mire morcosan lebiggyeszti az ajkát. Próbálok bocsánatot kérni, de nem megy. Valahányszor ránézek, vigyorognom kell, mert olyan nevetségesen néz ki.

Élénk rózsaszín haja égnek áll, mint egy kakastaréj, a sminkje pedig – ami bizonyára túl erős volt tegnap este – szétkenődött a szeme körül, ezért most úgy fest, mint egy mosómedve. Egy imádnivaló mosómedve, de attól még mosómedve.

– Te miért kelsz fel? – kérdezem, és odalépek a szekrényemhez. – Aludj vissza! Látszik rajtad, hogy rád fér.

– El sem tudod képzelni, mennyire. Az egyik farkas bulit tartott tegnap este, és egy kicsit eldurvultak a dolgok. – Az arca előtt mutogat a kezével. – Ezért ez a vén banya kinézet.

– Én nem egészen így jellemezném, de rendben van. – Rávigyorgok. – Szóval ismét megkérdezem, miért kelsz fel, amikor itt az egész nap, hogy magadhoz térj?

– Mert én is veled megyek, te buta.

– Micsoda? Nem szükséges. Egész nap csak a könyvtárban fogunk ülni és poros könyveket olvasunk.

– Én is nagyon jól tudok ülni. – Macy feláll, és a fürdőszoba felé támolyog. – Különben is, nagyon jól tudok kutatni. De tényleg baromi jól, ráadásul mindenféle varázslat nélkül. Szóval megyek, segítek neked kettőig, mert akkor Gwennel kell találkoznom.

– Erre van varázslat? – kérdezem, mert lenyűgöz a gondolat.

A szemét forgatja – vagy legalábbis úgy vélem, azt teszi, bár az elképesztően erős, elkenődött smink miatt nehéz megállapítani.

– Mindenre van varázslat, ha alaposan utánanézel.

– Mindenre? – kérdezem, de már becsukta maga mögött a fürdőszobaajtót. Néhány másodperc múlva hallom, hogy csobog a víz.

– Mindenre – válaszolja Hudson. – A boszorkányok nagyon gyakorlatias teremtmények. Miért kellene valamit a nehezebb módon csinálni, ha meg is lehet hackelni?

Az ajtó mellett ül a földön, felhúzott térdét átkarolva. Mióta megjelent a fejemben, most először van rajta koptatott farmer. A térdénél és az alján ki van szakadva, valahogy mégis elképesztően jól néz ki benne.

Mint ahogy a fehér pólóban is, amit hozzá vett fel.

– És mi a helyzet a vámpírokkal? – kérdezem, mert kíváncsi vagyok. És mert mindenképpen el akarom terelni a figyelmemet arról, milyen jól néz ki… és arról, hogy egyáltalán észrevettem. – Ők is gyakorlatiasak?

Hudson felhorkan.

– Csak ha arról van szó, hogy kit egyenek meg.

– Ez szörnyű! – mondom neki, de egy kissé felnevetek.

– Na igen, a „szörnyű” és az „igaz” általában kéz a kézben jár. – Beletörli a tenyerét a térdébe, ami nagyon ideges mozdulatnak tűnik. – Vagy erre még nem jöttél rá?

Sok mindent elmond Hudsonról, hogy ebben hisz. Általában azonban nem ennyire nyers, ezért akaratlanul is arra gondolok, vajon mi történt az éjszaka közepén, amitől ilyen keserű lett. Eszembe jut, hogy megkérdezem tőle, de a dolgok most viszonylag békések közöttünk, és szeretném, ha ez így is maradna. Különösen, hogy alig egy óra múlva Jaxonnal találkozom.

– Most átöltözöm, oké? – mondom neki, és odamegyek a szekrényemhez, hogy kiválasszam, mit vegyek fel.

Hanyagul legyint egyet, hogy „csinálj, amit akarsz”, de hátradönti a fejét a falhoz, és behunyja a szemét.

– Köszönöm – felelem neki, és válogatni kezdek a ruháim között.

Kiveszek egy ruhát, amit Macy vett nekem, amikor ideköltöztem, végül azonban egy türkizkék ujjatlan pólót és fekete cicanadrágot választok a régi életemből. És mivel egy huzatos, régi kastélyban lakom Alaszkában, és nem akarok megfagyni a következő tíz órában, a pólóra felveszem a kedvenc kardigánomat is. Amint rám terül az ismerős puhasága, most először érzem, hogy önmagam vagyok, amióta visszaváltoztam kőből emberré.

Jó érzés.

– Kész vagyok – közlöm Hudsonnal halkan, mire bólint, de nem nyitja ki a szemét.

Én csak állok ott, ezzel az egyedülálló és eddig példa nélküli lehetőséggel, hogy zavartalanul nézhetem – általában ébren van és szúrós megjegyzéseket szór rám, amikor csak rápillantok. Akaratlanul is észreveszem, milyen fáradtnak tűnik.

Én két éjszakát átaludtam, mégis úgy érzem magam, mintha elütött volna egy teherautó. Az ő fáradtsága azonban idegesebbnek, keményebbnek és mélyebbről fakadónak tűnik, ezért arra gondolok, vajon mit érezhet, ha érez egyáltalán valamit.

Négy nappal ezelőtt még lehetetlennek tűnt számomra a gondolat, hogy egy pillanatra is aggódni fogok Hudson miatt. Még most sem tudom elhinni. Főleg azok után, amit Jaxonnal és mindenki mással tett itt a Katmere-en. Sőt, azok után, amit a világgal akart tenni.

Kíváncsi vagyok, vajon ilyen érzés-e a Stockholm-szindróma. Annak ellenére, amit a foglyul ejtőd elkövetett, a sok szörnyűség ellenére, amit tett, elkezdesz rokonszenvet érezni iránta. Istenem, remélem, nem ez a helyzet!

– Szerintem inkább amiatt kellene aggódnod, hogy létezik-e fordított Stockholm-szindróma, tekintve, hogy te vagy az, aki foglyul ejtett engem majdnem három és fél hónappal ezelőtt. – A pattogós brit akcentus visszatért, és amikor kinyitja a szemét, megint az a felsőbbrendű, önelégült mosoly játszik az ajkán, amitől Hudson… Hudson.

Elkerekedik a szemem.

– Én? Te vagy az, aki nem vagy hajlandó kimenni a fejemből!

– Nem vagyok hajlandó kimenni a fejedből? – kérdezi gúnyosan. – Tisztában vagy vele hogy ez milyen nevetségesen hangzik? Minden vágyam az, hogy kikerüljek a fejedből. Te vagy az, aki tanítási órákra, festésre… ja, és az öcsém csókolgatására… pazarolod az idődet ahelyett, hogy a vérkövet keresnéd!

– Sajnálom, hogy időpazarlásnak tűnik számodra, hogy élem az életemet, de nem hagyhatok mindent csak úgy abba, hogy a világban rohangáljak, és megakadályozzam, hogy hisztizni kezdj – vágok vissza.

– Hisztizni? – Hudson hangja vészesen halk. – Most vádoltál meg másodjára azzal, hogy hisztizek, miközben csak jogos aggodalmamat fejeztem ki a viselkedésed miatt. Első alkalommal eltűrtem, de figyelmeztetlek, ne csináld még egyszer!

Felbosszant a figyelmeztetése, nem beszélve a szemében tükröződő kifejezésről, miközben ezt mondja.

– Különben mi lesz? – kérdezem, és az egész testem remeg a dühtől.

Hirtelen felpattan, átszeli a szobát, és megáll néhány centire előttem.

– Különben nem leszek ilyen rendes, és nem hiszem, hogy azt te… vagy a drágalátos párod… túlságosan jól tudná kezelni.

– Szerinted az rendes viselkedés, ha elrabolod a testemet, és vérben úszva ébredek fel reggel? – sikítom, alig fél oktávval elmaradva attól a hangmagasságtól, ami már kitöri az üveget. – Vagy ha gúnyos megjegyzéseket teszel a testvéredre minden másodpercben, amikor vele vagyok, az rendes viselkedés?

A szeme résnyire szűkül.

– Ahhoz képest, amit te teszel velem? Igen, szerintem kurvára rendes viselkedés.

– Amit én teszek veled? Én teszek veled? – Felemelem a kezem, jelezve hogy „csak tessék, ki vele”. – Csak nyugodtan! Mondd el, mi az, amit veled teszek, ami olyan szörnyű! Leszámítva azt, hogy megpróbálom megtalálni a módját, hogy kivegyelek a fejemből!

– Te… – Hirtelen elhallgat, ökölbe szorítja a kezét, az állkapcsán rángatózik egy izom, miközben áthatóan néz rám. – Én… – Folytatja ordítva, majd megpördül, és ököllel beleüt a legközelebbi falba.

Hátrálok néhány lépést, megdöbbent ez a hatalmas düh. Az pedig még jobban, hogy a fejem mellett egy ököl nagyságú lyuk tátong a falban. Lenézek a kezemre, arra gondolok, talán megint átvette az irányítást annyi időre a testem fölött, hogy én ütöttem a falba.

A kezemnek azonban semmi baja, az ízületeim még egy kicsit sem pirosak. Szóval nem. Nem én ütöttem. Hanem ő. Már csak az a kérdés, hogyan.

Félelem söpör végig rajtam, amikor arra gondolok, hogy test nélkül is ilyen hatalmas az ereje. Miközben csak a fejemben van. Tudom, hogy a legfőbb képessége a rábeszélés, és most először jut eszembe, hogy talán tudtomon kívül ezt használta rajtam.

Talán ezért sajnálom meg néha. Talán ezért gondoltam rá úgy tegnap este, hogy mégsem az az ellenség, mint aminek gondoltam. Talán ezért…

– Abbahagynád? – suttogja, miközben gyengébbnek és erőtlenebbnek tűnik, mint amilyennek valaha láttam. – Nem örökre, csak néhány percre. Lennél szíves abbahagyni?

46.

A kőszörnyekre is ráfér egy kis ragyogás

– Mit hagyjak abba? – kérdezem zavartan, miközben elfordul tőlem.

Előreesik a válla.

– Hudson! – sürgetem, amikor nem válaszol, ő azonban csak a fejét rázza, és odamegy az ablakhoz, hogy kinézzen a hóra. – Mit hagyjak abba?

Felnevet, de ez nem a szokásos gúnyos nevetése. Inkább csak… szomorú.

– Az, hogy nem tudod, mindent elmond.

Nem tudom, hogy erre mit válaszoljak, ezért nem mondok semmit. A csend úgy lebeg körülöttünk, mint egy darabka fényes selyempapír, amibe az anyukám az ajándékaimat csomagolta – súlytalan és nagyon-nagyon törékeny –, és minél hosszabbra nyúlik, annál jobban félek megtörni. Attól félek, ha megteszem, azzal véget vetek annak a furcsa fegyverszünetnek, ami két napja kezdődött közöttünk.

És ha így lesz, akkor mi történik?

Hála istennek, ekkor Macy siet a segítségemre… mint mindig. Háromnegyed tízkor, tizenöt perccel azelőtt, hogy Jaxonnal kell találkoznom a menzán, kilép a fürdőszobából, és ezerszer jobban néz ki, mint amikor bement.

– Adj öt percet, hogy megkeressem a cipőmet és csináljak egy gyors bűbájt, azután mehetünk – mondja, és odasétál a szekrényéhez.

– Miért kapod mindig te a bűbájt, miközben nekem így kell kinéznem? – kérdezem, és az arcomra mutatok.

– Mert neked gyönyörű a hajad, és jól nézel ki. Őszintén mondom.

Az arca előtt mozgatja az ujjait és elmormol néhány szót, mire hirtelen megszárad a haja, az arca egy kicsit ragyogóbb, egy kicsit kisimultabb és szebb lesz.

– Undorító vagy – mondom neki.

– Jól van, jól van, oké. – A szemét forgatja. – Gyere ide, és neked is csinálok egyet.

A mellkasom megremeg az izgatottságtól.

– Tényleg?

– Tényleg. Már korábban is csináltam volna, de sosem mutattál rá hajlandóságot. Gyerekjáték.

Általában nem érdekel… már beletörődtem, hogy a legjobb napomon is csak cuki vagyok. Azok után azonban, ami Hudsonnal történt, és ami szerintem még történni fog, miután Hudson és Jaxon egy szobában lesznek, alighanem rám fér még egy kis extra páncélzat.

Ezért odamegyek Macy elé, felnézek rá – mivel legalább húsz centivel magasabb nálam, amire egyáltalán nem vagyok féltékeny, természetesen –, és várom, hogy elvégezze rajtam a bűbájt.

– Hunyd be a szemed! – mondja, én pedig megteszem, és várom, hogy befejezze.

Várok. Várok. Még mindig várok.

– Ilyen sok munka van velem? – kérdezem viccesen, majd résnyire kinyitom a szemem, amikor Macy türelmetlenül felsóhajt.

– Semmi munka nincs veled – válaszolja. – Ami jó dolog, mert a bűbájom nem működik rajtad.

– Hogy érted azt, hogy nem működik rajtam?

– Úgy, hogy nem működik. – Értetlen arcot vág. – Nem értem. Háromszor próbáltam, még egy bonyolultabbat is bevetettem, de az sem működik. Pedig mindig sikerül. Ezt nem értem.

– Nyilvánvalóan azért nem, mert már így is ragyogó vagyok – viccelődöm. – Úgy értem… – magamra mutatok egy olyan „csak nézz rám” gesztussal.

– Ugye? – ért egyet velem Macy. – Biztosan erről van szó.

Felnevetek, és finoman megbököm a vállammal.

– Csak vicceltem, te dinka.

– Tudom. – Rám kacsint. – De imádnivaló vagy, szóval…

– Néha imádnivaló – helyeslek egy nagy sóhajjal. – Ragyogó? Abszolút soha. Ezt nyilvánvalóan még a varázslatod is tudja.

Ismét forgatja a szemét.

– Ugyan már! Bárcsak tudnám, mi történik itt!

– Azt én is szeretném tudni. Arra gondolok, hogy talán valami furcsa kőszörny dolog, amire még nem jöttem rá. Valamiféle alapszabály, mint például, hogy a „kő sosem lehet ragyogó” vagy ilyesmi… ilyen az én szerencsém.

Macy előrenyújtja a kezét a szekrénye felé, mormol valamit, mire kijön a kedvenc balerinacipője a szekrényből, és a kezébe lebeg.

– Ezek szerint nem romlott el a varázserőm. – Felém fordul, és megvonja a vállát. – Nem értem.

– Igen, én sem. – Várom, hogy Hudson közbeszóljon… elvégre ő már több száz éve él… biztosan sokkal többet tud a varázslatos dolgokról, mint bármelyikünk… különben is, rendszerint alig várja, hogy rámutasson valami nyilvánvaló tényre, amitől naivnak érzem magam. Most azonban még mindig az ablakon néz kifelé… és makacsul hallgat.

– Majd megkérdezem apától, ha legközelebb találkozom vele. Addig alighanem be kell érned azzal, hogy imádnivaló vagy és nem ragyogó. Gondolod, hogy el tudod viselni?

Ezúttal én forgatom a szemem.

– Mérsékelten vagyok imádnivaló, amit életem összes többi napján el tudok viselni, nem igaz?

– De igen. Jól van. – Macy átszeli a szobát, hogy magához vegye a telefonját, azután elakad a lélegzete, amikor szembetalálja magát a falba ütött lyukkal, amit Hudson csinált.

– Itt meg mi történt? – kérdezi, a tekintete a lyuk és köztem ugrál. – Apa ki fog akadni!

– Hudson és én veszekedtünk, és…

– Belebokszoltál a falba? – A szeme kis híján kiesik a helyéről.

– Természetesen nem! Ő ütött a falba. – Felemelem a kezem, hogy elejét vegyem a kismillió kérdésének. – És mielőtt megkérdezed, nem, nem tudom, hogy csinálta. Vitatkoztunk, ő dühbe gurult, aztán beleütött a falba. Amikor visszahúzta a kezét, bumm. Lyuk maradt az ütés helyén.

– Nem értem, hogy képes valaki ilyet csinálni test nélkül. Úgy értem, még mindig hozzáfér az erejéhez? – Macy elborzad a gondolatra.

– Nem hinném. Szerinted tudnám, ha így lenne? – Ha erre gondolok, jobban megijedek, mint amennyire eddig féltem. Mi van, ha egész végig rábeszélt mindenre, csak nem tudtam róla?

– Jézusom! Nem beszéltelek rá semmire! – csattan fel Hudson. – Hanyagolnád ezt a témát, kérlek? Nem én vagyok a Sátán.

– Soha nem állítottam, hogy az vagy! – vágok vissza, és igyekszem nem tudomást venni arról, milyen megkönnyebbüléssel tölt el, hogy ismét szóba áll velem. – De hibáztatsz azért, hogy elgondolkodtam rajta?

Macy nyilvánvalóan rájött, hogy megint Hudsonnal vitatkozom, ezért szó nélkül összeszedi az iskolai cuccát a hátizsákjába.

– Még szép, hogy hibáztatlak! – A szavai megint nagyon erős brit kiejtéssel szólnak, ebből tudom, mennyire feldúlt. – Nem gondolod, hogy kicsit másképp néznének ki a dolgok, ha tényleg használtam volna rajtad a képességemet? Akkor azt tennéd, amit én akarok, és nem vitatkoznál velem annyit, hogy legszívesebben kitépném a hajamat.

– Nos, elnézést, hogy még mindig érző lény vagyok, saját gondolatokkal és ötletekkel. Sajnálom, hogy kellemetlenséget okozok neked.

Gonosz válasz volt? Igen. Érdekel? Egy kicsit sem. Megérdemli, amiért egyik pillanatban büntetőn hallgat, a következőben pedig úgy viselkedik, mint egy „földesúr”.

– Azóta kellemetlenséget okozol nekem, amióta megláttalak – morogja. – Miért lenne a mai nap kivétel?

– Tudod, mit? Harapj belém! – Megjátszott ártatlansággal nézek rá. – Ó, várjunk csak! Elfelejtettem, hogy nem tudsz.

Hudson morgása vicsorgássá változik, végül elfordul az ablaktól, hogy odajöjjön hozzám. Körülbelül egy méterre áll meg tőlem, kezét a farmere hátsó zsebébe dugja, és összehúzott szemmel mered rám.

– Egy nap túlfeszíted a húrt. Tisztában vagy vele, ugye?

– És akkor mi lesz? Kilyukasztasz egy másik falat is? – Én is összehúzom a szemem. – Ne fenyegess! Nem vagyok egy ijedt kislány, aki beáll a sorba. Ha ezt akartad kapni, akkor egy édes kis ember agyát kellett volna választanod az enyém helyett.

– Édes kis ember? – ismétli meg, és egy pillanat alatt elpárolog a dühe, helyette szinte kézzelfogható a vidámsága. – Szóval kezdesz ragaszkodni a kőszörny énedhez, mi?

Nem tudom, mit mondjak erre, még azt sem tudom, mit éreztem, amikor ezt mondtam. Ezért az egyetlen dolgot teszem, amit ilyen helyzetben lehet – teljes mértékben figyelmen kívül hagyom a kérdést.

– Gyere, Macy! Mennünk kell a menzára. Jaxon azt fogja gondolni, hogy megint elfelejtkeztem a randevúnkról.

– Én kész vagyok – válaszolja az unokatestvérem vigyorogva. – Csak azt vártam, hogy te és Hudson befejezzétek a marakodást. Meg kell mondanom, elképesztő volt az arcod.

– Hogy néztem ki? – kérdezem, amikor becsukom magunk mögött az ajtót, és elindulunk a folyosón.

– Mint aki legszívesebben lemészárolna egy kisebb falut. Vagy… tudod, egy egész metropoliszt.

– Na, ez már nekem való móka – csatlakozik hozzánk Hudson. – Csak mondd meg, hol és mikor, én ott leszek.

– Szerinted nem lennél már eleve ott? Tekintve, hogy össze vagyunk ragadva? – Felvonom a szemöldököm, mert úgy tűnik, a legrosszabbon már túl vagyunk… legalábbis egyelőre.

– Ez csak egy gyakran használt szófordulat volt. Tudod, mi az, ugye?

– Valami ige? Főnév? Melléknév? – ugratom, mert természetesen tudom, mi az a szófordulat. Sőt, azt is tudom, mi az az állandósult szókapcsolat, mert igazság szerint egy ilyet mondott az előbb.

Hudson megdörzsöli a szemét.

– Néha megijesztesz, ugye tudod? De tényleg.

Felnevetek, azután én is megdobom egy gyakran használt kifejezéssel:

– Bébi, még semmit sem láttál.

Erre felsóhajt.

– Mintha nem tudnám.

47.

Vérköves vagy?

– Szóval lenne egy kérdésem – mondom Macynek, miközben a menza felé sétálunk.

– Ki vele! – néz rám kérdőn.

– Mennyire volt nyilvánvaló, amikor Hudsonnal vitatkoztam a szobánkban? Mert ha az emberek észreveszik rajtam, biztos azt gondolják majd, hogy valami nagyon nem stimmel velem.

– Ezzel már eléggé elkéstél – ugrat. Amikor látja rajtam, milyen kétségbeesetten nézek, megenyhül. – Szerintem elfelejted, hol vagyunk. Tavaly az egyik boszorkány majdnem fél évre láthatatlanná változtatta magát. Az emberek az egész szemeszterben úgy járkáltak az iskolában, mintha a falakhoz beszélnének. Itt mindennap történik valami furcsaság. A legtöbben már észre sem veszik.

– Hát engem észrevesznek. Állandóan.

– Ezt már megbeszéltük. Mivel Jaxonnal jársz, a fél iskola gyűlöl téged, a másik fele pedig a helyedben szeretne lenni. Ez csak ennyi. Ha még hozzáadjuk a kőszörny dolgot is, akkor nem a Hudsonnal való beszélgetésed miatt bámulnak meg az emberek. Szóval nyugodj meg, oké?

Átgondolom a szavait.

– Oké. Jól van.

Jaxon akkor lép be a menzára, amikor mi is odaérünk… és a Rend fele is elkíséri: Mekhi, akit azóta nem láttam, mióta odahozta nekem Jaxon dzsekijét, valamint Luca és Rafael.

Mind a hárman úgy vigyorognak rám, mintha én lennék a karácsony… vagy legalábbis a halloween.

– Már épp ideje volt, hogy megmutasd magad idelent – mondja nekem Mekhi, és hatalmas, óceánillatú ölelésbe von. – Folyton azzal nyaggatjuk Jaxont, mikor láthatunk végre téged.

Luca és Rafael ölelése visszafogottabb – őket nem ismerem annyira –, de mindketten lelkesen üdvözölnek.

Jaxon ad nekik néhány percet, aztán kihúz közülük, hogy haladjunk.

– Éhes vagy? – kérdezi, miközben elindulunk a sor vége felé.

– Ami azt illeti, igen. – Kicsit meglep a tény, hogy megint farkaséhség gyötör. Vagy rengeteg kalóriát égetek el a Hudsonnal való vitatkozással, vagy még mindig azt pótolom be, hogy tizenöt héten keresztül nem ettem semmit.

Fogok egy tálcát, tojást, pirítóst és rösztit pakolok rá. Jaxon hozzátesz még egy zacskó cseresznyés töltött kekszet is, azután kacsint egyet, és elmegy, hogy magának is hozzon reggelit. Én addig kitöltöm a világ két leghatalmasabb csésze kávéját.

Macy – aki saját bevallása szerint koffeinfüggő – tágra nyílt szemmel néz rám, amikor a második csészéért nyúlok, de nem mond semmit. Elvégre egy lánynak meg kell tennie, amit meg kell tennie.

Nem sokkal később leülünk egy asztalhoz. Jaxon és a többi vámpír rozsdamentesacél pohárból issza a reggelijét – biztos vagyok benne, hogy rám való tekintettel, mivel nekem még elég új ez a vérivás dolog –, Macy és én pedig úgy isszuk a kávénkat, mintha intravénásan adagolnánk magunknak.

Bizarr életem határozottan rám nyomta bélyegét, mert jelenleg úgy érzem, nincs az a koffeinmennyiség a világon, ami elég lenne. Jaxon bizonyára ugyanezt érezheti, mert ő is elég elgyötörtnek tűnik.

– Jól vagy? – suttogom, és a kezébe csúsztatom az enyémet, miközben a többiek körülöttünk nevetgélnek és viccelődnek.

– Igen. – Visszamosolyog rám. – Néhány napig nem táplálkoztam, és ez szerintem már kezdi éreztetni a hatását. Különösen a Vérontóhoz tett látogatás után.

– Nem csinálhatsz ilyet! Tudom, hogy aggódtál miattam, de attól még magaddal is kell törődnöd!

Hozzábújok, és miközben így teszek, meleg ragyogást érzek magamban… és köztünk. Ez lenne az összekapcsolódás fonala? – töprengek. Legtöbbször észre sem veszem – talán mert még nem tudok róla annyit, amennyit kellene –, most azonban érzem közöttünk a kapcsolatot. Fényes és elragadó.

Egy kicsit belehajolok, élvezem, hogy milyen jó érzés. Azt pedig még jobban élvezem, milyen Jaxont érezni a másik végén… meleg, hívogató, erős és stabil.

Nem tudom, mit csinálok, azt sem tudom, hogyan hassak a fonálra. Jaxon azonban olyan puha és álmos, annyira nem önmaga, hogy önkéntelenül is kinyúlok felé. Behunyom a szemem, a szívére teszem a kezem, arra a helyre, ahol úgy érzem, van közöttünk valami, majd melegen rámosolygok.

Jaxon arca egy kicsit élettel telibb lesz, a tekintete éberebb, ezért elhúzódik, miközben továbbra is fogom a kezét.

Éjsötét szeme felforrósodik a köztünk lévő kapcsolattól, a szemöldökét olyan szexin vonja fel, hogy még jobban hozzábújok, és azt suttogom a fülébe:

– Majd később.

Miután elengedem a fonalat, Hudson lehuppan egy üres helyre az asztalnál, és felmordul:

– Legközelebb légy szíves figyelmeztess előre, ha ilyen undorító dolgot készülsz csinálni! – parancsol rám. – Akkor legalább oda tudok menni egy ablakhoz, hogy kinézzek vagy ilyesmi.

Ő a párom. Megtehetem, hogy babusgatom, ha akarom.

Hudson csupán annyit reagál, hogy összehúzza a szemét, és olyan hevesen morog, hogy borzongás fut végig a gerincemen.

– Tényleg azzal akarjátok tölteni az egész délutánt, hogy leugráltok a kastélyról? – kérdezi Macy a vámpírtársaságtól.

Leugrálni a kastélyról? – kérdezem Jaxontól némán formálva a szavakat, mire „Mit tehetnék?” arccal bólint.

– El kell kezdenünk gyakorolni a Ludares-versenyre – válaszolja Mekhi. – Mire észbe kapunk, már itt is van.

– Ezek szerint tényleg versenyezni fogtok? – kérdezem Jaxonra nézve. – Úgy hallottam, veszélyes.

Az egész asztaltársaság felvont szemöldökkel bámul rám.

– És akkor mi van, ha veszélyes? – kérdezi Rafael. – Ez az utolsó évünk a Katmere-en… ezer éve várom a lehetőséget, hogy részt vehessek ezen a tornán. Még szép, hogy versenyezni fogunk.

– Különben is, Grace, van olyan, hogy veszély és van olyan, hogy veszély – vigyorog rám Mekhi. – Még senki sem halt meg, aki a Ludaresen versenyzett.

– Még senki sem halt meg? Te most viccelsz velem? Hogy szólhat e mellett a verseny mellett az, hogy még senki sem halt meg? – Az unokatestvéremre nézek támogatásért, de ő a többiekkel ért egyet, és leereszkedő pillantást vet rám, mintha én lennék az, aki nem érti.

Ekkor esik le a tantusz.

– Várjunk csak egy percet, Macy! Ugye te nem akarsz részt venni egy olyan versenyen, amiről mindenkinek az jut először eszébe, hogy veszélyes?

– A „veszélyes” csak a második jelző – közli Luca vigyorogva. – Az első a „szórakoztató”.

– Ó, ebben az esetben természetesen mindenkinek versenyeznie kell – válaszolom. – A világért sem hagynánk ki egy ilyen jó mókát.

– Pontosan! – mondja Rafael, és kacsint egyet. – Ráadásul, tudod, ha valaha valamelyikünk azt reméli, hogy bekerül a Körbe, nos… a képzés most kezdődik!

– Úgy érted, ez még mindig létezik? – kérdezem. Halványan emlékszem, hogy Amka említett valami olyasmit, hogy a Ludares eredendően nem egy játék volt, hanem próbatétel, amivel be lehetett kerülni a Körbe. Őszintén szólva azonban ezen nem túl sokat gondolkodtam. – Egy játékkal lehet bekerülni a Körbe? Mi van, ha valaki nem jó a sportban?

Jaxon kuncog.

– A Ludares kezdetben a legerősebb párok versenye volt. Ha túlélték a versenyt, kiérdemeltek egy helyet a Körben.

Mekhi elmosolyodik.

– El tudod képzelni, milyen brutális lehetett? Egy összekötődött pár nyolc kemény, belevaló ellenfél ellen? Szívesen megnéztem volna Jaxon vagy Flint szüleit, ahogy a bekerülésükért küzdenek. Nagyon durva lehetett.

Ööö, na igen, én egyáltalán nem így képzelem el a jó szórakozást.

– Szóval csak összekötődött párok lehetnek a Kör tagjai? – Erre nem számítottam, de valószínűleg gondolhattam volna, mivel mind Jaxon, mind Flint szülei tagjai a testületnek.

Jaxon bólint.

– Többnyire… legalább két ember kell ahhoz, hogy túléljék a próbatételt, legalábbis azt beszélik. – Megszorítja a kezem, és mélyen a szemembe néz. – Arra gondoltam, egyszer megpróbálhatnánk. A Körnek olyan vezetőre van szüksége, aki nem hagyja, hogy ez megtörténjen.

– Mi? Miért? Azt hittem, gyűlölöd ezt az egész herceg dolgot. – Úgy értem, királynénak lenni határozottan nem szerepel a terveim között. Sokkal inkább akarok művészeti egyetemre menni, még akkor is, ha halasztanom kell egy évet amiatt a négy hónapos kőszörnyközjáték miatt, ami elszúrta az egyetemi jelentkezésemet és nyilvánvalóan minden mást is az életemben.

– Így is van, gyűlölöm – biztosít. – De már jó ideje készülődik a harmadik nagy háború, és Hudson azzal a szar húzásával csak rontott a helyzeten, mielőtt meghalt.

– Ja, persze, hibáztassatok csak engem, amiért apuci összefogott a farkasokkal és az átváltoztatott vámpírokkal, hogy mindenki mást eltöröljenek a föld színéről – bosszankodik Hudson. – Micsoda seggfej!

– De mi köze ennek ahhoz, hogy mi lennénk a Kör vezetői? – kérdezem Jaxontól, pedig nagyon szeretnék még Hudson megjegyzéséről beszélni, mert annyira eltér minden mástól, amit róla hallottam.

– A kőszörnyek a béke őrzői – vág közbe Mekhi. – Ha te és Jaxon átveszitek a szülei helyét, sokkal nagyobb esélyetek lesz kordában tartani a dolgokat. Jaxon erejével és a te képességeddel, hogy le tudod csillapítani a dolgokat…

– Képes vagyok erre? – szólok közbe.

– A régi történetek legalábbis így tartják – válaszolja Rafael. – A kőszörnyeket azért hívták életre, hogy fenntartsák a fajok közötti egyensúlyt.

– Pontosan. Szóval miután a szüleim leköszönnek, átvehetjük a helyüket, és a megfelelő irányba terelhetjük a dolgokat – közli Jaxon komoly hangon.

– Amibe határozottan az is beletartozik, hogy elkerüljük a háborút.

– Ja, mintha erre lenne bármi esély – mondja Hudson gúnyosan. – Először is, jó öreg apánk csupán akkor köszönne le önként a posztjáról, ha levágnák a fejét a testéről, azután elégetnék… kétszer. De még akkor sem merném biztosan állítani. Másodszor pedig, ki mondta, hogy a Kör élén állni jó dolog? Lehet, hogy Jaxon most naivan úgy gondolja, könnyű megakadályozni egy háborút, őszintén szólva azonban baromi nehéz, és kibaszottul brutális. – Meggyőződéssel állítja, mintha tudná, miről beszél. – Különben is, nem olyan jó dolog a Kör tagjának lenni. És inkább távol tartanám magam tőle, hogy biztonságban tudjam a páromat, mint hogy a tanács tagja legyek, és folyton azon aggódjak, mikor akarja valaki megölni, hogy átvegye a helyünket. Jaxon persze nem nagyon törődik az ilyesmivel.

– Mi van akkor, ha valakinek meghal a párja? – kérdezem. – Az hogy működik?

– Ez rendszerint csak akkor történik meg, ha valaki meggyilkolja – feleli Macy.

– A vámpírok az egyetlen halhatatlan teremtmények, de mi többiek is nagyon sokáig élünk.

– Emiatt nem kell aggódnod – jelenti ki Jaxon határozottan. – Ha mi kerülünk a Kör élére, senki sem fog hozzád érni. Nem mernék megkockáztatni.

Nem tudom, mit érzek ezzel kapcsolatban, beleértve azt is, hogy Jaxon nyilvánvalóan a megkérdezésem nélkül szövöget terveket a jövőnkre. Valamint azzal kapcsolatban, hogy úgy tűnik, úgy gondolja, az ő feladata megvédeni engem életem hátralevő részében. Úgy értem, nincs kifogásom az ellen, hogy gondoskodjunk egymásról, de az már nem tetszik, hogy én valami teher legyek számára, akiért felelősséggel tartozik.

Szó sem lehet róla. Ezek szerint fel kell gyorsítanom a kőszörnyek utáni kutatást. Nem akarok senki felelőssége lenni. Saját magamról akarok gondoskodni.

Jaxon Mekhihez fordul, hogy megvitassanak valami különlegesen klassz stratégiát, én pedig ösztönösen Hudson tekintetét keresem, hogy egyetért-e Jaxonnal, hogy védelemre szorulok.

– Te mindannyiunknak szét tudnád rúgni a seggét, Grace. – Hudson feneketlen kék szeme egy pillanatra sem fordul el rólam. – És akkor még nem is túloztam.

Felnevetek. Nem tehetek róla. Nem hiszek neki, egy kicsit sem, a feszültség azonban némileg enyhül a mellkasomban. Úgy értem, ha Hudson úgy gondolja, hogy belevaló vagyok, az csak számít valamit, nem igaz?

– De még mennyire! – vigyorog rám Hudson, és rájövök, mennyire hiányzott, amikor csendben volt.

Mielőtt bármi másra gondolhatnék, Macy arra panaszkodik, hogy szeretné megleckéztetni az egyik farkast. Amikor nem mond róla többet, eszembe jut, hogy nem válaszolt a korábbi kérdésemre.

– Macy, ugye te nem fogsz versenyezni?

Az egész arca felderül.

– Dehogynem! Ez az első év, amikor benevezhetek, és a világért sem hagynám ki!

– Ez az, kislány! – biztatja Flint, majd leül egy székre az asztal végén Hudson mellett, aki feláll, és inkább a közeli falhoz támaszkodik. – Az idei torna szuper lesz.

Flint ökölpacsira emeli a kezét, mire Macy hatalmasat nyel. Azután olyan erősen bokszol Flint öklébe, hogy valószínűleg megmarad a nyoma a kezén. Egyes dolgok nyilvánvalóan sosem változnak…

– Totál szuper – helyesel Jaxon. – Meddig kell beregisztrálni a csapatot?

– Szerdáig – feleli Flint. Vár néhány másodpercet, azután félvállról megkérdezi… ami persze korántsem egy félvállról odavetett kérdés: – Jaxon, neked megvan már a csapatod?

Jaxon néhány másodpercig némán nézi, én pedig eleinte nem értem, mi történik. Ha Jaxon részt vesz ebben a játékban, akkor nem a Renddel fog versenyezni? Aztán eszembe jut, amit Hudson tegnap mondott arról, hogy a Ludares alapvető célja elősegíteni a különböző fajok közti kapcsolatot… és a sérüléseket.

– Csak nem csatlakozni akarsz hozzánk? – kérdezi Jaxon ugyanolyan félvállról, ami szintén nem az, aminek látszik.

– Megfordult a fejemben. Eden és én összeállunk Xavier-vel, de a csapatomból még hiányoznak a vámpírok és a boszorkányok. – Ekkor rám pillant. – Meg talán egy kőszörny is?

Majd ha befagy a pokol!

48.

Győzelem, vereség vagy halál

– Micsoda? Én? – kérdezem tágra nyílt szemmel. – Vagyis… nem hiszem… a kőszörnyek versenyezhetnek egyáltalán? – Tudom, hogy Amka szerint igen, de úgy gondolom, csak ugratott, amikor ezt mondta.

Mellesleg kérlek, add, hogy a válasz nem legyen! Kérlek, add, hogy a válasz nem legyen! Alapból nem vagyok valami jó sportoló, pláne nem a paranormális sportokban, ahol az a cél, hogy ne haljak meg, de még erre sincs garancia. Nem beszélve arról, hogy fogalmam sincs, milyen képességeim vannak… úgy értem, leszámítva azt, hogy kővé tudok változni, ami nem tűnik túl hasznosnak egy ilyen játékban.

– A Ludaresben részt vehet bármilyen lény az utolsó két évfolyamról – válaszolja Flint. – Szóval, de még mennyire, hogy versenyezhetsz! Ráadásul nagyon klassz lenne, ha egy kőszörny is lenne a csapatomban. Ki tudja, miket tudsz csinálni!

– Semmit – felelem. – Semmit nem tudok csinálni. Ez a probléma!

– Ez nem igaz – szólal meg Hudson még mindig a falhoz támaszkodva. – Igenis képes vagy csinálni dolgokat. Csak még nem tudod, miket.

– Honnan tudod? – Legalább olyan rémület fut végig rajtam, mint amilyen izgatottság, és előredőlök. – Láttad, hogy csináltam valamit, amíg együtt voltunk?

Az egész asztal megint engem bámul. Ügyet sem vetek rájuk, mert most nyilvánvalóan ilyen az életem. Nem akartam hangosan feltenni a kérdést, de néha annyira belemerülök egy beszélgetésbe, vagy annyira figyelek rá, hogy nem is tudom, mit csinálok.

Halványan érzékelem, hogy Macy tájékoztatja a többieket, hogy látom Hudsont, és tudok beszélni vele… legalábbis azt hiszem, ezt mondja, mert a Rend hirtelen megfeszül és Jaxon felé fordul, aki megvonja a vállát. Részemről rendben van, mivel jelenleg sokkal inkább érdekel, amit Hudson mond, mint hogy Jaxon barátainak bámuló szeme miatt aggódjak.

– Úgy érted, leszámítva azt, hogy csapdába ejtettél és kőbe zártál körülbelül három és fél hónapja? – Felvonja egyik szemöldökét.

Felsóhajtok, és felemelem a kezem. Mivel ezt már tudom.

– Ja, hát alapvetően éppen erről beszélek. Nem tudom elképzelni, hogy bármiben is segítségére lehetek a csapatnak, miközben csak annyi a képességem, hogy kővé tudok változni. Így még elkapni is könnyebb engem.

Hudson kuncog.

– Ennél többet is tudsz. Például az a szárny nem csak dísznek van a hátadon… csak rá kell jönnöd, hogyan használd.

Ez igaz. Flint fel is ajánlotta, hogy megtanít repülni – talán minél hamarabb igénybe kellene vennem ezeket a repülési órákat, mármint ha képes vagyok egyáltalán visszaváltozni kőszörnnyé. Az elmúlt négy nap alatt semmiféle bizsergést nem éreztem.

– Azt hiszem, én inkább majd csak nézem a játékot – mondom az asztaltársaságnak, amelynek tagjai még mindig tátott szájjal bámulnak… nos, kivéve Flintet és Macyt, mert ők a korábbi évek Ludares-játékairól nosztalgiáznak. – Nagyon jó szórakozásnak tűnik, ahogy elmondjátok, de…

– Szó sem lehet róla! – kiált fel Flint, a villája megáll a levegőben. – Muszáj játszanod! Különben is, a nagybátyád említette, hogy ebben az évben nagyon menő lesz a díj.

– Tényleg? – Macy izgatottan pattog. – Mi az? Nekem még nem is mondta.

– Éppen az irodájában voltam tegnap, amikor befutott ez a telefonhívás, csak ezért tudom – válaszolja Flint. – Úgy tűnik, Byron szülei úgy döntöttek, hogy ebben az évben ők ajánlják fel a díjat.

– Valóban? – Mekhi meglepettnek tűnik.

Ami azt illeti, az egész asztal meglepődik. Emlékszem, Jaxon egyszer elmesélte, hogy Byron az a tagja a Rendnek, akinek a párját megölte Cole falkájának néhány tagja. Habár Byron egy ideig azt hitte, Hudson befolyásolta valahogy a farkasokat, hogy ezt tegyék.

Hudson felvonja a szemöldökét.

– Most már mindenkinek a haláláért én leszek a felelős? – Megfeszíti az állkapcsát, és a holnapi menüt olvassa a falon.

– Ne csigázz már minket, mondd el, mi lesz a díj, Flint! – Macy hangja egy kicsit vinnyogó és kicsit bosszús, de ezúttal magára vonja a figyelmemet, ezért én is visszatérek a beszélgetéshez.

Nos, ebben még az is közrejátszik, hogy Jaxon közelebb húzódik hozzám, a hátamhoz simul, és a vállamra teszi az állát.

Balra fordítom a fejem, hogy rámosolyogjak, mire rám kacsint, és alig észrevehetően, de nagyon szexin felvonja a szemöldökét, amitől sok olyan gondolatom támad, amit nem lenne szabad a menza közepén gondolnom… különösen úgy nem, hogy Jaxon testvére itt van a fejemben, és végignézi az egészet.

– Nem csigázlak! – Flint hangja ezúttal felháborodott. – Ti nem hagyjátok abba a beszédet annyi időre sem, hogy elmondhassam.

– Jól van, most már nem beszélünk – közli Luca. – Szóval ki vele!

– Byron szülei úgy döntöttek, hogy a fődíj… – kis dobpergést imitál az ebédlőasztalon – egy vérkő lesz! És nem csak akármilyen vérkő. A királynő egyik kedvence a királyi gyűjteményből, amit Byron szüleinek adományozott Byron párja halálának estéjén.

Minden megdermed bennem, mert eszembe jut, hogy a Vérontó azt mondta, gondoskodik róla, hogy eljusson hozzánk a vérkő. Biztosan így értette. Jaxon arcára pillantok, és látom, hogy ő is erre gondol… és egy kicsit sincs meglepve a hír hallatán. Nyilvánvalóan sejtette, mit fog tenni a Vérontó.

Amitől még érthetőbb lesz – mindezek közepette, amin most keresztülmegyünk –, miért szeretne annyira játszani. Ha csak úgy szerezhetjük meg a vérkövet, hogy megnyerjük a versenyt, akkor úgy tűnik, a pokol tényleg befagyott.

Már csak arra kell rájönnöm, hogyan ne legyek terhére senkinek – és, tényleg, hogy ne én legyek az első diák a Katmere történetében, aki meghal a Ludares-pályán.

49.

A csapatmunka álommunka…

(vagy rémálom)

– Hé, Jaxon, várj! – Flint kocogva utoléri Jaxont, Macyt és engem, miközben kimegyünk a menzáról.

Jaxon megfordul, és felvonja a szemöldökét.

– Mi van?

– Csak arra gondoltam… – Flint elhallgat, és ha nem ismerném jobban, azt hinném, pánikba esett, bár nem tudom, miért. Csak azt tudom, hogy zavarban van. Kinyitja, aztán becsukja a száját, mint aki keresi a szavakat, de elfelejtette volna, hogyan kell beszélni.

– Minden rendben? – kérdezem, és előrehajolva a karjára teszem a kezem. – Nem nézel ki valami jól.

– Persze. Jól vagyok. – Flint egy pillanatra rám néz, láthatóan liheg egy kicsit. Azután így szól: – Sajnálom. Túl sok minden kavarog a fejemben egyszerre. – Rám villantja tízezer kilowattos mosolyát.

Én viszonzom a mosolyt – képtelenség megállni, amikor Flint így néz rám –, és azt válaszolom:

– Igen, ez velem is előfordul. Szóval mit szeretnél?

– Ja igen. Csak arra gondoltam, nem szeretnél-e egy kicsit gyakorolni ma a Ludares-versenyre? – mondja Jaxonnak címezve, azután ismét felém fordul. – És sort keríthetnénk arra a repülésoktatásra is, Új Lány.

– Repülésoktatás? – ismétli Jaxon, és látszik rajta, hogy szeretne még mondani valamit.

– Ha ezúttal nem kapok érte egy jobbegyenest, úgy gondoltam, felviszem az Új Lányt, és megmutatok neki néhány trükköt – feleli Flint idétlen vigyorral. – Ráadásul be kell fejeznünk azt a feladatot is Mr. Damasennek.

– Trükk alatt azt érted, hogy hogyan ne haljon meg a levegőben, ugye? – Jaxon tekintete félig vicces, félig pedig határozottan nem az.

– Hát persze. Nem fogom bántani őt, Jaxon. – Mereven Jaxon szemébe néz, miközben ezt mondja, és a szokásos mosolya teljesen eltűnik az arcáról.

– Igen, ezt már hallottam korábban is – vág vissza Jaxon.

– Hagyd már! – Meglököm a vállammal, és közben Flintre nézek. – Ne is törődj vele! Már alig várom, hogy megtanuljak repülni. Mára viszont valami mást terveztünk.

– Tényleg? – kérdezi Flint érdeklődve. – Micsodát?

– Semmi olyat, amihez kíséret kellene – szól közbe Jaxon.

– Kit nevezel kíséretnek? – kérdezi Flint szélesen vigyorogva. – Lehet, hogy te és Grace vagytok Macy és az én kíséretem. Ugye, Mace?

Egy pillanatra azt hiszem, hogy az unokatestvérem elalél a gyönyörűségtől itt a folyosó közepén.

– Naná, abszolúte – válaszolja Flintnek, és esküszöm, hogy csillogó szeménél csak az állán lecsorgó nyál egyértelműbb. – Szerintem Jaxon remek kíséret lenne.

Flint erre hangosan felröhög, Jaxon pedig tanácstalanul néz rám. Én megvonom a vállam, mert most komolyan, mit lehet erre mondani? Leszámítva azt, hogy:

– A könyvtárba tartunk, hogy magunkhoz vegyünk néhány könyvet a kőszörnyekről és a sárkánytemetőről. Azután szerintem felmegyünk Jaxon szobájába, és ott folytatjuk a kutatást.

– Ugyan már! – szólal meg Hudson. Bosszúság csendül ki minden egyes brit szótagból. – Nincs szükségünk Sárkányleheletre, hogy megtudjuk, amit szeretnénk.

Ja, persze. Mert egy igazi sárkány biztosan nem tud semmit a sárkánytemetőről.

– A sárkánytemetőről? – Flinten látszik, hogy felkeltettük az érdeklődését. – Mit akartok tudni róla?

– Mindent – válaszolom, majd az egyik karommal belekarolok Jaxonba, a másikkal pedig Flintbe. – Szóval van kedved velünk tartani? Segíthetnél kideríteni, amit tudni szeretnénk.

– Igen, persze. Mire van szükségetek?

– Majd elmondjuk, amikor felértünk Jaxon szobájába – ígérem, majd hátranézek az unokatestvéremre, akin látszik, hogy nem tudja, kövessen-e minket vagy sem. – Gyere, Mace! Minden segítségre szükségünk van.

– Klassz! Csak előbb írok egy üzenetet Gwennek, hogy nem tudok találkozni vele.

– Akkor nem kell jönnöd – mondom neki. – Elfelejtettem, hogy más programod van. Jaxon, Flint és én majd megoldjuk.

Macy tekintetéből sugárzik, hogy „most fejezd be”, azután elküld néhány gyors üzenetet.

– Túl késő – közli, majd elénk vág, és ő vezet minket a könyvtárba.

Nem tart sokáig, hogy összeszedjük, amire szükségünk van. Egyrészt Amka Jaxon kérésére már kikészítette nekünk a szükséges könyveket, másrészt pedig, mert hajlandó kölcsönadni a könyvtár két laptopját, hogy bárhonnan elérjük a varázsadatbázist a kastélyban, ne csak a könyvtárból.

Flint hoz néhány sárkányokról szóló könyvet, ami szerinte segíthet. Eközben Macy lemegy a menzára, hogy rágcsálni valót szedjen össze a „maratoni kutatómunkához”, ahogy ő nevezi. Mindeközben Hudson letelepszik egy üres székre, és könyvcímeket sorol, amik szerinte segíthetnek nekünk.

– Hol volt ez a sok információ tegnap este? – kérdezem tőle, miután harmadjára megyek a könyvtár hátsó részébe.

– Tegnap este túlságosan lefoglalt…

– Hogy visszatartsd a hányást – fejezem be helyette a mondatot. – Igen, persze, már kívülről fújom, mit akarsz mondani.

– Attól, hogy néhányszor már használtam ezt a kifejezést, még nem lesz kevésbé igaz – feleli erélyesen.

– Ez igaz, csak kezdi elveszteni a hatását. Jelenleg meg vagyok győződve róla, hogy neked van a legérzékenyebb gyomrod, amivel valaha találkoztam. Ami azért is különösen érdekes, mivel nincs is gyomrod.

– Dehogynincs! – válaszolja, és hogy bebizonyítsa, felhúzza a hasán a pólót, amivel megmutatja… nem fogok hazudni… az egyik legszebb hasizmot, amit valaha láttam. De tényleg. Ami… nem is tudom, mit érzek ezzel kapcsolatban. Úgy értem, nem kellene, hogy számítson. És nem is számít. De… azta! Hűha! Csak akkor nem venném észre, ha vak lennék.

Hudson önelégülten vigyorog, de nem szól semmit, majd visszaejti a pólóját. Persze nem is kell mondania semmit. A vitát, hogy van-e gyomra vagy nincs, határozottan eldöntöttük… és a leghatározottabban én vesztettem.

– Kész vagy? – kérdezi Jaxon, majd a hátam mögé lép, kezében egy hatalmas adag könyvvel.

– Igen, persze. Segítsek vinni néhányat?

– Nem kell, elbírom – feleli vigyorogva, és valóban elbírja… részben mert az ő hasizma is legalább olyan jó, mint Hudsoné.

– Baromság – morog Hudson, miközben kimegyünk a könyvtárból. Most egy kicsit előresiet, de megfordul, és hátrafelé lépkedve megy előttem. Nem hazudok, egy részem nagyon örülne, ha megbotlana, és seggre esne.

Kicsinyes vagyok? Igen. Gonosz? Abszolút. De még fizetnék is érte, ha láthatnám. Talán ha seggre esne, az egy kicsit visszavenne az arcából, amire elég nagy szüksége lenne. Öntelt pöcs.

– Ne fogd vissza magad! – mondja nekem Hudson, és egy szempillantás alatt szorosan a hátam mögött áll, mézesmázas hangja közvetlenül a fülem mellett szólal meg: – Mondd csak el, mit érzel valójában!

– Mindig elmondom – vágok vissza, miközben megborzongok.

Mire felmegyünk Jaxon toronyszobájába, Macy már ott vár minket egy szatyor ennivalóval, a Katmere legkevésbé egészséges ételeivel. Chips, pattogatott kukorica, még egy hatalmas csomag Oreo keksz is van köztük.

– Apa titkos készletéből csentem el – közli, majd leteszi a nappaliban az asztalra, ahol Jaxon tanulni szokott.

Amikor legutóbb itt jártam, teljes zűrzavar uralkodott ezen a helyen – Lia volt érte a felelős, először elkábított minket, aztán levonszolt az alagútba, hogy mindkettőnket megkínozzon. A közel négy hónap alatt azonban, amíg távol voltam, Jaxon nemcsak rendet rakott, hanem át is rendezte a szobát.

Körbejárok, és fél szemmel figyelem, ahogy Jaxon elmagyarázza Flintnek és Macynek, mit mondott a Vérontó arról, hogyan szedjük ki Hudsont a fejemből. Flint valami tömör megjegyzést tesz a Megölhetetlen Vadállatra… és a Vérontóra is, ami azt illeti… de nyilvánvalóan benne van a dologban. Figyelmesen hallgatja Jaxon minden egyes szavát, és nagyon sok javaslata van.

Ezúttal senki sem figyel rám, miközben végighúzom a kezem Jaxon könyvespolcán, és szemügyre veszem az új berendezést. Mondanom sem kell, nagyon tetszik. Az, hogy nem figyelnek rám, és a berendezés is…

A nagy, kényelmes fotelok helyett most egy hatalmas, kényelmes fotel van a nappali közepén, valamint egy óriási, vastag párnás, fekete kanapé, amely egyértelműen elég nagy ahhoz, hogy két ember is ki tudjon nyújtózni rajta. Van még egy dohányzóasztal – amely sokkal masszívabbnak tűnik, mint az előző, amiből Jaxon gyújtóst csinált telekinetikus erejével –, a sarokban pedig, az ablak alatt, ami majdnem megölt engem, amikor betört, egy nagy asztal áll négy fekete, kárpitozott székkel körülvéve. Mert Jaxon toronyszobájában minden fekete. Természetesen…

Kivéve a könyveket, mert azok a szivárvány minden színében pompáznak, és még mindig mindenhol ott vannak: a könyvespolcon, halomban a földön, a sarokban, a dohányzóasztal és nagy asztal alatt, valamint több véletlenszerű helyen a szobában. Imádom.

Azt pedig még jobban imádom, hogy vannak olyan könyvei, amelyekről még sosem hallottam, mellettük viszont a régi kedvenceim és olyan klasszikusok is, amiket mindig is el akartam olvasni. Ha ehhez hozzáadjuk a falon látható műalkotásokat – a Klimt-rajztól teljesen lehidaltam, amikor először jöttem fel ide, és van még néhány figyelemre méltó festmény – akkor ez a szoba a legkedvesebb hely számomra az egész világon.

De persze miért is ne lenne? Hiszen itt van Jaxon.

Arra számítok, hogy Hudson egy sor rosszindulatú megjegyzést fog tenni a berendezésre, de furcsamód hallgat, mereven néz valamit Jaxon egyik polcán. Egy faragott lovat, legalábbis ránézésre annak tűnik. Nem egy kifinomult munka, de nyilvánvalóan sokat jelent Jaxonnak, mert a szélei simák és fényesek, mintha órákon keresztül dörzsölte volna az ujjaival a ló nyakát és testét.

Amikor épp felötlik bennem a kérdés, hogy mi olyan érdekes abban a lóban, Hudson zsebre dugja a kezét, megrázza a fejét és elmegy a könyvespolctól. Azt hiszem, azt suttogja maga elé, hogy „lúzer”, de olyan halkan, hogy nem vagyok benne biztos.

Hudson a reggeli óta nagyon furcsa hangulatban van, én viszont nem engedem, hogy megint elterelje a figyelmemet. Elhatároztam, hogy nem várok többé Jaxonra, hogy gondoskodjon rólam. Össze kell szednem magam, és kitalálni, hogyan oldjam meg a saját problémáimat.

Jaxon a nagy asztalra teszi a könyveket, én pedig elveszek egyet a kupacból, amelynek címe A kőszörnyek mítosza és pusztítása. Nem tudom, miért ezt választottam, leszámítva a tényt, hogy tetszik az ötlet, hogy pusztítást végezzek – én, Grace Foster, a földkerekség legpusztításellenesebb lakója. Kinyitom a könyvet, és önkéntelenül is elgondolkodom egy pillanatra – vagy több pillanatra is, ha őszinte akarok lenni magamhoz –, hogy vajon milyen érzés lenne átadni magam a rombolásnak. Kimondhatnám, amit szeretnék ahelyett, hogy mindig megszűröm a szavaimat. Azt tehetnék, amit akarok, nem pedig azt, amit kell.

De persze erre most nem alkalmas az idő. Túl sok forog kockán ahhoz, hogy mindent felkavarjak. Ezért kinyújtózom Jaxon hívogató kanapéján, és elkezdek olvasni, miközben mindenki más is kisajátít egy-egy sarkot a szobában.

Flint a nagy asztalhoz ül, felnyitja az egyik laptopot, és kijelenti, hogy a sárkánytemetőt fogja kutatni… hogyan lehet odajutni, mely napszak a legalkalmasabb, és hogyan lehet onnan élve távozni, mert az élve kijutás nyilvánvalóan nem magától értetődő. Hurrá!

Macy a kőszörnyek varázslatos természetéről választ egy könyvet, elhelyezkedik a velem szemben lévő kényelmes fotelban, és egy hatalmas csomag Oreo kekszet majszolva beleveti magát az olvasásba.

Jaxon pedig – Jaxon fogja a másik laptopot, miután előbb felajánlotta nekem, és leül a kanapé végére, hogy a Megölhetetlen Vadállatról keressen valamit.

Körülnézek a barátaimon, akik mindannyian itt töltik a szombatjukat, információt kutatnak azért, hogy segítsenek nekem, és megtelik a szívem szeretettel. Akármi mást is csinálhatnának, ehelyett úgy döntöttek, hogy nekem segítenek.

Hudson nevezhet szentimentálisnak, naivnak, túlzottan érzékenynek vagy bármi másnak, aminek csak akar, most azonban vissza kell fojtanom a hála könnyeit, hogy ezek az emberek részei az életemnek. Amikor idejöttem a Katmere Akadémiára, életem legnagyobb mélypontját éltem át, elkeseredett, összetört és szomorú voltam. Úgy gondoltam, csak átvészelem ezt az évet, aztán elmegyek innen jó messzire.

És bár semmi sem úgy alakult, ahogy terveztem – mármint kőszörny, tényleg? –, már nem tudom elképzelni az életemet Macy lelkesedése, Jaxon hevessége vagy Flint ugratásai nélkül (habár a gyilkossági kísérleteket szívesen kihagytam volna).

Az élet néha többet ad, mint csupán egy új osztásnyi kártyát – időnként egy egészen új paklit, talán még egy teljesen új játékot is. A szüleim elvesztése mindig is életem legborzalmasabb és legsokkolóbb élménye lesz, de most, hogy itt ülök ezekkel az emberekkel, úgy érzem, talán, csak talán, van esélyem arra, hogy kimásszak ebből a gödörből.

Sokkal többet kaptam, mint amit néhány hónappal ezelőtt gondoltam.

– Hé, ezt hallgasd meg! – ül fel Macy hirtelen. – Azt hiszem, rájöttem, miért nem működött rajtad ma reggel a szépségbűbáj. Nem én voltam az oka. Hanem te!

– Miért? Köveken nem lehet szépségbűbájt végezni? – kérdezem, mert ez elég logikusnak tűnik.

– Nem. – Amikor rám néz, a tekintetéből az „olyan gyagyás vagy” kifejezés sugárzik, aztán felém fordítja a könyvet, hogy én is lássam. – Azért nem működött, mert itt azt írják, hogy immunis vagy a varázslatra!

50.

Kezdünk túl sokan lenni az ágy alatt

– Immunis a varázslatra? – kérdezi Flint, majd lecsukja a laptopot, és odamegy, hogy megnézze, amit Macy talált. – Tényleg?

– Valamint a sárkánytűzre, a vámpír- és vérfarkasharapásra, a szirénénekre… a lista nagyon hosszú. A kőszörnyek lényegében természetüknél fogva szinte mindenféle paranormális varázslatra immunisak. Hát ez… – Felemeli a kezét, a halántékához teszi és eljátssza, hogy felrobban az agya. – Nem csoda, hogy Marise-nak mindig meggyűlt a baja azzal, hogy meggyógyítson – folytatja. – Annak tulajdonítottuk, hogy teljesen ember vagy, de bizonyára egész végig a kőszörny éned volt érte a felelős.

– Meggyűlt a baja azzal, hogy meggyógyítson? – kérdezem, mert erre egyáltalán nem emlékszem.

– Igen – válaszolja Jaxon, az arcán töprengő kifejezés látszik. – Először, amikor megpróbálta semlegesíteni a mérgemet, azután később is, az alagútban történtek után. Azt gondolta, ha segít neked a gyógyulásban, nagyon hamar helyrejössz a vérátömlesztést követően. Csakhogy nem tudta úgy alkalmazni rajtad az erejét, ahogy remélte. Minden sokkal hosszabb ideig tartott nálad, mint egy… – Hirtelen elhallgat, nem fejezi be a mondatot.

– Nyugodtan kimondhatod – biztatom. – Mint egy igazi paranormális lénynél.

– Nem azt akartam mondani, hogy igazi – jegyzi meg a homlokát ráncolva. – Azt akartam mondani, hogy átlagos paranormális lénynél. Nagy különbség.

– Nagyon kicsi különbség – felelem, de mosolygok, hogy jelezzem, nem haragszom érte. – Mindegy. Nem számít. Mert tudom, hogy nem vagyok… – Ezúttal én hagyom abba a felénél a mondatot, és mélyen elpirulok.

– Mi nem vagy? – kérdezi Macy.

– Ööö, hát… – Mindenfelé nézek, csak a barátaimra nem. A falra. A fal nagyon érdekesnek tűnik. – Csak tudom, hogy nem vagyok mindenre immunis.

– Nem értek egyet – szólal meg Macy, és előrehajol. – Úgy értem, honnan tudjuk, hogy Lia varázslata működött-e volna, ha Jaxon nem lép közbe? Ezt nem tarthatod bizonyítéknak arra, hogy nem vagy immunis a varázslatra.

– Nos, az biztos, hogy nagyon sok kellemetlenséget vállalt a semmiért – állapítja meg Jaxon.

– Hát igen – ért egyet Flint. – Az szörnyű volt.

– Ez komoly? – kérdezi Jaxon, és attól, hogy a hangja nagyon enyhe, még sokkal vészjóslóbbnak tűnik. – Te panaszkodsz nekünk arra, hogy szörnyű volt, ami az alagútban történt, amikor Grace testén még mindig ott vannak a karmaid nyomai?

– Hát onnan származnak azok a sebek? – kérdezi Hudson, és a szemében hirtelen megvillanó kifejezés nem sok jót ígér senki számára. – Flint csinálta őket?

– Azt hittem, helyesen cselekszem, Jaxon. – Flint tekintete könyörög. – Azt gondoltam, hogy egy újabb apokalipszist akadályozok meg, ha nem hagyom, hogy Lia életre keltse Hudsont.

– Apokalipszist? Ne már! – Hudson a falnak támaszkodik, karba teszi a kezét a mellkasán, az arcáról hitetlenkedés sugárzik. Egy szót sem szólt már egy örökkévalóság óta… legalábbis hudsoni időszámítás szerint… ez a megjegyzés azonban határozottan életre kelti. – Ti tényleg azt gondoljátok, hogy én vagyok az apokalipszis kibaszott hírnöke?

– Ebbe most ne menjünk bele, oké? – mondom neki.

– Ó, dehogynem, nagyon is bele akarok menni! Halálosan unom, hogy mindig én játszom a rosszfiút.

– Ahogy már korábban is mondtam, talán ne legyél a rosszfiú, Hudson! – csattanok fel. – Nem kaphatsz meg mindig mindent.

– Eltértünk a tárgytól – szólal meg Macy, és az arcunk előtt lengeti a könyvet. – Elmondod nekünk, miért vagy meggyőződve arról, hogy ez téved?

Nem akarom – úgy érzem, minden itt lévőnek olyasmibe adok betekintést, amihez semmi közük –, jelenleg azonban muszáj megtennem. Ráadásul tényleg tudni akarom a választ, és talán egyikőjük tudja, bár Jaxon jelenleg ugyanolyan értetlenül néz, mint a többiek.

– Nem nagy ügy – mondom nekik. – Csak történetesen biztosra veszem, hogy nem vagyok immunis a vámpírharapásra.

– Azt honnan tudod? – kérdezi Macy. – Valaki talán megpróbált meghar… – Hirtelen elhallgat, és tágra nyílik a szeme, amikor leesik neki. – Óóóóóóó! Szóval ezért! Klassssssssssz! – Elismerő pillantást vet Jaxonra.

Flint hirtelen mindenfelé néz, csak rám nem.

– Ja, igen. Nos, akkor… – Köhög egy kicsit, megköszörüli a torkát, és láthatóan nagyon zavarban van, miközben folytatja. – Talán akkor mégis tévedett a könyv?

– Az a nyomorult könyv nem téved – mordul fel Hudson. – Többféle harapás létezik.

– Nem téved – visszhangozza Jaxon tudtán kívül a bátyja szavait. – Ha megpróbáltam volna beléd küldeni a mérgemet, hogy megöljelek… vagy átváltoztassalak… valószínűleg nem működött volna, mert akkor az erőmet használtam volna. De amikor megharaptalak… akkor nem ezt tettem. A legkevésbé sem akartalak bántani. Inkább…

Nem fejezi be, mintha már így is túl sokat mondott volna. De túl késő. Mindhárman tudjuk, hogyan szólt volna a mondat… és egyértelművé tette, hogy a harapásának semmi köze nem volt a fájdalomhoz, csak ahhoz, hogy gyönyört adjon nekem.

Mert azt tette. De még milyen gyönyört! Ezt persze senkinek nem kell tudnia.

Se Flintnek, akit furcsa módon zavar ez a kép. Se Macynek, aki úgy néz ki, mint egy szívecskés szemű emoji. Hudsonnak pedig, aki minden egyes elhangzott szóval egyre hidegebb és dühösebb lesz, még annyira sem.

Macy bizonyára azonnal követelni fogja a részleteket, amint kettesben maradunk… rá van írva az arcára. Most pedig, hogy belegondolok, mit fog kérdezni, az is eszembe jut, hogyan fogok válaszolni rá. Ami azt jelenti, hogy most arra gondolok, amikor Jaxon megharapott, és…

– Elég már! – morogja Hudson, miközben önkéntelenül eszembe jut, amikor Jaxon legutoljára ezt tette velem. – Nem muszáj olyan szemléletesnek lenned. Felfogtuk.

– Egyáltalán nem voltam szemléletes – válaszolom. – Egyébként is, mi bajod van ma?

– Nincs semmi bajom! – csattan fel. – Csak úgy gondolom, bizonyos dolgoknak meg kellene maradniuk a privát szférában.

– Ja, én is. De itt vagy. – Jaxonra pillantok, aki felvonja a szemöldökét, mintha nagyon szeretné, ha mindenkinek elmondanám, mit mondott Hudson. Én azonban finoman megrázom a fejem. Csak azt akarom, hogy legyen végre vége ennek a beszélgetésnek.

Mintha Jaxon megérezné, hogy zavarba hozott azzal, hogy ilyen magánjellegű dologról beszélt, puszta akaraterővel és nagyfokú királyi méltósággal visszatér az eredeti témához. Furcsa, hogy elfelejtettem, milyen jól játssza a herceget, mivel olyan ritkán teszi… nem úgy, mint Hudson, akinek az egész viselkedéséből szinte ordít, hogy királyi vér vagyok, te pedig arra sem vagy méltó, hogy megnyald a csizmám talpát.

Hudson hangja olyan száraz és brit, amikor megszólal, mint az édesanyám kedvenc keksze:

– Őszintén szólva nagyon sokan nem méltók rá.

A szememet forgatom, ahogy rápillantok.

– Vigyázz, az emberek még elhiszik, hogy komolyan gondolod ezeket a nevetséges dolgokat!

– Helyes.

Erre inkább Jaxonra nézek, aki mindenkit egymás után kikérdez, hogy mit talált eddig. Nem először vagyok hálás azért, hogy egy ilyen srác lett a párom, mint Jaxon, aki nemcsak, hogy nem próbál részt venni a Hudsonnal folytatott beszélgetéseimben, de ha szükségem van rá, el is tereli a figyelmet arról, hogy folyton egy százéves vámpír dumál a fejemben. Ezek a beszélgetések néha előszörre is elég rosszak… nem tudnám elviselni, ha el kellene ismételnem Jaxonnak. Nem kell tudnia minden egyes apró, furcsa mellékvágányról, ahová az agyam elkanyarodik, különösen úgy, hogy Hudson még biztat is rá.

Úgy érzem, sikeresen elugrottam a golyó elől, ezért visszaülök a kanapéra, és folytatom az olvasást. Sajnos nem sok mindent tudtam meg eddig, a beígért „pusztítás”-ról pedig természetesen még egy szó sem esett. Valójában eddig a legizgalmasabb dolog, amit a könyv említett, az volt, hogy a kőszörnyek képesek hónapokon keresztül őrszemként állni, és amíg kőalakban vannak, nincs szükségük élelemre vagy alvásra.

Ahogy sejtettem, kitűnő kerti törpe lenne belőlem. Ha lefestenek rózsaszínre és fél lábra állítanak, talán még kerti flamingónak is elmennék. Fantasztikus.

Haszontalannak érezném magam, de még Flint sem tudott meg semmi olyasmit a sárkánytemetőről, amit ne tudtunk volna már eddig is.

– Én ezenkívül csak egy dolgot tudtam meg – mondja Macy, miután Flint befejezte –, hogy a kőszörnyek állítólag képesek irányítani a varázslatot. Furcsa. Nem hat rájuk a varázslat, de állítólag képesek kölcsönvenni más paranormális lények erejét, és felhasználni.

– Ez mit jelent? – kérdezem, mert érdekel a gondolat, hogy van valami erőm, bármi, ami képes csinálni is valamit. Úgy értem, klassz dolog, hogy kővé tudok válni, ha az lenne a célom, hogy egész életemben turistalátványosság legyek, de ez nem valami izgalmas. Ahogy az sem, hogy immunis vagyok más lények erejére.

Igen, remek védekezőképesség, de ettől még nem tudok csinálni semmit. És egy ilyen társaságban, amilyenben most vagyok, ez nagyon igazságtalannak tűnik.

– Szerintem azt jelenti, hogy ha én meg tudom osztani veled az erőmet, akkor te képes vagy felhasználni – mondja nekem Jaxon.

– Ha ez igaz, akkor muszáj kipróbálnunk! – lelkesedik Macy, és felugrik a fotelből. – Először én!

51.

Mutasd, mit tudsz

Jaxon mosolyogva a fejét rázza, de int, hogy próbáljuk meg, majd elhelyezkedik a kanapén, hogy nézze, mi történik.

– Oké, klassz. – Macy rám néz. – Küldök neked egy kis tűzenergiát. Megnézzük, hogy meg tudod-e gyújtani a polcon lévő gyertyákat.

Úgy nézek rá, mintha egy kicsit túl közel került volna a saját tüzéhez, és elégett volna néhány agysejtje.

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy gyufa nélkül meg tudok gyújtani egy gyertyát?

– Dehogynem! Nem nehéz. – Tenyérrel felfelé előrenyújtja a karját, azután a könyvespolc tetején lévő fekete gyertyára összpontosít. Begörbíti az ujjait a tenyerébe, mire a gyertyák kanóca meggyullad. – Látod? Gyerekjáték.

– Neked talán – mondom neki. – Ha én megpróbálnám, két dolog lehet az eredménye. Vagy semmi sem történik, vagy az egész könyvespolc lángra lobban… alighanem egyik kimenetelnek sem örülnénk.

– Nos, jobb, ha itt történik meg, mint a sárkánytemetőben, nem gondolod? – kérdezi Macy, és a hangjában nagyon halvány ingerültség érződik, miközben összehúzott szemmel néz rám, és csípőre teszi a kezét. – Na, gyere! Emeld fel a karod, és próbáljuk meg!

– Jól van, rendben – adom meg magam, majd felállok, és érzem, hogy az idegesség görcsbe rántja a gyomromat. – De ha felgyújtom a hajadat, ne panaszkodj!

– Ugye tudod, hogy boszorkány vagyok? Ha felgyújtod a hajam, majd visszanövesztem. – Elvigyorodik, azután megáll tőlem egy méterre. – Na gyerünk! Emeld fel a karodat!

– Oké. – Nagy levegőt veszek, lassan kifújom és felemelem a karomat, ahogy kérte. – És most?

– Szeretném, ha megnyitnád magad, hogy átküldhessem neked az energiát.

Megrázom a fejem.

– Nem tudom, hogy csináljam.

– Csak lélegezz, és próbálj kinyúlni felém! – Egyenesen felém tartva felemeli a karját, de amíg az enyém tenyérrel felfelé néz, addig az övé tenyérrel lefelé. – Jól van, Grace. Most pedig engedd le a védőfaladat, és nyúlj felém!

Halvány fogalmam sincs, hogy ez mit jelent, de úgy döntök, egye fene. A legrosszabb, ami történhet, hogy totál idiótának tűnök, de hé, itt már mindenki látott legalább egyszer idiótaként.

Így hát nagy levegőt veszek, és próbálom azt tenni, amire kért… kinyúlok felé, próbálom magamban érezni a varázslat apró szikráját.

– Érzel valamit? – kérdezi, és közben olyan furcsán ragyog a szeme, ahogy még sosem láttam.

– Nem. Sajnálom.

Elmosolyodik.

– Nem kell sajnálnod, csak próbáld meg még egyszer!

Megteszem, ezúttal tényleg minden erőmmel igyekszem, de nem történik semmi.

– Három az igazság – jelenti ki vigyorogva, majd megkérdezi. – Na, érzed?

Olyan biztos benne, hogy önkéntelenül is arra gondolok, talán csak én nem veszek észre valamit.

– Nem tudom, hogy érzem-e – felelem, miután hosszú másodperceken keresztül próbálok érezni valamit. Bármit.

– Nem érzed – szólal meg Hudson, és közben fel sem néz a könyvből, amit egész délután olvasott.

– Honnan tudod? – kérdezem vádlón.

– Mert a fejedben vagyok, és én sem érzek semmit? Ráadásul nekem van varázserőm, és tudom, mit kellene érezned, ez pedig határozottan nem történik meg most.

– Hát persze, hogy nem – nyüszítem. – Az a sorsom, hogy egész életemben egy múzeum falán üljek, mint a világ leghaszontalanabb vízköpője.

Pánik terjed szét a mellkasomban, amikor rájövök, hogy mindenki engem néz, a szemükben eltérő mértékű szánakozás tükröződik. Nos, kivéve Hudsont. Most az egyszer láthatóan nem érdekli a maximális megaláztatásom.

Jaxon valószínűleg érzi a csalódottságomat, mert megpróbál kizökkenteni egyre növekvő dühömből.

– Hé, ne aggódj! Majd máskor sikerül. – Biztatóan rám mosolyog. – Rómát sem egy nap alatt építették!

Felsóhajtok. Talán igaza van. Ez az egész paranormális dolog még nagyon új nekem. Talán teljesen természetes, hogy még a legalapvetőbb kőszörnyképességeket sem tudom megcsinálni.

Hudson felsóhajt, gondosan becsukja a könyvét, és leteszi egy kis asztalra a sarokban a szék mellett, ahol ül.

– Rómát nem egy nap alatt építették, de te ezt most egy nap alatt fogod megcsinálni. – Kinyújtózik, mint egy macska, a karját magasan a feje fölé emeli, amitől a pólója felhúzódik a hasán, ismét felfedve nevetségesen gyönyörű hasizmát.

Rajtakap, hogy azt nézem, ezért felvonja a szemöldökét, majd így szól:

– Meg tudod csinálni. Csak olyasvalakire van szükséged, akinek egy kicsit nagyobb a… gyakorlata.

Hagyjuk a gyertyát, az arcom már lángol.

– Grace, akkor csináljuk vagy sem? – kérdezi Macy.

– Nem – válaszolom. – Nem tudok rájönni, hogy mit kell tennem.

– Az elején senki sem tudja – jelenti ki Hudson, miközben odajön mellém, és megáll tőlem körülbelül harminc centire. – Meg tudod csinálni. Ígérem!

Megfordulok, hogy teljesen szemben álljak vele.

– Ezt nem ígérheted meg. Nem tudod…

Gyengéden rám mosolyog.

– De igen, tudom.

– Honnan? – kérdezem, és elcsuklik a hangom.

– Mert nem hagyom, hogy kudarcot vallj. – Macy felé bök a fejével. – Mondd meg neki, hogy próbálja meg még egyszer!

Mereven a szemébe nézek. Azután veszek egy mély levegőt, és Macy felé fordítom a fejemet.

– Hudson azt kéri, hogy próbáld meg még egyszer, Mace! De aztán befejeztem.

– O-kééé! – válaszolja az unokatestvérem, láthatóan nem tudja eldönteni, örül-e annak, hogy Hudson arra biztat, tegyek még egy próbát. – Még egyszer. – A szeme megint olyan furcsán ragyog, miközben egy újabb adag energiát küld felém.

– Készen állsz? – kérdezi Hudson, a vigyor lassan szétterjed az arcán, nekem pedig remegni kezd a gyomrom.

– Mire?

Csettint egyet az ujjával.

– Erre.

52.

Gyerünk, bébi, gyújtsd meg

a gyertyámat

És ekkor valami furcsát érzek belül. Egy szikrányi forróságot, fényt és energiát, amely egyszerre ismerős és teljesen idegen.

– Gyerünk! – mondja nekem Hudson, a hangja alig hangosabb a suttogásnál. – Nyúlj ki érte!

Megteszem, kinyújtom a kezem, és lényem minden részével nyitok felé.

Azután már itt van, bennem van, egyenesen belém áramlik. Felforrósít belülről. A testem minden idegvégződése életre kel, ahogy még sohasem.

– Most érzed? – kérdezi Macy az izgatottságtól hangosan.

– Igen – felelem, mert biztos, hogy ez az. Ez a csodálatos, meleg, fényes és könnyed érzés nem lehet más, csak a varázserő.

– Jó – folytatja Macy. – Most tartsd egy percig, azután használd fel! Érezd, ahogy átjárja a testedet!

Úgy teszek, ahogy mondja, hagyom, hogy a meleg és a fény belülről égessen.

– Most mit kell tennem? – kérdezem, mert bár csodálatos ez az érzés itt bennem, ugyanakkor érzem, hogy nem örökéletű… hamarosan átég rajtam, aztán eltűnik, ha nem tudom, mit kezdjek vele.

– Összpontosíts arra – válaszolja Macy –, hogy meggyújtod a gyertyát! Képzeld el! Aztán tedd meg!

Olyan erősen koncentrálok a gyertyára, ahogy még soha életemben. Elképzelem, hogy meggyullad, megjelenik a kis láng a kanócon. Aztán megpróbálom meggyújtani.

Nem történik semmi.

– Nyugi! – nyugtat meg Macy. – Nagyon közel vagy, érzem. Csak próbáld meg még egyszer!

Megteszem újra és újra, mégsem történik semmi.

Érzem, ahogy a fény elillan belőlem, kezd eloszlani, és annyira félek attól, hogy eltűnik, hogy a kezem elkezd remegni, a mellkasom pedig összeszorul.

Macy bizonyára látja rajtam a csalódást, mert azt mondja:

– Semmi baj! Később megint megpróbáljuk.

– Ne hallgass rá! – szól rám Hudson, és a hátam mögé lép, mindketten a gyertyát nézzük. Olyan közel van hozzám, hogy érzem a leheletét a fülemnél. – Meg tudod csinálni.

– Nem megy. Elhagy az energia. Érzem…

– Akkor húzd vissza! – utasít. – Ne úgy küldd ki az erőt, ahogy Macy mondta! Húzd vissza, gyűjtsd össze egy energiagömbbe, és csak azután engedd el!

– De Macy azt mondta…

– Picsába azzal, amit Macy mondott! Mindenki másképp bánik az erejével. Érzem benned, itt van, készen arra, hogy felhasználd. Hát tedd meg!

– Nem tudom…

– De igen!

– Semmi baj – biztat Jaxon. – Majd mindennap gyakorolunk egy kicsit, amíg nem sikerül.

– Ne hallgass rá! – parancsolja Hudson. – Meg fogod csinálni.

– Nem tudom. Nem megy.

Hudson előrehajol, a karom alá teszi az övét, és megfogja a kezem.

– Koncentrálj! – mondja. – Irányíts minden energiát ide, ahol a kezedet fogom! – A nyomaték kedvéért meg is szorítja alulról az ujjaimat. – Húzz vissza mindent, amit kiküldtél, és irányítsd ide!

Nagy levegőt veszek, azután reszketőn kifújom. Másodszor is, és ismét kifújom. Amikor harmadszor is beszívom a levegőt, hosszú másodpercekig bent tartom, és megpróbálom azt tenni, amit Hudson kér. A fény csíkot húzott bennem, ezért megfogom az egyik végét és húzni kezdem, feltekerem, visszahúzom, amíg újra itt nincs a mellkasomban, a vállamban és a karomban. Végül az egészet a tenyeremben érzem.

– Megvan? – kérdezi Hudson.

Bólintok, mert érzem. Olyan erős, hogy szinte lyukat éget a bőrömbe.

– Most már megvan – mondja nekem.

– Igen. Megvan – suttogom.

– Tudom. Most pedig nyisd ki az öklödet! – Lassan elengedi a kezemet, óvatosan szétválasztja az ujjainkat, a karját azonban még mindig közvetlenül az enyém alatt tartja. – Célozz! – mondja, a hangja és a teste szilárd jelenlét mögöttem. A lábamat és a tenyeremet az energia felé tartja. Nem engedi, hogy akár egy millimétert is hátráljak.

Aztán még közelebb jön – az álla majdnem a vállamhoz ér, a szája a fülemhez nyomódik –, és úgy suttogja:

– Most pedig engedd el!

Ezért megteszem. Azután halkan felsikítok, amikor Jaxon könyvespolcán minden egyes gyertya egyszerre lobban lángra. Ó, te jó isten! Megcsináltam! Tényleg megcsináltam!

– Szentséges ég, Új Lány! – kiáltja Flint. – Ez meg mi a franc volt?

– Nem tudom. – Szembe fordulok Hudsonnal, és egy pillanatra, de csak egyetlen pillanatra az arca néhány centire van az enyémtől. A tekintetünk egymásba fúródik, és tiszta, hamisítatlan energia sistereg közöttünk. Legalábbis amíg hátra nem lép, és egy pillanat alatt több mint egy méterre el nem távolodik tőlem.

– Mennyi energiát adtál neki, Macy? – kérdezi Jaxon, és közben tekintete a könyvespolc és az unokatestvérem között ugrál.

– Ez nem én voltam – válaszolja Macy. – Az összes erőmmel is alig tudom ezt megtenni, nemhogy azzal a kevéssel, amit átküldtem Grace-nek.

– Akkor honnan jött? – kérdezi Jaxon. – Ilyen erő nem tud csak úgy…

Hirtelen elhallgat, amikor rájön, és ugyanekkor én is rádöbbenek, hogy mi történt. Nem csoda, hogy olyan furcsán ismerős volt az az energia. Majdnem négy hónapja itt rejtőzik bennem.

– Hudson. – Jaxon úgy mondja ki a bátyja nevét, mintha keserű ízt hagyna a szájában, az orrát összeráncolja, az ajka hátrahúzódik a fogáról, úgy vicsorog. Én ugyanekkor egyszerűen csak elsuttogom a nevét.

Amikor azonban megfordulok, hogy szembenézzek vele, mert ki akarom deríteni, hogy mit, hogyan és miért csinált, már nincs itt. És nem úgy értem, hogy „duzzogva elbújt a sarokba”, hanem tényleg teljesen eltűnt, és fogalmam sincs, mit tegyek, hogy visszahozzam.

53.

Mindenki uralni akarja a világot

– Nem tudom, mi történt – mondom Jaxonnak már vagy ezredszer. – Segített éreznem az erőt, segített koncentrálni, segített használni, aztán egyszerűen csak eltűnt.

– Hogy tud eltűnni? – kérdezi, és beletúr amúgy is zilált hajába. – Azt hittem, be van zárva a fejedbe!

– Tényleg be van zárva – nyugtatom meg. – Néha viszont elmegy egy olyan részre, ahová nem könnyen tudok elérni.

– Ez mégis hogy lehetséges? – kérdezi Flint. A hangja egy oktávval magasabb, ahogy kimondja az utolsó szót, és most először döbbenek rá, hogy ő is legalább olyan feszült, mint Jaxon. – Ott bolyong a fejedben, és csak reméled, hogy nem szúr el valami fontosat?

Kezdek megsértődni – mivel szó sincs arról, hogy korlátlan befolyásom lenne Hudsonra, de úgy érzem, egészen jól kijövünk a testrablásos incidensek óta –, legalábbis amíg eszembe nem jut, hogy Flint bátyja Hudson miatt halt meg. Ez rányomta bélyegét a Jaxonnal való barátságára, és emiatt olyan furcsa most a viszony kettőjük között.

– Ez nem így működik, Flint. Különböző időszakok vannak, amikor magára hagyjuk a másikat… például amikor zuhanyozom… és ilyenkor nem tudjuk, mit csinál a másik. Hudson még mindig itt van a fejemben, csak most egy ideig elérhetetlen. De hamarosan visszajön.

Látom Jaxonon, hogy rosszul van.

– Sosem gondoltam arra, hogy úgy kell öltözködnöd vagy zuhanyoznod, hogy ő is ott van. Hogy lehet, hogy erre sosem gondoltam?

– Mert nem számít. Kidolgoztunk egy rendszert.

– Ez is része a rendszereteknek? – kérdezi Flint, de a hangsúlya ingerültté tesz. – Az, hogy átvezeti rajtad az erejét, aztán eltűnik, és neked kell szembenézned a következményekkel?

– A következményekkel? Te nem vagy sem a tanárom, sem az apám, Flint. Nincsenek következmények, amikről beszélnünk kell, bármennyire csalódott is vagy. Ráadásul – nézek rá összehúzott szemmel. – Azt sem tudom, hogy mi bajod van. Te akartad, hogy magamba fogadjam a varázserőt. Én pedig megtettem, szóval szállj le rólam, oké?

– Nem így értettem, és ezt te is tudod – vág vissza Flint. – Csak arra gondoltam, hogy neked kell helyrehoznod a dolgokat, ha valamit elszúr, és ez nem tűnik igazságosnak rád nézve.

A magyarázata hallatán elszáll a harci kedvem egy része, és visszarogyok a kanapéra.

– Értem, hogy válaszokat akartok, srácok. Én is. De vannak időszakok, amikor valami felzaklat, és egyedül akarok lenni. Tartozom annyival Hudsonnak, hogy ezt számára is lehetővé tegyem.

Különben is, mindazok után, ami történt, most én is egyedül akarok lenni. Időre van szükségem, hogy feldolgozzam mindazt, ami történt, hogy elmélkedjek rajta egy ideig. Szóval nem siettetem Hudson visszatérését. Miután visszajön, biztos vagyok benne, hogy minden még bonyolultabb lesz.

Flint kicsit megnyugszik a szavaimtól, Jaxon is, de azért még mindig gyanakvón néznek rám. Ahogy Macy is, aki szokatlanul csendes a varázserő-átadás óta. Értékelem, hogy a maguk módján mindhárman csak vigyázni akarnak rám, de be kell vallanom, hogy emiatt a túlzott védelmezés miatt előbb-utóbb el fog fogyni a türelmem.

Ezt Macy biztosan megérezte, mert hirtelen azt javasolja:

– Hé, mi lenne, ha elmennétek repülni, srácok?

– Repülni? – kérdezem, mert már a puszta gondolattól is ideges leszek.

– Igen, repülni. Ez is egy képességük a kőszörnyeknek – tájékoztat. – Ez az a képesség, amiről már a kutatásunk előtt is tudtunk. Szóval mi lenne, ha szaván fognád Flintet, hogy megtanít repülni, és belevágnátok?

– Nem is tudom, Macy – szólal meg Jaxon váratlanul. – Grace-nek már így is sok mindennel kell megbirkóznia, ezért…

És ekkor már el is döntöttem. Lehet, hogy ellenkezik – na jó, valószínűleg ellenkezik – Jaxon véleményével, de akkor sem ő fogja eldönteni, hogy mit csináljak és mit nem. Ez a srác olyan, mint egy buldózer… különösen azokkal, akikért szerinte felelősséggel tartozik. Ha egy kicsit is engedek neki, hamarosan még többet akar majd, és… végül az egész életemet ő fogja irányítani.

– Nagyon szívesen elmegyek repülni, Flint! – válaszolom, nagyrészt színlelt lelkesedéssel. – De úgy gondolom, először nem ártana tervet szőnünk, mielőtt bármibe is belekezdünk.

– Szerintem ez jó ötlet – helyesel Macy. – Úgy értem, hány napunk van, mielőtt Hudson visszatér az agyadban való kóborlásból, és úgy dönt, hogy folytatja a „testrablós kalandokat”?

Jogos kérdés, tekintve, hogy Hudsonnak már olyan nagy az ereje, hogy a falat is kilyukasztotta. Ezt nem is mondtam el Jaxonnak – már így is eléggé aggódik, nincs szüksége újabb okra, hogy még feszültebb legyen –, de kezdünk kifutni az időből. Én is tudom, és Hudson is.

És bár egy részem szeretné azt hinni, hogy Hudson soha többé nem tesz velem ilyesmit most, hogy már egy kicsit megismertük egymást, egy másik részem elég okos, hogy tudja, ez a srác bármit képes megtenni, ami csak szükséges, hogy kikerüljön a fejemből. Az, hogy most együttműködik velem, csak azért van, mert tudja, hogy én is aktívan ezen dolgozom. Nem tudom, hogyan reagálna, ha meggondolnám magam.

– Úgy érzem, még van néhány napunk. – Végül csak ennyit mondok a többieknek. – De több nincs.

– Ami azt jelenti, hogy fel kell gyorsítanunk az eseményeket – közli Flint. – Körülbelül tudom, hogy hol van a temető, és hogy hogyan kell odajutni. Már csak egy térképet kellene szereznem, hogy ne kóboroljunk feleslegesen egy örökkévalóságig, miközben a megfelelő helyet keressük.

– Jó terv – jegyzi meg Jaxon szárazon.

Flint elhallgat. Azután rám és Jaxonra villantja jellegzetes bájvigyorát.

– Már írtam a nagymamámnak térképügyben, azt mondtam neki, hogy egy iskolai házi feladathoz kell, ezért megígérte, hogy átküld egy fotót a térképről, amikor ma este visszatér a barlangjába. Azzal már elindulhatunk.

– Ez nagyszerű! – mondom neki. – Szóval szerdán lesz a Ludares-verseny, azzal megszerezzük a vérkövet. Csütörtökön el tudunk menni a sárkánytemetőbe? Vagy előtte menjünk?

– Semmiképpen sem előtte – válaszolja Flint olyan hangon, amiből egyértelmű, hogy ez teljes képtelenség. – A temető veszélyes. Ha bármelyikünk megsérül, megkockáztatjuk, hogy elveszítjük a Ludares-versenyt. Ez pedig nem történhet meg.

– Jogos – állapítja meg Macy. – Ha vesztünk, nem kapjuk meg a vérkövet.

– Biztos vagyok benne, hogy Flint inkább amiatt aggódik, hogy nem dicsekedhet el a győzelemmel, mint amiatt, hogy elveszítjük a vérkövet – ugratom. – De akárhogy is van, egyetértek. Nem tehetjük kockára a versenyt azzal, hogy valamelyikünk megsérül.

– És azt megkockáztathatjuk, hogy megsérülünk a sárkánytemetőben? – kérdezi Macy. – Úgy értem, nem akarok gyerekesnek tűnni, de mégis milyen sérülésekről beszélünk? Egy törött ujjról vagy teljes végtagvesztésről? Mert el tudok viselni néhány törött csontot, de a végtagjaimra még szükségem van.

Jaxon felnevet.

– Biztos vagyok benne, hogy mindannyiunknak szüksége van a végtagjaira, Macy.

– Igen, de most, hogy Grace kőszörny, nekem van a csoportból a legnagyobb esélyem arra, hogy elveszítsem valamelyik végtagomat. És szeretném, ha tanúi lennétek, hogy azt mondtam, nem akarom, hogy ez megtörténjen velem – közli Macy.

– Jogos – válaszolja neki Flint. – Először a Ludares, aztán a temető, és nem lesz semmilyen végtagcsonkítás. Szerintem meg tudjuk csinálni.

– Szóval a temető csütörtök este – mondja Jaxon. – És senki sem veszíti el semmilyen végtagját. Tervezhetjük, hogy pénteken vagy szombaton elmegyünk a Megölhetetlen Vadállathoz… attól függően, hogy milyen állapotban leszünk?

– Tudjuk egyáltalán, hogy hol van a Megölhetetlen Vadállat? – kérdezi Macy. – Úgy értem, azt említetted, hogy valahol az Északi-sarkon, de az északi sarkkör hatalmas terület. És nem túl vendégszerető környék. Szerintem nem akarunk a fagyban kóvályogni.

– Igazság szerint kutattam ebben a témában, és megtudtam, hogy egy elvarázsolt szigeten lakik az északi sarkkörön, nem messze Szibéria partjaitól – teszi hozzá Jaxon.

– Egy elvarázsolt szigeten? – kérdezem. – Ez komoly?

– Így tartja a legenda – ért egyet vele Flint is.

– Ha igaz, akkor nem legenda – állapítja meg Jaxon. – Az elmúlt órákban a Megölhetetlen Vadállat tartózkodási helyét kutattam, és szerintem megtaláltam. Ma este és holnap még folytatom, csak hogy biztos legyek benne, hogy igazam van. De ha igen, akkor célozzuk meg a szombatot.

– Szóval… szerdán Ludares, csütörtökön a temető, szombaton pedig a vadállat – ismétli meg Flint a tervet. Az arcán kérdő kifejezés tükröződik.

– Mindenki egyetért vele?

– Én igen – mondom neki, habár igazság szerint kicsit remegni kezd a kezem a hallatán.

– Én is – ért egyet Macy.

Jaxon bólint.

– Szuper. Már alig várom. – Flint összedörzsöli a tenyerét, azután a szemöldökét húzogatva néz rám. – Na, kezdhetjük a repülésoktatást?

54.

Kinek van szüksége repülő szőnyegre,

ha a legjobb barátja egy sárkány?

– Szóval van egy nagy probléma a repülésórákkal kapcsolatban – mondom neki tíz perc múlva, miután visszamentem a szobámba, és melegen felöltöztem a márciusi hideghez. Kiderül, hogy szinte ugyanolyan ruhákat kell felvennem, mint novemberben, vagyis ügyesen kihagytam a leghidegebb hónapokat. Egy pont a kőszörny állapotnak. – Nem tudom, hogyan kell átváltozni, ami azt jelenti, hogy nem lesz szárnyam. Ha pedig nincs szárnyam, nincs repülés. – Körülnézek. – De talán megcsinálhatnánk azokat a képeket Mr. Damasen feladatához.

Próbálom eltitkolni, mennyire félek megengedni neki, hogy felvigyen a levegőbe, mivel ez még kevésbé biztonságos, mint az a rozoga repülőgép, ami idehozott a Denali-hegyre.

Flint bánatosan elmosolyodik.

– Tudod, nem muszáj ezt csinálnunk, ha nem akarod. Én tényleg azt hittem, hogy jó móka lesz, mivel egyszer úgyis fel kell menned a levegőbe.

A gyomrom görcsbe rándul – sokfajta érzés kavarog benne az enyhén riadttól a totális rettegésig. És igen, egy részem határozottan szeretne kihátrálni ebből a zűrzavarból. Flint azonban olyan levert az esetleges visszautasításom miatt, hogy nem tudom megtenni vele.

– Nem, semmi baj! Csináljuk!

Összehúzott szemmel néz rám.

– Tényleg?

Nagy levegőt veszek, aztán lassan kifújom, és összeszedem minden bátorságomat.

– Tényleg.

– Klassz! Nem fogod megbánni.

Elharapom a nyelvem, hogy ne vágjam rá, hogy „máris megbántam”.

– Készen állsz?

– A „készen” kissé túlzás, de igen. Hát persze. Miért is ne? – tárom szét a kezem.

– Nem tűnsz túl lelkesnek – állapítja meg nevetve.

Erre a szememet forgatom.

– Haver, ez a maximum, amire számíthatsz tőlem.

– Majd meglátjuk.

Hátrál néhány lépést, mire én is elindulok az ellenkező irányba. Jó messzire megyek, mert ha egy dolgot megtanultam a Katmere Akadémián, az az, hogy az ember sosem lehet túl óvatos, ha a biztonságáról van szó.

Azután Flint el is kezdi.

Négykézlábra áll, én pedig döbbenten nézem, ahogy a körülötte lévő levegő tölcsérként kavarog. Nem igazán tudom, mi történik, csak azt, hogy valami megváltozik, mert a körülötte lévő levegő elmosódik.

Óvatosságból hátrálok még néhány lépést, ami valószínűleg jogos, mivel az elmosódott képet egy hatalmas villanás követi, amitől majdnem megvakulok. Néhány másodperc múlva szivárványszínű ragyogás veszi körül öt, hat, hét másodpercig, végül egy hatalmas zöld sárkány áll előttem. És amikor azt mondom, hatalmas, úgy értem, gigantikus. Ugyanakkor elképesztően gyönyörű is.

Nem értékeltem igazán Flint sárkányalakját, amikor megpróbált megölni, de most, miközben lenéz rám – és biztosra veszem, hogy a jellegzetes bárgyú mosoly ül az arcán –, akaratlanul is észreveszem, hogy hihetetlenül jól néz ki.

Magas, nagydarab és izmos, hosszú, hegyes szarvai kissé felfelé ívelődnek, az arca körül különböző hosszúságú, gyönyörű redők sorakoznak. A szeme ugyanolyan lenyűgöző borostyánszínű, mint emberi alakban, de a közepén van egy kígyószerű, függőleges fekete rés. A szárnya óriási… akkora, hogy több felnőtt is elférne alatta. A pikkelyei pedig… úgy értem, mindig is tudtam, hogy zöld, de csak most látom, hogy valójában a zöld összes árnyalata keveredik rajta. Minden pikkely más-más színű, és egymást átfedve olyan mintát alkotnak, amitől úgy tűnik, mintha csillámlana, pedig csak egy helyben áll előttem.

Flint türelmesen várja, hogy alaposan megnézzem, végül azonban minden bizonnyal megunja, mert lehajtja a fejét, és kivillantja félelmetesen hegyes fogait, hogy mozduljak meg végre. Oké, vettem az üzenetet. Csakhogy most jövök rá, hogy nem ártott volna az átváltozás előtt megbeszélnünk néhány dolgot, mert egyre nyilvánvalóbbá válik, hogy van legalább egy hatalmas problémánk.

– Mindketten tudjuk, hogy gyönyörű vagy, ezért nem fogom arra pazarolni az időt, hogy ezt elmondjam neked – kezdem, miközben lassan és óvatosan közelebb megyek hozzá. A szeme minden mozdulatomat követi, és valószínűleg jólesik neki a bók, mert végre eltakarja azokat a gonosz, félelmetes fogait. – De lenne hozzád egy kérdésem – folytatom, miközben arra gondolok, hogy kinyújtom a kezem, és megsimogatom.

– Ugye tudod, hogy ilyen alakban nem tud beszélni? – kérdezi tőlem Hudson a lépcsőn ülve. Hirtelen felbukkanása egy kicsit megijeszt. Gondolom, ezzel vége az „egyedüllétnek”.

Összehúzott szemmel nézek rá.

– Természetesen tudom.

– Akkor mire számítasz, hogy fog válaszolni neked? – kérdezi. – Jelbeszéddel? Füstjelekkel? Vagy eltáncolja?

– Mi lenne, ha befognád egy percre, hogy beszélhessek? – csattanok fel. – Ehhez mit szólsz?

Hudson felemeli a kezét, és int, hogy „csak nyugodtan”.

Visszafordulok Flinthez.

– Azt nem tudom, hogyan fogsz válaszolni a kérdésemre, de azt hiszem, erre együtt kell rájönnünk.

A sárkány felhorkan, azután egy félreérthetetlenül királyi mozdulattal oldalra fordítja a fejét. Úgy értem, ez nyilvánvalóan királyi jelzés arra, hogy „folytasd”.

– Korábban azt mondtad, hogy utazhatok a hátadon. De… – Felnézek rá, ami gyakorlatilag azt jelenti, hogy fel, fel, és még feljebb kell emelnem a fejemet. – Hogy szálljak fel a hátadra? Hatalmas vagy. Akarom mondani, ez határozottan nem olyan, mint a lovaglás.

Flint megint felhorkan, és ezúttal egyértelmű, hogy megsértődött. Kiderül, hogy a sárkányok – vagy legalábbis ez a bizonyos sárkány – sokkal kifejezőbbek, mint valaha gondoltam volna.

Flint még néhány másodpercig néz rám, gondolom, azért, hogy egyértelművé tegye, mennyire megsértődött azon, hogy egy lóhoz hasonlítottam. Azután lassan leengedi a fejét, és az orra hegyével megböki a vállamat.

Ettől pedig azonnal elolvadok. Mert amikor épp nem próbál megölni a sárkányalakjában, ő a legimádnivalóbb lény, amit valaha láttam.

– Jól van, jól van, jól van! – mondom neki, majd felemelem a kezem, hogy megsimogassam az orrát és néhány redőjét.

Halk hangot hallat, azután közelebb nyomakodik hozzám, én pedig akaratlanul is felnevetek.

– Egyértelműen közölted, hogy nem akarod, hogy lónak nevezzelek, most viszont úgy viselkedsz, mint egy óriási kölyökkutya. – Hogy bebizonyítsam az állításomat, felemelem a másik kezem, és megsimogatom a feje búbját. Esküszöm az égre, hogy erre elvigyorodik… vagy legalábbis a lehető legközelebb kerül ahhoz, ahogy egy sárkány vigyorogni képes, szuperéles fogakkal, meg minden.

Néhány percig simogatom, és ezt én legalább annyira élvezem, mint ő. Ugyanakkor tisztában vagyok vele, hogy gyorsan telik az idő, ezért végül elhúzom a kezem, és hátralépek.

A sárkány erre horkan egyet, majd előrelép, és megint megbök az orrával – egyértelműen jelezve, hogy szeretné, ha folytatnám –, ezúttal azonban már csak futólag paskolom meg a fejét.

– Tudod, ha megtehetném, egész nap itt állnék, és simogatnálak. Esküszöm! De dolgunk van, és még mindig nem magyaráztad el, hogyan kellene felszállnom a hátadra.

Flint ismét felhorkan, aztán sóhajt egyet, és letérdel a földre.

– Igen, ez remek. De még így sem tudok felmászni rád. – Annak ellenére, hogy térdel, és a hasa leér a földre, a háta még így is legalább két és fél vagy három méter magasban van a földtől. A kezemmel sem érek fel odáig, nemhogy felkapaszkodjak rá.

Megint lehajtja a fejét, mintha el sem hinné, hogy még mindig ezen problémázunk. Abban is biztos vagyok, hogy a szemét forgatja, miközben rám néz, ami – nem hazudok – nem jó érzés. Úgy értem, az egy dolog, hogy emberi alakban forgatja a szemét, sárkányként azonban egészen más. Nem tudom, miért, de más.

Ezúttal, amikor lehajol, megbök, én viszont már nem simogatom.

– Komolyan mondom, Flint. Találnunk kell rá valami módot.

– Mi lenne, ha rátennél egy hatalmas nyerget meg egy óriási kengyelt? – javasolja Hudson.

– Ha nem segítesz, most nem akarok beszélni veled – torkollom le, mielőtt Flint ismét megbök. Ezúttal egy kicsit erősebben. – Hé! Ez fájt!

Megint megteszi, aztán újra, ezúttal olyan erősen, hogy be fog lilulni a helye.

– Flint! – mondom neki a homlokomat ráncolva, miközben hátratántorodom egy kicsit. – Lennél szíves abbahagyni a hülyéskedést? Fáj!

Erre felsóhajt. Ez a leghosszabb szenvedő sóhaj, amit valaha egy állattól – vagy ami azt illeti, egy embertől – hallottam életemben. Ezúttal, amikor lehajtja a fejét, nem a vállamat böki meg, hanem a combomat.

– Oké, nézd! Ebből elég! Ha nem fejezed be, visszamegyek a… – Hirtelen felsikoltok és elhallgatok, mert végül sikerült a térdem közé dugnia a fejét.

– Na, ilyet sem látni mindennap! – jegyzi meg Hudson fanyarul.

– Ne kezdd! – förmedek rá, mert csak egy rosszabb dolog van annál, hogy egy fiú… aki nem a fiúm… váratlanul a lábam közé dugja a fejét (még akkor is, ha sárkányalakban van), az, ha úgy csinálja, hogy Hudson is látja.

Valami mást is kezdenék éppen mondani, de végül megint sikítok, mert Flint hátrafelé dob egy kicsit, így a fenekemre érkezem a nyaka közepén.

Másodpercekkel később felemeli a fejét, én pedig próbálok nem sikítani, miközben lecsúszom a nyakán a tüskéken keresztül, amelyekről kiderül, hogy egyáltalán nem is szúrósak. Végül arccal előre nekicsapódom a hátának.

55.

Hullámvasút sárkányháton

Csak fekszem ott, a karommal az oldalába kapaszkodom, és próbálom felfogni, mi történt velem. Flint azonban végül nyugtalanná válik, elkezd felállni, habár még korántsem ülök biztosan.

– Várj, várj, várj! – kiáltom, és próbálok elhelyezkedni egy mozgó sárkányon… ami sokkal nehezebb, mint amilyennek hangzik.

Különösen, hogy közben Hudson megszakad a nevetéstől.

Flint horkantása ezúttal inkább morgásnak hangzik.

– Jól van, jól van, sajnálom! – mondom neki, és végre sikerül rendesen elhelyezkednem. Előrenézek, a lábam lovaglóülésben van a hátán, a karomat a nyaka köré fonom.

Megint felhorkan, nyilvánvalóan nem hatja meg a bocsánatkérésem.

– Nézd, már mondtam, hogy sajnálom. Így utólag elég nyilvánvaló, hogy mit csináltál, de akkor nem volt az. Szóval sajnálom, hogy azt gondoltam… bármit is gondoltam.

Flint csak annyira fordítja oldalra a fejét, hogy lássam az arcára kiülő megvetést.

– Tudod, mit? Ebből elég! Ha haragudni akarsz rám, jól van. De honnan kellett volna tudnom? Még sosem ültem sárkány hátán! Nem is voltam ilyen közel sárkányhoz, kivéve, tudod, amikor a hátamba mélyesztetted a karmaidat. Szóval mondjuk azt, hogy kvittek vagyunk, és folytassuk végre az órát, oké?

Ezúttal nem horkan fel, csak királyi módon hátrahajtja a fejét, amivel közli, hogy a bocsánatkérésem korántsem elegendő. Ugyanakkor azt is, hogy túltette magát rajta, ami jó, mert én is.

Néhány másodperc múlva figyelmeztetően hátrabillenti a fejét, amit persze nem értek, azután megiramodik egyenesen felfelé.

Ezúttal hangosabban sikítok, majd átfogom a nyakát, ami valószínűleg halálos fojtogatásnak is beillik. Ha nem lazítok hamarosan a szorításon, valószínűleg mind a ketten csúnyán végezzük, de mivel épp a kastély teteje felé süvít, ez most nem opció.

Csak behunyom a szemem, kapaszkodom, és imádkozom, hogy ne essek le.

– Azt a rohadt! – mordul fel Hudson, én pedig észreveszem, hogy mögöttem ül.

– Te mit keresel itt? – kérdezem meglepődve, és már újabb sikítás készülődik a torkomban. – Azt hittem, kényelmesen ülsz azon a lépcsőn.

– Ugye tudod, hogy itt vagyok a fejedben? Szóval, ahová te mész, megyek én is. Ez olyan törvényszerűség-féle.

– Tudom, persze. Csak nem számítottam rá, hogy úgy döntesz, velem együtt lovagolsz Flinten. Nem igazán tűnik a te stílusodnak.

– Ami azt illeti – válaszolja mereven –, még sosem ültem sárkányon ezelőtt. Azt hittem…

– Félelmetes lesz? – kérdezem, miközben Flint függőlegesen forog, azután még magasabbra repül.

– Szórakoztató lesz. – Hudson kicsit lihegve fejezi be a mondatot, amit teljesen meg tudok érteni. Nekem is eláll a lélegzetem.

Hála istennek, kiderül, hogy Flint még úgy is tud levegőt venni, hogy ilyen vasmarokkal szorítom a nyakát. Tesz néhány kört a kastély körül és a fölötte lévő égbolton. Nem igazán repülési óra ez, de most, hogy az agyam ismét működik, rájövök, csak azt szeretné, ha ellazulnék egy kicsit. Ha hozzászoknék a repüléshez, még akkor is, ha egy sárkány hátán vagyok.

Biztosra veszem, hogy nem működik… nagyon félelmetes a hegyoldalba épült kastély körül repkedni… végül azonban már hosszabb időre is ki merem nyitni a szememet. És amikor megteszem, majdnem felkiáltok a gyönyörűségtől, mert akár félelmetes, akár nem, az biztos, hogy lélegzetelállítóan gyönyörű a látvány.

Az ég kristálytiszta kék, a hegyoldalon csillog a hó, a kastély pedig úgy néz ki, mintha valami filmből… vagy álomból lépett volna elő. Szürke-fekete kövei élénken elütnek a fehér hótól, a mellvédek és a tornyok magasan nyúlnak a világoskék ég felé.

Flint oldalra fordítja hosszú, pompázatos nyakát, hogy rám nézzen, én pedig erősen kapaszkodom. Arra számítok, hogy gyorsan visszamegyünk a földre.

De nagyon alábecsültem őt – micsoda meglepetés –, mert ahelyett, hogy lefelé indulna, gyorsan megfordul a levegőben, és felfelé száguld az ég felé.

– Ó, te jó isten! Mit csinálsz? – sikítom, ő azonban hátra sem néz rám. Csak még gyorsabban repül.

Arra számítok, hogy Hudson panaszkodni fog, de amikor ránézek, látom, hogy széles mosoly virít az arcán. Na persze ő nem fél annyira attól, hogy meghal, mint én…

Már megint függőlegesen repülünk felfelé, én pedig elfojtok egy sikítást, miközben olyan erősen kapaszkodom a karommal és a lábammal, amennyire csak bírok. Nem hazudok, tényleg pokolian félelmetes. Ugyanakkor izgalmas és felvillanyozó is, a kilátás pedig – amikor végre ki merem nyitni a szemem – valóban lenyűgöző.

Néhány évvel ezelőtt láttam egy dokumentumfilmet, amelynek az volt a címe, A repülés művészete. A snowboardozásról szólt, a világ legnehezebb és leglélegzetelállítóbb helyszínein, és a Denali is a kiválasztott helyek között volt. Helikopterrel mentek egy olyan területre, ahová az átlagos hegymászók és síelők nem juthatnak el, mert nagy hangsúlyt fektettek arra, hogy olyan helyeken járjanak, ahol addig ember még nem járt.

Akkor nem értettem, mi olyan különleges ebben. Most azonban, ahogy Flintbe kapaszkodom, és sárkánytávlatból látom ezt a tájat, csakis arra tudok gondolni, hogy hát persze.

Hát persze, hogy olyan helyeket akartak látni, amit csak nagyon kevesen láthatnak.

Hát persze, hogy filmre akarták venni, hogy mások is érezhessék, amit ők éreztek.

Hát persze, hogy bármit megér – mindent megér –, hogy eljusson oda az ember.

Ide.

Hirtelen valami vad dolog szabadul fel bennem. A lelkem legmélyebb részéről tör fel, az ég felé vágyik, a hó és a szabadság felé.

Elakad a lélegzetem, mert egy pillanatra már nem én irányítom a testemet. Valami más – valaki más – vezérli, és fogalmam sincs, hogyan szerezzem vissza az irányítást.

Flint természetesen ezt a pillanatot választja arra, hogy irányt változtasson, és zuhanórepülésbe kezdjen. A szél az arcomba csap, a szívem a torkomban dobog. Gyorsabban zuhanunk, mint ahogy felfelé mentünk, ezért rémület hasít belém. Bármit keltett is életre bennem a repülés, az most visszabújik a rejtekhelyére.

Szeretném követni, rájönni, hogy a kőszörny énem-e vagy valami más – valami rosszabb –, de nem tudom, mert minden figyelmemet arra fordítom, hogy Flintbe kapaszkodjak, és imádkozzak, hogy ne zuhanjak le.

Nem zuhanunk le, bár Flint nem tudja megállni, hogy ne bukfencezzen újra és újra zuhanórepülés közben. Nem tudom, mit árul el ez a sebességünkről, de nem kell aggódnom amiatt, hogy leesem, még akkor sem, amikor fejjel lefelé vagyunk, mert a centrifugális erő egész végig a hátához lapít.

Igazság szerint a harmadik szaltónál már nem is hunyom be a szemem. Inkább csak nevetek Hudsonnal együtt, és élvezem a repülést.

Végül a különböző építészeti elemek mellett lelassít, és eszembe jut Mr. Damasen listája. Kiveszem a kabátzsebemből a telefonomat, és gyorsan lefotózok minden egyes elemet, ami mellett elmegyünk.

Miután végzek az utolsóval is, visszateszem a telefont a zsebembe, és ráhúzom a cipzárt. Flint ismét gyorsan hátrapillant a válla fölött, és egy meglepően gonosz vigyort villant rám ahhoz képest, hogy sárkány. Csupán ezzel jelzi, hogy szorosan kapaszkodjak a nyakába, és máris ismét az ég felé süvít, közben pedig még forgunk is.

Végül, amikor már azt hiszem, hogy ennél magasabbra nem mehetünk, teljesen felhagy a szárnycsapásokkal.

Az erős szárnycsapásai nélkül egy röpke másodpercre megállunk az égen, a lélegzetem a torkomban ragad. Van egy sejtésem, hogy mire készül, és érzem, hogy sikítás kezdődik a mellkasomban. Mielőtt azonban kinyithatnám a szám és kiengedhetném, Flint hatalmas testével megfordul a levegőben. A következő pillanatban pedig… egyenesen a föld felé zuhanunk. A szárnyait szorosan maga mellé zárja, és egyre gyorsulva süvítünk lefelé.

Úgy sikítok, mintha a világegyetem legfélelmetesebb hullámvasútján ülnék. Még Hudson is felkiált mögöttem, a karjával átfogja a derekamat, a mellkasához húz, mintha meg akarna védeni. És ekkor az a vad valami megint kiszabadul bennem, olyan hangosan nevetek, hogy alig kapok levegőt.

Legalábbis amíg közelebb nem érünk a földhöz, mert Flint abszolút semmi jelét nem mutatja annak, hogy le akarna lassítani, pedig a fák vonala már vészesen közeledik. Összeszorul a gyomrom, gyorsan hátrapillantok, és látom, hogy még Hudson is ideges egy kicsit. Flint azonban eddig is magabiztosan repült, ezért nagy levegőt veszek és várom, hogy mit fog csinálni.

A legutolsó pillanatban fékez le, újra felfelé iramodik a kastély teteje felé, én pedig csak nevetek, nevetek és nevetek. Flint ekkor hátranéz rám, a szemében nevetés bujkál, majd tesz még két gyors kört az iskola körül, és végül a világtörténelem legsimább landolását hajtja végre.

Úgy szállok le róla, ahogy felmentem, csak fordított sorrendben, és néhány másodperc múlva már a földön állok a saját, reszkető lábamon.

A levegő vibrál körülötte, tölcsérként forog, azután ismét ember alakban áll mellettem, az iskolai egyenruhája maradékában. A nadrágja meglehetősen szakadt, az ingéről pedig hiányoznak a gombok.

Csak egy pillantást vetek rá, majd kirobban belőlem a nevetés. Részben a ruhája miatt, részben pedig azért, mert megint azzal a bárgyú mosollyal néz rám. Nemsokára ő is nevetni kezd.

– Na, mi a véleményed? – kérdezi.

– Nem egészen olyan repülési óra volt, amire számítottam – válaszolom vigyorogva. – De nagyon tetszett. – Ez az igazság. Amióta újra ember lettem, most érzem magam először maximálisan önmagamnak. Jó érzés, ezért megfogom Flint karját, mert nem akarom, hogy elmenjen. Nem akarom, hogy magával vigye ezt az érzést. – Jól szórakoztál?

– Nagyon. Őstehetség vagy!

– Ja, persze. Az előbb gúnyolódtál.

Szándékosan gúnyosan néz rám.

– Nem tudtál rájönni, hogy kell felszállni a hátamra.

– Nem mintha lenne a sárkányokhoz használati utasítás. Nehéz volt.

– Nyilvánvalóan. – Kiöltöm rá a nyelvem, de ő csak nevet. – Meg akarod ismételni valamikor?

– Hát persze! – Gondolatban átfutom az órarendemet, majd így szólok: – Mit szólnál a holnap reggelhez? Összehozhatnánk az egész Ludares-csapatot, és gyakorolhatnánk a versenyre. Te pedig megmutathatnád, hogy kell repülni, ezúttal a saját szárnyammal.

– Tetszik ahogy gondolkodsz, Új Lány. Találkozzunk nyolckor a pályán?

– Legyen inkább kilenc! Macy nem igazán koránkelő típus.

Megrázza a fejét.

– Istenem, boszorkányok és vámpírok! Egyik sem szeret korán kelni. – Az iskola felé pillant. – Visszakísérjelek a szobádba?

– Nem, nem kell. De azért kösz, Flint! – Hirtelen felindulásból megölelem. – Te vagy a legjobb!

– Nem annyira, Új Lány. – Ezúttal kicsit szomorkásra sikerül a mosolya. – De alig várom már, hogy holnap repülni lássalak. Megnézzük, képes vagy-e a nyomomba érni.

– Biztosra veszem, hogy még egy F–35-ös vadászbombázó sem tudna a nyomodba érni, de azért köszönöm a bókot. – Integetek neki, azután elindulok a lépcső felé, az iskola bejáratához. Menet közben arra gondolok, vajon miért olyan szomorú Flint, amikor azt hiszi, hogy nem látom.

56.

Fogd be, és táncolj

Mire este nyolcra visszaérek a szobámba, már teljesen ki vagyok merülve.

Macy megpróbál meggyőzni, hogy menjek szórakozni néhány boszorkány barátjával – összejönnek, Netflixet néznek és arcpakolást csinálnak –, igazság szerint azonban túl ideges vagyok a holnapi nap miatt, hogy bármi másra gondoljak.

Holnap az egész Ludares-csapattal találkozni fogok. Flint és Macy ma a csapat összeállításán dolgozott, és úgy gondolják, végre megtalálták azokat a diákokat, akikkel nyerhetünk. Akikkel nyernünk kell, legalábbis ha meg akarjuk szerezni a vérkövet, amivel ki tudjuk szedni Hudsont a fejemből, és átváltoztathatjuk emberré. A vérkő nélkül teljesen meg vagyunk lőve.

Hogyan versenyezzek ebben a játékban, amiről még mindig szinte semmit sem tudok? Úgy értem, azt tudom, hogy a Katmere sportkomplexumában rendezik… ahol még sosem jártam. Azt is tudom, hogy ez a labdacica és a forró krumpli furcsa keveréke, és hogy a csapat minden tagjának érintenie kell a labdát a játék során.

Amiből azt szűröm le, hogy a nem létező képességeimmel távol kell tartanom a labdát a másik csapattól.

Úgy értem, persze, kővé tudok válni a labdával együtt, de attól még nem fogok átmenni a célvonalon. Tegyük fel, hogy tudok repülni, de ahhoz is az kell, hogy átváltozzak kőszörnnyé, amit még szintén nem tudok megtenni. Nos, valamint repülni sem. Ami pedig a varázserő befogadását illeti… nem tudom. Vajon mennyi voltam abból én, és mennyi Hudson? Ez a kérdés azóta foglalkoztat, amióta rájöttem, hogy az ő erejét használtam fel, nem pedig Macyét.

Ideges vagyok, csalódott és eléggé kiborultam, ezért csak arra vágyom, hogy beletemetkezzek egy jó könyvbe, és úgy tegyek, mintha a világ nem is létezne… még akkor sem, ha annak a világnak egy része itt van a fejemben.

Tíz perccel a terv megvalósítása után rájövök, hogy kudarcot vallottam. Túlságosan fel vagyok pörögve az idegesség és a világtörténelem legjobb repülési órájából visszamaradt energia keveréke miatt, ezért képtelen vagyok nyugton ülni az ágyamon.

Talán Macyvel kellett volna mennem a csajos estére. Akkor legalább lefoglalna valami, nem a saját félelmeim kavarognának a fejemben egész éjszaka. Ha viszont elmentem volna, olyanokkal kellene csevegnem, akiket nem ismerek, ez pedig a feszültség egy teljesen más formája számomra. Különösen, hogy sosem voltam jó a könnyed beszélgetésben, még a legjobb formámban sem.

Végül úgy döntök, hogy gyorsan lezuhanyozom, és remélem, hogy az majd megnyugtat. Sajnos ez sem segít. Még azután is nagyon ideges vagyok, hogy megszárítom a hajam, és rendet rakok a szoba rám eső felében.

Eszembe jut, hogy felhívom Jaxont, de amikor ma este elváltunk, nagyon fáradtnak tűnt. Említette, hogy korán lefekszik. Ha tényleg ezt tette, nem akarom felébreszteni.

A legokosabb az lenne, ha én is aludnék… az agyamnak nagyon sok mindent kellett befogadnia az elmúlt hónapokban. Kár, hogy az alvás jelenleg legalább olyan lehetetlennek tűnik, mint az, hogy a holdon sétáljak.

Mivel más dolgom nem maradt, összeszedem szennyes ruháinkat… Macyét is… és lemegyek a mosodába a második emeletre. Még sosem használtam a mosodát, de tudom, hol van – a társalgó mellett, amit Macy az első Katmere-en töltött napjaimon megmutatott.

Más körülmények között csak a saját ruháimat mosnám ki – nem tudom, hogyan intézik a boszorkányok az ilyen dolgokat, és a legkevésbé sem szeretném megzavarni a már kialakult rendet –, de miután háromszor hallottam Macyt panaszkodni ezen a héten, hogy nincs tiszta harisnyája, úgy gondoltam, besegítek neki. Ez a legkevesebb, amit megtehetek azok után, amit ő tett értem.

Egy órával később, amikor a tiszta ruhákat teszem át a mosógépből a szárítóba, megjelenik Hudson.

– Búúú! – ijeszt rám olyan hangosan, hogy esküszöm, még a gerendák is megremegnek.

Számítottam rá, hogy felbukkan, mégis annyira megijedek, hogy szanaszét szórom a vizes ruhákat… és majdnem felkiáltok, de olyan hangosan, hogy még a rajzteremben is meghallják.

Az utolsó pillanatban visszafojtom a sikítást, azonban eltart egy ideig, amíg újra rendesen kapok levegőt.

– Ugye tudod, mekkora szemét vagy? – förmedek rá, amikor ismét képes vagyok megszólalni… és miután felvettem a földről a ruhákat, amiket miatta elejtettem.

– Csak azért mondod ezt, mert hiányoztam – válaszolja nem messze tőlem, az egyik mosógép tetején ülve.

– Hiányoztál, vagy csak biztos akartam lenni benne, hogy nem a világuralomra törő tervedet szövögeted valahol máshol? Nem nagy különbség, tényleg.

– Viszont fontos – feleli vigyorogva, és a mosoly miatt az egész arca felderül.

Azonnal gyanakvóvá válok.

– Egészen pontosan miért vagy ilyen vidám ma este?

– Egy srác nem lehet csak úgy ok nélkül boldog? – kérdezi, és felvonja egyik szemöldökét.

Az utolsó ruhát is beteszem a szárítógépbe, azután becsukom az ajtaját.

– Nem, mivel amikor legutóbb boldog voltál, azt tervezted, hogy átveszed az uralmat a fél paranormális világ fölött.

– Megsértesz. Legalább a háromnegyedéről volt szó.

– Emlékeztess már, hogy is sikerült végül – mondom neki, majd kiürítem a szöszgyűjtőt, és benyomom az indítás gombot.

– Egész jól, tekintve, hogy itt ülök ma este, és egy szuper dögös kőszörny bugyija van a cipőmön. – Felemeli a bal lábát, és valóban ott lóg a fekete csipkebugyim vörösesbarna Armani félcipője orrán.

– Ez meg hogy lehetséges? – kérdezem, majd lehajolok, és lekapom a cipőjéről. Leveszem, de amikor ránézek a kezemre, nincs benne semmi.

Hát persze, hogy nincs. Csak azért, mert látom, hogy Hudson a mosógép tetején ül, attól még nincs ott. Ugyanannyira nincs, mint amennyire a bugyim sem lógott a cipője orrán. Csakhogy láttam.

– Abrakadabra – válaszolja, és eltúlzott varázslós kézmozdulatokat tesz. Ami…

– Ó, te jó isten! Te be vagy tépve? – kérdezem.

– A fejedben vagyok, Grace. Ha én be lennék tépve, az nem azt jelentené, hogy te is be vagy?

– Nos, lehet, hogy így is van – motyogom, azután összeszedem a mosáshoz szükséges kellékeket, mert el sem tudok képzelni még egy ilyen helyzetet, amelyben Hudson ilyen furcsán viselkedne. Az pedig, hogy ez az egész egy iciri-picirit vonzó számomra, szintén nyugtalanságra ad okot.

– Vagy talán csak kezded elfogadni – vág vissza. A szeme mély indigókéknek tűnik a mosoda fényes lámpája alatt.

– Pontosan mit kezdek elfogadni? – kérdezem. – Azt, hogy egy nyugtatólövedékre van szükséged… vagy mondjuk hétre?

– Nem. Inkább azt, hogy ennek nem feltétlenül kell olyan rosszul végződnie, mint ahogy nyilvánvalóan gondolod.

Értetlenül nézek rá.

– Fogalmam sincs… hogy ez mit jelent.

– Tényleg? – figyelmesen néz engem.

– Igen. A leghalványabb fogalmam sincs.

Hosszú pillanatokig nem mond semmit, aztán amikor már azt hiszem, hogy visszatér a megszokott szarkasztikus stílusához, felemeli egyik kezét, és kis köröket rajzol a levegőbe, aminek számomra semmi értelme sincs… amíg meg nem szólal Flo Rida Good Feeling című száma… a semmiből.

– Mi. Történik. Itt? – Kicsit ijedten nézek körül a mosodában, félig arra számítok, hogy valami kandi kamera vesz. Mert mi a csuda történik itt? – Miért játszod Flo Ridát?

– Miért ne? – kérdezi, és amikor a refrén következik, megragadja a csuklómat. Még mielőtt felfoghatnám, hogy mi történik, erősen meghúzza, én pedig izmos mellkasához pördülök, és úgy sikítok fel, mint egy dühös pterodaktilusz.

– Mi a franc, Hudson? – kérdezem, és addig tolom magam távolabb a mellkasától, míg végül engedi, hogy eltávolodjak. – Mi bajod van?

– Miért gondolod mindig, hogy valami bajom van? – kérdez vissza.

– Mert utáljuk egymást. És mert a boldog zene nem igazán a te stílusod. Valamint az utolsó dolog, amit jelenleg akarok, az az, hogy átöleljelek.

Ezúttal mindkét szemöldökét felvonja, és visszatér az arcára az a fensőbbséges kifejezés, amit olyan jól ismerek, és amit annyira gyűlölök.

– Ki mondta, hogy ölelésről van szó? – kérdezi, majd megpördít, és csak remélem, hogy ez valami táncmozdulat akar lenni.

– Hudson – mondom, de nem foglalkozik velem, inkább visszahúz, aztán megint kipördít a másik irányba.

– Hudson! – ismétlem meg kicsit hangosabban. – Mit csinálsz?

Értetlenül néz rám.

– Táncolunk.

– Nem! – javítom ki. – Te táncolsz. Én viszont úgy érzem, hamarosan kiugrik a vállam a helyéből.

– És ez kinek a hibája? – kérdezi. – Táncolj velem, Grace!

– Miért?

– Mert megkérlek rá. – Megint megpördít, ezúttal sokkal gyengédebben.

– De miért kérsz rá? – kérdezem, amikor ismét magához húz. – Mi folyik itt, Hudson?

– Grace! – mondja, és mélyen a szemembe néz. Egy rövid pillanatra meglátok benne valamit, amitől elakad a lélegzetem. Aztán arra gondolok, hogy talán csak képzeltem.

– Igen?

Megint köröz az ujjával a levegőben, a zene pedig átvált Flo Ridáról a Walk the Moon együttes Shut Up and Dance-ére.

Olyan ügyes, olyan nevetséges és olyan tipikusan hudsonos ez a váltás, hogy akaratlanul is kirobban belőlem a nevetés. Aztán arra gondolok, egye fene, és hagyom, hogy táncoljon velem a mosoda egyik végétől a másikig.

Amikor a szám véget ér, elenged, és mindketten vigyorogva nézünk a másikra.

Eközben önkéntelenül is arra gondolok, mi lett volna, ha valaki bejött volna a mosodába néhány másodperccel ezelőtt, és rajtakapott volna, hogy egyedül táncolok a mosógépek között, és egy olyan dalt éneklek, amit csak én hallok. Valószínűleg azt gondolta volna, hogy ez is csak valami furcsa emberi dolog… vagy valami még furcsább kőszörny dolog… és most, hogy belegondolok, azt hiszem, tényleg az.

Még mindig melegem van egy kicsit és lihegek, de sokkal nyugodtabb vagyok, mint amikor lejöttem ide. Talán ezért kérdezem meg végül tőle:

– Honnan tudtad, hogy imádom ezt a számot?

A mosolya egy pillanat alatt leolvad, és olyan végtelen ürességet pillantok meg a szemében, ami a lelkembe mar. Azután azt kérdezi:

– Szóval tényleg semmire sem emlékszel az együtt töltött időnkből?

57.

A szív húrjai

Összezavarodom.

– Én nem… úgy értem… már mondtam…

– Nem számít. – Megrázza a fejét, és beletúr a hajába. – Nem tudom, mit gondoltam.

– Én sem tudom, mire gondoltál – válaszolom neki. – Alapvetően ez a lényege egy beszélgetésnek.

– Talán – vonja meg a vállát.

– Talán? Ez meg mit jelent? – Úgy érzem, lemaradtam valami fontos dologról, de fogalmam sincs, mi lehet az. És ami még rosszabb, emiatt a nyavalyás amnézia miatt nem is tudom kideríteni.

Hudson ekkor a szemembe néz, és olyan heves érzéseket pillantok meg benne, hogy kiszárad a szám.

– Azt jelenti, hogy azt hiszem, ma délután azt láttam, amit látni akartam.

Erre nem tudok mit felelni, ezért csak állok és nézem őt, miközben… valami végigfut a gerincemen. Nem tudom, mi az, de ha őszinte akarok lenni magamhoz, nem is akarom megtudni, mert egy kicsit megijeszt. Ugyanakkor emiatt még elszántabb leszek, mint valaha, hogy visszaszerezzem az emlékeimet arról a három és fél elfelejtett hónapról.

Mert ma délután a varázserő átirányítása közben egy pillanatra rájöttem, hogy nem is olyan borzalmas dolog, ha Hudson ott áll közvetlenül mögöttem. Sőt, szinte még… kellemes is. Elhessegetem magamtól az érzést, mert már a puszta gondolat is abszurd. Most viszont, ahogy itt áll előttem, és most először sebezhetőség látszik a szemében, önkéntelenül is arra gondolok, vajon a ma délután egy rendkívüli helyzet volt-e, vagy csak egy barátság emléke, ami annyira elképzelhetetlen, hogy valahogy sikerült elfelejtenem.

– Hudson…

– Ne törődj vele! – válaszolja, és a reggel óta érezhető gyengédség nyomtalanul eltűnik belőle. Miközben nézem, ahogy visszatér az a Hudson, akit az elmúlt néhány nap során megismertem és megvetettem, nem is tudom, hogy megkönnyebbüljek-e vagy elszomorodjak. Talán egy kicsit mindkettő…

– Szóval miért döntöttél úgy, hogy ma este mosni fogsz? Azt hittem, te és a Hősszerelmes összebújva romantikáztok a toronyban.

– Ezért mentél el? – kérdezem, és kinyitom a szárítógépet, hogy ránézzek a ruhákra. Sajnos még mindig nagyon vizesek, de kiveszek közülük néhányat, mert nem akarom, hogy túlmelegedjenek és összemenjenek. Bedobom a kosárba, azután becsukom a szárítógép ajtaját, és újra beállítom az időzítőt. – Biztosítani akartad nekem a magánszférát?

– Azért mentem el, mert néhány dolgot el kellett intéznem. De nem válaszoltál a kérdésemre, ami elgondolkodtat, vajon mi lehet a valódi oka annak, hogy most itt mosol. – Összehúzott szemmel néz rám. – Szóval ki vele!

– Semmi.

– Utálsz mosni, ezért egy pillanatra sem hiszem el, hogy nincs rá semmi okod. – Kikapja a kedvenc pulcsimat a szárítógépből, és úgy lengeti előttem, hogy éppen nem érem el. – Áruld el, vagy nem látod többé ezt a pulóvert élve!

– Nincs semmi oka – válaszolom másodszor is. Azután felsikítok, mert összegyűri a nedves ruhát, és arra készül, hogy messziről a szemetesbe dobja.

– Utolsó esély, Grace.

– Oké, jól van! Ideges vagyok.

– Ideges? – Értetlenül néz rám, és leengedi a pulcsit a magasból. – Mi miatt?

– Holnap reggel mindannyian összegyűlünk a pályán, és elkezdünk gyakorolni a Ludaresre. Nekem akkor kell először repülnöm életemben, és fogalmam sincs, hogy csináljam. Sőt, azt sem tudom, hogy képes vagyok-e egyáltalán kőszörnnyé változni. Mindenki a saját varázserejét fogja használni, én viszont vagy egy haszontalan ember leszek, vagy egy még haszontalanabb szobor.

Hudson felnevet. Még van képe nevetni, ezért elfog a vágy, hogy lekeverjek neki egy pofont.

– Köszönöm – mondom neki a legcsúnyább nézésemmel, amit csak össze tudok hozni. – Nyomást gyakorolsz rám, hogy mondjam el, most pedig kinevetsz. Gáz vagy.

– Nem rajtad nevetek, Grace – sikerül kinyögnie két röhögőgörcs között. – Én… jól van, még hazudni sem tudok rendesen. Abszolút rajtad nevetek.

– Tudod, lehet, hogy neked ez vicces, de ha nem működünk együtt csapatként, nem fogjuk megnyerni a vérkövet. Ha pedig nem kapjuk meg a vérkövet, nem tudunk kiszabadítani téged a fejemből, és örökre itt maradsz, tudod, amíg mindketten meg nem halunk. Szóval nem tudom, min szórakozol ilyen jól!

– Azon – feleli a fejét rázva –, hogy mindent jól fogsz csinálni.

– Ezt nem tudhatod…

– De igenis tudom, és te is tudnád, ha egy percre abbahagynád az aggódást, és rendesen lélegeznél.

– Próbálom abbahagyni a nyomorult aggódást! – kiáltom vissza. – Nagyon sajnálom, hogy ezzel szenvedek, de egy kicsit nehéz úgy, hogy itt vagy, és állandóan figyelmet követelsz magadnak! Úgy pedig még nehezebb, hogy nem emlékszem semmire. Nem tudom, mit tegyek, mire vagyok képes, szóval hogyan hihetnék magamban? Hogyan tudnék „lélegezni”?

– Nos, én tudom, hogy mire vagy képes. Én ott voltam veled, amikor kőszörny alakban ragadtál több mint száz napra, és én minden egyes nyavalyás percre emlékszem. Szóval figyelj rám, hagyd abba az aggódást, és csak bízz az ösztöneidben! Nagyszerű leszel.

Megdöbbenek a szavain, mert nem erre számítottam. Hogy ő… vagy bárki más… ezt mondja nekem.

– Ez mit jelent? – kérdezem egy kis idő múlva. – Amikor azt mondod, hogy ott voltál, az mit jelent pontosan?

– Azt jelenti, hogy négy hónap hosszú idő ahhoz, hogy az ember csak egy helyben álljon a sarokban. – Feszengve megmozdul. – Nem állt meg az idő számodra, miután átváltoztál, Grace. Kőszörny voltál, és azalatt az idő alatt részben azzal foglalkoztál, hogy felfedezd, ez mivel jár együtt.

A szavai hallatán remegni kezd a kezem, a szívem pedig háromszor gyorsabban ver, mert rájövök, hogy sokkal többet tud rólam, mint amit valaha gondoltam.

Azt hiszem, mindig is azt feltételeztem, hogy ellenségek voltunk az együtt töltött időben. Csakhogy most úgy beszél róla, mintha nem ez lett volna a helyzet. Vagy legalábbis nem teljesen.

Beszélgettünk? Nevettünk? Veszekedtünk? Ez utóbbi tűnik a legvalószínűbbnek, a szeméből viszont az látszik, mintha nem gyűlölt volna minden pillanatot.

– Te emlékszel, mit csináltam az alatt a négy hónap alatt? – suttogom.

Most először válik óvatossá a tekintete, mintha attól félne, hogy már így is túl sokat mondott.

De megértem, tényleg. Tudom, hogy mindenki amiatt aggódik, hogy a saját tempómban kell visszaszereznem az emlékeimet, én azonban most szeretném tudni.

Nem válaszol a kérdésemre, viszont mond valami még érdekesebbet:

– Imádsz kőszörny lenni.

Ettől izzadni kezd a tenyerem, és felkavarodik a gyomrom az izgatottságtól.

– Mit tudtam csinálni? – kérdezem.

Annyira szeretném tudni, hogy szinte már fizikailag fáj.

– Mire vagyok képes? – kérdezem tőle.

– Gyakorlatilag bármire, amit meg akarsz tenni – válaszolja végül. – És ha be akarod bizonyítani magadnak, akár itt és most is átváltozhatsz. Van elég hely.

– Hogy érted azt, hogy itt? Itt, ezen a helyen? – kérdezem és körülnézek. – Ahová bárki bejöhet?

– Garantálom neked, Grace, hogy senki sem fog bejönni. Te vagy az egyetlen az egész iskolában, aki szombat este mos. Őszintén szólva, nem is tudom, hogy lenyűgözőnek vagy cikinek tartsam-e.

– Hűha! – Mereven nézek a szemébe. – Ez aztán a remek motiváció!

– Nem az én feladatom motiválni téged – vág vissza. – Hanem a tiéd. Én vagyok az ellenség, ha már elfelejtetted volna.

– Nagyon is emlékszem! – csattanok fel. – De ha nem emlékeznék, isten a tanúm, egyetlen veled töltött perc alatt rájönnék!

– Pontosan. – Azzal a hideg mosollyal néz rám, ami a szemében nem tükröződik. – Na akkor, csinálni is fogsz valamit, vagy csak állunk itt egész éjjel, miközben magadat sajnálod?

Ezek a szavak jobban feldühítenek, mint bármi más, amit mondhatott volna. Meg kell erőltetnem magam, hogy ne kiabáljak, amikor válaszolok:

– Nem sajnálom magam.

Végignéz rajtam tetőtől talpig, és azt feleli:

– Oké.

Ennyi. Emiatt az egyszerű oké miatt valamiért elborul az agyam.

– Mit kell tennem? – A fogamat csikorgatom, hogy meg kell kérdeznem tőle. A büszkeség azonban egy dolog, a naivitás pedig egy teljesen másik. – Mit kell tennem, hogy átváltozzak?

– Erre már te is tudod a választ.

– Igen, de nem emlékszem rá! Szóval lennél szíves segíteni ahelyett, hogy csak állsz ott és közhelyeket pufogtatsz a fejemben? – idegesen hadonászom a levegőben.

Hosszú másodpercekig láthatóan tépelődik, mintha nem tudná, mennyit mondjon el. Végül azonban minden mást felülír a vágya, hogy kikerüljön a fejemből, ezért így szól:

– Egyszer azt mondtad nekem, hogy kőszörnynek lenni a világ legtermészetesebb dolga számodra. Mintha el sem tudnád képzelni, hogyan voltál képes tizenhét évig úgy élni, hogy nem érezted. Mivel ez olyan számodra, mint hazaérkezni.

Átgondolom a szavakat, mérlegre teszem azzal, hogy mit érzek most, és nem látom az értelmüket.

– Tényleg ezt mondtam volna?

– Igen, tényleg.

Hogy tudtam innen odáig jutni, hogy kőszörnynek lenni a világ legtermészetellenesebb dolga számomra? Hogy tudtam ennyit elfelejteni, töprengek, miközben behunyt szemmel állok a helyiség közepén, és próbálok magamba nézni.

De nem látok semmit, kivéve a tátongó ürességet, ami egész idő alatt ott volt.

– Ez reménytelen.

Hudson megrázza a fejét, és kinyújtja felém a karját, hogy megfogja a kezemet.

– Túl erősen próbálod. – Találkozik a tekintetünk, én pedig elveszek a viharos, kék hullámokban, amiket a szemében látok. – Nem kell megtanulnod, hogyan légy kőszörny. Már az vagy. Ez is a részed, egy része annak, aki vagy. És bármi történjék is… ezt senki sem veheti el tőled.

Úgy érzem, többről beszél, mint csupán arról, hogy kőszörny vagyok.

– Ez mit…

Nem engedi, hogy befejezzem.

– Ne most! – mondja. – Most hunyd be a szemed! – Megvárja, hogy megtegyem, csak azután folytatja. – Vegyél egy mély levegőt, aztán fújd ki! Ezután nyúlj le arra a részedre, amit elrejtesz! Arra a részedre, amit senki sem láthat!

Amikor megteszem, sokféle különböző fonalat látok magamban, és mindegyik szál más-más részemhez vezet, egy más személyiségvonáshoz vagy dologhoz, amelyek összességében engem alkotnak.

A dolog jó oldala, hogy csak rá kell tennem a kezem az egyes fonalakra, hogy tudjam, mihez vezetnek. Az élénk narancssárga az olvasás szeretete. A halványkék az óceán. A türkiz az anyukám nevetése. Az élénk rózsaszín Macy. A fekete Jaxon, és hozzá vezet még egy kétszínű fonál is, ami zöldként kezdődik, azután egyre sötétebb lesz, végül átvált feketébe. Csak egy pillantást kell vetnem rá, és biztos vagyok benne, hogy ez az összekapcsolódás fonala, habár nem tudom, honnan tudom. A piros a művészetem. A barna a szombat reggeli séták az apámmal. És van még egy ragyogó zöld is, ami szinte csillámlik, olyan fényes. Kinyújtom felé a kezem, ám egy hang figyelmeztet, hogy ne nyúljak hozzá. Mielőtt még belegondolhatnék, hogy mi is ez, eltereli a figyelmemet egy csodálatosan szép égszínkék fonál, amiről ösztönösen tudom, hogy az édesanyám. A rozsdabarna az apám. Sőt, van még egy akvamarin színű is, ami a La Jolla tengerpart.

A lista végtelen, ahogyan a színes fonalak is, és miközben közöttük keresgélek – olyanok is vannak, amelyeket még nem ismertem fel –, végül megtalálok egy fényes platinaszínűt mélyen a többi alatt, középen.

Ösztönösen tudom, hogy ez az. A kőszörny részem fonala.

Nem hazudok, egy kicsit félek tőle, és attól, hogy mire képes. De a félelem még sosem vezetett sehová, és határozottan nem fogja megoldani a problémát, ezért inkább kinyújtom felé a kezem, és visszatartott lélegzettel, szaporán dobogó szívvel megfogom.

Abban a pillanatban, hogy hozzáérek, valami egybecseng vele a lelkem mélyén. Kicsit úgy, mint korábban Hudson varázsereje. Ez viszont mélyebb és erősebb annál – valóságos szökőár, amíg a másik csak egy csepp volt –, és érzem, hogy végigsöpör rajtam. Körülöttem kavarog. Betemet az erejével és a jelenlétével.

Egy részem szeretne visszahúzódni, megvédeni magam, de már túl késő. Most minden rám zúdul, és már csak annyit tehetek, hogy várok, és megnézem, mi történik.

Nem tart sokáig, talán egy-két másodpercig, bár nekem egy örökkévalóságnak tűnik. A kezemben és a karomban kezdődik, valami súlyos érzés, amely teljesen idegen, ugyanakkor rendkívül helyes. Amikor eléri a vállamat, úgy terjed szét a testemben, mint a tűz, a felsőtestemből lefelé megy a csípőmre, majd a lábamba és végül a lábfejembe. Ezután felszalad a nyakamba, az állkapcsomba, az arcomba és végül a fejem tetejébe.

Ezzel egyidőben égni kezd a hátam, ami egy kicsit megijeszt, de aztán eszembe jut… a szárnyam. Hát persze.

Aztán már vége is, és ott állok a Katmere mosodája közepén kőszörny alakban… még soha nem éreztem magam ilyen furcsán.

Ez nagyon, de nagyon furcsa.

Most, hogy átváltoztam, továbbra is a kezemben tartom a fonalat, de elengedem, amikor Hudson arra kér.

– Mi a baj? – kérdezem, miközben vigyorogva néz rám. És mellesleg megjegyezhetem, milyen átkozottul igazságtalan, hogy még kőszörny alakban is ilyen alacsony vagyok. Úgy értem, éppen most váltam kővé, az ég szerelmére! Nem lehettem volna egy kicsit magasabb az átváltozás után?

– Te mindig emiatt fogsz panaszkodni? – kérdezi Hudson.

– Igen, mindig! – vágom rá azonnal. De nagyobb problémánk is van, mint a magasságom miatt aggódni. – Miért nem foghattam tovább a fonalat? – Úgy értem, nem nagy ügy… nem égette a kezem, vagy ilyesmi. Csak kíváncsi vagyok.

– Mert biztos vagyok benne, hogy minél tovább tartod a kezedben a fonalat, annál szilárdabb lesz a szobor, amivé váltál. Viszont ha az átalakulásod megáll ezen a ponton, akkor tudsz mozogni, járni és repülni is – feleli.

– Ó! Akkor ez elég fontos, nem igaz? – viccelődöm, mielőtt megbizonyosodnék róla, hogy igaza van-e.

Kiderül, hogy igen. Tudok járni. Sőt, táncolni is, forogni és ugrándozni, de reng alattam az egész föld. Ez teljesen elképesztő!

Egy részem szeretné kipróbálni, hogy tudok-e repülni… már megmozgattam a szárnyamat, és működik… de ezzel van egy kis probléma. Először is, egy épületben vagyunk, és ha nem tudok megállni, nagyon-nagyon nem szívesen magyaráznám el Finn bácsinak, miért ütöttem ki magam teljesen, vagy miért törtem át az egyik falat.

A másik pedig, és ez valójában csak egy folyománya az elsőnek, hogy fogalmam sincs, hogyan kell használni a szárnyamat. Biztos vagyok benne, hogy egyetlen alkalom a repülés fizikája nevű órán még nem tesz képessé arra, hogy szárnyat működtessek, még akkor sem, ha az történetesen a saját hátamon van.

Hirtelen eszembe jut a kép, amit Macy mutatott rólam, és felemelem a kezem… valóban vannak szarvaim. Felsóhajtok. De legalább nem túl nagyok.

Nem tudom, mennyi ideig járkálok, topogok és forgok kőszörny alakban, de tudom, hogy elég sokáig ahhoz, hogy a kimosott ruhák kihűljenek és összegyűrődjenek.

Elég sokáig ahhoz, hogy Hudson már ne próbáljon üldözni, inkább letelepszik a sarokban, és onnan néz. Az arcán nem gúnyos a mosoly.

Elég sokáig ahhoz, hogy elfáradjanak és reszketni kezdjenek az izmaim. Kiderül, hogy tekintélyes erőfeszítés szükséges ahhoz, hogy ilyen sok követ megmozgassak.

De még nem akarok visszaváltozni. Nem tudom, miért és hogyan, de van valami felszabadító érzés abban, hogy ilyen alakban vagyok. Azt hittem, csapdába esve érzem majd magam, vagy túl súlyosnak vagy klausztrofóbiásnak, ehelyett azonban csak… elégedett vagyok. Mintha megtaláltam volna saját magamból egy hatalmas darabot, amiről nem is tudtam, hogy hiányzik.

Végül azonban muszáj visszaváltoznom emberré. Későre jár, Macy valószínűleg már visszajött a csajos estéről, és nem akarom, hogy azt gondolja, dobtam őt, és valaki mással mentem szórakozni. Ráadásul holnap korán kell kelnem, megbeszéltük, hogy kilenckor találkozunk a pályán, és szeretnék eleget aludni addig. Talán így adok magamnak egy esélyt, hogy ne csináljak totális bolondot magamból. Ráadásul Jaxon is aggódna, ha megint eltűnnék.

– Jaxy-Waxy rövid pórázon tart, mi? – kérdezi Hudson már ismét gúnyosan, mintha kimerítette volna a tisztességes viselkedés kvótáját erre az évre… vagy talán erre az évtizedre.

Nem válaszolok, amíg teljesen vissza nem alakulok emberré… amit nagyon könnyű megtennem, csupán meg kell fognom a fényes aranyfonalat, ami bizonyára az emberi Grace fonala, és azt kívánni, hogy megint emberi alakban legyek. A ruháim, amelyek velem együtt kővé változtak, újra visszaalakulnak ruhákká.

– Jaxon azóta aggódik, amióta a fél iskola és a bátyja is megpróbált megölni engem.

Hudson ásít egyet.

– Igazság szerint én őt próbáltam megölni. Te csak az utamba kerültél.

– Hűha, ettől aztán mindketten sokkal jobban érezzük magunkat!

Megvonja a vállát.

– Nem tudtam, hogy az én feladatom, hogy jobban érezd magad.

És ezzel már megint totál kiakaszt. És összezavar. Úgy értem, vajon mi járhatott a fejében, amikor berontott ide, és körbe-körbe forgatott a mosodában, mintha a legjobb barátok lennénk vagy ilyesmi? Aztán mi történhetett, hogy megint visszatért ahhoz az olyan kevéssé szerethető stílusához? Nem mintha panaszkodnék. Azt a Hudsont tudom kezelni.

A másik viszont teljesen megzavar.

– Na szép! – horkan fel a falnak dőlve. – Ez a hála azért, hogy rendes vagyok.

– Igen, valószínűleg nem kellene többször csinálnod – értek egyet vele. – Nem áll jól neked.

– Kérlek! Nekem minden jól áll, és ezt te is tudod. – Kihangsúlyozza az állítását azzal, hogy… nincs jobb szó rá… úgy néz, mint egy „férfimodell a kifutón”.

Kirobban belőlem a nevetés… nem tudom visszafogni magam. És bár Hudson úgy tesz, mint aki undorodik tőlem, már ismerem annyira, hogy észrevegyem a mosolyt a szemében.

– Megyek, lefekszem – mondom neki, amikor végre abbahagyom a nevetést.

– Ez meghívás? – kérdezi.

Az arcom hirtelen lángolni kezd, és nagyon melegem lesz.

– Arra, hogy ne legyél igazi szemétláda a következő hat órában, hogy tudjak aludni? Igen. Bármi másra? Teljesen kizárt. – Egy utolsó pillantást vetek rá, azután fogom a ruháskosarat, és visszamegyek a szobámba.

– Jó. Amúgy sem akartam összetörni a szíved. – Fütyörészik, miközben felmegyünk a lépcsőn, és csak akkor jövök rá, mi ez, amikor belépünk a szobába: Flo Rida Good Feelingje. Nem tudom, miért mosolygok ezen, de ezt teszem.

Valószínűleg ezért jegyzem meg, miután néhány perccel később bebújok az ágyba:

– Köszönöm, Hudson! Tényleg nagyra értékelem, hogy segítettél ma.

Hosszú ideig csend van, olyan hosszú ideig, hogy már azt hinném, hogy elaludt, ha nem látnám a szemét. Végül azonban felsóhajt, és azt válaszolja:

– Ne köszönd meg nekem, Grace!

– Miért ne? – Az oldalamra fordulok, hogy jobban lássam az arcát, miközben az ágyam oldalához támaszkodik.

– Mert – feleli, indigókék szeme forrón izzik, és olyan rengeteg érzelem tükröződik benne, amiket nem tudok megfejteni –, ha megköszönöd, olyat teszek, amit megbánsz.

58.

Mindig nézd az élet

harapós oldalát

– Mi történik, ha megcsókolsz egy sárkányt? – kérdezem, amikor Jaxon ajtót nyit. Felemelem a kezem, és szórakozottan babrálom a medált, amit tőle kaptam. Amióta visszatértem, szinte mindennap rajtam volt, de most először nem rejtőzik több réteg ruha alatt.

Jaxon álmos szemmel néz rám, és azt feleli:

– Elhányod magad?

– Majdnem. Megégeted magad. – Átnyújtom neki a vérrel teli poharat, amit a menzáról hoztam fel. – Tessék! Igyál!

Elveszi tőlem, és halvány mosolyra húzódik az ajka.

– Köszönöm. – Azután előrehajol, és gyors, de szenvedélyes csókot nyom a számra. – Azt hiszem, kihagyom a leégett hajat, és inkább egy kőszörnyet csókolok meg.

– Jó terv. – Leteszem az én forró csokival teli poharamat az ajtó melletti kis asztalra, azután átkarolom a nyakát, és lehúzom magamhoz egy hosszabb, még forróbb csókra.

Jaxon torkából morgás tör fel, és közelebb lép hozzám. Megcsókolja a szám sarkát, azután végighúzza a nyelvét az alsó ajkamon, végül átkarolja a derekamat, és magához szorít.

– Mi van Hudsonnal? – suttogja, a lélegzete forrón legyezi a fülemet.

– Még alszik. Ezért gondoltam, hogy inkább ide jövök fel, és nem a folyosón találkozunk.

– Tetszik ez a gondolatmenet – válaszolja, majd megfordít, és a falhoz szorít. Ezután csókokat hint az állkapcsomra, majd lejjebb megy a nyakamra, egészen a torkomnál lévő bemélyedésig.

– Nekem pedig ez tetszik – válaszolom, és beletúrok selymes hajába, miközben még jobban hozzásimulok.

– Az jó. – Lejjebb hajtja a fejét, az orrával egy kicsit lejjebb húzza a pólóm gallérját, hogy megcsókolja a kulcscsontomat is. – Mert nagyon sokáig szeretném ezt csinálni! Életem párja.

– Ó, Jézusom! Hogy ez milyen elcsépelt! – szólal meg Hudson a semmiből. Ő is ugyanolyan álmos kinézetű, mint Jaxon, a haja fele az égnek áll. Szokás szerint azonban borotvaéles a szarkazmusa. – Úgy értem, most komolyan. Csak képes valami jobb szöveget is kitalálni, mint ez? Vagy az a terve, hogy a fenekedre billogozza a nevét, és ezzel le van tudva?

Felnyögök, és elhúzódom Jaxontól, Hudson felé fordulok, aki most már az ajtófélfának dől.

– Tudod, mit? Harapj meg!

– Szíves örömest! – vág vissza, kék szeme forrón mélyed az enyémbe, miközben közelebb hajol hozzám, és kivillantja a szemfogát. – Van valami konkrét hely, amire gondoltál?

Teljesen váratlanul egy valójában-nem-is-olyan-rossz borzongás fut végig a gerincemen, ami annyira meglep, hogy hirtelen hátratántorodom – mindkettőjüktől eltávolodva –, és majdnem hanyatt esem.

– Grace, jól vagy? – kérdezi Jaxon, majd kinyújtja felém a kezét, hogy megtartson.

– Igen, persze. Csak…

– Azt hiszem, tudom. – Felvonja egyik szemöldökét. – Hudson felébredt.

– Valami olyasmi, igen. – Előrehajolok, és a mellkasához támasztom a homlokomat. – Sajnálom! – suttogom.

– Soha ne kérj bocsánatot! – feleli. – Legalábbis emiatt ne. – Azután visszalép a szobájába, és mutatja, hogy üljek le a kanapéra, miközben a hálószobája felé indul. – Adj pár percet, csak fogat mosok és felöltözöm. Aztán mehetünk.

– Nem kell sietned, bőven van időnk – kiáltok utána, amikor becsukja az ajtót. Leginkább azért, mert úgy terveztem, hogy lesz még néhány percünk kettesben, mielőtt találkozunk a többiekkel… és mielőtt Hudson felébred.

Ezek szerint ki kellett volna hagynom a kitérőt a menzára. Csakhogy Jaxon olyan kimerültnek tűnt tegnap egész nap, hogy gondoskodni akartam arról, hogy egyen valamit.

– Igyon. – Hudson lehuppan a kanapéval szemben álló fotelbe. Lecsúszik az ülésen, kinyújtja maga elé hosszú lábát, és a karját keresztbe teszi a mellkasán. Az állkapcsát erősen megfeszíti. Dühösebb, mint amilyennek valaha láttam… ami azért mond valamit.

De nem bánom, mert most én is nagyon dühös vagyok.

– Te meg miről beszélsz? – kérdezem színtelen hangon, mert már nem akarok barátságos lenni.

– Ő iszik. Nem eszik.

– Tökmindegy. – Metszőn nézek rá. – És lennél szíves nem hallgatózni a gondolataimban?

– Nem hallgatózás, ha úgy szétkürtölöd a fejedben, mint egy vásári kikiáltó – vág vissza. – Már ne is haragudj, de elég nehéz nem hallani. Ráadásul hányingerem lesz tőle.

– Tudod, mit? Igazi szemétláda vagy, és még csak nem is tudom, miért. Vagy tegnap felhasználtad az egy hónapra jutó összes kedvességedet?

– Nem azt akartad mondani, hogy egy évre? – kérdezi ellenszenves vigyorral.

– Nyilvánvalóan inkább egy évtizedre. – Felállok, és odamegyek az ajtó melletti asztalhoz, hogy magamhoz vegyem a forró csokimat…. meg egy könyvet. Mert nem fogom ezt a pár percet azzal tölteni, hogy Hudson nyávogását hallgatom.

– Mindenképpen nézd meg a szoba hátsó részében lévő polcokat is! Biztos vagyok benne, hogy van ott valami tündérmese, ha már úgyis folyton hazugságokkal áltatod magad.

– Ó. Te. Jó. Isten! – Megpördülök, szembe állok vele, ökölbe szorítom a kezemet, és sikítás készülődik a torkomban. – Neked meg mi bajod van? Olyan bunkó vagy!

Először azt hiszem, hogy válaszolni fog… határozottan úgy néz, mint akinek nagyon sok mondanivalója van, amikor belemászik az arcomba… végül azonban csak bámul rám, a szeme izzik, a száját pedig olyan erősen szorítja össze, hogy biztosan fáj neki.

Hosszú másodpercek telnek el így, a feszültség egyre csak fokozódik közöttünk, végül úgy érzem, hogy mindjárt felrobban a fejem. Amikor már úgy érzem, hogy vagy megőrülök, vagy ráordítok – vagy mindkettő –, Jaxon sétál ki a hálószobából, a kezében egy fekete dzsekit tart.

– Nem tudom, eszedbe jutott-e kabátot hozni – mondja, és felém nyújtja a dzsekijét. – Az épületet fűtik, ahol a pálya van, de az oda vezető út beletelik néhány percbe.

Hudson elfordul, dörmög valami obszcénnek hangzó dolgot maga elé, nekem pedig kedvem lenne megfogni a karját, és azt követelni, hogy fejezzük be ezt a vitát, aminek nincs semmi értelme.

Jaxon azonban vár rám, édesnek és baromi szexinek tűnik szűk, fekete melegítőnadrágjában és fekete izompólójában, amiben minden egyes izma kirajzolódik. És van is neki bőven.

– Hoztam magammal – válaszolom, majd a kanapé támlájára mutatok, ahová letettem a kabátomat, amikor bejöttem. – De köszönöm. Nagyon kedves tőled.

– Ez csak természetes. – Vigyorog, majd fog egy üres hátizsákot, megtölti vizespalackokkal… aztán benyúl a zárt szekrénybe, az egyik polc alól kivesz egy dobozt, tele a kedvenc müzliszeletemmel, majd abból is beletesz néhányat a táskába.

– Ezeket honnan vetted? – kérdezem kissé meglepetten és meghatottan.

– Akkor rendeltem őket, amikor először összejöttünk, néhány töltött keksszel együtt, ha esetleg megéheznél, amikor itt vagy. Akkor érkeztek meg, amikor te… – Legyint egyet, utalva az eddig történtekre. – Ezért eltettem akkorra, amikor visszatérsz… és most itt vagy.

– Igen, itt vagyok – ismétlem meg, és meghatódom attól, hogy így gondoskodik rólam, még akkor is, amikor nem is tudok róla. – Köszönöm – mondom ismét.

Erre bosszúsan néz rám.

– Ne köszönd meg folyton! – kéri, miközben behúzza a hátizsák cipzárját, és kezébe veszi a kabátomat, hogy segítsen felvenni. – Egyik sem nagy dolog.

– Nem igaz – válaszolom, és megfogom a kezét, amikor már elindulna az ajtó felé. Várom, hogy megforduljon, csak akkor folytatom: – Nekem igenis nagy dolog, és igazán nagyra értékelem.

Alig észrevehetően megvonja egyik vállát, de látom rajta, hogy jólesik neki a dicséret. Mégis, ahogy a reggeli fényben ránézek, látom a fáradtságot az arcán, és rájövök, hogy korábban nem az álmosság miatt láttam nyúzottnak. Ki van merülve, bár ezt sosem mondaná. De látom a sok nyitott könyvet az ablak melletti asztalon. Bizonyára két végén égette a gyertyát, miközben a Megölhetetlen Vadállatról keresett információt. Kiderítettük, hogy egy elvarázsolt szigeten van az Északi-sarkon, de még többet akart megtudni, hogy alaposan felkészülhessünk rá. Ráadásul korábban említette azt is, hogy szeretné megtalálni a gyenge pontját.

Összeszorul a mellkasom. Tudom, mennyire nyomasztja, hogy mit tenne Hudson, ha a képességeivel együtt engednénk szabadon.

– Kész vagy? – kérdezi, és hátralép. – Mindjárt kilenc óra.

– Majdnem kész – válaszolom, és átkarolom a derekát. Miközben ezt teszem, megfogom magamban az összekapcsolódásunk fonalát, amit tegnap este óta, amikor felfedeztem magamban ezeket a fonalakat, nagyon egyszerű megtalálni.

– Te mit csinálsz? – kérdezi.

Nem válaszolok, inkább megragadom a fekete-zöld szálat, és nagy adag energiát küldök át rajta közvetlenül neki.

– Hagyd abba! – húzódik el tőlem Jaxon. – Nem kell ezt tenned.

– Semmit sem kell tennem – felelem. – De attól még megteszem. – Most, hogy a kezemben tartom az összekapcsolódás fonalát, nem számít, hogy megérintem-e Jaxont vagy sem. Nem engedem el a szálat addig, amíg úgy nem látom, hogy visszanyerte az összes erőt és energiát, amire szüksége van.

– Mit művelsz? – kérdezi Hudson vádlón. – Nem küldheted el neki az összes erődet! Mihez kezdesz, amikor majd neked is szükséged lesz rá?

Jaxonra mosolygok, és a válaszom mindkettőjüknek szól:

– Azt csinálok, amit akarok… és most gondoskodni akarok Jaxonról.

Hudson tehetetlenül felemeli a kezét.

– Akkor talán majd másképp fogod gondolni, amikor szarrá vernek a pályán.

Elakad a lélegzetem. Tudom, hogy csak vissza akar vágni nekem, mégis meglep, mennyire mellbe vág a válasza. Ezzel emlékeztet rá, hogy kezdtem leengedni a védőpajzsomat körülötte, és kezdtem elhinni, hogy tényleg úgy véli, erősebb vagyok, mint amilyennek bárki más hisz.

Fogalmam sincs, miért szomorít el ennyire, amikor kiderül, hogy nem így van.

Különben is, nagyon téved. Van egy tervem, és most, hogy már át tudok alakulni kőszörnnyé, tudom, hogy működni fog.

Megnyerjük a Ludares-versenyt, és megszerezzük a vérkövet.

Elhozunk egy csontot a temetőből.

Nos, igen, a Megölhetetlen Vadállat szívkövét ellopni még kicsit kétséges, de Jaxon biztos benne, hogy meg tudjuk csinálni.

Miután mindezeket megszereztük, kiszedjük Hudsont a fejemből egyszer s mindenkorra… és azután senki mást nem lesz képes bántani. Jaxon végre nyugodtan alhat és talán, csak talán normálisan zárhatjuk le a középiskola utolsó évét.

Vagy legalábbis viszonylag normálisan.

Amióta megtudtam, hogy Hudson itt van a fejemben, most először terül szét mosoly az arcomon. Van tervünk: megnyerni a versenyt. Megszerezni a csontot. Megölni a vadállatot. Ahogy Macy szokta mondani, gyerekjáték. Meg tudjuk csinálni.

Jaxon és én kilépünk a szobából, kéz a kézben megyünk, a lépteink könnyedek, és csak egy kicsit szegi kedvem, amikor meghallom Hudson motyogását:

– Nekünk annyi.

59.

Két vámpírral több a kelleténél

Jaxon és én érkezünk először a gyakorlópályára. Mivel négy réteg ruha van rajtam, ragaszkodik hozzá, hogy a felső két réteget vegyem le… amit nem szívesen teszek meg, mivel még mindig át vagyok fagyva az ide vezető séta után az erdőn keresztül, de azt mondja, ha megizzadok, ezerszer rosszabb lesz a visszafelé út.

Úgy értem, a hőmérséklet nem szörnyű… legalábbis alaszkai viszonylatban… valami azonban azt súgja, hogy én még július közepén is fázni fogok itt.

– Szóval min dolgozunk ma? – kérdezem, miközben kibújok a kabátomból, a kapucnis felsőmből és a sínadrágomból. Elképesztő, hogy ezenkívül még van rajtam egy gyapjúnadrág, egy cicanadrág, egy ujjatlan póló és egy hosszú ujjú polárpulcsi. Valószínűleg ehhez sosem fogok hozzászokni. Úgy gondolom, valóban igaz az a mondás, hogy a lányt kiveheted San Diegóból, de San Diegót nem veheted ki a lányból…

– Úgy gondoltam, megnézzük, mire vagy képes – válaszolja Jaxon. – És tudom, hogy Flint meg akarja beszélni mindenkivel a verseny stratégiáját.

– Nagyon komolyan veszi ezt a játékot – jegyzem meg, és elkezdek nyújtani. – Különösen, mivel már csak néhány napunk van gyakorolni, és nagyon nagy a tét.

– Ó, szerintem neki más oka is van arra, miért akar nyerni – feleli Jaxon, és olyan tekintetet vet rám, amit nem tudok értelmezni. – Ráadásul azt hiszem, te nem fogod fel, hogy milyen nagy esemény itt a Ludares. Az egész iskola a márciust várja, hogy elérkezzen a verseny, és a győztes az év hátralevő részében szabadon dicsekedhet a győzelmével. Ráadásul az is szerepet játszik nála, hogy a csapata tavaly második lett, ezért biztosra veszem, hogy gondoskodni akar róla, hogy idén másképp legyen.

Előrehajolok, leteszem a tenyeremet a földre, és a lábizmaimat nyújtom.

– Még szerencse, tekintve, hogy ez a legjobb esélyünk megszerezni egy vérkövet. – Jaxon egyetértően morog, de amikor hátranézek rá a combom között, látom, hogy csillog a szeme, és egészen másfelé néz: nevezetesen a fenekemre, miközben előrehajolva nyújtok.

– Hé! A versenyről kellene beszélnünk! – szólok rá, és szélesebb terpeszbe állok, hogy jobbra-balra dőlve még jobban megnyújtsam az izmaimat.

– Első helyen végezni, megnyerni a vérkövet, legyőzni Hudsont. Tudom – mondja, de még mindig nem emeli fel a tekintetét a fenekemről.

– Jaxon! – Elpirulok, de boldoggá tesz, hogy ő is olyan szívesen legelteti rajtam a szemét, mint én rajta… elvégre azóta élvezem a látványt, amit nyújt ebben az izompólóban, amióta ma reggel megláttam.

– Bocsi – mondja, majd közelebb jön hozzám, és megdörzsöli a hátamat. – Csak néha megdöbbenek, micsoda szerencsém van, amiért az enyém vagy.

Az őszintesége hallatán megremeg a térdem. Amikor azonban felegyenesedem, elhatározom, hogy nem mutatom ki… legalábbis amíg előre nem hajol, és meg nem puszilja az arcomat először az egyik, aztán a másik oldalon.

– Gyönyörű vagy, Grace. Kívül-belül. Én pedig hálás vagyok, hogy megtaláltál.

Ezúttal már nem tudom eltitkolni, mennyire elolvadok tőle.

– Én is örülök, hogy megtaláltalak – válaszolom, majd átkarolom a derekát, és magamhoz szorítom. – És annak is, hogy egyszer sem hallgattam rád, amikor azt mondtad, hogy tűnjek el a Katmere Akadémiáról.

Még közelebb húz magához.

– Nem tudom, mit gondoltam.

– Na igen, én sem. – Csókot nyomok a kulcscsontjára, azután elhúzódom tőle. – De persze igazad volt, ha ezt az egész Lia- és Hudson-dolgot nézzük… úgy értem, örülök, hogy nem tudtam, mi vár rám, mert akkor alighanem szélsebesen elmenekültem volna innen. És akkor nem ismertelek volna meg téged. Nem lettünk volna együtt. Utólag visszatekintve nagyon is jogosnak tűnik a figyelmeztetésed.

Arra számítok, hogy velem együtt nevet, de nem teszi. Ehelyett elkínzott kifejezés jelenik meg az arcán, amit gyűlölök, mert azt jelzi, hogy magát hibáztatja valami olyasmiért, amire egyáltalán nem volt befolyása.

Arra gondolok, hogy kizökkentem ebből a hangulatból, és azt teszem, amit általában: megpróbálok a lelkére beszélni. Viszont minél többet megtudok Jaxonról, annál világosabb, hogy ez nem mindig működik nála. Ezért ahelyett, hogy leülnék vele és komolyan elbeszélgetnénk, az egyetlen dolgot teszem, ami eszembe jut.

Elhúzódom tőle, és azt mondom:

– Kapj el, ha tudsz!

Erre hitetlenkedve felvonja egyik szemöldökét.

– Mit mondtál?

Nagyot lépek hátra.

– Azt mondtam, kapj el, ha tudsz!

– Ugye tudod, hogy vámpír vagyok? – Most már mindkét szemöldöke egészen a haja vonaláig ugrik fel. – Úgy értem, könnyedén… – áttűnéssel ott terem előttem – elkaphatlak.

Át akar ölelni, én viszont eltolom magamtól.

– De nem így!

– Azt akarod mondani, hogy van más módja is?

A szemöldökömet húzogatva nézek rá, és ismét hátrálok.

– Mindig van más módja.

– Oké. Akkor megharap…

– Nem, ha rajtam múlik! – Ekkor azt csinálom, amit Hudson tegnap tanított nekem a mosodában. Magamba nézek, megkeresem a színes fonalak között a platinaszínűt, és megfogom. Amikor hozzáérnek az ujjaim, ugyanaz a furcsa, nehéz érzés áramlik szét a testemben.

– Grace, jól vagy… – Jaxon hirtelen elhallgat, döbbenten tágra nyitja a szemét, miközben elkezdek kővé válni előtte. Azzal ellentétben, ami a folyosón történt korábban, nem válok teljesen kőszoborrá. Amint azt érzem, hogy az átváltozás befejeződött, elengedem a fonalat.

És működik! Ugyanúgy, mint tegnap este, kőszörnnyé váltam, de még mindig tudok mozogni. Tudok beszélni. Még mindig Grace vagyok, csak kő alakban.

– Ó, te jó isten! – mondja Jaxon, és közelebb lép hozzám. – Nézzenek oda!

– Klassz, mi? – Kinyújtom felé a karom, hogy megvizsgálja. – Úgy értem, leszámítva a szarvakat. – Szégyenlősen végighúzom a kezem az egyiken.

– Nekem tetszenek a szarvaid – feleli vigyorogva. – Karakteres lettél tőle.

– Aha, de még milyen karakteres.

– Komolyan mondom. Jól néz ki. Jól nézel ki!

– Tényleg? – Gyűlölöm, hogy ilyen sebezhetőnek érzem magam, miközben ezt kérdezem, gyűlölöm, hogy tudni akarom, Jaxon szereti-e ezt az oldalamat is. Ettől azonnal jobban megértem, mit érzett, amikor elmondta, hogy vámpír, és a reakciómra várt.

– Tényleg – válaszolja, azután kinyújtja felém a kezét, és egyik ujját végighúzza a kézfejemen, a csuklómtól egészen az ujjam hegyéig.

Jó érzés. Jó érzés így együtt lenni vele.

– Szóval gyakoroltad az átváltozást? – kérdezi. Egymás mellett lépkedünk egy ideig. – Olyan könnyedén ment.

– Csak tegnap este próbáltam először. Hudson segített…

Hirtelen elhallgatok, mert Jaxon arca üressé válik.

– Hudson segített? – ismétli.

– Igen, csak néhány percig, amikor a mosást csináltam – válaszolom, és hirtelen úgy érzem, muszáj hadarnom, hogy gyorsabban jöjjenek ki belőlem a szavak. – Szóval nem volt nagy ügy. Csak ideges voltam a mai nap miatt, ezért elmagyarázta, hogyan csinálják az alakváltók. Kiderült, hogy a kőszörnyeknél is ugyanúgy működik a dolog.

– Várjunk csak! Szóval ideges voltál, amiért idejövünk ma a többiekkel? – Jaxon álla megfeszül, megbánás és önutálat kavarog a szemében. – Miért nem szóltál nekem? Először egyedül hoztalak volna ide, és addig gyakoroltam volna veled, ameddig szeretted volna. Vagy azt mondtam volna a többieknek, hogy nem tudunk jönni. Soha nem kényszerítenélek olyasmire, amit nem szívesen csinálsz.

– Tudom. Én csak… – Megvonom a vállam, és nem fejezem be a mondatot, mert nem tudom, mit mondjak, vagy hogyan mondjam el.

– Csak mi? – erősködik.

– Kínos nekem, oké? Itt mindenki olyan könnyedén használja a paranormális oldalát, ezért megalázó nekem bevallani, mennyire féltem először szándékosan átváltozni. Nem akartam bolondot csinálni magamból mindenki előtt.

– Először is, nincs miért kínosan érezned magad. A legtöbben idegesek, miközben megtanulják használni az erejüket. Ez teljesen normális, és ha megkérdezted volna tőlem, ezt neked is elmondtam volna. Másodszor pedig, nekem megalázó bevallanod, de Hudsonnak nem? Most viccelsz velem?

– Ugyan már, Jaxon, egyáltalán nem ezt akartam mondani. Csak szeretném, ha erősnek látnál, tudod? – Bele akarok túrni a hajamba, de elfelejtem, hogy az is kővé vált velem együtt, ezért most csak megpaskolom a kőhajamat. Ami egyáltalán nem ciki.

– Nem kell erősnek látnom téged, Grace. Hiszen az vagy. Erős vagy és elképesztő, ezt senki sem tudja nálam jobban … kétszer is megmentetted az életemet.

– Nem így értettem.

– Tudom, de ilyennek látlak, amikor rád nézek. Szóval, ha segítségre van szükséged, vagy egy ideig bizonytalannak érzed magad, fordulj hozzám, kérlek! Egyébként is, miért pont Hudsonhoz mentél ezzel?

– A francba, Jaxon, nem mentem hozzá semmivel, de nem volt más választásom. Nem tudok elszakadni tőle, szóval mit kellett volna tennem?

Jaxon tekintete éberré válik.

– Hogy érted azt, hogy nem volt más választásod? Miben nem volt választásod?

Gyakorlatilag látom, ahogy a fogaskerekek forognak a fejében, miközben próbálja értelmezni ezt az egész dolgot. Hirtelen arra gondolok, hogy ha elárulom neki, hogy Hudson mindent tud, amit gondolok, az olyan, mintha fémdetektor nélkül lépnék egy aknamezőre. Félelmetes, veszélyes és nagyon-nagyon csúnya vége lehet.

Az arckifejezéséből – és a kérdéseiből – ítélve azonban már túl késő visszakozni, és nem is nagyon akarnék, mivel rossz ötletnek tűnik hazudni a páromnak. Persze az is legalább ilyen rossz ötlet, hogy leharapja a fejem, miközben csupán egy egyszerű megjegyzést tettem egy egyszerű választási lehetőségre, amit a saját képességemmel kapcsolatban hoztam meg…

Éppen ezért nem táncolok vissza, nem kérek bocsánatot és nem próbálom megmásítani a valóságot. Inkább nagy levegőt veszek, visszaszorítom a bosszúságot és az idegességet, amely egyre fokozódik bennem, azután elmondom Jaxonnak a teljes igazságot:

– Azt jelenti, hogy Hudson mindent tud, amit gondolok. Nemcsak azt, amit teszek, de azt is, ha éhes vagyok, vagy hogy milyen fehérneműt akarok másnap felvenni, vagy azt, hogy egyáltalán nem értem a repülés fizikáját. Szóval igen, tudta, hogy ideges vagyok amiatt, mert újra át kell változnom… ki ne lenne, tekintve, hogy alig emlékszem arra, amikor először csináltam? Vagy ami azt illeti, arra is, hogyan alakultam vissza emberré. Aggódtam, hogy nem vagyok képes megint kőszörnnyé válni. Aggódtam, hogy nem tudok majd visszaalakulni. Minden miatt aggódtam. Minden egyes porcikám félt, habár késő este éppen mostam, és próbáltam nem gondolni rá, hogy majd képes legyek elaludni.

Zaklatott vagyok, ezért járkálni kezdek… amiről kiderül, hogy egészen más érzés, mint emberi alakban. Ugyanakkor furcsamód ugyanolyan is. Ezen még el kell gondolkodnom, de majd máskor, amikor Jaxon nem úgy néz rám, mint akinek menten felrobban a feje.

– Szóval igen – folytatom –, Hudson segített nekem. Nem azért, mert bármi kifogásom van ellened, hanem csak azért, mert ő ott volt.

Jaxon fogva tartja a tekintetem, látom, hogy az állkapcsában rángatózik egy izom, de nem szól semmit.

Nem tehetek róla, szomorúság kúszik belém, és kitölti az űrt, ahol korábban a haragom volt. Ez nem Jaxon hibája, ahogyan az enyém sem. Felsóhajtok.

– Kibaszott Hudson!

– Aú! Ne fogd vissza magad, Grace! Mondd el, mit érzel valójában! – szólal meg Hudson Jaxon háta mögött, a műfüvön fekve. A kezében Sartre Zárt tárgyalás című könyvét tartja.

60.

Egy paranormális szappanoperában élek

– Te most viccelsz velem? – fordulok kiabálva Hudsonhoz, a szomorúságom egy pillanat alatt eltűnik és bosszúsággá változik. – Úgy döntöttél, hogy most bukkansz fel?

– Már itt vagyok egy ideje, csak kezdett egyre kínosabbá válni, hogy a veszekedéseteket kell hallgatnom. – Ásít egyet, aztán kinyújtózik, ami még jobban felbosszant… bár tisztában vagyok vele, hogy pontosan ez a célja. – És a kínos alatt azt értem, hogy valójában rohadtul unalmas.

– Ó, annyira sajnálom! Mivel, tudod, azért élek, hogy lessem minden kívánságodat.

– Tudom – ért egyet velem. – És meg kell mondanom, nagyra értékelem. Éppen ezért hozom a tudomásodra, hogy ez az egész vita Jaxonnal nem igazán tetszik nekem. De ne aggódj! Biztos vagyok benne, hogy legközelebb helyrehozod.

Tudom, hogy csak szórakozik velem, hogy megpróbál felbosszantani, mégis besétálok a csapdájába, mert hogy lehetne megállni?

– Szörnyű vagy, ugye tudod? És ezen azt értem, hogy még annál is szörnyűbb, mint amikor bogarak hemzsegnek a testeden.

Hudson ismét ásít egyet.

– Lejárt lemez, Grace. Próbálj lépést tartani!

– Ez most tényleg megtörténik? – hatol be Jaxon hangja kettőnk közé. – Én hozzád beszélek, te pedig hozzá?

– Nincs más választá… – kezdem.

– Ne! – mondja, és a szeme jeges feketébe fordul. – Ne hazudj nekem, és ne mondd azt, hogy nem önként csinálod. Felé is fordultál! Sajnálom, hogy ő sokkal érdekesebb, mint én…

– Nem az, Jaxon. Hát persze, hogy nem az!

– Ugyan, Grace, a testvérem arra kért, hogy ne hazudj – szid össze Hudson. – De légy vele elnéző egy kicsit! Nem az ő hibája, hogy olyan átkozottul unalmas.

Dühösen nézek Hudsonra.

– Fejezd be! Jaxon nem unalmas!

– Ügyes, majdnem bevettem. – Megint ásít. – És én még azt hittem, hogy a kőszörny képességedet kell gyakorolnod ma délelőtt. Habár be kell vallanom, tetszik, amit a szarvaddal csináltál.

– A szarvammal? – Ösztönösen felemelem a kezem, és megérintem a bal szarvamat. – Ó, istenem, nagyobb lett! Hogy képes nagyobb lenni?

– Lefogadom, hogy ezt a kérdést Jaxon még sosem hallotta – jegyzi meg Hudson szárazon.

– Még mindig itt vagyok, tudod – mordul fel Jaxon. – Egy kibaszott lépést sem mozdultam.

– Tudom. Sajnálom, Jaxon! Nagyon sajnálom! De ő a legidegesítőbb ember ezen a világon, és nem hajlandó befogni a száját.

– Vigyázz, Grace! Ha így folytatod, a végén még megbántasz – gúnyolódik Hudson.

– Nincs olyan szerencsém! – csattanok fel, majd visszafordulok Jaxonhoz, akinek az arcán félig haragos, félig elképedt kifejezés látszik.

– Ezt csinálja egész nap? – kérdezi végül. – Addig szekál, amíg szinte felrobbansz a dühtől?

– Addig szekál, amíg tényleg felrobbanok, de igen. Ezt csinálja. Újra és újra és újra.

– Hűha, drágám! Ettől olyan erősnek tűnök. – Hudson a szempilláját rebegteti, de némi megbánás is látszik a tekintetében, mintha úgy gondolná, hogy túl messzire ment. Nem hiszek neki, de persze semmit sem hiszek el neki. Valószínűleg csak szomorú, hogy Jaxon és én már nem egymást marjuk.

– Aú, ez megint fájt!

– Én pedig megint azt mondom, harapj meg!

Nem mosolyog, de látom, hogy megvillan két hosszú szemfoga.

– Ha folyton ajánlgatod, valaki végül szavadon fog.

– Nos, igen, valaki már megtette – vágok vissza.

– Nem kell emlékeztetned.

A szokásos vidámság eltűnik a hangjából. Ezzel együtt minden más is, csupán az üresség marad – üres hang, üres arc. Még azt is mondanám, hogy üres testbeszéd, kivéve, hogy visszafekszik a műfűre, az egyik bokáját felhúzott térdére teszi, és az arca elé emeli a Zárt tárgyalást, majd olvasni kezd.

Olyan harsány ez a gesztus – „a világon semmi gondom” és a „menj a picsába” keveréke –, hogy nem is tudom, mit mondjak rá. Vagy mit gondoljak róla.

Mielőtt rájöhetnék, Jaxon megszólal:

– Ne haragudj! – odalép hozzám, és átkarolja a derekamat hátulról.

Én ösztönösen megdermedek, azután kényszerítem magam, hogy ellazuljak, és visszaalakulok emberré. De nincs értelme haragudni rá azért, mert haragszik ezért a helyzetért. Szívás nekem? Igen. Vajon én pokoli dühös lennék, ha neki lenne valami lány a fejében, aki minden figyelmét magának követeli, aki mindent tud róla, mielőtt én bármiről értesülnék, és mindent elkövetne, hogy úgy érezzem, elhanyagol engem? De még mennyire, hogy igen.

Éppen ezért mélyen eltemetem magamban a bosszúságot, és én is átölelem, majd hozzáhajolok.

– Nem. Te ne haragudj! Tudom, hogy ez neked sem könnyű.

– Egyikünknek sem az – válaszolja, majd lehajol, és gyengéden megcsókolja a nyakamat. – Többször kellene erre gondolnom.

– Mindkettőnknek – válaszolom. – Sajnálom, hogy néha belefeledkezem a Hudsonnal való vitába, és megfeledkezem rólad.

– Ne sajnáld! A bátyám egyedi képessége, hogy ilyen idegesítő.

– Ugyan, kérlek! – morog Hudson, és most még dühösebbnek hangzik, mint reggel. – A tíz legjobb képességem között sem szerepel.

Minden akaraterőmre szükségem van, hogy ne reagáljak rá, hanem inkább minden figyelmemet Jaxonra irányítsam… vagy legalábbis amennyit tudok, tekintve, hogy Hudson folyamatosan beszél hozzám a háttérből.

– Köszönöm, hogy megérted, milyen nehéz nekem. Tudom, hogy neked is az, és nagyra értékelem, hogy mindent elkövetsz, hogy megkönnyítsd, amennyire csak lehet.

Jaxon felsóhajt, és szorosabban ölel magához, miközben folytatja:

– Köszönöm, hogy megérted az én oldalamat is ebben a zűrzavarban. Ígérem, hogy kiszedjük őt a fejedből, amilyen hamar csak lehetséges.

– Hamarabb nem lehetne? – viccelődöm, és sikerül is megnevettetnem Jaxont.

Még néhány másodpercig átölel, aztán látjuk, hogy Flint és Macy lépnek a gyakorlópályára két másik diákkal, akiket nem ismerek.

Jaxon egy újabb csókot lehel a nyakamra, aztán vonakodva elhúzódik tőlem. Mielőtt azonban elengedne, hozzám hajol, és azt súgja a fülembe:

– Tényleg tudja, milyen fehérnemű van rajtad?

– Fekete, fehér pöttyökkel – válaszolja Hudson anélkül, hogy felnézne a könyvéből.

Felsóhajtok.

– Igen, tényleg.

Jaxon mogorvának tűnik, de szerencsére nem mond semmit.

Hudsonnak azonban egyáltalán nincs lelkiismeret-furdalása.

– Holnap a pirosat kellene felvenned, amin fehér virágok vannak. Az a kedvencem.

Mielőtt bármit is válaszolhatnék, Flint mögém lopózik, és hatalmas ölelésbe von. Azután megpördít a levegőben… és nagy bánatomra azt énekli, „Grace, Grace, bébi”… én pedig észreveszem, hogy Jaxon sokkal jobban kivillantja a szemfogát, mint általában.

Sőt, Hudson is…

Hagyjuk az ifjúsági regényt, az életem egy valóságos paranormális szappanopera, ahol bármi megtörténhet…

A. Jó. Kurva. Életbe.

61.

Szörnyharc

– Készen állsz arra, hogy megmutasd ezeknek a srácoknak, hogy kell ezt csinálni, Grace? – kérdezi Flint, amikor végül letesz a földre.

– Mit hogy kell csinálni? – kérdezem, és lopva ellenőrzöm, hogy minden ruhám a megfelelő helyen van-e. Flint nagyon lelkesen tud ölelgetni.

– Hát repülni, bébi! – Kinyújtja a karját, és csapnivalóan utánozza a szárnycsapkodást, miközben körülöttem futkos, mint egy hároméves gyerek, aki azt játssza, hogy repülőgép… cuki, édes és teljesen nevetséges.

– Készen állok arra, hogy te megmutasd nekem, hogy kell csinálni – válaszolom.

– Nem, nem! Ezt együtt csináljuk. Nos, legalábbis te, én és Eden és én. – A mögötte álló lányhoz fordul vigyorogva, és int neki, hogy lépjen előrébb.

A lány olyan tekintetet vet rá, amikor Flint integet neki, mintha semmi pénzért nem akarná megadni neki az elégtételt, hogy ilyen alantas kommunikációra válaszol. Miután eleget várt ahhoz, hogy mindenkinek világos legyen, csak azért jön ide, mert ő akarja, elindul felénk gyönyörű hajával és „ne szórakozz velem” kisugárzásával.

– Ő itt Eden Seong – mondja nekem Flint, amikor a lány odaér hozzánk. – Az egyik legközelebbi barátom, és történetesen piszok jól bánik a Ludares-labdával.

– Meg minden mással is – búgja, elegánsan elnyújtva a szavakat. Még a hangja is lenyűgöző.

El sem hiszem, hogy korábban nem láttam az iskolában, mivel egyáltalán nem az a típus, aki beleolvad a tömegbe. Magas, mint Macy, hosszú, egyenes, fekete haja a fenekéig ér, nyílegyenesre vágott frufruja a szemöldöke alá lóg, egészen lila szeme vonaláig. Alaposabban is megnézem, mert biztosra veszem, hogy csak nagyon kék, de nem. Tényleg egyértelműen lila, a legklasszabb szín, amit valaha láttam.

Csupa fehérbe öltözött – fehér melegítőnadrág, fehér teniszcipő és fehér ujjatlan póló, ami alól kilátszik egy koreai sárkánytetoválás, amely a vállától lemegy mindkét karjára.

Szóval ő is sárkány, mint Flint. Menő.

Több piercingje is van – néhány a fülében, valamint az orrában és a szemöldökében is –, és minden piercingen különböző színű csillogó ékkő látható. Ezenkívül legalább tucatnyi, szikrázó drágakövekkel díszített gyűrűt visel az ujjain, de ahelyett, hogy túlzás lenne, valahogy az egész klasszul összeillik, és ettől még ragyogóbbnak tűnik.

Nem hazudok, máris imádom őt, még mielőtt kinyújtja felém a kezét, és kezet fogunk:

– Kőszörnynek lenni a legvagányabb dolog, amit valaha hallottam. Szép munka!

Felnevetek.

– Nem igazán volt beleszólásom a dologba.

Erre megvonja a vállát.

– Valójában senkinek sincs beleszólása abba, hogy sejtszinten micsoda, Grace. Az számít, ami teszel, te pedig mostanáig nagyon vagány dolgokat tettél.

– Hát, ebben nem vagyok biztos.

– Én viszont igen. És hidd el nekem, mindenki más is.

Teljesen önteltnek kellene tűnnie, ehelyett azonban csupán elbűvölő és totálisan menő, mint egy rocksztár. Nem csoda, hogy Flint imádja.

– Ez igaz – mondja nekem Flint, majd átkarolja Eden vállát és megszorítja, mire Eden lesújtó pillantást vet rá. – Ő a legjobb tanácsadó.

Eden továbbra is „Miért érsz még mindig hozzám?” tekintettel néz rá, amitől Flint még erősebben szorítja magához. Amikor azonban felemeli a kezét, hogy összeborzolja a haját, a lány kibújik a karja alól és Flint háta mögé csavarja, mire ő panaszosan felnyög – nem beszélve arról, hogy néhány szánalmas kísérletet tesz arra is, hogy jeget lövelljen ki a száján –, mire Jaxon, Macy és a srác, aki Edennel jött, és akit még nem ismerek, hangosan felnevet.

– Befejezted? – kérdezi Eden összehúzott szemmel.

– Egyelőre. – Flint a legelbűvölőbb mosolyát villantja rá, mire a lány csak a szemét forgatja. De elengedi.

– Na szóval – folytatja Flint –, ő itt Eden. Ő pedig – a fehér bőrű sráchoz fordul, aki tengerészkék melegítőnadrágot, szürke izompólót és tengerészkék baseballsapkát visel – Xavier. Farkas, de ezt próbáljuk nem felróni neki.

Xavier vidáman felmutatja neki a középső ujját, azután biccent felém.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Grace. Már nagyon sokat hallottam rólad.

Azt nem mondja meg, honnan, én pedig nem kérdezem. Ha farkas, biztos vagyok benne, hogy nem is akarom tudni.

– Én is örülök, hogy megismerhetlek – válaszolom mosolyogva. Vidám, zöld szeme van és széles mosolya, amire nem lehet nem mosolyogva válaszolni. Eden menő, ez a srác viszont maga a megtestesült jókedv. Mindenéből ez sugárzik.

Ha még hozzáadjuk azt is, hogy az unokatestvérem a szeme sarkából pillog rá, akkor még inkább szeretném megismerni.

– Ez mindenki? – kérdezem, mert úgy emlékszem, Flint azt mondta, nyolcan leszünk a csapatban.

– Mekhi hamarosan itt lesz – tájékoztatja Jaxon a többieket.

– Gwennek pedig javító vizsgát kell tennie ma reggel – válaszolja Macy. – De amint végez, idejön.

Nagyon izgatott vagyok, hogy Mekhi is a csapatunk tagja lesz – legalább annyira, mint annak, hogy Macy Gwent választotta, hogy együtt játsszon velünk, nem pedig bármelyik másik barátnőjét. Gwen viszonyult hozzám a legkedvesebben néhány hónappal ezelőtt, amikor megismertem a boszorkányok csoportját. Valahogy nem tudnám elképzelni, hogy Simone is ugyanannyira egyetértene velünk, ahogy Gwen és mindenki más, amikor Jaxon elmagyarázza, miért van olyan nagy szükségünk a vérkőre.

Még mindig furcsa belegondolni, hogy ez hónapokkal ezelőtt történt, mivel számomra csak néhány hétnek tűnik. De próbálok hozzászokni, ahogyan ahhoz is, hogy az emlékezetem talán soha nem tér vissza. Gyűlölöm a gondolatot, hogy talán soha nem fogok emlékezni arra a néhány hónapra, de már belefáradtam, hogy emiatt aggódjak, nem akarom tovább ostorozni magam emiatt.

– Én is gyűlölöm, hogy nem emlékszel rá – jegyzi meg Hudson, de gyengéden, nem a szokásos gúnyos hangján. Odasétál a farkashoz, hogy szemügyre vegye. Már nem tesz úgy, mintha minden figyelmét lefoglalná a könyve.

Szeretném megkérdezni tőle, mi történt, még könyörögnék is, hogy felejtse el, amit mindenki mond, hogy hogyan lenne legjobb visszanyernem az emlékeimet, és egyszerűen csak mondja el. De most nem alkalmas rá az idő. Különben is, honnan tudnám, hogy hihetek-e neki?

– Szóval mit csinálunk először? – kérdezi Xavier, és úgy billeg a lábán, mintha bármelyik pillanatban kész lenne nekiindulni. Azt, hogy hová, nem tudom, de le merném fogadni, hogy lenyűgöző látvány lenne.

– Szerintem két csapatra kellene oszlanunk, és először megnézni, hogy mit tudunk együtt csinálni – javasolja Flint, és kivesz egy közepes méretű labdát a táskájából, majd leejti a földre. – Macy, megtennéd, hogy elvarázsolod?

Odadobja az unokatestvéremnek, aki előveszi a varázspálcáját, rámutat vele a labdára, és mormol valamit, bizonyára egy varázsigét.

– Most mit csinál? – kérdezem Jaxontól, mert nem értek semmit.

– A Ludares a labdacica és a forró krumpli keveréke, némi varázserejű csavarral. Az első csavar az, hogy a labda egyre forróbb lesz, minél tovább tartod a kezedben, ezért maximum harminc másodperc múlva tovább kell passzolnod, máskülönben megéget. És megráz, mert vibrál is közben.

– Vibrál és éget?

– Igen, éppen ezért a csapatmunka a legfontosabb – teszi hozzá Flint.

– Amikor egy új játékos érinti meg a labdát, visszatér az eredeti állapotához, ezért nagyon sokat kell passzolni. Az egyetlen biztos módja annak, hogy elveszítsük a játékot, ha valaki mindent egyedül akar csinálni. Ezt nem teheti meg, legalábbis anélkül nem, hogy komoly sérülést okozna magának.

– Ez hogy lehet egy játék? – kérdezem értetlenkedve. – Ráadásul olyan, amit középiskolás diákok játszhatnak?

– Ez a világ legjobb játéka! – szól közbe Xavier. – Különösen, amikor keresztülesel egy portálon.

– Portálon? – fordulok Jaxonhoz. – Mi az a portál?

– Az egy varázslatos átjáró vagy ajtó, ami valahová máshová vezet – magyarázza.

– Tudom, mi az a portál – mondom méltatlankodva. – Úgy értettem, mi az a portál a Ludaresben?

– Pontosan ugyanez – feleli Eden. – Ilyen közel az Északi-sarkhoz egyébként is több portál is létezik a természetben. A Ludares kihasználja ennek előnyét. Az iskola alkalmazottai közül néhányan felhasználják azt az energiát, ami átjárót nyit a sarkok és a nap között, és ennek segítségével több portált is nyitnak az aréna területén, amelyekbe bele lehet esni.

– Persze a mi átjáróink nem a napba vezetnek – fejezi be Macy. – Csak itt a stadionon belül visznek valahová. Mindegyik más, és amikor belépsz az egyikbe, nem tudod, hol lyukadsz ki. Lehet, hogy egészen elöl a célvonalnál, de az is lehet, hogy teljesen visszavisz a pálya másik végére, ahonnan újra el kell indulnod.

– Szóval csak beugrom egy ilyen portálba ott – rámutatok a pálya egyik pontjára –, és lehet, hogy ott jövök ki belőle? – mutatok a gólvonalra.

– Pontosan! – mondja nekem Eden, és a mosolyától az egész arca felderül. – De az is lehet, hogy ott kötsz ki. – Az ellenkező irányba mutat.

– Ahol az ellenfél csapatának fele azonnal rád veti magát.

– Ez tényleg jó mókának tűnik – mondom gúnyosan, de a többiek csak nevetnek.

– Ha elkezded játszani, majd meglátod, milyen klassz – biztosít Xavier.

– Különösen, hogy mindenki használhatja a varázserejét, ahogy csak akarja… szóval a játék időnként eldurvul.

– Ez igaz – helyesel Eden. – Emlékeztek másodikban, amikor Alejandro az ellenfél minden tagját teknőssé változtatta, aztán ő és a csapattársai csak végigszaladtak a pályán?

– Igen, egészen addig, amíg a boszorkány el nem használta az összes erejét, ezért nem tudták kivédeni az ellenfél farkasait, akik kitörtek, és utolérték őket – teszi hozzá Xavier csillogó szemmel.

– Emlékszem, Sancha aligátorteknőssé változtatta magát, és majdnem leharapta Felicity kezét. Nem semmi látvány volt – jegyzi meg Flint.

– Vagy amikor Drew vihart támasztott az arénában, és Fosterbe majdnem belecsapott egy villám! – nosztalgiázik Jaxon.

– Az apám annyira dühös volt! Három napig égnek állt a haja – kuncog Macy.

– Szóval igen – fordul hozzám Jaxon. – Történtek már vad dolgok a Ludares-pályán.

Egy borzalmas gondolat jut eszembe.

– A sárkányok nem tudnak elégetni mindenkit a másik csapatból? – Aztán még egy: – A vámpírok nem tudnak áttűnni a pályán harminc másodperc alatt?

Xavier egyre szélesebben vigyorog.

– Tetszik, ahogy gondolkodsz.

Jaxon azonban megrázza a fejét, és megmagyarázza:

– Biztonsági varázslatok gondoskodnak arról, hogy bármilyen sebességugrás vagy varázslat ne tartson tovább tíz másodpercnél. Fogd fel úgy, mintha mindenki valamilyen fogyatékossági eszközt viselne. Korlátozva vannak a képességeink. – Jaxon rám kacsint. – Máskülönben nyilvánvaló, hogy másodpercek alatt nyernénk.

Mindenki nevet a viccen.

Mindenki, kivéve Hudsont, aki Xavier tanulmányozásáról áttér Jaxonra, és felvonja a szemöldökét.

– És én még azt hittem, hogy az én egóm hatalmas.

– Akkor hogy lehet nyerni? – kérdezem ingerülten. – Azzal, ha nem halsz meg, vagy nem változol teknőssé a végére?

– Ennyire nem vagyunk szadisták – feleli Eden nevetve –, de tetszik a stílusod.

Xavier onnan folytatja, ahol Macy és Eden abbahagyta, zöld szeme csillog az izgatottságtól.

– Az nyer, aki először viszi át a labdát a másik csapat gólvonalán. Nincsenek kifogások, nincsenek második esélyek.

– Ennyi? Csak át kell vinni a forró labdát a pályán, és átlépni vele a gólvonalat? – kérdezem.

– Azért ne hagyd ki az egyenletből a „próbálj nem meghalni” részt sem! – figyelmeztet Jaxon.

– Igen – helyesel Eden. – És hidd el, ez a mérkőzés legalább felében nem is olyan könnyű. Különösen, mivel ez az év legnagyobb varázsbemutatója… mindenki a legjobb teljesítményét nyújtja, hogy megdöbbentse és ámulatba ejtse a másik csapatot.

– Valamint mindenki mást is az arénában – teszi hozzá Xavier.

– Az már biztos – helyesel Flint, és olyan szélesen vigyorog, ahogy még sosem láttam. Ami pedig nem kis teljesítmény.

– Csak hogy tisztázzunk valamit, van egy csomó portál, amibe bele lehet esni a stadion bármely pontján.

– Igen – vigyorog Flint. – Úgy értem, nem most. Azt csak az esemény napján hozzák létre, de igen. Szuper jó szórakozás.

Bólintok.

– És még ha már majdnem ott is vagy a gólvonalnál, akkor is beleeshetsz egy meglepetésportálba az utolsó másodpercben, és lehet, hogy megszívod. – Megrázom a fejem. – Ez ördögi.

– Teljes mértékben – helyesel Jaxon.

– Ráadásul ez a legjobb szórakozás, amit egy forró golyóval csinálni lehet – mondja Xavier.

– Nem is akarom tudni, hogy ez mit jelent – válaszolom.

Xavier válaszul csak rám kacsint, amitől felnevetek. A kacsintás azonban egyáltalán nincs rám hatással – hiszen itt van nekem Jaxon –, de hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem vettem észre, milyen vonzó fiú. Nem csoda, hogy Macy folyton őt lesi. Nevetséges, hogy még a legidétlenebb fiúk is belevalók ebben az iskolában.

– Van valami más szabály is, amiről tudnom kell? – kérdezem, amikor Mekhi sétál oda hozzánk. Rám vigyorog, én intek neki. Nagyon örülök, hogy látom. Elég sűrű volt ez az időszak, amióta visszatértem, ezért még nem volt időnk beszélgetni.

– A labdának folyton mozognia kell. Ha több mint öt másodpercen keresztül állsz, és a kezedben tartod a labdát… még akkor is, ha éppen egy portálból jöttél ki, és fogalmad sincs, hol vagy… akkor automatikusan a másik csapathoz kerül a támadás joga – magyarázza Xavier.

– És minden játékosnak legalább egyszer a kezébe kell fognia a labdát – teszi hozzá Eden. – Ha nem…

– A másik csapat nyer. Nyilvánvalóan, ha rosszul veszed a levegőt, a másik csapat nyer – állapítom meg teljesen elborzadva.

– Igen, de ne felejtsd el – mondja Mekhi, miközben elkezd nyújtani –, hogy a másik csapat is ugyanezen szabályok szerint játszik.

Bólintok.

– Jogos.

– Jól van, elég a beszédből! – Flint tapsol egyet, és magára vonja mindenki figyelmét. – Most két csapatra oszlunk, ezért ezúttal Jaxon, Grace és én játszunk a többiek ellen. Ha majd Gwen megjön, beállhat hozzánk.

Megfordul, és a szemöldökét húzogatva néz rám.

– Készen állsz a repülésre, Grace?

– Egy kicsit sem. – Ennek ellenére megfogom a platinaszínű fonalat, és néhány másodperc múlva megint kőszörny vagyok, vagány szárnyakkal a hátamon.

Amit a többiek öt percen keresztül bámulnak. Érthető. Tényleg nagyon menő. Xavier megkérdezi, hogyan tud repülni egy kőszárny, mire Flint tarkón vágja.

– Nyilvánvalóan varázserővel. – Szélesebb lesz a mosoly az arcomon. Varázsszárnyam van.

– Először nálunk lesz a labda – közli Eden.

– Miért nálatok? – kérdezi felháborodottan Flint. – Mi csak hárman vagyunk!

– Igen, de köztetek van Jaxon Vega, a másik játékos pedig egy kőszörny… ami, tudod, érzéketlen a forróságra. Biztos vagyok benne, hogy máris komoly előnyötök van.

– De azt mondtad, a labda vibrál is – mondom nekik. – A vibrálásra nem vagyok immunis!

Mindenki elneveti magát, még Jaxon is. Eltart néhány másodpercig, mire rájövök, hogy min nevetnek, azután mélyen elpirulok.

– Miért, én mi vagyok? Puding? – szólal meg Flint, hogy megmentsen, és három rövid másodperc alatt eljátssza, hogy felháborodottból nagyon felháborodott lesz.

Eden széles mosollyal néz rá.

– Te mondtad, nem én.

– Ó, jól van! Akkor legyen nálatok a labda! – Elveszi Macytől, és eldobja. – Öt perc múlva úgyis a torkotokon nyomom le.

– Tényleg? Csak próbáld meg! – Eden kinyitja a száját, és hatalmas tüzet okád egyenesen Flint felé. Nem találja el, de megégeti a pólója alját.

Flint felkiált, félreugrik, miközben a többiek hangosan nevetnek.

Mindkét csapat női tagjai Flint kemény hasizmát bámulják… köztük Eden is.

Vagy talán nem csak a nők, veszem észre, amikor Jaxonra pillantok, mert látom, hogy megkövülten bámulja, ahogy egykori legjobb barátja leveszi a pólója maradékát magáról, és a földre dobja. Ezután mindenki szétszéled a pályán, és felveszi a pozícióját.

– Jól néz ki, mi? – ugratom Jaxont.

– Tessék? – kérdezi láthatóan kicsit összezavarodva.

– Láttam, mennyire megnézted – Flint felé bökök a fejemmel. – De ne aggódj! Hidd el nekem, megértelek.

– Én nem… nem is…

Én csak nevetek, és Flint stílusában a szemöldökömet húzgálom.

Amikor azonban minden elcsendesedik, és elfoglaljuk a helyünket a pálya két oldalán, odahajolok Flinthez, és megkérdezem:

– Nem kellene legalább kipróbálnom a repülést, mielőtt elkezdjük a játékot?

62.

A gravitáció fáj

– Emiatt ne aggódj, Grace! – mondja Flint vigyorogva. – Meg tudod csinálni.

– Határozottan nem! – kiáltom. – Még sosem próbáltam repülni ezelőtt!

– Igen, de láttad, én hogyan csinálom. Könnyű. – Olyan nagy léptekkel megy, hogy alig tudom utolérni, de amikor ilyen nevetséges kijelentéseket tesz, legalább nézzen a szemembe!

Utánafutok, hogy utolérjem, ami kőszörny alakban nem könnyű, végül azonban sikerül elé állnom. Jaxon – és Hudson – vigyorogva figyelnek minket. A nyomorultak.

– Te szívsz valamit? – A mellkasára teszem a kezem, hogy magamra vonjam a figyelmét. – Úgy értem, te most komolyan be vagy tépve? Nem tudok repülni, Flint! Még sohasem használtam a szárnyamat. Nem gondolhatod, hogy hozzám vágsz egy forró labdát, azt mondod, hogy repüljek, és elvárod, hogy a levegőbe emelkedjek! Szóval parkold le az egódat úgy tíz percre, adj nekem némi támpontot és néhány percet gyakorolni, és utána majd megsemmisíthetjük őket. Különben elmegyek, és nem jövök vissza.

Flint szeme egyre nagyobbra tágul minden egyes kiejtett szavamnál, és mire befejezem, már egy kicsit szégyelli magát… az arckifejezése pedig egyre rosszabb lesz, amikor rájön, hogy Jaxon végignézte a beszélgetésünket.

– Igen, persze. Sajnálom, Grace! Eden és köztem egyfajta versengés folyik, és mindig felülkerekedik rajtam ez az érzés.

– Nem számít. – Elmosolyodom, hogy tompítsam a korábbi haragos szónoklatomat. – Csak mondd meg nekik, hogy szükségünk van tizenöt perce! Azután tanítsd meg, hogy kell repülni, oké?

Jaxon felnevet.

– Majd én megyek és megmondom nekik, hogy egy ideig csak ellenem játszanak – ajánlkozik, és titokban rám kacsint –, amíg ti kitaláljátok, hogyan győzzétek le a gravitációt.

Flint nézi, ahogy elmegy, az arcán tűnődő kifejezés látszik. Amikor visszafordul hozzám, már megint csupa mosoly.

– Szóval repülni könnyű. Csak gondolj…

– Örömteli dolgokra? – kérdezem szárazon.

Felnevet.

– Te kőszörny vagy, Grace, nem Pán Péter.

Bosszúsan nézek rá, de szerintem nem látja, mert időközben átsietünk a pálya másik végére.

– Éppen ez volt a lényege annak, amit az előbb mondtam.

– Azt akartam mondani, hogy a repülésre kell gondolnod.

– Szóval gondoljak arra, hogy csapkodok a szárnyammal? – Meglepetésemre, ahogy kimondom a szavakat, megmozdul a szárnyam, és előre-hátra csap egyet.

– Ó, te jó isten, Flint! – Megragadom Flintet, hogy ne menjen tovább, és közben le-fel ugrándozom. – Láttad ezt?

Most már teli szájjal vigyorog.

– Hát persze, hogy láttam!

Hátrafelé nyújtogatom a nyakam, hogy lássam, azután ismét megteszem.

És megint. Meg megint.

– Ó, istenem! Működik! Tényleg működik a szárnyam!

Flint már hangosan nevet, de nem érdekel. Olyan izgatott vagyok, amiért tudom használni a szárnyamat, hogy még mindig ugrándozom és csapkodok vele, amilyen erősen csak tudok.

Még Hudson is nevet, ezúttal velem, nem pedig rajtam.

– Jól nézel ki a szárnyadat csapkodva.

– Tényleg? – Megint csapok vele egyet, mert megtehetem. – Van szárnyam, Hudson! És tudom használni!

– Naná, hogy tudod! – A fejét rázza, és szélesen vigyorog.

Flinthez fordulok.

– Oké, és most mit csináljak?

– Csapkodj, amilyen erősen csak tudsz, amíg fel nem emelkedsz a földről!

– Igazán? – kérdezem, és elkerekedik a szemem, miközben megpróbálom azt tenni, amit mond.

Flintből kirobban a nevetés. Olyan hangosan kacag, hogy egy percig meg sem tud szólalni. Én nem értem, mi olyan vicces, amíg magához nem tér annyira, hogy a vállamra teszi a kezét.

– Ne! Hagyd abba! – mondja. – Csak vicceltem, Grace.

– Ó! – Elpirulok, de túlságosan jól érzem magam ahhoz, hogy sokáig kínosnak tartsam a helyzetet. Ráadásul repülni akarok! – Akkor mondd meg, mit csináljak! De ezúttal ne viccelődj!

– Oké. Most arra kell gondolnod, hogy repülsz. Nem arra, hogy lezuhansz, nem arra, hogy tudod mozgatni a szárnyadat és nem is arra, hogy felszállsz a földről. Csak a repülésre. Ahogy elkapod a szelet.

Körülnéz, azután láthatóan támad egy ötlete, mert megfogja a kezem, és húzni kezd magával.

– Menjünk a lelátóra!

– Most viccelsz velem? Nem akarok leugrani a lelátóról a legelső alkalommal, amikor repülni próbálok! Totál kizárt!

– Nem fogunk leugrani a lelátóról, az ég szerelmére! Nem egy madárfióka vagy, Grace.

Hudson erre horkanva felnevet, aztán áttűnéssel elénk vág, és mire odaérünk a lelátóhoz, már széles mosollyal terpeszkedik az egyik széken.

Flint megáll az első sor előtti korlátnál.

– Azt azért hozzá kell tennem, hogy ha tényleg leugranál a lelátóról és zuhanni kezdenél, Jaxon és én biztosan elkapnánk. Szóval nincs mitől tartanod, oké? Ez csak egy egyszerű séta lesz a parkban… vagyis, tudod, az égen – viccelődik.

Elkerekedik a szemem.

– Mondja ezt az a srác, aki öt perccel ezelőtt azt gondolta, hogy majd játék közben rájövök, hogyan kell repülni.

Erre a szemöldökét húzgálja.

– Őszintén szólva még mindig így gondolom. De próbáljuk ki inkább ezt a módszert!

Ezután a legkisebb figyelmeztetés nélkül felkap és feltesz a korlátra. Emberi alakommal ellentétben kőszörnyként felemelni engem nem kis teljesítmény, ezért Flint bicepsze megfeszül, és hallom, hogy nyög is egy kicsit.

Ettől még rosszabb lesz, amikor elenged – megőrizni az egyensúlyomat a korláton állva egy dolog. Kővé válva ugyanezt megtenni teljesen más. Csupán a puszta akaraterőm akadályozza meg, hogy ne sikítsak fel, amikor elenged. De sikerül visszafojtanom a hangot, mert nem fogok úgy viselkedni, mint egy hisztérikus kis ember, aki bekerült a nagy, gonosz paranormálisok közé.

Jaxon jobb párt érdemel, de ami még fontosabb, én is jobbat érdemlek ennél.

Ezért ahelyett, hogy sikítanék, amint egyedül állok a korláton, elfojtom a hangot, és azt kérdezem:

– És most?

Flint kissé bizonytalanul néz rám, és azt feleli:

– Ugorj le?

– Ez most kérdés vagy utasítás? – kérdezem.

– Ööö, mindkettő?

– Azt hittem, repülésórát fogsz adni nekem! Ez – mutogatok magam köré – egyáltalán nem repülésoktatás!

– Úgy értettem, miután a levegőben vagy. Én tudom a legjobb tripla csavart csinálni az egész iskolában – vigyorog.

Megrázom a fejem.

– Persze Flint, mert most pont egy tripla csavarra van a legnagyobb szükségem!

– Nézd, én megteszek minden tőlem telhetőt, oké? – kuncog, és hátralép néhányat. – Ez egyszer legalább megpróbálnád úgy, ahogy én mondom?

Csípőre teszem a kezem, és felvonom az egyik szemöldökömet.

– Egészen pontosan mit mondasz?

– Csak ugorj le, aztán… – A kezével csapkod.

– Csapkodjak a szárnyammal?

– Igen. De ne gondolj a szárnyadra! Gondolj arra…

– Hogy repülök. – Felsóhajtok. – Igen, ezt már mondtad. – Kinézek a pályára meg a többiekre, akik látszólag gyakorolnak, de leginkább engem néznek.

Oké, jöjjön, aminek jönnie kell! Jobb, ha seggre esem, mintha soha meg sem próbálom. Nagy levegőt veszek, és behunyom a szemem.

– Ne felejtsd el, gondolj a repülésre! – tanácsolja Flint, és már egy kicsit távolabb van tőlem, mint egy perccel ezelőtt. Nem tudom, hogy azért-e, mert úgy gondolja, repülni fogok, vagy azért, mert lezuhanok, és nem szeretne a becsapódás hatáskörében lenni.

Nem számít, mondom magamnak, és inkább megpróbálok koncentrálni. Semmi sem számít, csak az, hogy a repülésre gondoljak. Az persze egyáltalán nem okoz problémát, hogy fogalmam sincs, hogy csináljam.

Repülök. Repülök. Repülök. Flint azt mondta, hogy gondoljak a repülésre, ezért arra gondolok, hogy repülök. Repülök. Mint egy madár. Mint egy repülőgép.

Mint… oké, ez nem volt túl jó példa. Repülök. Repü…

Leugrom, és… kővé vált fenekemre esem… de kiderül, hogy ez korántsem fáj annyira, mintha emberi alakban estem volna seggre. Hála istennek!

Habár sokkal nagyobb rázkódást okoz.

– Ez határozottan nem repülés volt – szólal meg Hudson, még mindig a lelátón ülve.

– Jól vagy? – kérdezi Jaxon, miközben odaszalad hozzám, hogy felsegítsen. – Sajnálom, túl messze voltam ahhoz, hogy elkapjalak.

Természetesen azt gondolja, az ő feladata lett volna elkapni. Megrázom a fejem, és elmosolyodom.

– Ne aggódj! A kő remek lengéscsillapító.

Erre felnevet.

– Ez nem igaz.

– Nem – értek egyet vele, és lesöpröm a füvet a nadrágomról. – De esküszöm, hogy nem fájt. Jól vagyok.

– Az jó. – A korlát felé bök a fejével. – Meg akarod próbálni még egyszer?

– Egy kicsit sem.

Felvonja a szemöldökét.

– De azért megteszed?

Felszegem az állam.

– Még szép!

63.

Nincs elég boldog gondolat a világon

Jaxon kinyújtja felém a kezét.

– Gyere, segítek felállni!

Arra gondolok, hogy tiltakozom, aztán úgy döntök, miért tenném? Nem akarom egyedül felvonszolni a kőtestemet arra az egy méter magas korlátra. Őszintén szólva abban sem vagyok biztos, hogy emberi alakban fel tudnék mászni rá.

Két perccel később megint a földön vagyok, ezúttal viszont már fáj a fenekem.

Három perc múlva a fenekem és a büszkeségem is csorbát szenved.

– Biztos vagy benne, hogy nem kell boldog dolgokra gondolnom? – kérdezem Flinttől.

Elvigyorodik.

– Megpróbálhatod, de szerintem az sem fog segíteni.

– Nos, a mogorva gondolatok láthatóan nem jöttek be.

– Nem mondod! – Hudson megrázza a fejét, és még jobban hátradől, majd mindkét kezét a feje mögé teszi. – Habár ez az egész hihetetlenül szórakoztató.

Ezúttal Flint segít felállni.

– Szóval négy az igazság?

– Negyedjére próbáljunk meg valami mást! – avatkozik közbe Jaxon, megfogja a kezem, és a pálya közepe felé húz.

– Hogy fogok ott repülni? – kérdezem. – Nem kellene valami magasabb helyről indulnom?

Rám vigyorog.

– Ne aggódj, magasról fogsz indulni. – Azután megfog, és felemelkedünk a levegőbe, egyre magasabbra, végül a gyakorlópálya teteje alatt lebegünk.

– Ööö, nagyra értékelem a fuvart, de az nem repülés, ha te emelsz fel. – Nagy nehezen visszafogom magam, hogy ne kuncogjak, miközben elképzelem, hogy mindketten úgy lebegünk itt fent, mint két léghajó. Hudson biztosan nem szállna le a témáról egy jó darabig.

– Akkor jobb lesz, ha inkább tényleg elkezdesz repülni, nem igaz? – szólal meg Hudson. – Máskülönben napokig ezen fogok lovagolni…

– Hidd el, nem foglak sokáig tartani. – Jaxon elhúzódik egy kicsit, hátrébb lebeg, és már nem érünk egymáshoz. – Most pedig próbáld meg!

Lenézek a körülbelül tizenöt méterrel alattam lévő földre, és azon gondolkodom, tényleg meg akarom-e próbálni ilyen magasról. Na persze a földön nem sikerült, és ha egyvalamiben biztos vagyok, az az, hogy Jaxon nem hagyná, hogy leessek. Szóval mi vesztenivalóm van?

Ezzel a gondolattal behunyom a szemem, és boldog dolgokra gondolok a repüléssel kapcsolatban. Nem mondom, hogy működik, de most először megmozdulnak a szárnyaim… méghozzá anélkül, hogy szándékosan mozgatni akartam volna őket.

Furcsa érzés. Nem rossz, de határozottan furcsa. A földön nem éreztem semmi különöset, amikor szárnyaimat mozgattam, itt fent azonban teljesen más érzés. Az alulról felfelé ható nyomás miatt, amire egyáltalán nem számítottam, megrándulok egy kicsit, valahányszor a szárnyam csap egyet a levegőben.

– Még mindig fogsz, ugye? – kérdezem Jaxontól, miközben előrébb mozdulok.

– Hát persze – válaszolja vigyorogva, amit nagyon szeretne titkolni.

Tudom, hogy azért mosolyog, mert nevetségesen nézek ki – folyton azon kapom magam, hogy a mellúszás kartempóját végzem, mintha ezzel eljutnék valamerre vagy ilyesmi.

A helyzet abszurditását növeli, hogy minél gyorsabban mozgatom a szárnyamat, annál valószínűbb, hogy végül már csak le-fel fogok rángatózni.

Ami azt jelenti, hogy ha nem jövök rá hamarosan, hogyan kell ezt csinálnom, valószínűleg úszni fogok a levegőben, és úgy fog kinézni, mintha valami bizarrul időzített elkerülő manővert gyakorolnék repülés helyett.

Nyilvánvalóan nem ezt az utat szeretném választani, tekintve, hogy a saját párom sem tudja megállni vigyorgás nélkül.

Csak tippelni tudok, mit gondolhat odalent Flint, Macy és a többiek.

– Szerintem abba kellene hagynunk – mondom Jaxonnak néhány perc múlva, miközben igyekszem félig függőleges helyzetben maradni, ugyanakkor repülni is. – Ez sohasem fog menni nekem.

– Ez nem igaz. Máris sokkal jobban csinálod, mint eddig.

– Tekintve, hogy a mélypontom az volt, amikor lezúgtam egy korlátról, úgy érzem, csak próbálod cukormázba csomagolni a dolgot.

Rám vigyorog, és bár néhány méterrel távolabb van tőlem, esküszöm, hogy érzem a simogatását az arcomon.

– Csak még egyszer! – mondja. – Az én kedvemért. Van egy ötletem.

– Milyen ötleted?

– Majd utána elmondom. Most csak próbáld meg megint!

– Jól van – egyezek bele. – De azután befejeztem, hogy én legyek a nap szórakoztató műsorszáma. Találnom kell valami más módot, amivel a csapat segítségére leszek… mondjuk én hozhatnám a vizet/vért a tagoknak.

Jaxon felnevet.

– Biztos vagyok benne, hogy erre nem lesz szükség.

– Én nem.

De mivel megígértem, hogy megpróbálom még egyszer, megteszem. A szárnyamat gyors csapkodásra késztetem, azután arra koncentrálok, hogy előremozduljak mellúszó kartempó nélkül.

Egy percre úgy látszik, mintha hátrafelé indulnék, azután hirtelen előrelódulok.

– Ó, te jó isten! – kiáltom izgatottan… néhány másodperc múlva azonban öt métert zuhanok.

Jaxon elkap, ahogy megígérte, de aztán hirtelen repülök. Előre. Egyenes vonalban.

– Megcsináltam! – kiáltom Jaxonnak, aki hat méterrel mögöttem vadul vigyorog, és még mindig ott lebeg, ahonnan elindultunk.

– Látom! – válaszolja.

– Flint, repülök! – kiáltom a földre.

Flint szélesen elvigyorodik, és elismerően felemeli mindkét hüvelykujját.

– Hudson! Megcsináltam! Repülök! – suttogom izgatottan, mert tudom, hogy ő bárhonnan meghallja.

– Igen, repülsz. – Hirtelen ott lebeg mellettem a hátán. – Akarsz versenyezni a pálya végéig?

– Csak akkor, ha nem „hagysz” nyerni.

Felvonja egyik szemöldökét.

– Te ismersz engem egyáltalán?

– Jogos. – Még erősebben csapkodok a szárnyammal, csak hogy megnézzem, mi történik. Azután boldogan felsikítok, mert elindulok előre.

Hudson felnevet, és néhány másodperc múlva odajön mellém.

– Készen állsz? – kérdezi.

Bólintok.

– Felkészülni!

Oldalra billen.

– Vigyázz!

Induló helyzetbe helyezkedem, aztán azt kiáltom:

– Rajt!

Elindulunk az égen, és bár egy részem tudja, hogy nincs is igazán ott mellettem, erre a néhány másodpercre mégis olyan érzés, mintha ott lenne… és elképesztő. Felvillanyozó. Megrészegítő.

Hasítunk a levegőben, egyre gyorsabban megyünk, amíg végül egyszerre érünk a célvonalba. Megállok, bukfencezek egyet gyorsan, amitől kifulladok és nevetek, Hudson pedig előreszaltózik.

Odalent Macy, Flint és Mekhi a többiekkel együtt éljeneznek. Integetek nekik, visszanézek Hudsonra, hogy megosszam vele az örömömet, de rájövök, hogy eltűnt. Jobban mondva, egyáltalán nem is volt ott.

A verseny hirtelen már nem is tűnik olyan elképesztőnek. És semmi más sem, bár nem tudom, hogy miért.

– Hudson? – szólítom, és arra gondolok, vajon visszament-e oda, ahová akkor megy, amikor nem akar beszélni velem.

– Itt vagyok – válaszolja a gondolataimban. – Nagyszerűen néztél ki odafent.

– Mindketten nagyszerűen néztünk ki.

– Talán.

Érzem, hogy mondani akar még valamit, de mielőtt megtehetné, Jaxon jelenik meg előttem, és ünnepélyesen a karjába von.

– Ez őrületes volt!

Felpillantok az arcára, ami szinte ragyog, úgy néz rám.

– Ugye? El sem hiszem, hogy megcsináltam! Te el tudod hinni?

– Hát persze. Kezdek rájönni, hogy bármire képes vagy, Grace.

– Ööö, nem. De mondd el az igazat! Mennyi voltam ebből én és mennyi te?

Jaxon vigyorog.

– Száz százalékig te voltál.

– A végén? – kérdezem tágra nyílt szemmel, amikor eszembe jut a bukfenc.

– Nem, egészen végig. Csakis te voltál. Ez volt az utolsó ötletem. Hogy engedjelek el, és nézzem meg, mi történik, ha nem foglak vissza.

64.

Elnézést az egzisztenciális válságomért

Van valami abban, ahogy Jaxon arról beszél, hogy visszafog engem… vagyis ebben az esetben nem fog vissza… amitől kicsit ideges leszek. Nem tudom, mi az, mivel eddig mindig maximálisan támogatott, a dolog mégsem hagy nyugodni egész délután, miközben Flint és a többiek megtanítják nekem a Ludares szabályait és taktikáját.

Jobban mondva, megpróbálják megtanítani nekem, mivel a pályán lévő minden egyes embernek saját elképzelése van arról, hogyan kell a legjobban játszani ezt a játékot. Úgy gondolom, ebből nagyon érdekes csapatstratégia fog kialakulni.

– A legfontosabbak a portálok – mondja nekem Xavier. – Oké, igaz, hogy ki is tud cseszni az emberrel néha, de akkor is használni kell őket. Ha jót fogsz ki, egy pillanat alatt megnyerheted a játékot. – Csettint egyet, hogy alátámassza. – Ráadásul a nézők is imádják!

– A nézők azt is imádják, ha körülvesz az ellenség, és egyedül vagy, miközben a labda lyukat éget a kezedbe – ellenkezik Eden. – Az a lényeg, Grace, hogy vidd át a labdát a pályán. Ha ezt megteszed, imádni fognak, bármit csinálsz is. A portálok nagyon puccos dolgok, de egy jól irányzott dobás is lenyűgöző lehet.

– Egyelőre – szól közbe az unokatestvérem, amikor délután elfoglaljuk a helyünket – a legfontosabb az, hogy összedolgozzunk, és csapatot építsünk. Ha ez megvan, a többi jönni fog magától.

– Nincs kegyelem! – mondja Flint Jaxonnak, Gwennek és nekem, miközben aznap utoljára hajolunk össze. Gwen a vizsgája után csatlakozott hozzánk, és be kell vallanom, hálás vagyok, hogy egy boszorkány is van a csapatunkban. Órákig nem tudtam kiverni a fejemből a gondolatot, hogy Macy esetleg mindenkit teknősbékává változtat.

– Ha a Ludaresről van szó, a kegyelem a gyengéknek való. Mi kitartunk a végsőkig, és porrá zúzzuk őket.

– Mi van, ha én nem akarom porrá zúzni őket? – kérdezem, és Jaxonra kacsintok, aki Flint háta mögött a szemét forgatja.

– Akkor is tedd meg! – utasít Flint. – Csak taposd el őket a cuki kőszörny lábaddal!

Na igen. Nem húzom az időt azzal, hogy elmondjam, ez nem fog megtörténni, de biztos vagyok benne, hogy leolvassa az arcomról. Valamint abból is, hogy a kör végén Eden őrá tapos Nike cipőjével.

Egész nap játszunk – kiderül, hogy Flint elbűvölt néhány boszorkányt a konyhában, és készíttetett nekünk piknikebédet. Mire besötétedik, teljesen kimerülök és feltűnően sántítok. Ugyanakkor elégedett vagyok a képességemmel, hogy el tudom dobni a labdát a pályán, ezért határozottan győzelemként könyvelem el a napot.

Jaxon körülbelül kilenckor visszakísér minket a szobánkba Macyvel, én pedig be akarom hívni, hogy megnézzünk egy filmet vagy ilyesmi. Csakhogy elég rossz állapotban van, a reggel neki adott energiát már nyilvánvalóan felhasználta.

Mivel ismerem őt és a nevetséges büszkeségét, nem ajánlom fel, hogy adok még egy löketet. Inkább megvárom, hogy Macy bemenjen, azután magamhoz ölelem, megcsókolom a nyakát, és az összekapcsolódás fonalán keresztül egy adag energiát küldök át neki, mielőtt rájönne, hogy mit csinálok.

Azonnal elhúzódik tőlem.

– Ezt abba kell hagynod!

– Nem fogom abbahagyni, amikor nyilvánvalóan szükséged van rá.

– Jól vagyok – biztosít, és az enyémhez támasztja a homlokát. – Nem először vagyok fáradt életemben, és amúgy is nagyon sok minden foglalkoztat.

Tudom, hogy arra az időre gondol, amikor ő és Hudson harcoltak egymással, ezért elszorul a torkom.

– Ez a dolog most másképp fog végződni. Ígérem!

Nem túl kellemes hangon felnevet, és azt feleli:

– Na igen, reméljük, hogy így lesz. Az ő kedvéért.

– Amúgy is arra van szükségem, hogy a legjobb formádban legyél – mondom neki, és a farmere hátsó zsebébe csúsztatom a kezem, miközben hozzásimulok.

– Igen? – vigyorog. – Nekem is. – Azután lehajol, hogy megcsókoljon, de mielőtt az ajkunk egymáshoz érhetne, Hudson drámaian felnyög.

– Folyton próbálok csatornát váltani, de nem sikerül.

Tudom, hogy ez csak egy trükk, mégis ráharapok a csalira. Ez Hudson varázslatos képessége… és átka. Milyen csatornát akarsz átváltani? – kérdezem.

– Ezt. – Eljátssza, hogy egy távirányító gombját nyomogatja. – Túl sok a csókolózás, pedig én inkább egy jó kis autós üldözést szeretnék látni. Vagy egy merényletkísérletet. Vagy, tudod, „dögvész mind a két családra”. Valamit, bármit, csak ne ezt – ránk mutat, ahogy Jaxon és én összebújva állunk – egész nap, mindennap.

Ez most komoly? Ezzel jössz nekem az után a nevetséges Zárt tárgyalás műsor után, amit a pályán adtál elő?

– Nem értem, mi ezzel a problémád – válaszolja gőgösen. – Az egy nagyszerű könyv.

Ja, azért olvastad, ugye? Elhúzódom Jaxontól, és sajnálkozva mosolygok rá.

– Hudson a jelek szerint úgy döntött, hogy csatlakozik a bulihoz.

Jaxon egy pillanatra mérgesnek tűnik. Nagyon mérgesnek, de gyorsan eltűnik a haragja, és csak szomorúan mosolyog.

– Már alig várom a napot, amikor örökre eltűnik.

– Igen, én is – válaszolom. És komolyan is gondolom. Tényleg. Nagyon szeretném, ha a testem és a fejem csakis az enyém lenne, és senki mással nem kellene osztoznom rajta. Ennek ellenére van valami Jaxon kijelentésében és hangjában, ami valahogy nem stimmel. De nem tudok rájönni, micsoda.

Talán ezért csinálom, hogy amikor lehajol, hogy futólag szájon csókoljon, elhajolok tőle, és inkább megölelem. Vagy talán csak túl élénk a fantáziám, mert amikor viszonozza az ölelésemet, olyan erősen szorít magához, hogy egy percre – de csak egyetlen percre – biztonságban érzem magam, egésznek és elégedettnek, ahogy már nagyon régen nem.

Hudsonra pillantok, és észreveszem a tekintetében a dühöt, mielőtt elrejthetné. Mérgesebb, mint amilyennek valaha láttam. Mérges, és még valami van a szemében… megbántottság. Összehúzott szemmel néz az öccsére, mire Jaxon megbotlik, és egyik karjával megtámaszkodik a falnál.

– Hűha! – Halványan rám mosolyog. – Azt hiszem, fáradtabb vagyok, mint gondoltam.

Valami nem stimmel. Érzem. Mielőtt azonban megkérdezhetném, felegyenesedik, és magabiztosan rám mosolyog.

– Reggel találkozunk? – kérdezi, és elhúzódik tőlem.

– Igen. Találkozzunk a menzán a reggelinél az órák előtt!

– Jól hangzik. – Kezd elfordulni, de az utolsó pillanatban megáll, és azt mondja: – Ezt add át Hudsonnak a nevemben, jó? – Felemeli a középső ujját.

– Nem gyerekes, egyáltalán – állapítja meg Hudson vontatott hangon, és még mindig az ajtónak támaszkodva áll.

– Éppen most tetted meg – mondom Jaxonnak.

– Tényleg? – A hír hallatán felélénkül. – Akkor tessék, itt van még néhány! – Ezúttal mindkét kezét felemeli, úgy mutatja be a középső ujját a testvérének, majd megfordul és elmegy.

Nézem, ahogy távozik, miközben Hudson úgy tesz, mintha valami szomorú zenét játszana egy nem létező hegedűn a háttérben.

– És miután a gonosz eltűnt a sötétben, soha többé nem látták, nem is hallottak felőle…

– Nem ő a gonosz ebben a történetben – ráncolom a homlokom. – Hanem te. Jaxon pedig nem megy sehová.

– Aha. – Hudson eltúlozva sóhajt egyet, és ellép az ajtótól. – Folyton ezt mondogatod.

– Nem vagy fáradt? – kérdezem tőle, miközben bemegyek a szobába. – Aludj egyet, vagy ilyesmi!

– Nem, egyáltalán nem vagyok fáradt. Egész nap szunyókáltam, hogy együtt tölthessük az estét. – Igazi szarkeverő vigyorral néz rám. – Remekül érzem magam.

Ekkor összeáll a kép, és rájövök a szörnyű igazságra, hogy mi történik a barátommal.

– Te elszívod Jaxon energiáját, ugye? Hogy csinálod? – kérdezem, de aztán eszembe jut. – Ó, istenem! Az összekapcsolódás fonalát használod, hogy energiát vegyél el tőle? Ez komoly?

Hudson mindkét kezét felemeli.

– Ez nem ilyen egyszerű!

Felfordul a gyomrom. Hogy nem jöttem rá eddig? El sem hiszem, hogy elkerülte a figyelmemet! Már tényleg kezdtem megbízni Hudsonban. Szédülni kezdek, és hányingerem támad.

– Nincs más választásom. Ez az egész élek, de igazából nem vagyok életben dolog azt jelenti, hogy valahonnan energiára van szükségem, és valami ok miatt az univerzum az összekapcsolódásotok fonalához kötött engem. Valószínűleg azért, hogy mindkettőtöktől vehessek el energiát, ne csak tőled, így nem terhelem túl a szervezetedet.

– Várjunk csak egy percet! – A magyarázata hallatán ismét megdöbbenek. – Szóval tőlem is elvettél energiát?

A javára legyen mondva, nem hazudik. Egyenesen a szemembe néz, és azt feleli:

– Igen.

– Egész idő alatt? – kérdezem hitetlenkedve. – Egész végig Jaxon és az én erőmet szívtad el, amióta csak idejöttél?

– Gyakorlatilag igen. De tőle sokkal többet vettem, mint tőled.

– Ezt úgy mondod, mintha jó dolog lenne… nem pedig teljes mértékben rémisztő. – Megrázom a fejem, hogy kitisztítsam. – Miért csináltad? Miért kockáztatod, hogy megsérül?

– Mert neki bőven van még. Nem ártok neki ezzel. – Felsóhajt. – Csak az életerejéből veszek el egy kicsit, hogy én is élhessek.

– Ami mit jelent? Azt, hogy elszívod tőle az életerőt… mint Darth Vader? – kérdezem döbbenten. – Ó, istenem! Szándékosan bántottad, és ez az én hibám!

– Ez senkinek sem a hibája – válaszolja. – Jaxonnak több ereje van, mint neked, ezért automatikusan több energiát veszek el tőle, mint tőled.

– És mi volt az az előbb? – kérdezem összehúzott szemmel. – Amikor megbotlott. Te csináltál vele valamit. Mi volt az?

Hudson felsóhajt.

– Egy kis pluszenergiát is elvettem. De nem sokat.

Összehúzott szemmel nézek rá.

– Nekem elég soknak tűnt. Azt hittem, el fog esni a folyosón.

Hudson nagyon sokáig nem válaszol, amikor pedig megteszi, kimondottan lovagiasnak tűnik a hangja.

– Általában nagyon vigyázok, hogy egyikőtöktől se vegyek el túl sokat. Talán ezúttal nem vigyáztam annyira.

– Tudtam! – Harag söpör végig rajtam. – Miért tetted ezt vele?

– Nincs semmi baja – feleli, a hangja és a szeme teljesen üres.

– Honnan tudod?

– Mert neki több ereje van. El tudja viselni.

– Mert te azt mondod? – kérdezem dühösen, ugyanakkor félve is. Mi lesz, ha éppen emiatt történik valami Jaxonnal? Én leszek az oka? Rémisztő a gondolat.

– Inkább vállaltad volna, hogy minden energiát tőled vegyek el? – kérdezi Hudson felvont szemöldökkel. – Vagy inkább azt szeretted volna, hogy ne is táplálkozzak semmivel, csak haljak meg?

Nem válaszolok, ebből azonban levonja a következtetést, és a tekintete egy pillanatra élettelenné válik, mielőtt visszatérne a szokásos gúnyos nézése.

– Úgy sejtem, pontosan ezt akartad volna. Ezek szerint nagy kár, hogy össze vagyunk kötve, nem igaz? Minden problémád megoldódna, ha hagyhatnál meghalni.

65.

Zárt tárgyalás: egy életrajz

Hudson halála most először lett ilyen határozottan kimondva, és nem tudom, hogy mit válaszoljak neki… vagy mit érezzek. Úgy értem, Jaxonnak jogos érvei voltak arra, miért ölte meg őt, és megértem, hogy ezt tette. Valamint azt is megértem, hogy ez volt élete legnehezebb döntése, akár bevallja magának, akár nem.

– Ó, igen. Hát persze! Szánjuk csak Jaxont ebben az egyenletben! Annyira sajnálom, hogy fájdalmat okoztam neki azzal, hogy meg kellett ölnie!

Ebben a mondatban minden kiakaszt, mert nem. Nem és nem!

Hudson nem fogja az áldozatot játszani!

– Jó lenne, ha abbahagynád, hogy megpróbálod átírni a történelmet – mondom neki. – Nem arról van szó, hogy Jaxon egy nap felébredt, és úgy döntött, hogy megöl téged. Több száz paranormális lényt uszítottál arra, hogy megtámadják egymást. Csak szórakozásból. Valami nevetséges terv miatt, hogy a született vámpírok uralkodjanak.

– Nem! – Hudson átható pillantást vet rám. – Nem, nem, nem! Sok rossz dolgot tettem életemben, és mindegyikért vállalom a felelősséget. De ezért nem fogom. – Járkálni kezd a szobában.

Nincs energiám ahhoz, hogy feldolgozzam, amit most mondott. A gondolataim még mindig kavarognak, eszembe jut minden alkalom az elmúlt hét során, amikor fáradtnak láttam Jaxont. És mindez azért, mert Hudson belőle táplálkozott, az összekapcsolódásunk fonalát használta erre. Tudom, hogy nem akarta bántani Jaxont vagy engem, de ettől még nem lesz könnyebb elviselnem a tényt. Hiszen én vagyok a felelős azért, hogy valami – valaki – a szemem láttára bántja a páromat. Hirtelen hányingerem támad, odatámolygok az ágyamhoz, és leülök a szélére. Helyre kell hoznom ezt.

Úgy érzem, szétszakad a fejem. És most először a szívem is ezzel fenyeget. Behunyom a szemem, magamba nézek, és megkeresem az összekapcsolódás kétszínű fonalát, amit már olyan jól megismertem az elmúlt néhány nap során. A kezembe veszem és megszorítom, majd egymás után energialöketeket küldök Jaxonnak. Közben eszembe jut minden alkalom, amikor sötét karikákat láttam a szeme alatt, és arra gondoltam, hogy alvásra van szüksége. Nem vettem figyelembe megfeszülő vonásait, amikor mosolygott. Nem láttam feneketlen szeme fakó feketeségét.

Ez mind az én hibám. Olyan sokszor csak a saját problémámra figyeltem, és nem vettem észre, hogy a párom szenved, és megpróbálja eltitkolni – pedig itt zajlott minden a szemem előtt. Ekkor döbbenek rá valami másra is… Jaxon tudta, hogy Hudson belőle táplálkozik a fonálon keresztül. És nem mondott semmit.

Meghasad a szívem. Nem akarta, hogy bűntudatot érezzek. Mi több, nem akarta, hogy választanom kelljen közöttük.

– Ezt abba kell hagynod!

Nem hiszem, hogy képes vagyok rá. Mert ez most rossz. Nagyon-nagyon rossz.

– Grace! – Hudson hangja olyan sürgetően harsan fel a fejemben, hogy nem tudok nem figyelni rá. – Hagyd abba!

– Te akartad, hogy erre gondoljak, most pedig azt akarod, hogy hagyjam abba? – kérdezem hitetlenkedve. – Elmész te a francba!

– Úgy értem, az energiát! – mondja nekem, és izgatottan a kezemre teszi az övét. – Nem adhatsz neki többet, különben elfogy a te erőd! Abba kell hagynod!

Igaza van. Úgy érzem, egy egész évig képes lennék aludni. Ezért elengedem a fekete-zöld fonalat, ám ettől még elkeseredettebb leszek.

– A rohadt életbe! – morog Hudson. – Meg fogod ölni magad, ha nem vigyázol. Ezzel nem lehet csak úgy játszadozni.

Mielőtt válaszolhatnék, átad nekem a saját energiájából, hogy egy kicsit kompenzálja azt, amit Jaxonnak küldtem.

– Nem kellett volna ezt tenned – mondom neki, miközben érzem, ahogy erő hullámzik végig az ereimben. Erősebb és stabilabb leszek tőle.

– Valakinek muszáj volt – mordul fel –, mivel úgy tűnik, képtelen vagy magadra is gondolni bármiféle helyzetben.

– Ez nem igaz! – mondom neki.

– Nekem viszont nagyon úgy tűnik. Az pedig, hogy a testvérem hagyja, hogy ezt tedd vele, szánalmas a részéről. Nem erre való az összekapcsolódás fonala.

– Tényleg? – Döbbenten bámulok rá. – Nem arra való, hogy gondoskodjunk egymásról?

– Ebben a mondatban a kulcsszó az, hogy „egymásról” – csattan fel Hudson.

Ekkor csipog egyet a telefonom, ezért előveszem a zsebemből, és elolvasom Jaxon üzenetét:

Jaxon: Kérlek, ne csináld ezt még egyszer!

A három pont villog, aztán eltűnik, majd megint villogni kezd, mintha nem tudná, hogy mit írjon ezután. Végül ismét csipog egyet a telefon.

Jaxon: Köszönöm

Visszaírok egy gyors választ, hogy szeretem, és jó éjszakát kívánok neki, azután elteszem a telefont.

– Megköszönte, hogy odaadtad az energiádat neki?! – Hudson idegesen felrántja a kezét. – Micsoda párod van neked, Grace!

Megpördülök, és szembe fordulok vele.

– Még van képed az összekapcsolódás fonaláról beszélni nekem, miközben szó nélkül tűrted, hogy meghaljon a párod, csak azért, hogy visszahozzon téged?

Harag lobban lángra bennem, hamisítatlan, féktelen düh, és azzal fenyeget, hogy felolvasztja a belsőmet. Észvesztő, sztrókot okozó, katasztrofális harag, és egy pillanatra csak arra tudok gondolni, hogy széttépem az egész világot.

Másodpercekkel később egy pillanat alatt eltűnik. Ekkor jövök rá, hogy ez nem az én haragom volt, hanem Hudsoné, és tényleg tombolt bennem.

Eltelik még néhány másodperc, mielőtt Hudson hajlandó… és képes… megszólalni, és amikor megteszi, a hangja teljesen higgadt, éppen ezért kétszer olyan félelmetes.

– Először is – mondja –, nem kértem semmit Liától. Talán azt hiszed, hogy így akartam végezni? Fogolyként a fejedben, hogy az első sorból nézzem végig azt a poklot, ami közted és Jaxon között folyik? Élve, de mégsem? Másodszor, Lia nem volt a párom. Harmadszor pedig, hogy van merszed megvádolni valamivel, amiről kurvára fogalmad sincs?

És ekkor ismét kisül az agyam. Ezúttal viszont nem a düh miatt, hanem azért, mert a harag mögötti fájdalom mindent elsöprő… képtelenség érzéketlenül végignézni.

Elűzi az én haragomat is, megfosztottnak és nagyon idegesnek érzem magam, mintha lenne valami a dolgok mögött, amit nem értek.

De az, hogy meg akarom érteni, már önmagában is elég döbbenetes. Az pedig, hogy segíteni akarok, egyenesen észbontó. Csakhogy mégsem az.

– Hudson! – halkan mondom a nevét, remélem, hogy megtalálom a módját, hogy áthatoljak a fájdalmán.

De hiába szólítom, tudom, hogy nem fog válaszolni. Tudom, hogy annak ellenére, hogy itt van, csapdába esve a fejemben, már elment.

66.

Az álbarátságok örökre szólnak

Miután Hudson eltűnik, teljesen szétesem. Olyan sok gondolat és érzés kavarog bennem, hogy nem tudom feldolgozni őket, ezért járkálni kezdek a szobában. Tíz perc után arra jutok, hogy Hudson nem fog egyhamar visszatérni, ezért az egyetlen dolgot teszem, ami segíthet elaludnom: forró vízzel lezuhanyozom, és remélem, ha mást nem, legalább vízbe fojthatom azt a sok bizarr érzést, ami bennem tombol.

A hosszú zuhanyzoás abszolút semmit nem változtat a dolgokon, nem nyugtatja meg az idegeimet, sem a gyomromat, ezért felveszek egy ujjatlan pólót és egy pizsama rövidnadrágot, majd visszamegyek a hálószobába. Macy ott van, törökülésben ül az ágyán, a fülében fülhallgató, és egy nyitott füzetet tart az ölében. Integet nekem, de nem akar beszélni, ami azt jelenti, hogy valószínűleg tanul.

Nem bánom, mert jelenleg nekem sincs sok mondanivalóm. Olyan sok érzelem kavarog bennem, hogy az a csoda, hogy képes vagyok gondolkodni vagy beszélni.

Ekkor jövök rá, hogy Hudson valószínűleg visszatért, amíg zuhanyoztam, és ettől valahogy jobbak lesznek ezek az érzések, ugyanakkor rosszabbak is. De nem kérdőjelezem meg őket. Most nem.

Hanyagul lecsúszva ül egy széken az íróasztalom mellett, a korábban olvasott könyve nyitva hever az ölében, és a tekintete minden mozdulatomat követi. Kimerültnek tűnik. Elég egy pillantást vetnem rá, hogy lássam, ugyanúgy érzi magát, mint én: túl zaklatott ahhoz, hogy arról beszéljünk, ami korábban elhangzott közöttünk.

– Szóval a Zárt tárgyalás mégsem olyan sziporkázó sikerkönyv, mint aminek beállítottad? – kérdezem tréfálkozva.

Megkönnyebbülten néz rám.

– Már elolvastam. Többször is. Az egzisztencializmus olyan…

– Elavult?

– Kérlek, néztél híreket mostanában? – kérdezi szárazon.

– Jogos – értek egyet vele, és odamegyek a mosdókagylóhoz, majd fogkrémet nyomok a fogkefémre.

Miután befejezem a fogmosást, és beteszem a ruháimat a szennyestartóba, hálásan lerogyok az ágyamra. A Ludares-versenyre való gyakorlás hosszú idő óta a legszórakoztatóbb dolog volt, amit átéltem, most viszont – főleg miután Jaxonnak energiát küldtem –, teljesen ki vagyok merülve.

Biztosra veszem, hogy holnap izomlázam lesz. A repüléshez olyan izmok is kellenek, amelyekről nem is tudtam, hogy léteznek.

– Jól érezted magad? – kérdezi Macy, és kiveszi a fülhallgatót a füléből, miután elhelyezkedem az ágyon.

– Nagyon jól. Te?

– Ó, istenem, nagyon! El sem hiszem, hogy egy csapatban vagyok Jaxonnal, Flinttel, Gwennel és Mekhivel! Soha nem hittem volna, hogy ilyen vagány csapatom lesz az első évben, amikor játszhatok. Tutira meg fogjuk nyerni ezt a versenyt!

– Meg kell nyernünk ezt a versenyt – emlékeztetem. – Szükségünk van a vérkőre.

– Meg is fogjuk. Ne aggódj miatta! – Egy időre elhallgat, aztán megköszörüli a torkát. – Szóval mit… – Köhög egyet. – Ízé, úgy értem… – Megint köhög, aztán végül kiböki: – Mi a véleményed Xavier-ről?

Mivel Hudson ördögi természete kicsit átragadt rám, azt válaszolom:

– Xavier-ről? Az ki?

Hudson horkantva felnevet, de valószínűleg rájön, hogy most az unokatestvéremmel akarok beszélgetni, mert felvonja a szemöldökét, és ismét megjelenik a kezében a Zárt tárgyalás, amit kinyit valahol középen.

Macy álla leesik a kérdés hallatán. Nem túlzok, szó szerint eltátja a száját, és tíz másodpercig csak ül ott, és bambán néz rám.

– Xavier! – mondja végül. – Tudod, a szürke pólós srác. Akinek zöld szeme van, és mindig viccelődik.

– Nem – rázom a fejem, és zavarodottan nézek rá. – Nem emlékszem.

– Hogy lehet, hogy nem emlékszel? – ül fel izgatottan. – Éppen most töltöttünk minimum tíz órát vele! Xavier!

– Tudod, nagyon gonosz vagy – jegyzi meg Hudson egy kimondottan brit szipogással, majd folytatja az olvasást. – Igazán szörnyű.

– Xavier – mondom töprengve magam elé. – Xavier. Xavier. Xavier…

– Igen! – kiáltja Macy. – Xavier! Tudod…

– Arra a nagyon jóképű srácra gondolsz, akire egész végig kiguvadt szemmel néztél? – kérdezem ravaszul. – Aki folyton az izmait mutogatta neked? Igen, azt hiszem, nagyjából sejtem, ki az a Xavier.

– Ó, istenem! – Macy hozzám vág egy párnát, aztán amikor elhajolok előle, egy plüssállattal folytatja, majd egy újabb párnával és végül a macis papucsát is hozzám vágja. – Hogy tehetted ezt velem? Azt hittem, tényleg nem vetted észre.

– Hogy tudtam volna nem észrevenni? – kuncogok. – Egész nap próbált mindenkit megnevettetni, és kétségbeesetten igyekezett lenyűgözni téged.

– Nem hiszem, hogy engem akart lenyűgözni – válaszolja Macy, és amióta idejöttem a Katmere-be, most először látom félénknek. – Vagy mégis?

– Ó, te jó isten, hát persze! Hudsonnal meg voltunk győződve arról, hogy nemsokára levetkőzik, és elkezdi feszegetni előtted a hasizmait.

– A hasizmait és minden mást is – teszi hozzá Hudson szárazon, majd annyi ideig felpillant a könyvéből, hogy rám kacsintson.

– Tényleg? – Macy izgatottan előrehajol, és egy újabb párnát vesz az ölébe. – Úgy gondolod?

– Nem gondolom, tudom. Neked produkálta magát egész nap. És ahogy már mondtam, nem csak én vettem észre. Hudson többször is megkérdezte, hogy biztosan farkas-e, nem pedig páva.

Az unokatestvérem boldogan felnevet, aztán azt mondja:

– Úgy érted, Jaxon.

– Tessék? – kérdezem zavartan.

– Jaxon mondta ezeket, ugye? Nem Hudson.

– Nem – válaszolom, és most már még kevésbé értem a kérdését. – Határozottan Hudson volt, nem Jaxon, aki észrevette, mi folyik köztetek… és aki olyan sok megjegyzést tett rá.

– Ó! – Macy furcsán néz rám. – Nem is tudtam, hogy te és Hudson…

– Micsoda? – kérdezem, majd elhallgatok, mert zavarba jövök.

Megköszörüli a torkát, ahogy akkor szokta, amikor ideges, majd így szól:

– Azt hiszem, nem is tudtam, hogy Hudson és te ilyen… közel kerültetek egymáshoz.

67.

Szólj hozzám, Mr. Darcy

– Közel? – ismétlem meg, miközben egy hatalmas érzelemhullám csap át felettem. – Nem kerültünk közel egymáshoz – nyögöm ki.

– Nem? – kérdezi, és most ő tűnik úgy, hogy nem érti.

– Hát persze, hogy nem!

– Au! – szólal meg Hudson, és lapoz egyet a könyvben.

– Csend! – szólok rá, majd visszafordulok Macyhez. – Úgy értem, szoktunk beszélgetni, de csak azért, mert sosem fogja be a száját.

– Jaj, és ismét jaj! – vág közbe megint Hudson, és becsapja a könyvet, majd odasétál az ablakhoz. Hirtelen megijedek, hogy a kölcsönös fegyverszünetünk talán megint véget ért, és őszintén szólva nincs erőm ahhoz, hogy egy újabb kört fussak Őszarkasztikusságával. Legalábbis egyelőre.

– Úgy értem, igen, néha megnevettet – magyarázom tétován. – És furcsamód időnként elbűvölő tud lenni. Mindent észrevesz velem és a környező világgal kapcsolatban. És igen, néha segít nekem, amikor a legkevésbé számítok rá, mint például amikor ideges voltam, hogy kőszörnnyé kell átváltoznom, vagy amikor nem tudtam, hogyan gyújtsam meg a gyertyákat a könyvtárban, vagy amikor… – Hirtelen abbahagyom a mondatot, mert rájövök, hogy mit is mondtam.

És hogy hogyan hangzik mindez.

Azt is látom, hogy Macy meglepődése és kényelmetlen érzése átalakul gyászos, tátott szájú döbbenetté. Az sem segít a dolgon, hogy Hudson hirtelen ugyanígy elhallgat. Sőt, érzem, hogy itt van mélyen legbelül, némán, nem szól egy szót sem, csak figyel.

– Nem arról van szó, amire gondolsz – jelentem ki végül.

– Oké – feleli, és bólint egyet. Totál nem úgy reagál, amire számítottam. Azután feláll, és odamegy a pizsamás fiókjához. – Azt hiszem, lezuhanyozom, lemosom a nap koszát.

– Nem akarsz még Xavier-ről beszélni? – kérdezem, miközben elindul a fürdőszoba felé.

Erre elmosolyodik, a gyors vigyortól felderül az egész arca, de gyorsan visszatér a komolyság, ami az utóbbi néhány percben ült ki rá.

– Még nincs mit mondanom róla – feleli. – Kivéve, hogy… ugye te is kedveled őt?

– Igen, nagyon. Nagyszerű srácnak tűnik. És tökéletes számodra.

– Igen. – Bólint, a mosoly lassan ismét lehervad az arcáról. – Én is így gondolom.

Amikor becsukódik mögötte a fürdőszobaajtó, átgondolom a beszélgetésünket, és azon töprengek, vajon miért kezdett el ilyen furcsán viselkedni. De nem találok semmit, kivéve a furcsa reakcióját, amikor meghallotta, hogy Hudson és én szoktunk beszélgetni.

Most komolyan, mégis mit kellene tennem? A fickó itt van a fejemben. Csak hagyjak figyelmen kívül mindent, amit mond?

– Kérlek, ne tedd! – szólal meg Hudson a kedvenc helyéről, az ablak mellől. Szerintem azért szereti azt a részt, mert így úgy néz ki, mint egy mélabús Brontë-főhős.

– Ugyan – válaszolja egy újabb jellegzetes brit szipogással. – A Brontë-hősök gyengék, szánalmasak és furcsák. Én határozottan Austen-hős vagyok. – Fölényes tekintetet vet rám, majd felszegi az állát, és kidülleszti a mellkasát. – Talán maga Mr. Darcy?

Felnevetek, ahogy szerette volna, mert hogy lehet ezt megállni nevetés nélkül? Olyan viccesen néz ki, ahogy ott pózol, hogy önkéntelenül is csak nevetek és nevetek. Különösen, amikor megjátssza, hogy sértődött arcot vág.

– Ne mondd el senkinek – kérem, amikor végül abbahagyom a nevetést –, de sosem voltam Darcy-rajongó.

– Micsoda? Hiszen ez szentségtörés! Én mondom neked, szentségtörés!

Most már ő is velem nevet, felderül az egész arca, kék szeme ragyog. Nem értem. Egyszerűen nem értem.

– Mit nem értesz? – kérdezi, a nevetése lassan abbamarad, és komoly kifejezés jelenik meg az arcán, amit nem tudok mire vélni. Na persze, talán ő is ugyanezt érzi velem kapcsolatban.

– Azt, hogyan tudsz ilyen lenni velem, ugyanakkor annyira gonosz is. Ennek nincs semmi értelme.

– De csak azért, mert nem akarod, hogy legyen értelme – válaszolja. Ezúttal nem megjátszott a sértődés a tekintetében, miközben eljut a tudatáig a mondatom másik része is. – Gonosz? Te azt hiszed, hogy kibaszott gonosz vagyok?

És ekkor semmivé lesz a kölcsönös egyetértésünk, hogy nem beszélünk erről a dologról.

– Hogyan tudnád másképpen jellemezni azt, amit tettél?

– Szükségszerű volt – feleli, és úgy rázza a fejét, mintha el sem tudná hinni, hogy ilyenekről beszélünk, de persze ezzel én is így vagyok.

– Szükségszerű? – ismétlem meg színtelen hangon. – Tényleg úgy gondolod, hogy szükségszerű volt megölni azt a sok embert?

– Ne csináld ezt! – mondja. – Ne ítélj el, ha nem tudod, miről beszélsz! Ha nem voltál ott. Szerinted büszke vagyok arra, amit tettem? Egy kicsit sem. Megtenném újra? Kurva élet, hogy igen! Néha szörnyű dolgokat kell tennünk, borzalmas, rémisztő dolgokat azért, hogy megakadályozzunk valami még rosszabbat.

– Szerinted te ezt csináltad? – kérdezem.

– Tudom, hogy ezt csináltam. Attól, hogy nem hiszel nekem, még nem lesz kevésbé igaz. Csak azt jelenti, hogy szart se tudsz semmiről. – Beletúr a hajába, és visszafordul az ablakhoz. – Persze miért is kellene meglepődnöm? A kisöcsém sem tud semmit, mégis neki hiszel minden egyes alkalommal.

– Mit akarsz, mit mondjak? Hogy neked jobban hiszek, mint Jaxonnak? Hogy neked hiszek a párommal szemben?

– A párod. – Hangosan felnevet, amitől borzongás fut végig a gerincemen, habár nem tudom, miért. – Ja. Miért is hinnél nekem életed párjával szemben?

– Tudod, mit? Ez nem tisztességes! Úgy akarsz tenni, mintha csak a te szavad lenne az övével szemben, csakhogy az egész iskola annyira félt tőled, hogy szó szerint szövetkeztek azért, hogy meggyilkoljanak engem, amikor megtudták, hogy Lia talán visszahoz téged a halálból. Az emberek nem csinálnak ilyet, csak mert nem kedvelnek valakit, bármit is szeretnél velem elhitetni.

– Az emberek attól félnek, amit nem értenek. Ez mindig is így volt, és mindig is így lesz.

– Ez mit jelent? – suttogom, és azt kívánom, bárcsak szembe fordulna velem. – Mondd el, Hudson!

Felém fordul, amikor azonban találkozik a tekintetünk, az övében valami szörnyűt látok, valami sötét és kétségbeesett érzést, és olyan végtelen fájdalmat, hogy majdnem meghasad tőle a szívem.

– Azt gondolod, hogy Jaxonnak nagy ereje van? – suttogja olyan hangon, ami valahogy megtölti az egész szobát. – Fogalmad sincs arról, mi az igazi erő, Grace. Ha lenne, ha tudnád, mire vagyok képes, nem kellene feltenned ezeket a kérdéseket, mert már tudnád a válaszokat.

68.

Az igazság fáj

A torkomban dobog a szívem, amikor hallom magabiztos hangját, a sötétséget és a borzalmat, amit nem is próbál elrejteni.

Egy részem szeretné arra kérni, hogy magyarázza meg, egy másik, még nagyobb részem viszont fél a választól.

Így hát nem mondok semmit, inkább csak fekszem az ágyamon, Macy ottfelejtett párnáját szorítom a mellkasomhoz, és hallgatom, ahogy a zuhanyzóban folyik a víz.

Hudson nagyon sokáig nem mond semmit. Csak áll az ablak mellett, és a halványan megvilágított iskolaudvart nézi.

A csend súlyosan és fagyosan telepszik közénk, jeges, mint a tundra télen, amikor a legkisebb fénysugár vagy melegség sem érinti. Olyan hideg, hogy már fáj, olyan üres, hogy bennem visszhangzik, visszaverődik minden porcikámról, míg végül már nem marad olyan részem, ami ne fájna.

Ami ne égne.

Közel vagyok ahhoz, hogy megtörjek, nagyon szeretnék mondani valamit – bármit –, hogy elűzzem ezt a jeges hallgatást közöttünk, de végül Hudson szólal meg először:

– Tudod, nagyon édes kislány voltál ötéves korodban.

Ez az utolsó dolog, amire számítok tőle, ezért gyorsan felülök az ágyban. Meglepődés veszi át a helyét annak a furcsa megbántottságnak, amiben eddig fuldokoltam.

– Ez meg mit jelent?

– Azt jelenti, hogy imádnivaló voltál, ahogy mosolyogtál, miközben hiányzott a két első fogad. Imádom, hogy az első kiesett, a másodikat pedig te verted ki, amikor két héttel később lefejelted a biciklid kormányát.

– Ezt honnan tudod? – suttogom.

– Te mondtad el nekem.

– Nem. – Megrázom a fejem. – Ezt a történetet még senkinek sem mondtam el. – Mert ha megtettem volna, akkor el kellett volna magyaráznom, hogy azért nőtt olyan furcsán és ferdén az első fogam, mert túl korán ütöttem ki a tejfogamat. Mielőtt fogszabályozót kezdtem hordani, mindenki csúfolt miatta… ezért van az, hogy a mai napig a hód az az állat, amit a legkevésbé szeretek.

– Márpedig nekem elmondtad – válaszolja, és hallhatóan rendkívül elégedett miatta. – Most pedig házi videókat nézek élőben és színesben.

– Miféle házi videókat? – kérdezem félve.

– Azokat, amikben olyan cuki vagy abban a pöttyös, tengerészkék ruhában, amiben úgy szerettél a nappaliban pörögni. Kimondottan tetszik a hozzá passzoló masnid.

Ó, istenem!

– Te most az emlékeim között kutatsz?

– Persze. – Megrázza a fejét, de a tekintete gyengéd, a mosolya pedig még inkább. – Tényleg nagyon aranyos kislány voltál.

– Ezt nem teheted! – kiáltok rá. – Nem nyúlhatsz bele csak úgy az emlékeimbe, hogy megnézd, amit akarsz!

– Dehogyisnem. Végül is, csak itt hevernek.

– Azok nem csak „hevernek”! Azok a fejemben vannak!

– Igen. Ahogy én is. – Felemeli a kezét, jelezve, hogy ez nyilvánvaló. – Szóval érted már, mire gondolok, amikor azt mondom, hogy csak itt hevernek?

– Ez most komoly?

– Ööö, igen. Az egyik kedvencem a nyuszis jelmez hatéves korodban.

– Ó, te jó ég! – A fejemre szorítom Macy párnáját, és arra gondolok, vajon lehetséges-e megfojtani magam egy szivárványszínű, bolyhos párnával.

Ami most nem is tűnik rossz ötletnek.

– Miért csinálod ezt velem? – nyögök fel, és közben töröm a fejem, megpróbálom elképzelni, milyen szörnyű, megalázó élményeket találhat bármelyik pillanatban. Tudom, hogy nincs sok belőlük, de jelenleg úgy érzem, mintha végtelen lenne a készlet.

– Hát nem tudom, azért van itt néhány tucat – állapítja meg. – Az az eset a csirkével harmadikos korodban elég kínos volt.

– Először is kakas. Másodszor pedig veszett volt.

– A csirkék nem kaphatják el a veszettséget – válaszolja Hudson mosolyogva.

– Micsoda? Dehogyisnem!

– Nem. – Nevet. – A veszettség csak emlősökre támad. A csirkék madarak, vagyis nem lehetnek veszettek.

– Mit tudsz te egyáltalán? – kérdezem, és oldalra fordulok. – Mi vagy te, csirkesuttogó?

– Igen – feleli tökéletes pókerarccal. – Ez vagyok én, teljes mértékben. Hudson Vega, világhírű csirkesuttogó. Honnan tudtad?

– Fogd már be! – nyögök fel, és hozzávágom a párnát, ami természetesen nem találja el. Még szép, hiszen valójában nem is áll az ablaknál. Csak a fejemben van, és házi videókat néz. Megfogok még egy párnát, és arccal belefekszem, majd nyögök egyet. – Te tényleg az agyamra mész, tudod? Idegesítő vagy, bosszantó, irritáló, dühítő.

– Hűha! Hogy maradhattam le arról, hogy lenyeltél egy szinonimaszótárt? Lehet, hogy most azonnal meg kellene keresnem ezt az emléket. Talán ott lesz amellett, amikor elvesztetted a bikinifelsődet a La Jolla-öbölben. Ugye emlékszel? Tizenhárom éves voltál, és meg kellett kérned az anyukádat, hogy hozzon oda neked egy törölközőt, miközben nyakig voltál a vízben.

– Utállak.

Elvigyorodik.

– Nem igaz.

– De igen – ragaszkodom hozzá, habár tudom, hogy úgy beszélek, mint egy durcás kisgyerek.

A nevetése elhalkul.

– Igen, talán emiatt tényleg utálsz. – Felsóhajt, és úgy tűnik, gondosan megválogatja a szavait, amikor folytatja: – Ugye tudod, hogy csak azokat az emlékeket nézem meg, amiket már elmondtál nekem?

– Ez nem lehet igaz – felelem. – Biztos, hogy nem beszéltem senkinek a fogamról. Vagy a bikinifelsőmről. Vagy… – Elhallgatok, mielőtt még más is kiszaladna a számon.

– Vagy amikor lehánytad az óvó nénid cipőjét? – kérdezi halkan.

– Miért mondtam el neked ezeket a dolgokat? Ezekről senkinek sem beszéltem. Még Heather vagy Macy sem tudja a többségüket.

– Szerintem ezt inkább magadtól kellene megkérdezned, nem? Ha annyira gyűlölsz, miért mondtad el ezeket nekem?

Erre nem tudok válaszolni. A francba, még magamnak sem tudok választ adni. Talán éppen ezért fordulok a fal felé. Mert hirtelen úgy érzem, rengeteg dolog van, amit nem tudok.

Visszatér a sötétség, az a tátongó szakadék, amelyen azóta próbálok átkelni, mióta ismét emberré változtam. Csakhogy ezúttal nemcsak a sötét ürességet látom, hanem az összeomlást, a pusztítást és a totális kietlenségét is annak, ami volt… sőt, ami lehetett volna… és talán, aminek lennie kellett volna.

Jobban fáj, mint gondoltam.

Hudson nem zavar meg újra, csak eljön az ablaktól, leereszkedik mellettem a földre, a hátát az ágyamhoz támasztja.

Továbbra sem nyitom ki a szememet, és hirtelen lehunyt szemhéjam mögött egy másfajta emlék kezd el játszódni. Ebben két, sötét hajú kisfiút látok, nem többek tízévesnél. Mindketten régies ruhát viselnek, és egy sötét, faliszőnyegekkel díszített szoba közepén állnak. A hatalmas helyiséget középen egy nagy asztal uralja, körülötte súlyos, bonyolult faragású faszékek sorakoznak.

Az egyik kisfiú az asztalnál áll, kék szemében könnyek csillognak, miközben könyörög:

– Ne, anya, ne! Kérlek, ne vidd el őt! Kérlek, ne vidd el őt! Kérlek, ne vidd el őt! – Újra és újra ugyanazt hajtogatja, én pedig érzem, ahogy a mellkasom minden egyes kimondott szóval egyre jobban összeszorul.

– El kell vinnem őt – válaszolja a nő hideg, pattogós hangon. – Most pedig fejezd be a sírást, és köszönj el tőle, különben anélkül megyünk el!

A kisfiú nem hagyja abba a sírást, a könyörgést viszont igen, miközben átmegy a szobán, és odalép a fiatalabb fiú elé. A fiatalabbnak sötét, összezavarodott szeme van. A kék szemű kisfiú megöleli őt, majd áttűnik a szobán, felvesz valamit az asztalról, majd áttűnéssel visszamegy a másik kisfiúhoz. Apró kezében egy kis, faragott lovat tart.

Odaadja a kisebbik fiúnak, és azt suttogja:

– Neked csináltam. A neve Jax, hogy ne felejtsd el, hogy hívják. Szeretlek. – Felnéz az anyjára, azután olyan elkeseredett hangon szólal meg, hogy megszakad tőle a szívem: – Ne felejts el engem, Jax!

– Jól van, most már elég ebből! – szól rá az anyja. – Menj, fejezd be a tanulást! Vacsorára visszajövök, és kikérdezlek.

Az anyja meg a sötét szemű fiú megfordul és távozik, magára hagyják a kisfiút a szobában. Miután becsukódik mögöttük az ajtó, a kisfiú térdre esik, és úgy zokog, ahogy csak egy gyerek tud. Az egész teste rázkódik, vérzik a szíve és a lelke. A csüggedés, a fájdalom és a könnyek úgy söpörnek végig rajtam, mint egy lavina.

Ekkor egy öltönyös férfi lép a szobába, és megáll a fiú fölé tornyosulva. Azután elmosolyodik.

– Használd fel ezt a fájdalmat, Hudson! Ettől erősebb leszel.

A kisfiú felnéz a férfira, és borzongás fut végig a gerincemen. Olyan gyűlölet izzik gyermeki tekintetében, amit csak egy sokkal idősebb férfi tud érezni. Még a lélegzetem is eláll a láttán. A fiú összehúzza a szemét, miközben az apját nézi, és minden mozdulatlanná dermed – a férfi, a gyerek, még a levegő is, amit belélegeznek. A következő pillanatban pedig minden szétrobban, apró darabokra hullik. Az asztal. A székek. A szőnyeg. Minden, kivéve a férfit, akinek kiszélesedik a mosoly az arcán.

– Fantasztikus. Megmondom anyádnak, hogy holnap veszünk neked egy kiskutyát. – Azután megfordul, kimegy a szobából, otthagyja a kisfiút a keményfa padlón, ahol a szőnyeg már semmivé lett, és a faforgácsok a térdébe nyomódnak.

A fiú az apját is könnyedén elpusztíthatta volna úgy, ahogy a székeket, de nem tudta rávenni magát, hogy megtegye. Nem lesz olyan, amilyennek az apja akarja. Gyilkos.

Ezután az emlék ugyanolyan gyorsan elhalványodik, mint ahogy megjelent előttem.

Ó, istenem!

– Hudson…

– Ne! – mondja olyan közömbösen, hogy majdnem kétségbe vonom, amit láttam. Legalábbis amíg nem folytatja: – Nincs sok gyerekkori emlékem, legalábbis olyan, amit egy ember is megértene, ezért keveset tudtam kiválasztani. De úgy éreztem helyesnek, ha én is megmutatok valamit azok után, amit te megmutattál nekem. Úgy értem, te már láttad ezeket korábban, de nem emlékszel rájuk, ezért…

– Ezt már megmutattad nekem egyszer? – kérdezem, és közben lopva letörlöm a könnyeket az arcomról.

Hudson felnevet, ám a hangjában nincs semmi vidámság.

– Mindent megmutattam neked.

A szavak mögött húzódó üresség visszhangzik bennem. Behunyom a szemem, és nem tudom, mit mondjak neki. Abban sem vagyok biztos, hogy hihetek-e neki, de azon kapom magam, hogy szeretnék. Nagyon.

– Hudson…

– Ki vagy merülve, Grace – mondja, és feláll, én pedig esküdni mernék rá, hogy érzem, ahogy megsimogatja a hajamat. – Most aludj!

Olyan sok mindent szeretnék neki mondani, a szavak itt vannak a nyelvem hegyén, mégsem tudom kimondani őket. Ezért inkább azt teszem, amit mond.

Behunyom a szemem, és hagyom, hogy öntudatlanságba sodródjak.

Azonban mielőtt elragadna az álom, megtalálom a módját, hogy kimondjak legalább egy dolgot, amit szeretnék:

– Tudod, ugye, hogy nem kívánom a halálodat?

Hudson megdermed, azután fáradtan felsóhajt.

– Igen, tudom, Grace.

– De azt sem engedhetem, hogy Jaxon meghaljon – folytatom. – Nem tehetem.

– Ezt is tudom.

– Kérlek, ne akard, hogy választanom kelljen! – A szemem becsukódik, kezdek elaludni.

A válaszát viszont még hallom:

– Soha nem akarnám, hogy válassz közülünk, Grace. Hogy is tehetném, amikor tudom, hogy sosem választanál engem?

69.

Harapni vagy nem harapni

– Úristen, Grace! Kelj fel! – Macy visítása visszhangzik a szobában, pedig még halvány világosság sem szűrődik be az ablakunkon.

– Még nem! – nyögöm, azután hasra fordulok, és nyolc órán belül másodjára teszem a párna alá a fejemet. – Még sötét van.

Magamra húzom a takarót, és vissza akarok aludni, hogy folytassam azt az álmot a kis, kék szemű fiúról és a lóról, amikor Macy felráz.

– Komolyan beszélek! Fel kell kelned!

– Küldd el! – nyöszörgi Hudson, valószínűleg az ágyam mellett, a földről.

Macy telefonja megcsörren, ezért felhagy az ébresztésemmel, és fogadja a hívást.

Lenézek az ágyamról a földre, és Hudson valóban ott fekszik elterülve. Ő is egy párna alá dugja a fejét… egészen pontosan az egyik élénk rózsaszín párnám alá.

– Ne ítélkezz! – panaszkodik. – Ebben a szobában nem nagy a választék.

Elmosolyodom.

– Igen, de meg kell mondanom, lehet, hogy az élénk rózsaszín a te színed.

– Ugye tudod, hogy harapok? – morog, és erősebben szorítja a párnát a fejére.

– Igen, és annyira félek, hogy megteszed – gúnyolódom. – Hiszen, tudod… a fejemben vagy.

Nem válaszol, én pedig már épp gratulálni akarok magamnak, hogy megnyertem ezt a kört, amikor azt érzem, hogy a szemfogával finoman végigsimít a nyakamon. Csak akkor áll meg, amikor odaér a pulzuspontomhoz, és néhány másodpercig nem is mozdul róla.

Váratlanul forróság söpör végig rajtam az ismerős érintéstől, rögtön utána pedig jeges pánik… mert ez nem Jaxon.

– Hé! Mit csinálsz? – El akarom lökni magamtól, de már távol van tőlem.

– Megmutatom, hogy annak ellenére, hogy a fejedben vagyok, bármikor meg tudnálak harapni, ha ezt akarnád.

– De nem akarom! – kiáltom szinte visítva, pedig még a testemben vibrál az érintése. – Ez a lényeg!

– Tudom – válaszolja higgadtan. – Ezért nem tettem meg.

Megérintem a nyakamat, és rájövök, hogy igaza van. Még egy apró karcolás sincs rajta. Hála istennek!

– Soha többé ne csinálj ilyet! – mondom neki, csak hogy biztosan megértse az üzenetet. – Nem akarom, hogy bárki más megharapjon Jaxonon kívül. Soha!

A mosolya gúnyosra változik, talán még egy kicsit komorra is, de nem vitatkozik velem. Csak bólint, és azt feleli:

– Vettem az üzenetet. Megígérem, hogy nem csinálok ilyet többé.

– Helyes. – Ennek ellenére még egyszer végigsimítok a nyakamon, és furcsán zavar az a forróság, ami a bőröm alá kúszott, pedig Hudson nem is csinált velem semmit. – Köszönöm.

– Nincs mit. – Ravaszul mosolyog. – Úgy értem, legalábbis addig, amíg meg nem kérsz rá.

– Ahh! – Hozzávágom a párnámat. – Undorító vagy, tudod?

– Mert azt mondtam, hogy nem foglak megérinteni az engedélyed nélkül? – Tágra nyílt szemmel ártatlanságot színlel, de nem nagyon sikerül neki. – Pedig csak próbáltam úriember lenni.

– Tudod, mit? Kapd be! – Amint kiejtem a szavakat, rájövök, hogy mit mondtam. Még mielőtt Hudson ravaszan csillogó kék szemével előredőlne és megszólalna, felkapom a kezem, és a szája elé teszem. – Nem! Nem úgy értettem, hogy a nyakamat!

– Semmi baj, Grace. – Olyan tekintettel néz rám, amitől egész biztosan leolvadna rólam a bugyi, ha nem lennék összekapcsolódva az öccsével. – Nincs ellenemre, ha én vagyok a rosszfiú.

– Igen, én is így hallottam.

Kitakarózom – eldöntöm, hogy véget vetek ennek a beszélgetésnek, még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy a zuhanyzóba kell menekülnöm… és ekkor rájövök, hogy Macy már befejezte a telefonálást, és hozzám beszél.

– Ne haragudj! – mondom neki, miközben próbálom megfejteni, miért nyílt olyan tágra a szeme, és miért lett olyan sápadt. – Még aludtam, ezért nem hallottam, amit mondtál. Mi történt?

– A Kör! – feleli. – Itt van.

– A Kör? – A szavai először teljesen értelmetlennek tűnnek álomittas agyamnak, amikor azonban Hudson halkan és hosszan káromkodik egyet a tudatom hátuljában, rájövök, hogy miről beszél. – Jaxon és Hudson szülei? Itt vannak? – suttogom, elborzadva a gondolattól.

– Igen! A király és a királyné, plusz a három másik pár is megjelent ma reggel öt órakor. Nem jelezték előre, hogy jönnek, nem telefonáltak. Csak ott álltak mind a nyolcan a bejáratnál, és bebocsátást követeltek. Az apám baromi dühös.

– Miért jöttek? – kérdezem, és kisimítom rakoncátlan tincseimet az arcomból.

– Hivatalosan? – válaszolja Macy. – A szokásos huszonöt éves felülvizsgálat miatt. Amit szándékosan ekkorra időzítettek, hogy támogassák a Ludares-versenyt, és ezzel a fajok közötti együttműködést és barátságot.

– És nem hivatalosan? – kérdezem, de félek a választól.

– Meg akarnak nézni téged – válaszolja Hudson és Macy egyszerre.

– Engem? – Oké, erre egyáltalán nem számítottam. – Miért engem?

Úgy értem, azt megértem, hogy Jaxon szülei találkozni akarnak velem… mivel az egyetlen élő (legalábbis akiről tudnak) fiuk párja vagyok. De mi köze a Kör többi tagjának ehhez a családi dologhoz?

Amikor ezt Macynek és Hudsonnak is elmondom, nevetni kezdenek – ezúttal határozottan rajtam, nem velem.

– Ez nem arról szól, hogy Jaxon párja vagy – magyarázza Hudson. – Szerintem ez egy kicsit sem érdekli őket, hacsak nem fenyegeti a hatalmukat. Ami viszont nagyon is foglalkoztatja őket, hogy te vagy az első született kőszörny több mint ezer év óta.

– Ez miért fontos? Mit tehet velük egyetlen magányos kőszörny? Ráadásul egy olyan, akinek nem is túl nagy az ereje? – kérdezem mindkettőjüktől.

– Először is – feleli Macy nyomatékosan –, új kőszörny vagy, de ez nem jelenti azt, hogy nem nagy az erőd. Csak időre van szükséged, amíg rájössz, hogy mit tudsz. Még azt sem tudod, melyek egy kőszörny képességei, nem beszélve arról, amire te személy szerint vagy képes. Szóval igen, természetes, hogy megijedtek. Ha nem félnének, a király nem gyilkolta volna meg az összes kőszörnyet az utolsó, borzalmas pusztításon, és a Kör egészen biztosan nem hagyta volna, hogy megússza. Lehet, hogy többnyire gyávák, de nem egyeznének bele egy teljes népirtásba, hacsak nem az ő érdekeiket szolgálja.

– Azta, Macy, mondd el, mit érzel valójában! – kiált fel Hudson, azután hozzáteszi: – Ahogy mondta.

Ezen nevetek egy kicsit, mire Macy kérdőn néz rám.

– Hudson egyetért az összefoglalóddal – mondom neki.

– Azért, mert az összefoglalóm pontos. Az apja pedig egy seggfej. – Nagyon beszédes tekintettel néz rám. – Úgy tűnik, a fiú az apjára ütött.

Hudson a szemét forgatja, de meglepő módon nem felel semmit. Most, hogy belegondolok, alighanem ez az első eset, hogy nem reagál. Ugyanakkor felül, és az ágyam széléhez dől, majd beletúr rövid, kócos hajába. Tudom, hogy nem valóságos – de akkor miért alszik csupán egy flanel pizsamanadrágban, félmeztelenül? Levette a pólóját, vagy megmagyarázhatatlan módon én döntöttem úgy, hogy anélkül képzelem el?

Természetesen ezt a kósza gondolatot is hallja, és rám kacsint, hátranézve az egyik meztelen válla fölött.

– Rád bízom a választ.

Nem veszek tudomást arról, milyen forróság égeti az arcomat, inkább Macyre figyelek.

– Szóval miért kell nekem felkelnem hajnali – rápillantok a telefonomra – szentséges ég, hajnali negyed hatkor, csak mert a Kör úgy döntött, hogy tesz nálunk egy nem túl kellemes látogatást?

– Mert a jelek szerint összehívtak egy megbeszélést tanítás előttre. És ez azt jelenti, hogy fél hétre mindenkinek az előadóteremben kell lennie, teljes egyenruhában.

– Teljes egyenruhában? Úgy érted, szoknya, nyakkendő és blézer? – Azt hiszem, amióta ebben az iskolában vagyok, talán egyszer kellett viselnem ezt az összeállítást.

– Nem a blézer – feleli Macy eltúlzott sóhajjal. – A köpeny.

– Köpeny? – Belenézek az üres szekrényembe. – Nekem itt nincs köpenyem.

– Nincs, viszont nekem van egy másik… akkoriból, amikor még alacsonyabb voltam. Hála istennek. Máskülönben orra buknál, amikor rálépsz.

– Szóval szoknya, nyakkendő, köpeny? – kérdezem, csak hogy biztosan jól értettem-e.

– Igen.

– Ez olyan ballagási köpeny? – igyekszem pontosítani, mivel jelenleg elképzelem, hogy az egész terem tele van bolyhos, fekete fürdőköpenyt viselő diákokkal.

Nem mintha ez olyan rossz lenne…

– Inkább ünnepi köpeny – sóhajt Macy.

Erre megszólal bennem a riasztó.

– Ugye nem emberáldozati köpeny?

Macy összehúzott szemmel néz rám.

– Nem, senki sem fog feláldozni téged, Grace.

Ő könnyen beszél. Visszafojtom hirtelen támadt bosszúságomat, és inkább humorral reagálok:

– Mondja a pók a légynek…

Macy felnevet, ahogy vártam, ami felbátorít:

– Csak mondom, hogy senki sem kritizálhat azért, mert ideges vagyok, amíg nem kellett megküzdenie egy gyilkos ribanccal, a karjába mélyedő karmokkal, egy kificamodott vállal, agyrázkódással és kidörzsölt, nyílt sebekkel a csuklóján és a bokáján, mert kiszabadította magát a lekötözésből. Egy oltáron. Vérrel körülvéve. A sötétben. Elkábítva.

Macy szenvtelen arccal néz rám, és megjegyzi:

– Miért, ki nem élt át ilyesmit? De tényleg.

Kirobban belőlem a nevetés. Igazi, szívből jövő nevetés, mert olyan tökéletes volt a reakciója.

– Így akarod közölni velem, hogy túldramatizálom ezt a halálközeli élményt?

– Most viccelsz velem? Így akarom közölni, hogy legszívesebben seggbe rúgnám azt a nyomorult ribancot, hogy megint elküldjem a pokolba. – Odalép a szekrényéhez, és kivesz belőle két sötétlila köpenyt. Az egyiket az ágyára teszi, a másikat átnyújtja nekem.

– Ez lila – mondom neki.

– Igen – feleli.

– Ez a köpeny lila.

Bólint.

– Igen, nagyon úgy tűnik.

– Úgy fogok kinézni benne, mint Barney, a lila dinoszaurusz.

Erre elvigyorodik.

– Isten hozott a Katmere Akadémián! – Azután besurran előttem a fürdőszobába, miközben én még mindig azt a lila szörnyűséget nézem, ami állítólag az ünnepi köpenyem lesz.

70.

Amikor az ördög feljön a Denalira

Már jártam korábban is előadótermekben, elvégre amerikai középiskolás diák vagyok. Ám nem vagyok felkészülve arra a látványra, ami a Katmere Akadémia előadótermében vár.

A helyiség hatalmas, a mennyezet legalább tíz vagy tizenkét méter magas, és mindenhol kicsit hátborzongató, faragott, hegyes csúcsokat látok, így a helyiség jobban hasonlít egy gótikus templomra, mint egy iskolai előadóteremre.

Ólomüveg ablakok számos paranormális jelenetet ábrázolva, pipa.

Minden útvonal fölött faragott, fekete, lándzsa alakú csúcsívek, dupla pipa.

Bonyolult és kissé félelmetes metszetek gyakorlatilag minden elérhető felületen, tripla pipa.

Esküszöm, már csak egy oltár hiányzik.

Helyette kör alakú színpad áll a helyiség közepén, körülötte pedig több száz, ugyanolyan sötétlila szék, mint a köpenyünk. Ezért amikor a diákok elkezdenek beszivárogni, és elfoglalni a helyüket, a színpadhoz közeli rész úgy néz ki, mintha egy hatalmas padlizsán robbant volna fel… jobban mondva legalább ezer padlizsán.

Az Usher-ház semmi ehhez képest. Edgar Allan Poe, sehol sem vagy.

Balra fordulok, hogy megosszam ezt a viccet Hudsonnal, de rájövök, hogy nem jött be velem.

Finn bácsi már a színpadon van, egyedül. Nyolc bonyolult faragású (micsoda meglepetés) szék sorakozik a mikrofon és hangtechnika mögött, amit jelenleg próbál működésre bírni.

Akaratlanul is felnevetek, amikor ránézek, mert az előadóterem közepén, ahol hamarosan valami borzalmas dolog fog történni, a nagybátyám ugyanazt csinálja egy iskolai gyűlés előtt, mint amit minden iskolaigazgató vagy igazgatóhelyettes szokott a középiskolák történetében. A helyzet siralmas normalitása mulattat, és egyben honvágyat is okoz.

Nem feltétlenül a régi életem iránt, inkább a régi énem iránt. Aki régen voltam. Normális. Emberi. Átlagos.

Úgy értem, a fejemben én még mindig az az unalmas Grace vagyok, aki mindig is voltam. A Katmere Akadémián azonban abnormálisnak számítok. Anomáliának. Olyannak, akit megbámulnak, és akinek összesúgnak a háta mögött. Legtöbbször ügyet sem vetek rá – hiszen én vagyok az a lány, aki Jaxon Vega párja lett, miközben Hudson Vega itt él a fejemben. Ja igen, és megvan az a bosszantó szokásom, hogy kővé változom, amikor csak akarok.

Őszintén szólva ki ne bámulna meg egy ilyen személyt?

– Üljünk oda! – javasolja Macy, és a nézőtér elején lévő üres helyekre mutat. – Közelről akarom látni a műsort.

Általában nem vagyok az a típus, aki szeret elöl ülni, most azonban az, hogy hova üljek, még csak fel sem került a számomra fontos dolgok listájára. Különben is, így legalább én is alaposan megnézhetem Jaxon és Hudson szüleit.

– Nem! – Hudson kiáltása olyan hangosan és hevesen visszhangzik a fejemben, hogy akaratlanul is megtorpanok. Tágra nyílik a szemem, körülnézek, és arra gondolok, milyen támadásra kell felkészülnöm.

De minden normálisnak tűnik… vagy legalábbis olyan normálisnak, amennyire a Katmere Akadémián bármi az lehet, tekintve, hogy egy csapat boszorkány éppen egy labdát passzolgat egymásnak, csupán az ujjuk néhány pöccintésével.

Mi a baj? – kérdezem, a szívem hevesen dobog.

Ne ülj előre! Ne légy a közelükben!

Kinek a közelében? – kérdezem, és ismét körülnézek, hogy esetleg nem olyasmi fenyeget-e, amit még nem vettem észre.

A szüleim közelében. Nagyon szeretnék, ha előre ülnél, hogy alaposan szemügyre vegyenek.

Úgy érzem, ez normális ebben a helyzetben – válaszolom, és megvonom a vállam. – Ráadásul én is szeretném megnézni őket.

Macy egy kicsit előremegy, mivel Hudson kiáltása miatt megálltam, ezért most diákok között kell furakodnom, hogy utolérjem őt.

A francba, Grace! Azt mondtam, nem!

Tessék? – kérdezem döbbenten, és egy kicsit bosszúsan is. – Te most megparancsoltál nekem valamit?

Nem bízhatsz meg bennük! – mondja. – Nem lehetsz elöl a király és a királyné közelében, és gondolhatod azt, hogy semmi sem fog történni.

Hiszen egy zsúfolt előadóteremben vagyunk! – Elképedten rázom a fejem. – Szerinted mit csinálnának velem?

Intek Gwennek, aki csatlakozik Macyhez, és már le is ülnek az első sorban. Én még mindig hét vagy nyolc sorral hátrébb vagyok, ezért kikerülök néhány diákot, hogy előremehessek hozzájuk.

Bármit, amit csak akarnak! Ezt próbálom elmondani neked. Az apám azért a Kör elnöke, mert szó szerint mindenkit megölt, aki bármilyen fenyegetést jelentett rá nézve. És kétezer éve folyamatosan ezt csinálja. Szerinted egy pillanatig is habozna, hogy megöljön-e téged is?

Egy iskolai rendezvény kellős közepén? Na persze. Megpróbál megölni a nagybátyám, a Katmere összes tanára és minden diák szeme láttára? Nem hinném. Szóval lennél szíves megnyugodni, és hagyni, hogy keressek egy nyavalyás széket?

Lemegyek néhány lépcsőfokot, aztán megállok. De nem azért, mert ezt akarom, hanem mert nem mozdul a lábam. Egy tapodtat sem.

Kezdek pánikba esni, azon töröm a fejem, vajon mi lehet a baj, aztán eszembe jut. Ne merészeld! Hudson! Azonnal engedj el!

Grace, állj meg egy percre! – Hudson hangja szándékosan megnyugtató, amitől még dühösebb leszek. – Csak figyelj rám!

Nem! Nem, nem és nem! Nem fogok rád figyelni, miközben te irányítod a testemet. Mi a jó büdös franc bajod van?

Csak szeretném, ha egy kicsit rám figyelnél.

Én pedig szeretném, ha elengednél. Ha most azonnal nem adod vissza az irányítást, az Istenre esküszöm, hogy megöllek, amikor kiszedlek a fejemből. Szándékosan emberré teszlek, azután karót döfök a kibaszott fekete szívedbe, amíg meg nem halsz a szemem előtt! Aztán még néhányszor leszúrlak.

Hudson oldalra lép a „testünkkel”, kikerül néhány diákot, akik szaladnak, hogy leüljenek, majd egy rejtett alkóvba húzódik két fal között. Nem fogok hazudni, valószínűleg életem legszörnyűbb élménye, hogy valaki átveszi a testem fölött az irányítást, és én az anyósülésre kényszerülök. A velem szemben elkövetett erőszak, a félelem és a harag kavarognak bennem, és óriási viharrá duzzadnak.

Most, hogy viszonylag rejtett helyen vagyunk, érzem, hogy Hudson magával viaskodik, hogy visszaadja-e nekem az irányítást. Olyan érzés, mint a vizes sárban gázolni, majd végül egy kis pukkanó hang után megszűnik az ellenállás, és szabad leszek. Érzem, hogy én töltöm ki az ürességet a testemben, és már nem tudok harcolni a pánik ellen, amely átveszi fölöttem a hatalmat.

Amikor Hudson elém lép, hogy szembe álljon velem, a pánik izzó haraggá alakul át. Feltartja a kezét.

– Jól van, jól van. Sajnálom!

Veszek egy mély levegőt, és próbálok nyugodt maradni. Azután úgy döntök, a picsába vele, és megragadom azt a részemet, amit olyan hosszú ideje elnyomtam.

– Baszd. Meg!

– Jobb már? – kérdezi Hudson. – És most rám figyelnél egy percre?

Ezt most komolyan mondja? Hihetetlenül dühös vagyok, valósággal tajtékzom.

– Soha többé nem fogok rád figyelni, Hudson. Soha!

A szívem úgy dobog, mintha húsz lépcsőn szaladtam volna le kétszer olyan gyorsan, mint szoktam, és közben rémülten döbbenek rá, hogy Hudson valószínűleg áttörte a falat, amit a Vérontó segített felépíteni. Hogy lehet ilyen erős? Hogy tudta áttörni az akadályt, amikor még egy hét sem telt el?

Ennyire gyenge lennék? Vagy ő ennyire erős?

Mozdulatlanul áll, az arcán könyörgő kifejezés látszik, miközben próbál rávenni arra, hogy hallgassam meg.

– Csak segíteni akarok neked, Grace. Csak…

– Segíteni? – Úgy förmedek rá, mint valami fanatikus, a haragom mindent felülír, annyira dühös vagyok, hogy legszívesebben kikaparnám a szemét. Csak az tart vissza, hogy ne húzzak be neki egyet, hogy tudom, valójában nem is áll itt előttem.

– Visszaélsz a bizalmammal, és elveszed a szabad akaratomat? Hogy a fenébe gondolhatod, hogy ez segítség?

– Nem erről van szó…

– Hát, nekem pedig pontosan erről szól! – Átkozottul pipa vagyok, és tudom, hogy ez látszik is rajtam, mert Hudson szeme tágra nyílik, és őszinte kétségbeesést sugároz. Majdnem lelkiismeret-furdalásom lesz. Majdnem. De már nyilvánvalóvá tette, hogy nemcsak azt a jogomat nem tiszteli, hogy azt tegyek a testemmel, amit én akarok, hanem azt sem ismeri el, hogy jogom van öt perc csendhez anélkül, hogy a fejemben dumálna.

Ezért ahelyett, hogy előremennék, ahol Macy vár rám, előveszem a telefonomat, és küldök neki egy üzenetet, hogy hamarosan visszajövök. Azután csípőre teszem a kezem, hogy egyszer s mindenkorra lejátsszam ezt a menetet Hudsonnal.

71.

A testrablott bosszúja

– Grace, sajnálom! – Hudson valószínűleg végre felfogta, milyen dühös vagyok, mert próbál megnyugtatni. – Nem akartam elvenni tőled a választás lehetőségét…

– Hát, pedig pontosan ezt tetted, és ezt egy percig sem tűröm tovább! Se tőled, se senki mástól.

Felszínre tör bennem a harag minden miatt, ami az elmúlt öt hónapban történt, és az egészet Hudsonra zúdítom – részben azért, mert megérdemli, részben pedig azért, mert képtelen vagyok tovább magamban tartani.

– Azóta, hogy először hallottam erről a nevetséges iskoláról, gyakorlatilag megszűnt a választási lehetőségem, hogy befolyásoljam a saját életemet.

– Grace, kérlek…

– Nem! Most én beszélek! – Az arcára szegezem a mutatóujjamat. – Nem csinálhatsz olyat, amit az előbb, és várhatod el, hogy visszatérjünk ahhoz, ahogy eddig voltunk. Majdnem egy hete szövegelsz folyamatosan a fejemben, most te fogsz meghallgatni engem. Visszavonom, amit az előbb mondtam. Az életem fölötti irányítás nem akkor ért véget, amikor idejöttem. Már azelőtt is elvették tőlem, hogy ebbe az iskolába kerültem volna… méghozzá miattad. A pszichotikus, elmebeteg, elcseszett exbarátnőd miatt. Annyira szerelmes volt beléd, hogy meggyilkolta a szüleimet azért, hogy ebbe az iskolába jöjjek. Hogy Jaxon rátalálhasson élete párjára. Azért, hogy felhasználhassa Jaxon erejét, és feltámasszon téged. Tudom, hogy mindenki nevet rajta. Tudom, hogy ez egy jó vicc a baráti körömben, hogy majdnem emberáldozat lettem, de csak gondolj bele egy percre! Gondold át! Egy átlagos emberlány San Diegóból idekerül a kibaszott Alaszkába, lekötözik egy oltárra, hogy egy gonosz, kegyetlen ribanc visszahozhassa a halálból a népirtó, seggfej barátját.

Hudson szeme egyre jobban elkerekedik minden egyes rákiabált szavamnál, és látszik rajta, hogy le van sújtva. De most nem érdekel. Én hónapok óta le vagyok sújtva. Ő is el tudja viselni öt rohadt percig.

– De már előtte sem volt egy leányálom az életem. Az emberek lépten-nyomon meg akartak ölni, mert annyira féltek tőled! Szóval itt voltam összekapcsolódva egy vámpírral… egy vámpírral… miközben két héttel azelőtt még a létezésükről sem tudtam. Bár ez igazság szerint jó dolog. Jaxon csodálatos, kedves és szeretem őt. De tudtam élvezni ezt az állapotot? Nem, hát persze, hogy nem, mert alig hevertem ki Lia támadását, amikor te felbukkantál a semmiből, és megpróbáltad meggyilkolni a páromat. Ezért közbeléptem, megmentettem őt, ami miatt három és fél hónapra összezárva elkerültünk valahová. Három és fél hónapra, amire kurvára nem emlékszem!

A hajam az arcomba hullik, ezért csak annyi időre szakítom meg a kirohanásomat, hogy hátralökjem nevetséges, megzabolázhatatlan tincseimet, és igyekszem nem tudomást venni arról, hogy rajtuk kívül is van még valami, amit nem tudok kordában tartani.

– Aztán jött az, amit te tettél velem. Elraboltad a testemet, tolvajt és majdnem gyilkost csináltál belőlem, és úgy kellett felébrednem egyik reggel, hogy valaki más vére borított! – A nyomaték kedvéért minden egyes szónál megbököm a mellkasát. Soha nem fogom kiheverni azt az élményt, és azt akarom, hogy ezt ő is tudja. – Napok óta itt vagy a fejemben az engedélyem nélkül, és amikor úgy gondolod, hogy én átlépem a határt, megint átveszed az irányítást a testem fölött, mert nem tetszik az, ahová ülni akarok? Ki a fenének képzeled magad? Lehet, hogy azt hiszed, meg akarsz védeni, de meg kell mondanom, az elmúlt öt hónap minden szörnyűsége egyenesen hozzád vezet vissza. Ezért ahelyett, hogy azt kérnéd, hogy gondolkodjak, miért nem gondolkodsz inkább te? Miért nem hallgatsz meg te engem, és gondolsz bele abba, hogy számít-e egyáltalán nekem bármi, amit mondani akarsz?

Mire befejezem, Hudson arca hamuszürke lesz. Most, hogy minden keserűségemet, haragomat és félelmemet kiadtam magamból, tudom, hogy én is így nézhetek ki. Utálom elveszíteni a fejem, gyűlölök másokra kiabálni, mert soha semmi jó nem származik belőle. Soha életemben nem veszítettem még így el a türelmemet, mint most. Nem csoda, hogy a fejem úgy fáj, mintha egy héten keresztül egyfolytában sírtam volna.

Ugyanakkor a kedvességgel sem értem el semmit Hudsonnál. Folyamatosan átgázolt rajtam, mint egy tank, és nem vagyok hajlandó ezt többé megengedni neki. Soha többé nem fogja átvenni fölöttem az irányítást, ezt meg kell értenie.

– Én nem… – Nem fejezi be a mondatot. – Nem akartam… – Ismét félbehagyja. – Sajnálom. Tudom, hogy nem jelent neked semmit, és valószínűleg nem is kellene ezt mondanom, de sajnálom, Grace.

– Ne sajnáld! – válaszolom egy sóhaj kíséretében. – Vagy sajnáld, nekem teljesen mindegy. De soha többé ne tegyél velem ilyet. Soha!

Mondani akar még valamit, én azonban már nem figyelek rá. A gyűlés hamarosan kezdődik, nekem pedig se időm, se kedvem nincs meghallgatni, ahogy újra bocsánatot kér vagy közhelyeket mondogat, hogy miért tette azt, amit tett… vagy ami még rosszabb, hogy újra azzal jöjjön, hogy hova kell ülnöm, és kitől kell félnem.

Nem vagyok naiv, bár Hudson valószínűleg nem ezt gondolja rólam. Ezért elfordulok tőle, visszaindulok az előadóterembe, ám amikor a központi folyosó felé sétálok, nem balra fordulok, hanem jobbra… és felmegyek hátulról a harmadik sorhoz, majd leülök két hatalmas sárkányfiú mögé. Innen egy kicsit látom a színpadot, mindent hallok, ami elhangzik, de biztos vagyok benne, hogy engem szinte egyáltalán nem lehet látni.

Ennek tudatában előveszem a telefonomat, és küldök Jaxonnak egy gyors üzenetet, hogy egyedül ülök a terem hátsó részén, mert fáj a fejem, és lehet, hogy hamarabb kell távoznom.

Nem hazudtam, mivel a fejem tényleg hasogat, de nem akarok mindent üzenetben leírni. Ráadásul azt sem akarom, hogy idejöjjön és megkeressen. Úgy vélem, könnyebben tudok rejtve maradni, ha nem ülök a fiuk mellett.

– Köszönöm – mondja Hudson, és helyet foglal a mellettem lévő üres széken. Nem válaszolok neki. Nem azért, mert még mindig haragszom rá, hanem azért, mert nincs mit mondanom. Most még nincs, és talán soha nem is lesz, ha nem szedi össze magát.

Várom, hogy valami ellenszenveset mondjon, vagy megint vitatkozni kezdjen, de meg sem szólal. Talán mégis tanult a hibájából. Majd az idő eldönti.

Jaxon visszaír, megkérdezi, hogy szükségem van-e valamire. Amikor azt válaszolom, hogy nincs, elmondja, hogy a színpad mögött van… lesz egy kötelező jelenése a királlyal és a királynéval.

Talán csalódottnak kellene lennem, de nem így van. Az, hogy nincs mellettem, segít névtelennek maradnom, és most éppen ez a célom.

Amikor a király és a királyné, valamint a Kör többi tagja feljön a színpadra, izzadni kezd a tenyerem. Még nem állok készen arra, hogy megbocsássak Hudsonnak, de nem hazudok, egy részem nagyon hálás, hogy ilyen messze vagyok a szüleitől, miközben mindketten a közönséget kémlelik, ahogy helyet foglalnak.

Nyilvánvaló, hogy keresnek valakit… és nem a fiukat, mivel Jaxon ott volt velük a színpad mögött. Minél hosszabb ideig keresgélnek, annál inkább meggyőződöm róla, hogy én vagyok az, akit látni akarnak. Miután láttam őket Hudson emlékeiben tegnap este, rendkívül örülök, hogy nem találnak meg. Legalábbis addig nem fognak, amíg én készen nem állok rájuk.

72.

Isten hozott a paranormális dzsungelben

Ismét írni kezdek Jaxonnak, ám mielőtt még kitalálhatnám, hogy mit üzenjek, Finn bácsi bekapcsolja a mikrofont. Beszél néhány percig a Ludares-versenyről, ismerteti a szabályokat, közli, hány csapat nevezett (eddig tizenkettő), és hogyan történik majd a sorsolás.

Amikor odaér, hogy mi lesz a verseny fődíja, hátrafordul az előkelő vendégekhez, akik díszes székeken ülnek mögötte – felhorkanok: kit akarok átverni? Ezek trónok, és azt akarják, hogy ezt mindenki tudja –, majd bejelenti:

– Hogy elmondjuk, mi lesz a főnyereménye ennek a nagyon különleges Ludares-körversenynek, van szerencsém szólítani magát Cyrus királyt és Delila királynét a Vámpírudvarból, hogy mondják el, mi lesz az idei fődíj. Kérlek, üdvözöljétek őket, valamint a Kör többi tagját! – Ő kezdi a tapsot, hamarosan pedig az egész előadóterem udvarias tapsba kezd, amit mulatságosnak találok, mert tapasztalatom szerint ebben az iskolában nagyon kevés dolog váltott ki ennyire langyos fogadtatást.

Az én generációmból nyilvánvalóan csak nagyon kevesek érdeklődnek a Kör, és különösen a vámpírkirály és -királyné iránt. Nem hibáztatom őket, de akkor is érdekes látvány. Az pedig még érdekesebb, amikor Cyrus is szembesül ezzel a ténnyel.

Próbálja titkolni, én viszont alaposan megfigyelem őt a rejtekhelyemről. Két pajzsom között kinézve látom, mennyire dühös.

Nem mond semmit, csak a tekintetével kémleli a tömeget. Mosolyog és integet, miközben a királyné a mikrofonhoz lép. Egyetlen arcot sem hagy ki. Lejjebb csúszom a széken, és érzem Hudson megkönnyebbülését.

A királyné dallamos, brit kiejtésével bemutatkozik, és meglepően őszintén mosolyog, miközben mindenkinek megköszöni a meleg fogadtatást. Miközben az ő tekintete is – a férjéhez hasonlóan – minden egyes arcot átvizsgál a tömegben, érzem, hogy a diákok megnyílnak feléjük, látom, ahogy ellazul a válluk, és előredőlnek a széken, mintha hirtelen attól félnének, hogy akár csak egy szóról is lemaradnak, amelyet a vérvörösre rúzsozott ajkával kiejt.

A királyné szeme ugyanolyan fekete, mint Jaxoné, a bőre ugyanolyan sajátos – kissé furcsa – keveréke az olívabarnának és az alabástromnak. Az arcvonásai szögletesek, és hirtelen egyértelművé válik, honnan örökölte a két Vega fiú azt az arccsontot és állkapcsot, ami annyira tetszik nekem. Magas, karcsú alakjukat és sötét hajukat is neki köszönhetik, habár a királyné hosszú haja befonva és a fejére tekerve van feltűzve… azon pedig egy arannyal és ékkövekkel díszített korona ragyog, ha esetleg valaki nem tudná itt a Katmere-ben, hogy kicsoda.

Kétségtelenül lenyűgöző látványt nyújt, és mindkét fia a kiköpött mása, habár Hudson szeme más színű. A fiúkhoz hasonlóan benne is megvan az a fajta királyi méltóság – az elvárás, hogy minden úgy legyen, ahogy ő akarja –, amit egyszerűen nem lehet tanítani.

Ez a nő arra született, hogy uralkodjon… és mindezt rokonszenvesen teszi. Mindenki, aki őt nézi, úgy érzi, mintha lenne valami kapcsolat közöttük. Mintha a királyné csak neki beszélne. Ez kétségkívül lenyűgöző képesség.

Csak azt nem tudom, én beveszem-e.

Mivel még mindig nem tudom elfelejteni, hogy ez az a nő, aki olyan durván megvágta Jaxon arcát, hogy heget hagyott egy vámpíron. Ez a nő szakította el Jaxont Hudsontól úgy, hogy vissza sem nézett, miközben a kisfia hőn szeretett öccséért zokogott.

Most mégis a tömegre kacsint. Mosolyog, név szerint mond köszönetet az embereknek, sőt még egy-két viccet is elsüt, hogy a közönség jobban csodálja.

Olyan furcsa ez a kettősség, hogy Andy Warhol egyik festménye jut eszembe róla. Négy különböző színben festette meg ugyanazt a képet – általában három színt felhasználva –, mert minden ember agya másképp látja a színeket, és az agynak kell eldöntenie, hogyan észleli azokat. Ahogy erre a nőre nézek, miután tegnap Hudson emlékeiben láttam, hogyan viselkedett, elgondolkozom rajta, vajon az én agyam melyik árnyalatát látja… és melyiket tekinti valóságnak.

Amíg rá nem jövök a válaszra, azt hiszem, jobb, ha távol tartom magam tőle. Úgy gondolom, nem véletlenül Delila a neve.

Miután sikerül köszönetet mondania minden létező embernek a világon, rátér a díjra. Előredőlök, visszatartom a lélegzetem, és feszülten figyelek. Add, hogy a vérkő legyen az, könyörgök az univerzumnak. Kérlek, kérlek, kérlek, add, hogy a vérkő legyen! Add, hogy Byron szülei ne gondolják meg magukat!

– Tudom, hogy a Katmere Akadémia Ludares-versenyén minden évben egy trófea a megszokott díj, valamint egy kisebb pénzösszeg, amit a nyertes csapat tagjai között osztanak szét. – Rámosolyog a közönségre, és láthatóan élvezi, hogy megnőtt a lelkesedés a teremben. – Ebben az évben azonban úgy gondoltuk, egy kicsit mást, egy kicsit nagyobb díjat ajánlunk fel. – Várja, hogy elhalkuljon a spontán támadt taps. – Ráadásul egy nagy eseményt is meg kell ünnepelnünk. – Elhallgat, kicsit magába fordul, mintha valami titkot készülne megosztani kedvenc királyi alattvalóival.

Összeszorul a gyomrom. Részben azért, mert rájövök, hogy talán én vagyok ez az esemény, részben pedig azért, mert rémülten látom, milyen feszülten figyel mindenki arra, amit mondani készül.

– Természetesen – folytatja széles mosollyal – ti már közelről és a saját szemetekkel is láthattátok ezt az eseményt, amiről beszélek… az első kőszörny érkezését ezer év után! – Ismét körülnéz a tömegben, én pedig megint egy kicsit lejjebb csúszom a széken. – A Kör és én nagyon izgatottak vagyunk, hogy a világunkban köszönthetjük Grace Fostert. Isten hozott, Grace! Szeretném, ha tudnád, milyen izgatottak vagyunk mi, a Kör tagjai, hogy megismerhetünk. – Felemeli a kezét, jelezve, hogy tapsoljanak, a közönség pedig megadja neki, amit kér, habár hirtelen sokkal kisebb lelkesedéssel. Ami, őszintén, részemről teljesen rendben van.

Ismét megvárja, hogy elcsendesedjen a zaj, csak azután folytatja:

– Most pedig beszéljünk a díjról… mindenkinek ez a kedvenc része, ahogy nekem is.

Belenyúl a dobozba, és kivesz egy hatalmas, sötétpiros geódát, amely olyan élénk színű, mint a vér, amiből készült. Ragyog,  nem tudom, hogy a róla visszaverődő fények miatt, vagy magától – mindenesetre lélegzetelállító.

– Az a csapat, aki megnyeri ezt a nagyon különleges Ludares-versenyt, egy gyönyörű vérkövet kap, amelyet a tiszteletre méltó Lord család ajánlott fel, és amelyet eredetileg a személyes királyi gyűjteményünkből adományoztunk nekik!

Az előadóterem szinte megőrül, a diákok és a tanárok egyaránt tapsolnak, dobognak a lábukkal, és éljenzik ezt a nagylelkű ajándékot. A királyné természetesen imádja, ahogy a király is, aki feláll, és átveszi tőle a mikrofont.

Ahogy a színpadon állva nézem, látom, hogy Cyrus ugyanolyan magas, mint Jaxon és Hudson, valószínűleg ugyanolyan izmos is, habár nehéz megállapítani ebben a háromrészes, világoskék öltönyben. De a hasonlóságok itt véget is érnek. Az igaz, hogy Hudson az apjától örökölte kék szemét, és bár mindkettőjüké ugyanolyan árnyalatú kobaltkék, nem is lehetnének különbözőbbek. Hudsoné meleg és élettel teli, humor és intelligencia csillog benne, még akkor is, amikor haragszik rám. Cyrusé is legalább annyira élettel teli, viszont állandóan mozog, folyamatosan figyel, mindig számolgat és segít neki alkalmazkodni.

Cyrusszal kapcsolatban minden azt ordítja, hogy legalább olyan showman, mint a felesége. Delilával ellentétben azonban, aki megdolgozza a közönséget, Cyrus csak a csodálatukban szeret fürödni. És Delilától eltérően nem kell gondolkodnom azon, hogy ki vagy mi ez a férfi. Ha nem láttam volna Hudson fájdalmas emlékét tegnap este, akkor is biztos lennék benne, hogy Cyrus egy tipikusan önimádó ember, akit semmi sem érdekel, csak a saját hatalma és befolyása.

Valaki, aki hajlandó a saját fiát a világ leghatalmasabb fegyverévé változtatni, ha ez azt szolgálja, hogy megnövelheti vele a saját maga iránt kiváltott imádatot.

Delila lenyűgöz, bár nem bízom benne. Cyrus viszont undorral tölt el.

Hirtelen Hudsonra kapom a tekintetem, aggódom, vajon mit érez, vagy mit gondol most. Ő azonban olyan közömbös arcot vág, mintha a tévéshop adását nézné. Egy olyan napon, amikor főzőedényeket vagy valami hasonlón haszontalan dolgot próbálnának eladni egy vámpírnak.

Visszafordulok Cyrushoz – aki olyan, mint egy kobra, az a biztos, ha csak egy rövid pillanatra veszem le róla a szemem –, éppen amikor elkezd beszélni. Ugyanakkor a két szék közötti karfára teszem a kezem, közvetlenül Hudsoné mellé, hogy a kisujjunk szinte egymáshoz ér. Megérintjük egymást, ugyanakkor mégsem.

– Micsoda hihetetlen díj ez az idei! – Úgy vonul át a színpadon, mintha otthon lenne, mintha erre született volna. Az akcentusa olyan kifinomultságot kölcsönöz a szavainak, amiről tudom, hogy nem érdemli meg. Hirtelen elhallgat, és körbemutat maga előtt az egész közönségen. – Ahogy már ti is tudjátok, a vérkő egy nagyon ritka és nagyon erős varázstárgy. De szeretnélek beavatni titeket egy titokba. Ez nem egy akármilyen vérkő! –A közönség lélegzet-visszafojtva figyel, és ezt ő is tudja. Odáig merészkedik, hogy Delilára kacsint, mielőtt folytatná: – Ahogy már gyönyörű feleségem, Delila királyné is említette, ezt a bizonyos vérkövet a személyes királyi gyűjteményünkből ajándékoztuk a Lord családnak. Felbecsülhetetlen értékű nyeremény a győztes csapat számára, mert – elhallgat, amikor a közönség vadul éljenezni kezd, széles mosolya nem hervad le jóképű arcáról –, mert ez a vérkő valójában a világ legerősebb vérköve.

Előrehajol, az egész viselkedése megváltozik, ahogy két kézzel megragadja a mikrofont, és elkomorul a hangja:

– Ahogy már tudjátok, tizenhat hónappal ezelőtt elvesztettük elsőszülött fiunkat. Hudson sok minden volt… egy megtévedt fiatal… ugyanakkor az anyja és az én életem öröme is. Valamint a valaha született legerősebb vámpír.

Halványan elmosolyodik, mintha szeretettel emlékezne Hudsonra. Én azonban már láttam az igazi Cyrust. Nem büszke a fiára, csak arra büszke, hogy ő alkotta.

– Még mindig emlékszem az első alkalomra, amikor felhasználta a rábeszélőképességét. Rávette a konyhai személyzetet, hogy cserélje ki az esti véradagomat Kool-Aid üdítőre. – Kuncog, és a fejét rázza, mint egy szerető szülő, aki felidézi gyermeke csínytevését. A közönség is vele nevet, ahogyan tervezte.

A visszaemlékezés közben Hudson vészjóslóan hallgat, és határozottan az az érzésem támad, hogy Cyrus nem mondta el a teljes történetet a közönségnek.

– Ugye akkor nem szórakozott ilyen jól, mint amennyire most beállítja? – kockáztatom meg a kérdést.

Hudson horkanva felnevet.

– Dehogynem. Ha szórakoztatónak nevezed azt, hogy egy hónapig nem engedte, hogy táplálkozzak.

Leesik az állam, és elakad a lélegzetem.

– Éheztetett, egy egész hónapig?

Hudson nem fordítja el a tekintetét az apjáról.

– Nem nagy ügy. Halhatatlanok vagyunk, vagyis nem fenyegetett az a veszély, hogy meghalok. Csak nem volt valami kellemes.

Gondolkodás nélkül megfogom a kezét, de ezúttal összerándul és elhúzza. Nézem, ahogy karba teszi a mellkasán, mintha a nyíltság lehetősége most túl sok lenne számára.

Nem hibáztatom. Az apja olyan közel áll egy szörnyeteghez, amennyire csak lehetséges.

Eközben Cyrus remekül szórakozik, és folytatja:

– Amikor Hudson megszületett, mindannyian tudtuk, hogy különleges gyermek. Ezért a vérét egy vérkőbe zárva eltettük az örökkévalóság számára… ami azt illeti, pontosan ebbe a vérkőbe, amelyet a Lord család idén felajánl a verseny fődíjaként!

Elhallgat, felemeli a kezét, és várja, hogy a közönség éljenezni kezdjen. Néhányan meg is teszik, füttyögnek és tapsolnak a szavai hallatán. Mások összehúzzák magukat a székükön, próbálnak láthatatlanná válni, mintha félnének attól, hogy magukra vonják az ő vagy a halott fia figyelmét. Arra számítok, hogy ez feldühíti őt, Cyrus azonban elhallgat, ismét kihúzza magát, és fürdik a közönség csodálatában és félelmében. Nem számít neki, milyen figyelem irányul rá, ha elég sokat kap belőle.

Ez a legbizarrabb és legszörnyűbb dolog, amit valaha láttam.

– Mi lenne jobb módja annak, hogy megünnepeljük ezt az elképesztő versenyt? – folytatja Cyrus. – És természetesen, hogy üdvözöljük paranormális közösségünk legújabb tagját… az első kőszörnyet, aki ezer év óta megszületett. A fiam párját, csodálatos igazgatónk unokahúgát. Milyen szerencsések vagyunk, hogy tanúi lehetünk ennek a csodának! Alig várom, hogy megismerjem a mi ifjú Grace-ünket.

Hudson eddig mozdulatlanul ült, most viszont hevesen reagál az apja szavaira, minden porcikája tiltakozik az ellen, amit Cyrus mond, különösen, amikor az emberek a közönség soraiban körülnéznek, és engem keresnek.

– Húzódj le, Grace! – sziszegi. – Húzd a köpenyed az arcod elé! Nem akarom, hogy meglássanak.

– Ha az arcom elé húznám a köpenyemet, sokkal feltűnőbb lennék, mint amilyen most vagyok – vágok vissza. – Nyugodj meg! Mindjárt vége a gyűlésnek.

A színpadon Cyrus bemutatja Nuri és Aidan Montgomeryt, akikről döbbenten állapítom meg, hogy Flint szülei. Ezután bemutatja a két boszorkányt, Imogen és Linden Choit, végül a vérfarkasokat, Angela és Willow Martinezt.

Miközben ezt a nyolc embert nézem a színpadon, most először jövök rá, hogy mindegyikük a párjával van itt.

– Elfelejtettem, hogy csak összekapcsolódott párok lehetnek a Kör tagjai – suttogom Hudsonnak. – Nem emlékszem, ezt a törvény írja elő?

– Úgy valahogy – válaszolja mogorván. – Nem kell összekapcsolódottnak lenni, hogy valaki bekerüljön a tanácsba, de teljesítenie kell egy próbatételt, amit egyedül lehetetlen. És mivel az egyetlen ember, aki segíthet a próbatétel során, az ember párja… így megoldódott a rejtély.

– Csak összekapcsolódott párok vannak a Körben.

– Pontosan. És ha a pároddal jutsz be, de ő meghal, még egy évig tag lehetsz, azután viszont egy új pár versenghet a jogért, hogy a helyedbe lépjen.

Szeretnék még kérdezni Hudsontól, Cyrus azonban berekeszti a gyűlést, Hudson pedig noszogat, hogy „tűnjünk el innen!”. Úgy gondolom, túlreagálja, legalábbis addig, amíg Cyrus meg nem szólal:

– Mindenkinek köszönöm, hogy eljött! Legyen szép napotok! Grace Foster, ha nem bánod, megtennéd, hogy feljössz a színpadra néhány percre? Nagyon szeretnénk megismerni téged.

Hudson hangosan káromkodik, én pedig megdermedek, ám ezek egyike sem segít azon, hogy a király gyakorlatilag megparancsolta nekem, hogy menjek fel a színpadra.

– Mit tegyek? – kérdezem Hudsontól, miután túltettem magam a döbbeneten.

– Áll fel, menj ki, és ne nézz vissza! – válaszolja.

– Biztos vagy benne? – kérdezem, de követem az utasításait, és a diákok tömegében a kijárat felé tolakodom.

– Holtbiztos – feleli. – Nem ismerkedhetsz meg apámmal egy üres előadóteremben, miközben mindenki más órán van. Most pedig menj, menj, siess!

Azt teszem, amit mond, az előadóterem ajtaja felé nyomakszom. Ám mielőtt odaérnék, hátrafordulok, hogy megnézzem, mit csinál Cyrus, és hogy mit tervez tenni, ha nem jelenek meg a színpadon.

Rossz döntés volt részemről, mert ahogy megfordulok, találkozik a pillantásunk. Az arcán felismerés fut át, valamint rájön, hogy szándékosan nem követem az utasítását.

Arra számítok, hogy dühös lesz, és megparancsolja, hogy igenis menjek oda. Ehelyett csupán alig észrevehetően biccent a fejével, jelezve, hogy „rendben, ha így akarod”, amitől még a vér is megfagy az ereimben. Mert nem elfogadást látok a szemében, hanem ravaszságot és egy nagy adag számítást.

Most először gondolok arra, hogy Hudsonnak talán igaza van. Talán tényleg fogalmam sincs, kivel vagy mivel állok szemben.

73.

Élni és szeretni hagyni

A következő két napot azzal töltöm, hogy órákra járok, elkerülöm a vámpírkirályt és -királynét, a csapatommal edzek a versenyre, és megpróbálok lopni néhány pillanatot, amit Jaxonnal tölthetek. Akit, mint kiderült, ugyanúgy idegesíti, hogy a szülei megismernek engem, mint Hudsont. Leginkább azért, mert azt akarja, hogy egyáltalán semmiféle kapcsolatom ne legyen az anyjával.

Be kell vallanom, kicsit megdöbbent a tény, hogy a két testvért nyilvánvalóan nem ugyanaz a szülő traumatizálta. Mert milyen szörnyetegnek kell lenniük ezeknek az embereknek – a nyilvánvalón kívül – ahhoz, hogy mindkét (nagyon) vagány fiuk, ha nem is magának az ördögnek, de minimum a legközelebbi talpnyalójának gondolja őket?

Eddig Jaxon a brutális edzésekre hivatkozva (ami valójában nem is állt túl messze az igazságtól) sikeresen halogatta a szüleivel való találkozást, ez a kifogás azonban véges, és nem tudom, mi történik, miután véget ér a verseny.

Szerdán, a verseny napján az idő napsütéses és gyönyörű, de a levegő fagyos. Persze ez az arénában nem számít, mivel fűtött a helyiség, de akkor is, mintha a világ arra próbálna figyelmeztetni, hogy ne keljek ki az ágyból.

Korán felébredek, túlságosan ideges vagyok amiatt, hogy meg kell nyernünk a játékot és a vérkövet, ezért nem tudok aludni. Macynek és Jaxonnak láthatóan nincsenek ilyen problémái. Csak tíz órakor kell az arénában megjelennünk, de tudom, ha még három órán keresztül itt kell ülnöm és néznem az alvó unokatestvéremet, miközben azon idegeskedem, hogy elszúrjuk a versenyt, biztosan falra mászom.

Még Hudson sincs itt, hogy elterelje a figyelmemet. Korábban említette, hogy el kell intéznie valamit, ezért néhány órára elmegy, de időben visszajön a verseny előtt. Megkérdeztem tőle, hogyan lehetséges, hogy bárhová is el tud menni, miközben itt van a fejemben, de mire kimondtam a kérdést, ő már nem volt sehol. Ami egyáltalán nem ijesztő…

Szóval miután rétegesen felöltözöm, és írok egy cetlit Macynek – nem akarok üzenetet küldeni, nehogy felébresszem –, magamhoz veszek egy joghurtot meg néhány müzliszeletet, és elindulok az arénába.

Őszintén szólva nem tudom, mi a tervem, miután odaérek, azon kívül, hogy még gyakorlom egy kicsit a repülést, és talán sétálok a pályán. Csak hogy feltérképezzem, milyen. Úgy gondolom, legalább egy órán keresztül egyedül leszek, amikor azonban belépek az aréna díszes bejáratán, és végigmegyek a nézőtérre vezető kacskaringós átjárókon, rájövök, hogy ez csak hiú ábránd volt. Sok játékos már most itt van a hatalmas pályán. Nem több százan vagy ilyesmi, de legalább tíz-tizenöten biztosan… köztük Flint.

Gondolom, nem én vagyok az egyetlen a csapatból, aki pokolian ideges és izgatott.

Háttal áll nekem, de afrofrizuráját és széles vállát bárhol felismerném – ráadásul azt a szuper, színes mezt viseli, amit Macy csináltatott mindannyiunknak, hogy egyformák legyünk a pályán. Nem sokat tudok a többi csapatról, akik ellen játszani fogunk, de azt garantálhatom, hogy senkinek sem lesz olyan meze, mint nekünk, azzal a rengeteg színnel, ami leginkább a kedvenc Kandinsky-festményemre hasonlít.

Beljebb megyek az arénába, és elcsodálkozom, hogy máris milyen csodálatosan néz ki. A Katmere Akadémia más helyiségeihez hasonlóan ez is határozottan gótikus beütésű – fekete kövek, lándzsaszerű csúcsívek, bonyolult faragású kövek –, a kinézete mégis olyan, mint a római Colosseumnak. Három emelet magas, legyezőszerű nézőtérrel, VIP páholyokkal a tetején és számos lenyűgöző, impozáns átjáróval. Ez a legfélelmetesebb és legelképesztőbb középiskolai aréna, amit valaha láttam.

Mivel már feldíszítették a versenyre, a Katmere Akadémia szokásos zászlói közé a ma versenyző csapatok zászlói is bekerültek.

Amikor Macy először említette, hogy zászlót kellene csinálni a csapatnak, azt hittem, csak hozza a szokásos mókás, színimádó unokatestvér stílusát. Most azonban, ahogy meglátom az élénk színű zászlónkat a többi, sötétebb és unalmasabb csapatzászló között, akaratlanul is lenyűgöz, mennyire odafigyel a részletekre.

Ha rajtunk múlt volna, alighanem egyetlen zászlónk sem lenne az arénában, Macy azonban gondoskodott róla, hogy több száz legyen. És lehet, hogy nevetséges, de ahogy látom őket szerte az arénában, pontosan azt a hatást váltják ki, amire hivatottak – lelkesítenek és büszkévé tesznek, hogy a csapatomban játszhatok.

És azt is elhiszem, hogy talán, csak talán, még nyerhetünk is.

Elhatározom, hogy lemegyek a hatalmas, ovális alakú pályára, hogy bemelegítsek és gyakoroljak egy kicsit, ezért visszasétálok ahhoz a lejárathoz, amivel Flint közelébe jutok. Nyújtásokat végez, vagyis együtt bemelegíthetünk.

Az a tervem, hogy halkan odaosonok hozzá, de alig közelítem meg három méterre, amikor megfordul, és vigyorogva megszólal:

– Szia!

– Nem lehet meglepni egy sárkányt, mi?

– Nem véletlenül szól úgy a mondás, hogy „füle, mint a sárkányé” – válaszolja.

– Nincs is ilyen mondás – felelem zavartan.

– Nincs? Pedig kellene, hogy legyen. – Félmosolyt villant rám, aztán felemel egy rozsdamentesacél poharat a legközelebbi padról, és nagyot kortyol belőle. – Szóval mit csinálsz itt ilyen korán? – kérdezi.

– Valószínűleg ugyanazt, amit te.

Felvonja a szemöldökét.

– Próbálod elűzni a démonaidat?

Felnevetek.

– Nem, te buta! Csak gyakorolni szeretnék egy kicsit.

Arra számítok, hogy velem nevet, és amikor nem teszi, rájövök, hogy nem viccelt.

– Hé – megfogom a vállát. – Jól vagy?

– Aha, persze. – Ezúttal azonban jellegzetes Flint-mosolya nem tükröződik a szemében. Amikor továbbra is aggodalmasan nézek rá, megvonja a vállát.

– Mi történt? – Leteszem a táskámat a földre, leülök a padra, és intek, hogy üljön ő is mellém. – Izgulsz a játék miatt? – Nem tudom, hogyan kezeljem az ideges Flintet.

Hiszen ő mindig maga a megtestesült optimizmus.

Jaj, ne! Ha Flintnek kétségei vannak… majdnem elcsuklik a hangom, amikor folytatom:

– Ha ideges vagy… az biztosan azt jelenti, hogy mindannyian szörnyű halált fogunk halni ma, ugye? – Érzem, hogy pánik készülődik a gyomromban. – Hogy is gondoltam, hogy segíthetek nyerni a csapatnak? Még csak hat másodperce vagyok kőszörny. Le fogom húzni a csapatot, csak hátráltatom őket. – Kétségbeesett rémület tölt el, és úgy zúdítom Flintre a kérdéseimet, mint egy géppuska: – Kiléphetek még a csapatból? Büntetést kaptok, ha levetem magam a lépcsőn, és eltöröm a lábam? Van valaki, aki ilyen rövid idő alatt beugorhat helyettem?

Megfogja a vállamat, de észre sem veszem.

– Grace…

– Ha a csapatnak csak hét tagja van, hozzáigazítják a varázskorlátozásokat? Jaxon több erőt tud felhasználni nélkülem?

– Grace…

– Mi lenne, ha hirtelen allergiás lennék a tengeri herkentyűkre…

– Grace! – Flint hangja végre magára vonja a figyelmemet, ezért elhallgatok, és pislogva nézek rá. – Megismerkedtem valakivel.

Sok mindenre számítottam, ez viszont még az első húszban sem volt benne. Nagyot nyelek.

– Szóval nem azért vagy ideges, mert teher vagyok a csapatnak, és csak visszahúzom őket?

Kuncog.

– Egyáltalán nem.

Oké, akkor mi ez a szörnyű lehangoltság?

– Ööö, az nagyszerű, hogy megismerkedtél valakivel, nem?

– De. – Elfordítja a tekintetét, és visszahúzza kezét az ölébe.

– Hogy hívják a lányt? – kérdezem, mert próbálom szóra bírni. Nyilvánvaló, hogy könnyítenie kell a lelkén, de fogalmam sincs, mit akar mondani. – Úgy értem, nem kell elmondanod, ha nem akarod… – Nem fejezem be a mondatot, mert halkan, fájdalmasan felnevet.

– Meleg vagyok, Grace. Azt hittem, mostanra már rájöttél.

– Ó! – Most, hogy hangosan is kimondta, szörnyű barátnak érzem magam.

Folyton láttam, hogy kikezdenek vele a lányok – még Macy is, az ég áldja meg –, ő mégsem mutatta, hogy bárki iránt is érdeklődne. Vajon annyira lefoglalt a saját életem, hogy Flinttel nem is beszéltünk az ő dolgairól?

Ráadásul, hát igen, időnként Jaxon is féltékeny volt, amikor Flinttel lógtam, de ezt mindig is ostobaságnak tartottam. Egyáltalán semmi kémia nincs kettőnk között… még akkor sem volt, amikor azt hittem a könyvtárban, hogy kikezd velem. Az is olyan furcsának tűnt. Mintha valami nem stimmelne. Mintha túlzottan erőlködne.

Mert csak azt láttam meg, amit látni akartam, ahogy mindenki más is ezen a helyen. Igen, én vagyok a legrosszabb barát.

De ez most nem számít. Csak az számít, hogy Flint bámul rám, és valami reakciót vár tőlem, szóval ezt nem szúrhatom el.

– Ez szuper! – kiáltom, majd átölelem, szorosan átfogom a vállát, és magamhoz húzom.

A karja a derekam köré fonódik, de nem igazán viszonozza az ölelést.

– Várj csak! Szuper? – ismétli zavartan.

– Hát persze! Miért ne lenne az? – Elhúzódom tőle, és végignézek rajta. – Úgy értem, csak nézz magadra! Még szép, hogy tetszel valakinek. Okos vagy, jóképű, vicces… mi kell még? – Felnevet, de könnyes a szeme, amitől megszakad a szívem. – Ó, Flint, kérlek, ne sírj! Nem kell sírnod amiatt, hogy meleg vagy, ugye tudod? Az vagy, aki vagy. Azt szeretsz, akit szeretsz. Különben is, szerintem a Körnek nem ártana már egy belevaló, meleg sárkánypár, nem gondolod? Dolgoztasd meg azokat a seggfej farkasokat!

– Ó, istenem, Grace! – Megdörzsöli az arcát, aztán ő is megölel. Ezúttal igazán. Miután mindketten elég ölelést adtunk a másiknak, Flint ismét elhúzódik. – Arra gondoltam, ha randizni kezdünk, akkor mindenki meg fogja tudni. De te vagy az első, akinek elmondtam, és nem ilyen reakcióra számítottam.

– Micsoda? – kérdezem. – Nem normális reakció, hogy abban reménykedem, hogy minden szempontból feladod a leckét a vérfarkasoknak? Az összes vérfarkas, akivel eddig megismerkedtem… Xavier kivételével… rohadtul szörnyű. Azt mondom neked, győzd le őket a lenyűgöző személyiségeddel!

Most már teli torokból nevet, és éppen ebben reménykedtem.

– Szeretlek, Grace. – Megint kuncog, amikor felvonom a szemöldököm. – Nem úgy.

– Szóval ez csodálatos hír! Megismerkedtél valakivel. – Megrázom a fejem. – Őszinte leszek… nem látom a problémát. Maximálisan híve vagyok annak, hogy megtaláld a párodat!

Flint felsóhajt, mintha a világ összes terhe a vállát nyomná.

– Úgy érzem, egész életemben ugyanabba a srácba voltam szerelmes. De ő érzelmileg elérhetetlen volt. – Felnevet, a szavaiban azonban nyoma sincs a vidámságnak. – Most pedig már teljesen elérhetetlen érzelmileg.

Kezdem sejteni, hova vezet ez az egész.

– Szóval lemondasz róla?

– Igen – válaszolja. – Eljött az ideje. Mindig is úgy gondoltam, ha egy kicsit leengedné a védőbástyáit, bekúszna a szívébe a varázslat, és ő is rájönne, hogy minket egymásnak teremtettek. A zsigereimben éreztem, hogy ő a párom. – Megrázza a fejét. – De hatalmasat tévedtem.

Szörnyen érzem magam Flint miatt, ugyanakkor kíváncsi vagyok, hogy működik az összekapcsolódás fonala… mivel jelenleg én is az egyik boldog áldozata vagyok.

– Nem értem. Az összekapcsolódás fonala nem mindig a lelki társakat köti össze?

Flint megvonja a vállát.

– Igazából senki sem tudja, hogy működik ez a dolog, de azt tudjuk, hogy… jobb szó híján… érzékeny. Például nem kapcsolja össze a párokat túl fiatalon, az azonos nemű párokat pedig csak azután köti össze, ha mindketten ráébredtek a szexuális irányultságukra. Akkor sem tud létrejönni, ha sosem találkoznak. Ami azt illeti, a fonál akkor jön létre két ember között, amikor az egyik megérinti a másikat. – Szomorúan elmosolyodik. – De hé, a jó hír az, hogy a varázslat megengedi, hogy egy életben több párod is legyen… sőt, néha több mint két ember között is lehetséges.

Az utolsó megjegyzésénél a szemöldökét húzogatja, én pedig felnevetek.

– Ez egészen új jelentést ad a „minél többen, annál jobb” mondásnak, mi? – jegyzem meg.

Végre úgy mosolyodik el, hogy már a szeme is csillog.

– Bizony.

– Szóval… megnyílsz, hogy a varázslat találhasson neked egy másik párt? Erről van szó? – Kinyújtom felé a kezem, és megfogom a karját. – Szerintem ez nagyszerű ötlet, Flint.

– Igen. Ahogy már mondtam, megismertem ezt a remek srácot, aki kedvel engem, és jobbat érdemel, mint egy epekedő sárkány, aki olyasvalaki után sóvárog, aki sosem fogja ilyen értelemben észrevenni. Csak hát nehéz. Attól tartok, örök életemre kettészakadok. Arra a srácra, aki egész életében szeretett valakit, és erre az új énemre. Mert még ha nem is viszonozta az érzéseimet… állandó volt, tudod? Ő volt az én biztos pontom.

Elcsuklik a hangja, gyönyörű szeme ismét könnybe lábad. A fájdalma egy nyílt, lüktető seb, ezért legszívesebben levadásznám azt a seggfejet, aki nem ismerte fel, milyen csodálatos ember, és jól seggbe rúgnám. Kétszer. Ehelyett azt az egyetlen dolgot teszem, amit tehetek: odacsúszom hozzá, átkarolom a derekát és ismét megölelem.

– Nem érdemel meg téged.

Izmos karjával ő is átölel.

– Valószínűleg nem.

– Én azt mondom, koncentrálj arra a srácra, aki látja, ki vagy valójában, és teljes szívéből szeret, mert akkor nem tévedhetsz. – Megint magamhoz szorítom.

– Sajnálom – válaszolja, és a klasszikus „nem sírok, csak por ment a szemembe” módon megtörli a szemét. – Nem akartam ezt most felhozni. Fontos verseny áll előttünk… de a srác megkérdezte, hogy eljöhet-e megnézni, szurkolni nekünk, nekem, és… hát igen. Muszáj volt könnyítenem a lelkemen.

Elhallgat, mert valami eltereli figyelmét a pálya másik végén.

Mielőtt megfordulok, már tudom, hogy kit fogok látni.

Jaxont. Hát persze. A csapat többi tagjával együtt átsétál a pályán. Mindannyian azt a színes, vidám mezt viselik, ami annyira kilóg ebből a környezetből.

Úgy vélem, jobb lesz, ha elhúzódom ettől a dögös sárkánytól, mielőtt Jaxon féltékeny lenne, és ránézek Flintre, hogy megosszam vele a viccet, ő azonban nem engem néz.

És ekkor hirtelen mindent megértek, amit eddig nem akartam.

Másodpercekkel később, amikor Flint arcán már megint a jellegzetes bárgyú mosoly virít, arra gondolok, miért tartott ilyen sokáig, hogy felismerjek három fontos dolgot. Egy: Flint pajzsként használja ezt a vigyort. Kettő: csak akkor engedi áttörni az igazi érzelmeit ezen a pajzson, amikor már nem tudja tovább eltitkolni… nevezetesen, amikor egy bizonyos személy ott van a közelében. És három… nyelek egy nagyot, és megdörzsölöm a mellkasomat, mert hirtelen sajogni kezd. Három: Jaxon az az érzelmileg elérhetetlen srác, akire olyan sokat várt, és akiről most lemond.

74.

Pont mint egy kosárlabda-bajnokság…

Az újonnan megtudott információ úgy vibrál a fejemben, mint egy gong, amit túl erősen kongattak meg. Odasétálok Jaxonhoz, az arcomon erőltetett mosoly. Őrá koncentrálok és mindarra, amit épp most tudtam meg, a stadionban azonban egyre hangosabb a zaj, ami azt jelzi, hogy amíg Flinttel beszélgettem, megtelt az aréna. Még nem érkezett el a kezdés ideje, de a csapatok már melegítenek, és kisorsolják a sorrendet.

– Ugyanúgy működik, mint az embereknél az egyetemi kosárlabda-bajnokság – magyarázza Jaxon, miközben felsorakozunk a regisztrációhoz. – Csak kisebb léptékű. Tizenhat csapat kezd véletlenszerűen összepárosítva, aztán a nyertesek játszanak egymással a következő körben, és így folytatjuk, amíg meg nem nyerjük az egészet, vagy ki nem esünk. Ami azt jelenti…

– Ha meg akarjuk szerezni a vérkövet, négy mérkőzést kell megnyernünk – fejezem be helyette, bár csak félig figyelek rá. Az agyam nagy részét még mindig Flint foglalja le, és az, hogy a puszta létezésem darabokra töri a szívét.

Belehalok, és tehetetlennek érzem magam, ami felemészt. Attól pedig, hogy mindezt el kell titkolnom Jaxon elől, valahogy még rosszabb lesz.

Különösen, hogy vigyorogva azt mondja:

– Pontosan. Könnyű, nem?

Egyáltalán nem, de próbálok rá figyelni, ha másért nem, azért, hogy megpróbáljam Flint érzéseit megvédeni.

– Annnnnnnyira könnyű. – Ja, persze.

– Egy kicsit sem – válaszolom, és közben összerándul a gyomrom az idegességtől. A játék miatt, Flint miatt és minden miatt, amit megtudtam, és amiről még mindig fogalmam sincs.

Jaxon felnevet, magához szorít, de ez sem űzi el az idegességemet. Valójában csak még rosszabb lesz tőle, mert látom, hogy Flint a szeme sarkából engem néz. Amikor azonban megpróbálom magamra vonni a figyelmét vagy rámosolygok, lehajtja a fejét, és úgy tesz, mintha valahova máshova nézne.

Végül már nem próbálkozom, de miközben Jaxon buzgón beszélget Mekhivel és Lucával, akik a mögöttünk lévő csapatban játszanak, Flint vállának ütöm a vállamat. Először megijed, végül azonban elmosolyodik, és ő is ugyanolyan finoman üti meg az enyémet.

– Jól vagy? – kérdezem.

– Igen – feleli, és mivel nem mutatja azt a jellegzetes bárgyú mosolyát, ehelyett a legőszintébb tekintettel néz rám, amit valaha láttam rajta, úgy döntök, hiszek neki. Vagy legalábbis nem beszélek arról, ami véleményem szerint elviselhetetlenül fájdalmas téma számára.

Amikor végül sorra kerülünk, rájövök, hogy Finn bácsi végzi a regisztrációt. Szélesen elvigyorodik, és átnyújt mindannyiunknak egy műanyag karkötőt, amit azonnal a csuklónkra teszünk. Macy tegnap este elmagyarázta, hogy ezek a karkötők meg vannak bűvölve, hogy megakadályozzák a súlyos sérüléseket egy amúgy elég durva játék során. Éppen ezért a sajátomat többször is tesztelem, hogy még véletlenül se essen le verseny közben.

Finn bácsi sok szerencsét kíván nekünk. Ugyanezt mondja az összes többi csapatnak is, de szerintem elég nyilvánvaló, hogy nekünk szurkol. Különösen, miután Macy színes, csillag alakú matricákat ragaszt mindkét arcára.

Miután regisztráltunk, Jaxon egy fekete dobozt tart Flint elé, és azt mondja:

– A csapatkapitányoknak kell húzni.

– Még nincs is csapatkapitányunk – kezdi Flint, Jaxon azonban úgy néz rá, mintha két feje lenne.

– Haver, hiszen te vagy az! – mondja neki, és hátba veregeti. – Te vagy a csapatkapitány. Most pedig húzz egy számot gyorsan!

Flint nagyot nyel Jaxon szavai – vagy tette miatt, nem tudom –, azután bólint, és benyúl a dobozba. Kihúz egy kis golyót, amelyen a tizenegyes szám áll.

– Ez mit jelent? – kérdezem.

Jaxon egy hatalmas fehér táblára mutat, ami az oldalvonal mellett lebeg a levegőben a pálya közepénél.

– Azt jelenti, hogy először a négyes csapattal játszunk – feleli, és szélesen vigyorog, miközben egy fekete pólós csapatra mutat.

– Liam és Rafael csapatával – kurjant fel Mekhi a hátuk mögött. – Jó móka lesz szétrúgni a seggüket!

Liam és Rafael egyenesen ránk néznek, és a fejüket rázzák.

– Neked annyi, Vega! – kiáltja Liam.

– Hűűű, de megijedtem! – kiáltja vissza Jaxon. – Ugye látszik?

– Ezek gyerekek – szólal meg Hudson. – Mindannyian gyerekek. – De ő is legalább úgy vigyorog, mint a testvére.

– Neked egy csillagmatricára van szükséged – mondom neki. – Hogy felvidítson.

– Úgy érted, ilyenre? – Hudson elfordítja a fejét, és látom, hogy a bal arcán már van egy. Erre egyáltalán nem számítottam.

– Jól áll neked – állapítom meg.

– Nekem minden jól áll – feleli, a szemében látható csillogás azonban elárulja, hogy viccel.

– Szóval most mit csinálunk? – kérdezem az egész csapattól.

– Keresünk egy félreeső helyet a lelátón, leülünk és nézzük a műsort – feleli Eden. – Negyedikek leszünk, ezért már alig várom, hogy megnézzem, ahogy ezeket az embereket seggbe rúgják a pályán.

– És ez alatt azt érti, alig várja, hogy ő maga rúgja seggbe őket – tolmácsolja Xavier, miközben Eden mögött lépkedünk.

– Igen – nevetek. – Sejtettem.

Xavier elmosolyodik, és összeüti velem az öklét, azután a csapat elejére szalad, hogy Flint… és Macy mellett lehessen.

Miután elfoglaltuk a helyünket, benyúlok a táskámba egy müzliszeletért – szükségem van az energiára, még akkor is, ha a gyomrom nem nagyobb, mint egy pingponglabda –, Macy azonban megakadályozza.

– Pár perc múlva sokkal jobbat fognak hozni.

Nem tudom, mire gondol, amíg meg nem jelenik néhány boszorkány a konyháról. Nagy tálcák vannak a nyakukba akasztva, mint a focimeccseken az ételárusoké, csak sokkal kisebbek, úgy szaladgálnak fel-alá a lelátón.

– Hot dogok? – kérdezem kicsit meglepődve, mert ez annyira nem Alaszkához illő étel. Macy felnevet.

– Nem egészen.

Eltelik néhány perc, végül az egyik boszorkány odajön hozzánk. Kiderül, hogy a Katmere Akadémia címerét formázó tölcsérfánkot árul. Eper és tejszínhab van rajta, és elképesztően ínycsiklandónak tűnik.

Flint vagy tizenötöt rendel a csapatnak. Arra számítok, hogy a lány csak felveszi a rendelést, ő azonban benyúl a dobozba, és egymás után húzza elő forrón, frissen, epertől csöpögőn.

A következő árus, aki felénk jön, friss limonádét árul, amiből Xavier láthatóan legalább tíz litert vesz. Közben elhelyezkedünk, hogy végignézzük az első mérkőzést.

Cyrus – szűk szabású, háromrészes, hajszálcsíkos öltönyben, apró lófarokba fogott hajjal és vérkőgyűrűvel az ujján – a pálya közepére sétál, kezében egy mikrofont tart. Miután odaér, széttárja a karját, és üdvözli az idei Ludares-verseny résztvevőit, majd elmondja a szabályokat „azoknak, akiknek esetleg fel kell frissíteniük az emlékezetüket”.

Minden mérkőzés során minden játékosnak legalább egyszer meg kell érintenie az üstököst (egy körülbelül tizenöt centiméter átmérőjű hatalmas labdát, amely egyre fájdalmasabban rezeg és felforrósodik, minél tovább tartja a játékos a kezében).

Korlátozva van a varázserő, ezért igen, lehet, hogy az egyik játékos gyorsabb vagy erősebb, mint a másik, vagy akár teknősbékává is képes változtatni az ellenfél csapatát (mindenki nevet ezen a viccen), de egyetlen varázslat, sebességugrás vagy természetfeletti erő sem tart tíz másodpercnél hosszabb ideig.

Az egyetlen kivétel a repülés, ami egy alkalommal húsz másodpercig tarthat. Szóval annak a csapatnak, ahol jól repülő tagok vannak, nyilvánvalóan nagy előnye van. Flintre pillantok, és ekkor összeütjük az öklünket.

Minden képesség harminc másodperc múlva újra aktívvá válik. Emiatt a szabály miatt, úgy vélem, rendkívül jól átgondolt stratégiát… és szerencsét követel az, hogy ki mikor használja fel a sebességét, az erejét, a repülést vagy bármi mást, hogy pont akkor álljon a rendelkezésére, amikor szüksége van rá.

Mindenki kapott egy varázskarkötőt, hogy megvédje a súlyos sérülésektől. A sárkányok által okádott tűz és jég, a vámpírok harapása, a farkasok karmolása és harapása, valamint a boszorkányok varázslata ennek ellenére piszok fájdalmas, de súlyos sérülést nem okoz.

És természetesen, ha valamelyik játékos életveszélybe kerülne, varázslattal azonnal leviszik a pályáról, és abból a körből kimarad.

A szabályok ellenére maga a játék elég egyszerű. Vidd át az üstököst a gólvonalon, mielőtt az ellenfél ugyanezt tenné… anélkül, hogy megszegnéd a szabályokat.

Cyrus befejezi az előírások ismertetését, majd még egy ideig beszél a fajok közötti együttműködésről, mintha ő maga találta volna ki ezt a játékot – a beszéde még szórakoztatóbb Hudson gúnyos megjegyzéseivel tarkítva, miszerint Cyrus jobban szereti hallgatni a saját hangját, mint bárki ebben a stadionban. Közvetlenül mellettem ül, az egész sorban ő az egyetlen, és tudom, hogy ez tetszik neki. Azután elnyúlik a padon, felveszi a napszemüvegét, és megjegyzéseket tesz az apjára.

Olyan szellemesek a sértései, hogy egy kicsit sajnálom, hogy csak én élvezhetem őket. De persze biztos vagyok benne, hogy kizárnák a csapatunkat a játékból, ha bárki meghallaná, hogy baromarcú pojácának nevezi a királyt, így hát…

Végül Cyrus a pályára szólítja az első két csapatot, és nagyon sok hibát ejtve mutatja be, mert nem vette a fáradságot arra, hogy megkérdezze, hogyan kell kiejteni a nevüket, mielőtt mindenki előtt felolvassa őket. Ez a legönteltebb – ugyanakkor a legnormálisabb – iskolai dolog, amit egész itt-tartózkodásom alatt láttam. Úgy értem, leszámítva azt, amikor a nagybátyám a színpadon próbálgatta a hangrendszert, hogy működik-e.

Miután bemutatják a csapatokat – én a kettes számúnak drukkolok, mert abban van Luca és Byron –, Cyrus kinyitja azt a dobozt, ami a pálya közepén hever, amióta csak ma reggel megérkeztem ide.

Bemondja a mikrofonba, hogy Nuri – Flint anyja – fogja feldobni a labdát, nekünk pedig meg kell várnunk, amíg Nuri az oldalvonalról besétál a pálya közepére. Vigyorogva látom, hogy sokkal hétköznapibb az öltözete, mint Cyrusnak– farmert és fekete garbót visel. Hozzá képest Cyrus még inkább pojácának tűnik. Nem mintha egymagában nem tudná kiváltani ezt a hatást.

Cyrus széles mozdulattal a dobozra mutat, de nem mozdul, hogy kivegye belőle az üstököst.

Nuri lehajol, felveszi a fekete-lila gömböt – meg kell mondanom, sokkal érdekesebb kinézetű, mint amilyenre számítottam: fényes fekete labda lila fémhálóban –, és feltartja maga elé. Az egész stadion kiabálni és éljenezni kezd, végül már olyan érzés, mintha az egész hely remegne az izgatottságtól.

A játéktéren semmilyen jelzés nincs, kivéve egy kis dobozt közvetlenül a fű közepén, valamint két lila vonalat – a doboz két oldalán – körülbelül három méterre egymástól, amely függőlegesen is folytatódik, felfelé a levegőben.

Minél hosszabb ideig tartja Nuri a kezében az üstököst, annál hangosabban éljenez a közönség. Ez megy legalább két percig, azután odalép a dobozhoz a pálya közepén, és feláll az emelvényre, miközben az üstököst még mindig a kezében tartja. Komolyan úgy gondolom, hogy a tömeg ennél hangosabb már nem is lehetne.

Amikor kinyújtja a labdát – ami már élénkpiros – a nézők felé, mintha felajánlaná nekik, a tekintete ide-oda siklik az aréna két vége között, minden néző felé kihívást intéz, mire a sikítás és kiabálások fülsértővé hangosodnak. A diákok a kiabálás mellett már dobognak is a lábukkal, én pedig biztosra veszem, hogy az egész aréna össze fog omlani körülöttünk. Felvillanyozó és lenyűgöző az élmény, az arcom már fáj, olyan szélesen vigyorgok.

Nem telik el sok idő, és már én is kiabálok és dobogok a többiekkel együtt, de be kell vallanom, fogalmam sincs, miért vagyok ilyen izgatott. Talán ez a hagyomány?

Hudson kuncog egyet a fejemben, de tisztán hallom a tömeg lármája mellett.

– Elfelejtetted, hogy az üstökös egyre forróbb, és elviselhetetlen sebességgel vibrál, minél tovább van a kezedben?

Elkerekedik a szemem. Óóóó! Nuri már legalább öt perce fogja a kezében. Jaxon azt mondta, hogy nála két perc volt a leghosszabb idő, amíg képes volt a kezében tartani, mert akkorra a fájdalom már olyan elviselhetetlen, hogy nem élte volna túl. Öt percig…?

– Flint anyja pokoli félelmetes. – Hudson hangja legalább annyira áhítatos, mint az enyém.

Gyorsan Flintre pillantok, és látom, hogy ragyog a büszkeségtől. Nuri végül elégedetten nyugtázza, hogy kellően hatásos műsort csinált, és a feje fölé emeli az üstököst. Ekkor mindenki elnémul.

A két csapat felsorakozik a két vonal mögött, én pedig észreveszem, hogy Rafael pontosan középen van. Szemben vele egy rövid, fekete hajú lány áll, akit Kalinak hívnak.Még sosem találkoztam vele, de biztosra veszem, hogy boszorkány. A két oldalán két varázsló áll: Cam – Macy exbarátja és James, Cam barátja, akinek olyan hátborzongatóan kancsal szeme van – újabb ok, amiért nem ennek a csapatnak szurkolok.

– Az a két játékos küzd a labdáért, akik középen állnak – magyarázza Hudson halkan. Most, hogy az apja abbahagyta a beszédet, előredől, és a térdére könyököl, hogy halljam, amit nekem mond.

– Futni fognak érte? – kérdezem, mert ezt még nem gyakoroltuk… sőt még csak nem is beszéltünk róla, döbbenek rá hirtelen.

– Nem egészen – feleli Hudson, majd a pálya felé bök a fejével. – Csak figyelj és meglátod!

Így hát a pályát nézem elkerekedett szemmel, amikor felharsan egy füttyszó, és Nuri feldobja a labdát, amilyen magasra csak sárkányerejével képes. A labda felfelé száguld, szinte egészen a stadion kupolás tetejéig, de senki sem indul utána. Senki sem próbálja megérinteni. Abban a pillanatban azonban, ahogy elkezd lefelé esni, elkezdődik. A. Játék.

Rafael minden vámpírerejét arra használja, hogy a lehető legmagasabbra ugorjon a labda után, miközben Kali lángot szór az ujjaiból abba az irányba, ahova feltételezése szerint James és Cam fognak érkezni. Csakhogy nekik is lapul még néhány trükk a tarsolyukban, és már a tűzcsóva alatt vannak. Időközben James egy erős vízciklont küld egyenesen Kali és Rafael felé, miközben Cam szélvarázslattal igyekszik hátrébb lökni a labdát, mint ahová le kellene esnie.

Ez a legelképesztőbb dolog, amit valaha láttam, a kibocsátott varázslatok mellékterméke, miközben négy játékos a labdáért harcol. Milliószor izgalmasabb, mint egy kosárlabdameccs előtt az esélylatolgatás, ezért elképzelni sem tudom, hogy nézne ki egy NBA stadion, ha ilyen mérkőzés zajlana benne.

Valószínűleg hasonlítana ehhez, a diákok tömegéhez, akik kiabálnak és dobognak az izgatottságtól.

Rafael túl nagyot dob Cam szélvarázslata miatt, és elvéti, a labda egyenesen James felé száguld. James felugrik, el akarja kapni, ám ekkor Kali lecsap a levegőből a saját varázslatával, és az utolsó pillanatban elrántja előle. Azután rögtön átpasszolja egy lánynak a csapatából, aki elkapja.

És a játék folytatódik.

A lány körülbelül tíz másodpercig szalad, azután eltűnik.

– Hova lett? – kérdezem, majd előrehajolok, és a pályát kutatom… ahogy mindenki más is az arénában.

– Csak figyelj és meglátod! – mondja megint Hudson, amivel egyáltalán nem segít. Jaxonhoz fordulok, ő azonban hangos kiáltásokkal biztatja a barátait.

Néhány másodperccel később a lány megint megjelenik – a pálya teljesen másik végén, mint ahol győzni tudnának.

– A portálok köcsögök – állapítja meg Xavier, és a fejét rázza. – Különösen, mivel a csapata is távol van…

Nem fejezi be a mondatot, mert ekkor Luca alig egy szempillantás alatt áttűnik a pályán. A lány átpasszolja neki az üstököst, Luca pedig visszatűnik a pálya másik végébe.

Ekkor az egyik sárkány Cam csapatából már ott van, és amint Luca a közelébe kerül, tüzet lövell rá, mire Luca jobbra mozdul, hogy elkerülje… és egyenesen beleesik egy másik portálba.

Ezúttal néhány másodperc múlva bukkan elő a pálya közepén, a labda már vörösen izzik a kezében. Feldobja Rafaelnek, aki felugrik, hogy elkapja, de elvéti, mert az egyik farkas közbeavatkozik, és magával viszi a pálya másik vége felé.

– Ez hihetetlen! – kiáltom túlharsogva a tömeget, mire a csapatom minden tagja vigyorogva néz rám.

– Pedig még nem is láttál semmit – jegyzi meg Hudson. – Ez még csak a kezdet.

– Ez mit jelent? – kérdezem, amikor Rafael és a másik csapat egyik vámpírja áttűnés közben egymásnak megy.

Hangos koppanással ütköznek össze, amit az egész stadionban lehet hallani, azután összegabalyodva a földre esnek. Rafael pár másodperc múlva felbukkan a labdával, és eltűnik egy másik portálban.

A játék még húsz percig folytatódik, végül Kali átlépi a gólvonalat, a labda élénkvörös a kezében.

A tömeg megvadul, én hátradőlök a széken, és máris fáradtnak érzem magam a rengeteg adrenalintól.

– Ez volt a legizgalmasabb dolog, amit valaha láttam – mondom Jaxonnak, aki rám vigyorog.

– Csak várj! – válaszolja, és előrehajol, hogy szájon csókoljon, de nagyon-nagyon kínosnak érzem, hiszen mindenki engem néz.

– Mire várjak? – kérdezem. – Azt hittem, vége a mérkőzésnek.

– Arra, hogy mi következzünk – válaszolja helyette Eden. – Ha azt hiszed, hogy izgalmas nézni, akkor várd ki azt, hogy mi legyünk a pályán!

Tudom, hogy igaza van, és önkéntelenül is arra gondolok, vajon milyen érzés lehet, de nem akarom megkérdezni.

Hudson ennek ellenére válaszol.

– Mintha egy tornádó közepén lennél. Minden nagyon lassan történik, ugyanakkor szupergyorsan is. És te csak száguldasz vele együtt, várod, hogy a vihar melyik része fog földhöz vágni.

Egy újabb adag adrenalin söpör végig rajtam.

– Általában melyik része a legdurvább?

– Tapasztalatom szerint? – kérdezi Hudson felhúzott szemöldökkel.

– Igen. Úgy értem, kikkel kell nagyon vigyáznom?

– A sárkányokkal – válaszolja, és undorodva rázza a fejét. – Mindig a nyavalyás sárkányoknak van a legtöbb trükk a tarsolyukban.

75.

Most látsz, most meg nem

Mire egy óra múlva mi következünk, már majd’ kibújok a bőrömből.

– Kéz- és szárnytörést! – mondja nekem Hudson, miközben elindulunk a várakozó terület felé. Ezalatt a bírók és a tanárok átalakítják a pályát, átrendezik a portálokat, hogy más helyekre vigyen, mint az előző játékban. Így, ha valaki megpróbálta memorizálni, melyik portál mit csinál, nem lesz előnyben.

– Tessék? – kérdezem vérig sértve. – Miért kívánsz nekem ilyet közvetlenül azelőtt, hogy életem legfontosabb versenyén játszom? Különösen, hogy repülnöm is kell?

Hudson felnevet.

– Olyan értelemben mondtam, hogy kéz- és lábtörést – válaszolja a fejét rázva.

– Nos, akkor legközelebb, kérlek, legyél egyértelműbb! – felelem. – Mert nagyon úgy hangzott, mintha azt akarnád mondani, hogy kéz- és combnyaktörést.

– Hány éves vagy, kilencven?

– És te? – vágok vissza. – Háromszáz?

– A kor csak egy szám – feleli, és szipog egyet.

– Ja, sejtettem – mondom gúnyosan.

– Ne légy ideges! – mondja Jaxon, majd megfogja és megszorítja a kezem, de olyan erősen, hogy nem vagyok biztos benne, nem törte-e el valamelyik csontomat.

– Nem hinném, hogy én vagyok az egyetlen, aki izgul – válaszolom viccelődve.

– Csak izgatott vagyok – vigyorog. – El sem hiszem, hogy tényleg játszani fogok a Ludaresen. Annyira klassz lesz!

Összeszorul a mellkasom, mert eszembe jut az a Jaxon, akit mindenki ismert, mielőtt idejöttem. Annyira biztos volt benne, hogy egy szemernyi örömöt vagy gyengeséget sem mutathat ki, nehogy háború törjön ki a fajok között. El is felejtettem, hogy most először tud részt venni a játékban.

– Ugye? – Szeretnék még valamit mondani, de Flint éppen a csapatkapitány/szurkolólány körútját járja, minden játékost hátba vereget, és mond nekik néhány biztató szót. Jaxon és én következünk.

– Sikerülni fog, oké? – fordul hozzánk. – Jaxon, ne felejtsd el felrázni a dolgokat! Szó szerint. Te pedig… – Megjátszott szigorú arccal néz rám, én pedig alig tudom megőrizni a komolyságomat. – Csak szállj fel a levegőbe, és repülj, mint egy madár! Te vagy a mi titkos fegyverünk. A többi csapatnak csak két tagja van, aki tud repülni, nálunk viszont három… vagy négy, ha Jaxont is ideszámítjuk.

– Ja, persze, vegyük hozzá a léghajót is! – jegyzi meg Hudson elnyújtott hangon.

Hagyd abba, sziszegem, de őszintén szólva minden akaraterőmre szükségem van, hogy ne nevessek fel. Ami felbátorítja Hudsont.

– Milyen kár, hogy van tető ezen a helyen. Egy kis szerencsével jó messzire elúszna.

Elég! mondom ismét, miközben elindulunk a pálya felé. Most már tényleg figyelnem kell.

– Jól van, jól van! – Hudson megáll az oldalvonalnál, és figyeli, ahogy libasorban bevonulunk a pályára. Már majdnem a lila vonalnál állunk, amikor utánam kiált: – Hé, Grace!

– Igen? – Ösztönösen felé fordulok.

Egy aprót biccent felém.

– Kéz- és combnyaktörést!

Kirobban belőlem a nevetés, és ezzel egy időben megszűnik a gyomoridegem.

Ezúttal Aiden vonul fel velünk a pályára, és megáll a doboznál. Sokkal komolyabb, mint a Kör többi tagja (habár korántsem annyira komoly, mint Cyrus), vagyis ettől a sárkánytól nem számíthatunk biztató mosolyra, és szerencsét sem kíván nekünk.

Csak áll ott, várakozik, miközben a négyes számú csapat felsorakozik előttünk. Liam áll középen, valamint egy sárkány, akit még sosem láttam ezelőtt. Flint Cadennek nevezi, és ők ketten sértegetik egymást egy darabig, de egyértelmű, hogy csak a hecc kedvéért. Ez, valamint az a tény, hogy Rafael és Liam is ebben a csapatban vannak, meggyőz arról, hogy valószínűleg kemény, de tiszta játék lesz.

A barátaimban az az egyik legnagyszerűbb dolog, hogy nem barátkoznak seggfejekkel – ami nagyon jó tulajdonság egy barátban, ha engem kérdeznek. Flint és Gwen megállnak a sor közepén, Gwen mellett Jaxon van, Jaxon mellett pedig én. A másik oldalamon Xavier.

– Jól vagy? – kérdezi Jaxon, amikor Aiden kivesz egy új üstököst a dobozból.

– Amennyire csak lehetséges – válaszolom, de hirtelen kínosan érzem magam, mert izzad a tenyerem.

Lopva beletörlöm a nadrágomba – nehéz elkapni egy labdát izzadt tenyérrel –, és csak remélem, hogy senki sem veszi észre. Xavier azonban vigyorogva rám néz, és megjegyzi:

– Ne aggódj, kőszörny! Jaxon és én majd fedezünk. – Csak úgy sugárzik róla a farkasok büszkesége, miközben ezt mondja, felszegi a fejét, kidülleszti a mellkasát, a teste laza, de harcra kész.

Tudom, hogy hálásnak kellene lennem a támogatásért, mégsem bírom megállni, hogy ne vágjak vissza:

– Ne aggódj, farkas! Majd én fedezlek titeket. – Azután egyenesen a lapockájára ütök, mert megtehetem.

Megijed, de nem haragszik, hátrahajtja a fejét, és hangos, izgatott kiáltást hallat, mire az egész stadion talpra szökken. Nem beszélem a farkasok nyelvét, de ez nem is szükséges ahhoz, hogy tudjam, ez a vonyítás egyszerre volt kihívás és kinyilatkoztatás. Különösen, amikor a velünk szemközti sorból szintén felvonyít az egyik farkas. Ami persze közel sem olyan lenyűgöző, mint Xavier kiáltása.

Aiden csak megrázza a fejét, és most először látom az izgalom csillogását a szemében. Azután feldobja az üstököst.

Egy pillanatra olyan érzés, mintha minden megdermedt volna. Mindannyian hátrahajtjuk a fejünket, és figyeljük a labdát, amint egyre feljebb és feljebb megy. Végül eléri a maximális magasságot, egy pillanatra megáll, azután elkezd lefelé esni.

És ekkor megnyílnak körülöttem a pokol kapui. Flint felrepül a levegőbe, menet közben félig átváltozik, így használni tudja a szárnyait, hogy egyre feljebb jusson. A másik sárkány azonban ugyanezt csinálja, Rafael pedig felugrik, és megragadja Flintet, vámpírerejét arra használja, hogy visszahúzza őt.

Flint rosszallóan felkiált, és tüzet okád a másik sárkányra, hogy lelassítsa. Ugyanakkor arcon rúgja Rafaelt. Rafael ereje tíz másodpercnél lekorlátozódik, ami hamarabb bekövetkezik, mint Flint repülési képességének vége, így Flint végül le tudja rázni őt magáról, és erős szárnyait felhasználva távolabb repül a másik csapattól, mielőtt harminc másodpercre a földre kényszerülne.

– Ó, te jó isten! – kiáltom Jaxonnak és Xavier-nek. – Ez rémisztő!

– Nem, ez elképesztő! – válaszolja Xavier, miközben Gwen a csetepaté kellős közepén csendben elvégez egy varázslatot, amivel elhalássza a sárkány elől a labdát. Majd egyenesen a karjába húzza, és futva megindul a legközelebbi portál felé.

– Gyere, Grace! – kiáltja Jaxon, és már futunk is Gwen után. Fogalmam sincs, mit kellene csinálnom, amikor Gwen fejest ugrik a portálba, de kezdek rájönni, hogy ez is a kihívás, valamint a játékstratégia része.

Különösen, mivel a portáloknál senki sem tudja pontosan, hogy mi történik a következő pillanatban, ezért azok a játékosok érnek el valamit, akik képesek logikusan gondolkodni.

Ezzel a gondolattal lelassítok, már nem futok olyan gyorsan, inkább arra koncentrálok, hogy figyeljem a pályát, és várjam, hol bukkan elő Gwen legközelebb.

Végül megjelenik egy fél pályahosszal előrébb, mint ameddig nekünk, többieknek sikerült eljutnunk. A labda már kezd vörösen izzani a kezében, vagyis hamarosan meg kell szabadulnia tőle.

Ezt Eden is felismeri, mert lecsap, és megragadja a labdát a karmaival. Sajnos hamar lejár a harminc másodperc repülési ideje, ezért átadja Flintnek, aki végigszáguld vele a pályán.

Az egyik boszorkány varázslatot bocsát rá, ami a testéhez ragasztja a szárnyait, így Flint szabadesésben zuhanni kezd a föld felé. Macy ellentámad, int egyet a varázspálcájával, és mond néhány szót, amit nem hallok. Azután elveszi a labdát Flinttől, és elindul a gólvonal felé.

Rafael áttűnéssel utána ered, én pedig visszatartom a lélegzetemet, mert tudom, hogy Macynek esélye sincs.

Valószínűleg Jaxon is rájön erre, mert áttűnik Macyhez, láthatóan csupán egy pillanat alatt. Macy átadja neki a labdát, azután Jaxon megteszi a rövid távolságot a gólvonalig. Annyira közel van már, hogy azt hiszem, meg is csinálja. Ekkor azonban Rafael jelenik meg a semmiből, és olyan erősen ütköznek össze, hogy felrepülnek a levegőbe… velük együtt pedig a labda is egyenesen felfelé száguld.

Flint, Eden és a másik csapat két sárkánya utánaveti magát, de úgy tűnik, ugyanúgy össze fognak ütközni, mint a vámpírok az előbb. Ami azt jelenti, hogy talán nekem lesz esélyem lecsapni és elorozni előlük a labdát.

Még be sem fejezem a gondolatot, máris átváltozom kőszörny alakba és felrepülök a levegőbe. Az oldalvonalról hallom Hudson kiáltását, de nincs időm ráfigyelni, mivel a négy sárkány úgy száguld a labda felé, mintha az életük múlna rajta. Nekem csak harminc másodpercem van repülni, ezért elhatározom, hogy az utolsó pár másodpercben fogom elvenni az üstököst.

Flint és Eden hirtelen eltűnnek a levegőben lévő két rejtett folyosóban, ami azt jelenti, hogy egyedül nekem van esélyem megszerezni a labdát. Felgyorsítok, mivel a másik csapat sárkányai elkövették azt a hibát, hogy úgy gondolták, elhárult a veszély, amikor Flint és Eden eltűntek. Ekkor csapok le alulról, a hátuk mögül, és megszerzem a labdát egyenesen az orruk… és a karmaik elől.

Érzem, hogy valamelyikük rácsap a szárnyamra, de ez is egy előnye annak, hogy kőalakban vagyok. Kicsit megingok a levegőben, de hamar kiheverem.

Egy részem szeretne megindulni a gólvonal felé, de tudom, hogy a sebességet tekintve nem vehetem fel a versenyt két sárkánnyal. Ezért lejjebb szállok a föld felé, és Xavier várakozó kezébe ejtem a labdát.

Ő elindul vele, ám a vámpírok nemsokára ott vannak a sarkában, ezért Jaxon felé fordul, aki már talpra állt, és átpasszolja neki a labdát.

Rafael ráveti magát Jaxonra, ő azonban elugrik előle, és áttűnéssel a gólvonal felé iramodik.

Az egész meccs nem tart tovább két percnél, és senki sem lepődik meg nálam jobban, hogy tényleg fontos szerepet játszottam a győzelmünkben.

Miután leérkezem a földre, Macy átkarolja a vállamat, és felkiált:

– Egy megvan, már csak három maradt!

– Már csak három – visszhangzom, és teli szájjal vigyorgok. Lehet, hogy ez mégsem lesz olyan szörnyű…

76.

Parádés befutó

A nap többi része összemosódik. Idegesség és izgatottság, valamint kimerültség és felfokozott adrenalin váltakoznak.

A második meccsünk több mint huszonöt percig tart, és majdnem taccsra vág minket, a harmadik pedig még annál is rosszabb. De túléljük, és undorodva nézzük, ahogy a tizenkettes csapat egy negyvenöt perces mérkőzés során megveri a hármast, így ők lesznek az ellenfeleink a döntőben. A vezetőjük Cole, a vérfarkasok falkavezére.

– Ó, basszus! – vicsorog Xavier, és nagyon sok düh szorult ebbe a két szóba. A lelátó egyik székére rogyik, miközben Cole átviszi a labdát a gólvonalon, és a fél stadion éljenezve ünnepli.

A másik fele rémülten nyög fel, köztük én is. Figyelembe véve a Cole-lal közös múltamat, ez a farkas valószínűleg vérre fog menni.

Más körülmények között furcsa lenne, hogy Xavier is ugyanúgy érez, mint én, hiszen Cole tulajdonképpen az ő falkavezére. Xavier azonban viszonylag új diák itt a Katmere-en – alig egy éve van itt –, és ahogy az elmúlt néhány nap során megtudtam, és ő sem rajong a falkavezérért.

Nem hibáztatom. Cole egy igazi seggfej, és akkor még finoman fogalmaztam. Na persze, ha valakinek ellopják a szemfogát, az valószínűleg még a legrendesebb fickót is feldühíti, Cole pedig nagyon távol áll a rendestől.

– Cole totál faszfej – jelenti ki Hudson. – Személy szerint úgy gondolom, hogy már rég ki kellett volna hívniuk.

– Adj időt Xavier-nek! – válaszolom. – Szinte biztos vagyok benne, hogy még az év vége előtt sort kerít rá.

Hudson elvigyorodik.

– Tudtam, hogy nem véletlenül kedvelem azt a farkast.

– Nézd a jó oldalát! – mondom Xavier-nek, és szolidaritásból megfogom a kezét. – A mai napon annyira megalázzák, hogy bármi, ami korábban történt, eszébe sem fog jutni.

– Úgy érted, az, amikor Jaxon az egész iskola előtt majdnem az összes vérét kiszívta? – kérdezi gonosz csillogással a szemében. – Vagy amikor valaki az éjszaka közepén rátámadt? Vagy…

– Igen – válaszolom. – Igen, pontosan erre gondolok.

– Ó, klassz! – Vigyorog. – Kérlek, univerzum! Kérlek, hadd legyek én az, aki belekönyököl a torkába egy tömegverekedés közepén!

– Én inkább arra gondoltam, hogy a lábadat használod – ugratom. – De ha te kicsiben gondolkodsz…

A mosolya igazi, teli torokból hangzó nevetéssé változik, és felemeli a kezét, hogy pacsit adjon.

– Tetszik a stílusod, kislány!

– Az jó – válaszolom neki, és hozzáütöm a tenyerem. – Mert te vagy az egyetlen ebben az iskolában, aki így gondolja.

– Ez nem teljesen igaz – szól közbe Eden, majd lehuppan mellém, hogy átkarolja a vállamat. – Bármelyik lány, aki képes egyszerre kordában tartani Jaxon és Hudson Vegát, azt én igenis nagyra tartom.

Én csak a fejemet rázom.

– Elég tág a definíciód arra, hogy „kordában tartani”.

– Hé! – kiált fel Jaxon. – Ez meg mit akar jelenteni?

Viccelődve forgatom a szemem.

– Azt jelenti, hogy nem tudom, melyikőtök a zűrösebb. Te, vagy a testvéred.

– A testvérem – válaszolja egyszerre Jaxon és Hudson.

– Feladom!

– Tudod – mondja Flint Xavier-nek, miközben elkezdődik a kötelező, tizenöt perces pihenő a másik csapat számára –, megértjük, ha háttérbe akarsz húzódni ezen a meccsen, hogy ne haragítsd magadra a falkavezért.

– Ööö, nem, nem értjük meg – morog Macy. – Cole-nak nagyon erős a csapata. Minden tagra szükségünk van.

– Én sem értek egyet – válaszolja Xavier, és láthatóan megsértődik. – Miféle seggfejnek tartasz engem?

– Olyannak, akinek még legalább egy évig ezzel a falkavezérrel kell együtt élnie – magyarázza Flint. – Mi is szét tudjuk rúgni a seggüket, még akkor is, ha te egy kicsit háttérbe vonulsz.

– Nem fogok háttérbe vonulni! – Xavier láthatóan dühös, és átmegy páva üzemmódba. Kidülleszti a mellkasát, felborzolja a tollait, a tekintete vad és bosszús. – Ha lehetőségem nyílik rá, én leszek az első, aki szétrúgja a seggét, akár falkavezér, akár nem.

– Oké, oké! – Flint békítőleg felemeli a kezét. – Csak gondoltam, felajánlom.

– Ja, nos, ne tegyél nekem szívességet! – vág vissza Xavier, és nyilvánvaló, hogy még mindig haragszik.

Várok néhány percet, majd leülök mellé.

– Tudod, Flint nem akart ezzel semmi rosszat – mondom neki halkan.

– Nem vagyok beszari! – vág vissza. – Nem azért jutottam el idáig veletek, hogy most cserben hagyjalak titeket csak azért, hogy megkönnyítsem a saját dolgomat. Én nem ilyen vagyok.

– Tudom – mondom neki, miközben Macy leül a másik oldalára.

– Szerintem nagyon bátor dolog, hogy Cole ellen fordulsz – jegyzi meg, és esküszöm, hogy Xavier melle a szemünk láttára dülled ki.

És mivel Macynél jó kezekben van, visszamegyek Jaxonhoz… épp időben, mert ekkor megszólal a csengő, jelezve, hogy hamarosan pályára kell lépnünk.

– Megcsinálod – mondja nekem Jaxon, majd ad egy szerencsehozó ölelést, és elindulunk a pálya felé. – Nagyon menő vagy, Grace, szóval mindent bele!

Amikor odaérünk, látjuk, hogy maga Cyrus vár, hogy felkísérjen minket. Hát persze. A világért se maradna ki az utolsó mérkőzésből.

Amióta ideérkezett, sikerült elkerülnöm, ezért ez lesz az első alkalom, hogy közelről is bemutatkozunk egymásnak. Olyan izgatott vagyok… ja, nem. #inkábbafoghúzás.

Elmosolyodik, amikor meglátja Jaxont, de a mosolyában nincs semmi melegség. Hideg, kék szemével végignéz rajtam, ami lehet, hogy ugyanolyan színű, mint Hudsoné, engem mégis kiráz tőle a hideg.

Próbálok ügyet se vetni rá – valamint arra, milyen nagy tétje van ennek az utolsó mérkőzésnek –, amikor azonban felsorakozunk a lila vonal mentén, Xavier és Macy között állva a gyomrom nem csupán összeszorul, hanem egyenesen hátraszaltókat végez.

Mert lehet, hogy bárki másnak az arénában ez csupán egy játék, de számomra jóval nagyobb a tét. Előrehajolok, hogy ránézzek Jaxonra, talán hogy egy kicsit magamra vonjam a figyelmét, ő és Flint azonban farkasszemet néznek a szemben álló csapat tagjaival. Bármikor máskor mulattatna, milyen hevesek, most azonban épp azon vagyok, hogy ne hányjam ki a tölcsérfánkot, és alázzam meg magam a párom előtt.

Meg tudod csinálni – mondja Hudson. – Csak repülj olyan vagányul, amilyen vagy, és minden rendben lesz.

Ebben nem vagyok olyan biztos. Ránézek Cole csapatára, és látom, hogy az iskola legnagyobb seggfejei alkotják… micsoda meglepetés. Jaxonra pillantok, aki egész nap remekül állta a sarat, most azonban határozottan látszik rajta a fáradtság, habár jóval kevésbé, mint amire számítottam, tudva, hogy Hudson még mindig táplálkozik belőle az összekapcsolódás fonalán keresztül. Van egy olyan érzésem, hogy ma alaposan ellátják a bajunkat.

Fogd fel úgy – válaszolja gonosz vigyorral –, hogy ha mindent összevetünk, sokkal nagyobb baj is történt már veled ennél. Ahhoz képest ez semmiség.

Hűha! Ez a bölcs tanácsod?

Nem vagyok elég idős ahhoz, hogy bölcs legyek, szóval igen. Nagyjából. – Érzem, hogy eltűnik a mosolya. – Ráadásul nem ez az egyetlen vérkő a világon. Nyilvánvalóan ezt a legkönnyebb megszereznünk, de nem ez az egyetlen. Szóval bármi történjék is ebben a játékban, nem számít. Oké? – Kicsit enyhül a szorítás a mellkasomban.

Köszönöm!

Jól van. Most pedig rúgd szét a seggét annak az öntelt vérfarkasnak, oké?

A fogamat csikorgatom.

Megteszem, ami tőlem telik.

Nagy levegőt veszek, és ismét Cole csapatát nézem a szemközti vonalnál. Még mindig a legnagyobb seggfejek az iskolában, vagyis ez nem változott.

A gyomrom azonban már nem szorul össze annyira az idegességtől, miközben Hudson szavai járnak a fejemben. Bármi történjék is ezen a meccsen, minden rendben lesz. Ez egy jó kiindulópont.

– Készen vagytok? – kérdezi Flint a felsorakozott csapattól.

Miután mindannyian bólintunk, elvigyorodik, és így szól:

– Akkor jó. Rúgjuk szét a vérfarkas falkavezér seggét!

Két másodperc múlva felharsan a füttyszó.

Cyrus határozottan olyan erős, mint a fiai, mert a labda elindul felfelé, és majdnem megérinti a stadion tetejét. Amikor pedig elkezd visszaesni, elszabadul a pokol.

Legalábbis ilyen érzés, amikor az ember egy vámpír, egy vérfarkas, egy sárkány és egy boszorkány közé kerül, akik ugyanazért a labdáért igyekszenek.

Flint jeget fúj Cole-ra és csapattársára, egy Jacqueline nevű boszorkányra. A jég eltalálja a boszorkányt, aki tíz másodpercre megdermed, Cole azonban átugorja a jeges fuvallatot, és a labda után veti magát. Jaxon előtte ér oda, a telekinézis segítségével elüti a labdát Cole közeléből. Viszont olyan erősen taszítja meg, hogy az üstökös ismét forogva indul meg a tető felé.

A tömeg felnyög a hiba láttán, és én is velük, ugyanakkor az összekapcsolódás fonalán keresztül azt éreztetem Jaxonnal, hogy „helyre tudod hozni”. Nevetést küld vissza, ebből tudom, hogy ez egyáltalán nem hiba volt. Mert Flint részben már átváltozott, ott van fent, és arra vár, hogy elkapja a levegőben a labdát.

Cole dühösen felordít, mert Flint megszerzi előle az üstököst, teljesen átváltozik a levegőben, és már a gólvonal felé száguld, amilyen gyorsan csak tud. Már tíz másodperce repül, és valószínűleg a hátralévő húsz másodperc alatt, ami még a rendelkezésére áll, oda is tudna érni, a labda azonban vörösen izzani kezd a kezében. Mire eljut az út feléig, már nem tudja eltitkolni, milyen fájdalmat él át. Át kell adnia a labdát Edennek, aki Flint után felrepült a levegőbe.

Eden a labda után nyúl, hatalmas mosoly látszik az arcán, amikor rájön, milyen közel van a gólvonalhoz. Még én is visszatartom a lélegzetem, és arra gondolok, vajon ez a meccs is ilyen könnyen véget ér-e.

A semmiből azonban megjelenik az egyik vámpír Cole csapatából, és elveszi a labdát.

Most Flinten van a sor, hogy felkiáltson, amikor a vámpír hangos puffanással a földre érkezik, és áttűnve az ellenkező gólvonal felé iramodik. Már majdnem ott van, nálam pedig az izgatottság átfordul rémületbe, és arra gondolok, képtelenség utolérni őt. Mekhi azonban alig egy méterre tőle kijön az egyik portálból, és egyenesen felé indul.

Hurrá!

Olyan izgatott vagyok, hogy elkezdek tapsolni, még úgy is, hogy a következő becsapódás mély krátert csinál a földbe. A tömeg felhördül, azt gondolják, hogy valamelyikük megsérült, Mekhi azonban bukfencezik egyet, közben felveszi a labdát a vámpír alól, és eltűnik egy másik portálban.

Ez a pálya közepére repíti, a labda azonban már vörösen izzik a kezében. Mekhi fintorogva körülnéz – feltételezem, hogy Jaxont vagy Flintet keresi, de mindketten beugrottak egy portálba, hogy a másik vámpírhoz jussanak.

Xavier szalad mögötte – a nyomában szorosan Cole-lal –, és megragadja a labdát, majd szaltózik egyet a levegőben, és szó szerint fejest ugrik a legközelebbi portálba, miközben a labdát szorosan az oldalához szorítja az egyik kezével.

– Hol van? Hol van? – kiáltja Macy, miközben vadul forgatja a fejét a pályán. Egyikünk sem tud válaszolni neki, mert Xavier még nem bukkant elő. Ketyegnek a másodpercek, én pedig már kezdek pánikba esni, mert ha nincs valaki a közelében, amikor végül előbukkan, nekünk annyi.

Ránézek a pálya melletti órára. Huszonhét másodpercet mutat, amikor Xavier végül kibukkan egy portálból, ami azt jelenti, hogy három másodperce van arra, hogy átpasszolja valakinek a labdát, mielőtt elkezdi megégetni.

Én pedig pontosan egy méterre állok tőle.

A francba.

Nekem dobja a labdát, én ügyetlenkedem, majdnem elejtem, olyan ideges vagyok. A tömeg megvadul, én viszont nem figyelek rájuk, mert azzal küzdök, hogy megtartsam a labdát, miközben Cole egyenesen felém száguld.

Basszus, basszus, basszus.

Többórányi játék után nem szégyellem bevallani, hogy kimerült vagyok. Meg kell tartanom a labdát, ugyanakkor gyorsan át is kell változnom, de habozok, mert aggódom, hogy ez felemészti az utolsó erőtartalékomat, és akkor Cole végre bosszút állhat rajtam. Mégis összeszorítom a fogam és a labdára koncentrálok. Meg tudom csinálni.

Ugyanabban a pillanatban sikerül erősen magamhoz szorítanom, amikor Cole rám veti magát. Futás közben átváltozom, és egyenesen felrepülök a levegőbe, amint megjelennek a szárnyaim. Cole-nak sikerül elkapnia a lábamat, és olyan erős, hogy nem tudom lerázni magamról.

Ami azt jelenti, hogy gyakorlatilag úgy repülök keresztül a stadionon, hogy Cole rajtam lóg. Ami nem gond, csakhogy a labda most már igazán erősen kezd rezegni, nekem pedig hamarosan le kell szállnom, amit nem fogok tudni úgy megtenni, hogy egy vérfarkas kapaszkodik a nyavalyás lábamba.

Hála istennek, Eden siet felém, lila sárkányszárnyai csak úgy hasítják a levegőt, a labda viszont már nagyon remeg, nem hiszem, hogy még sokáig képes vagyok a kezemben tartani. Ráadásul egy kicsit attól is félek, hogy elveszítem az egyik ujjamat. De most a vérkő a tét. Az, hogy kiűzhessem Hudsont a fejemből. Így hát az egyetlen dolgot teszem, ami eszembe jut, az egyetlent, amivel meg tudok szabadulni Cole-tól. Felemelem a másik lábamat, és egyenesen orrba rúgom, amilyen erősen csak tudom.

Felkiált, és elengedi a lábamat. Öt métert zuhan a földre, én pedig megfordulok, és egyenesen Edennek dobom a labdát.

Egy sárkányüvöltéssel és felemelt hüvelykujjal elkapja, azután elindul a gólvonal felé. Már majdnem odaér, a tömeg állva nézi, kántálva biztatják – és mi is –, amikor Cole csapatából az egyik boszorkány varázslatot bocsát rá, ezért vadul pörögve a föld felé zuhan.

A fenébe!

Félelem szorítja össze a torkomat, mert attól tartok, megsérül – sárkány vagy nem, ez egy nagyon nagy esés, és ha majdnem halálos, kizárják a játékból, és varázserő segítségével eltávolítják a pályáról. Jaxon szerencsére megfogja a telekinetikus erejével, és megakadályozza, hogy teljes sebességgel a földbe csapódjon. Mielőtt valamelyikünk elvehetné tőle a labdát, Cole csapatának másik vérfarkasa lecsap rá, és megszerzi.

Macy és én futni kezdünk felé, ő azonban beugrik egy portálba, mielőtt valamelyikünk odaérhetne hozzá. Legnagyobb meglepetésemre Macy is utánaugrik. Huszonöt másodperccel később előbukkannak: a farkas elkábítva fekszik a földön, Macy pedig a kezében tartja a labdát. Már vörösen izzik, ezért átpasszolja Xavier-nek, aki röptében elkapja.

Hogy mi ezzel a probléma? Az, hogy már megint a pálya túlsó végén vannak, Cole teljes csapata pedig közöttük és a gólvonal között áll.

Na persze mi is.

Xavier húsz másodpercig fut, közben varázslatokat és sárkánytüzet kerülget, még egy vámpírharapástól is megmenekül, miközben Mekhi és Jaxon megpróbálnak leszerelni egy boszorkányt és egy sárkányt, hogy egyikük áttűnve odamehessen Xavier-hez.

Gwen és én futásnak eredünk, örülünk, hogy mindenki más el van foglalva valamivel, de mielőtt valamelyikünk odaérhetne Xavier-hez, Cole nekimegy a pálya közepén, és a földre taszítja. Xavier nem adja meg magát harc nélkül, oldalra gurul, erősen magához szorítja a labdát, miközben az még forróbban izzik, és még erősebben rezeg. Még félpálya távolságból is hallom.

Ekkor Cole hatalmas karmával Xavier karja felé suhint. Összerezzenek, mert arra számítok, hogy nagyon fog fájni neki, habár Xavier-t is védi a varázslat a karmolástól. Az utolsó pillanatban azonban Cole elfordítja a csuklóját, és a karom teljesen elkerüli Xavier karját.

Kiderül, hogy egyáltalán nem is arra célzott. Mindenki döbbenten néz a stadionban, amikor levágja a csuklójáról a varázskarkötőt. Nézzük, ahogy a karkötő leesik a földre, mintha lassított felvétel lenne. Xavier szeme elkerekedik, mert rájön, hogy ez mit jelent. Mi, többiek már egy szívdobbanással korábban megértettük. Cole következő csapása már úton is van, éles karmai Xavier teste fölött ívelnek, és egyenesen védtelen torkát célozzák meg.

A torkomban dobog a szívem. Gwen elég közel van hozzájuk, de nem annyira, hogy tudjon segíteni. Én sem. Senki sem.

Az egész stadion talpra ugrik, amikor Cole borotvaéles karmai egy szempillantás alatt megteszik a távolságot Xavier nyakáig. Mindenki felhördül. Ez halálos csapás. Ezt nem lehet…

A tömeg felkiált, mert… pislogok egyet… aztán még egyet… hűha! Mégsem lett belőle halálos csapás, mert Cole már… egy bolyhos, fehér kiscsirke. Puha tollai gyengéden simogatják Xavier nyakát, miközben apró csirketeste egy métert zuhan a levegőből a földre, és dühösen rikácsol.

A tekintetem körbefordul az arénában, és megpillantom Macyt, aki nyilván egy másik portálból jött ki, körülbelül tíz méterre Xavier-től és a drámától. Olyan fehér, mint a fal. És rettentően dühös. Ezenkívül rendkívül elégedett is, hogy így megalázta Cole-t ezért a gyáva, és majdnem halálos húzásért.

De nincs időm élvezni a látványt, ahogy Cole csipog, mert a varázslat nem tart sokáig. Xavier is azonnal felpattan, az üstökös még mindig fényesen izzik a kezében. A nézők vadul éljeneznek és dobognak a lábukkal.

Xavier gyorsan körülnéz, megpillantja Edent, és átpasszolja neki a labdát, amikor a sárkány leszáll a háta mögött. Eden azonnal visszatér a levegőbe, erős szárnyaival másodperceken belül tizenöt métert emelkedik. Cole csapata azonban nem dőlt ki, az egyik boszorkány villámot küld Edenre, aki lezuhan a levegőből, és elengedi az üstököst, ami szintén elkezd zuhanni.

Ezért én emelkedem a levegőbe, hogy elkapjam. Az egyetlen probléma csupán az, hogy az ő egyik sárkányuk is ugyanezt tervezi, ezért versenyt futunk a labdáért. A szívem egyre gyorsabban dobog, minél közelebb érünk hozzá. Elhatározom, hogy én nyerem meg ezt a versenyt, miközben érzem, hogy Jaxontól energia érkezik belém az összekapcsolódás fonalán.

Gyorsabban repülök, mint valaha, mégis a sárkány ér oda először.

Nos, mégis mi értelme kőszörnynek lenni, ha időnként nem tudok kővé változtatni valakit? Imádkozom, hogy sikerüljön. Az egyik kezemmel megragadom a sárkány egyik szárnyát, a másikkal pedig meghúzom magamban a platinaszínű fonalat. A sárkány azonnal átváltozik… és mivel nem olyan a szárnya, ami meg tudna tartani egy hatalmas kősárkányt, úgy zuhan lefelé, mint egy féltégla.

Kiszedem a labdát kővé vált kezéből, azután elengedem a platinaszínű fonalat, amikor körülbelül hat méterre vagyunk a földtől.

A sárkány azonnal visszaváltozik, és rettentően dühös. Minden haragját rám lövelli tűz formájában, de ugyan már, kőszörny vagyok, bébi! Nem érzek semmit. Így hát búcsút intek, azután hátraszaltózom… egyenesen bele egy portálba, amit nem vettem észre.

Jóságos ég! Olyan érzés, mintha széttépnének. Az egész testem kinyúlik, mint azok a gumijátékok, amiket a videójáték-teremben kaptam gyerekkoromban. Nem fáj, de nagyon furcsa érzés, és minden erőmre szükség van, hogy magamhoz szorítsam a labdát, miközben a kezem is nyúlni kezd.

De nem fogok labda nélkül kijönni ebből portálból! Nincs az az isten! Így hát mélyen magamba nyúlok, és elszántan szorítom az üstököst. Ekkor kezdődik a fájdalom… amikor ellenállok a nyúlásnak… de nem érdekel. Nem fogom elszúrni, amikor már olyan közel vagyunk.

A következő pillanatban hirtelen megszűnik a fájdalom, és a portál kiköp, vissza a pályára. Mindenki mással ellentétben én nem talpra érkezem, hanem egyenesen a hátamra esem, mint egy felfordult teknős. De nálam van a labda. És csak ez számít. Még akkor is, ha olyan vadul vibrál, hogy az ujjaim hamarosan el fognak törni.

Oldalra gurulok, keresek valakit, akinek átpasszolhatom, és ekkor Jaxon érkezik elém vigyorogva, majd kacsint egyet. Odaadom neki a labdát, ő pedig áttűnik, teljes sebességgel száguld a gólvonal felé… amely a pálya másik végén van. Már megint.

Komolyan, a portálok szarok!

Én mögötte futok – jóval lemaradva –, nem tudom, mi mást tehetnék jelenleg. Harminc másodpercig nem fogok tudni repülni. Ekkor Cole és a másik vérfarkas megelőznek farkasalakban, egyenesen Jaxon felé robognak. Nem tudom leteríteni mindkettőjüket, az egyiket viszont egészen biztosan, ezért kitérek oldalra, és Cole-t veszem célba.

Úgy vicsorog, mint egy veszett kutya, és beleharap a kezembe. De még mindig kőből vagyok, ezért nem fáj. Ma már másodszor kapaszkodik belém, és nem enged, ezért úgy húzom magam után végig a pályán, mint egy rongybabát.

Nem pont így képzeltem el, amikor abban reménykedtem, hogy hősies megmentő leszek. Nem tudom, mi mást tehetnék, ezért felemelem a másik kezem, és amilyen erősen csak tudom, meghúzom a farkát.

Úgy vonyít fel, mint egy dühös kisgyerek, ami azt jelenti, hogy elengedi a kezem, de épp csak annyi időre, hogy el tudjam rántani előle. Most már nagyon dühös, és nem is foglalkozik a labdával, minden figyelmét rám irányítja. Úgy tűnik, itt bajok lesznek.

Legalábbis amíg Xavier hangos kiáltással – szintén farkas alakban – le nem csap, és rá nem veti magát a falkavezérre.

Cole visszaváltozik, Jaxon felé rohan, mintha csak most jutott volna eszébe a labda, én azonban tudom az igazat, ahogy Xavier is. Láttuk az arcát, amikor futásnak eredt. Félt Xavier-től, aminek, attól tartok, a játék után is lesznek következményei.

Mostanra azonban Jaxon már majdnem odaért a gólvonalhoz. Hála istennek! Szerintem az idegeim már nem tudnának többet elviselni.

Mielőtt azonban odaérne, az egyik vámpír az útjába áll és hátralöki, pontosan abban a pillanatban, amikor átlépné a vonalat. Jaxon felrepül a levegőbe, vele együtt pedig a másik vámpír is, miközben mindketten durván pörögnek.

Jaxon talpra érkezik, de káromkodik, a labda már nagyon forró, gyakorlatilag izzik. Nincs más választása, muszáj elejtenie. Szerencsére Gwen ott van a közelében, és lecsap, hogy felvegye. Azután visszaszalad a gólvonal felé. Az egyik sárkány szorosan a nyomában van, ő azonban felemeli a kezét a feje fölé, és az elemeket szólítja.

Erős szél söpör végig a pályán, kiüti a másik sárkányt, és nekisodorja a boszorkánynak, aki úgy gondolta, hogy titokban felemelt varázspálcával Gwen mögé lopózik.

Ekkor azonban a másik vámpír csapódik Gwenbe a semmiből. Oldalra repülnek, bele egy portálba, és körülbelül tíz másodpercre eltűnnek. Nekem egy örökkévalóságnak tűnik, közben a játék órája eljut a huszonhét másodpercig. Gwen végül körülbelül egy méterre tőlem jelenik meg, alig támolyog, a kezében égővörösen izzik az üstökös. Nagyon össze van verve, a bordáit szorongatja.

Aggódom miatta, de a bíró már ott is van mellette, ezért megiramodom – hálás vagyok, amiért lejárt a repülési korlátozásom. Megragadom a labdát, és minden erőmmel a gólvonal felé repülök. Cole mögöttem szalad, dühösen vonyít, de nem nézek rá. Nem nézek senkire és semmire, csakis a gólvonalra. Ez az utolsó esélyünk a győzelemre, és nem fogom elszúrni.

A szemem sarkából látom, hogy a másik csapat mindkét sárkánya egyenesen felém tart. Nem tudom megállítani őket, ezért nem is aggódom miattuk. Csak repülök. Közvetlenül azelőtt, hogy megelőznének, mélyen magamba nyúlok, és megint meghúzom a platinaszínű fonalat, aminek köszönhetően a testem elkezd teljesen kővé válni. Rögtön lesüllyedek majdnem öt métert a pluszsúly miatt, a két sárkány pedig a fejem fölött összeütközik.

Nem számít, már a gólvonalnál vagyok. Elengedem a platinaszínű fonalat, majd meghúzom az aranyszínűt, amivel emberré változom, megszabadulok a plusz súlytól, és egyenesen átrepülök a gólvonal fölött, majd leérkezem a földre, mielőtt még letelne a harminc másodperc repülési időm.

77.

Üss-tökös

– Megcsináltuk! – rikoltja Flint már legalább századjára, mióta ma délután megnyertük a versenyt.

Izgatott vigyort villant rám, majd letesz egy hatdarabos üdítőcsomagot az asztalra Jaxon nappalijában.

– De még mennyire, hogy megcsináltuk! – visszhangozza Xavier, és odamegy Flinthez, hogy úgy üdvözöljék egymást, ahogy egy győztes sportmérkőzés után szokás: hátbaveregetéssel és mellpacsival. – Cole egy senki!

– Én is ezt mondom – helyesel Eden a kanapéról. Kopott, lila bakancsát feltette Jaxon dohányzóasztalára. – Esküszöm az égre, az volt a legjobb, amilyen képet vágott a végén. El sem hitte, hogy felhasználta az összes piszkos trükkjét, mégis vesztett.

– Haver. Melyik univerzumban képes egy vérfarkas valaha is legyőzni egy sárkányt? – gúnyolódik Flint.

– Már elnézést – szól közbe Xavier. – De én mi vagyok?

– Arra még nem jöttem rá, ami azt illeti – válaszolja Flint, és tetőtől talpig végigméri. – Talán vérsárkány? Vagy sárkányfarkas?

– Legyen inkább farkassárkány – vágja rá Xavier vigyorogva.

– Ezt támogatom – helyesel ismét Eden, majd mohón kinyújtja a kezét Macy felé, amikor az unokatestvérem felér a lépcső tetejére, kezében lenyűgözően sok doboz pizzával, amit a menzáról hozott.

– Hogy van Gwen? – kérdezem Macytől.

– A barátnője írt nekem üzenetet, és azt mondta, hogy sok fájdalomcsillapítót kapott, most pedig alszik a betegszobában. De néhány nap múlva helyrejön. – Leteszi a dobozokat Jaxon dohányzóasztalára. – Miről vitázunk?

– Arról, hogy Xavier inkább sárkány, mint farkas, szóval a sárkány szónak kell elöl állnia – folytatja Flint, és levesz egy dobozt a halom tetejéről… majd magánál is tartja. – Úgy értem, nem egy gyökér, igaz?

– De nem ám – válaszolom. Mivel nekem nincs olyan lenyűgöző anyagcserém, hogy képes legyek egy egész pizzát megenni, akár kőszörny vagyok, akár nem, ezért kiveszek két szeletet a közös szalámis pizzából, majd leülök a földre a dohányzóasztal egyik végénél.

– Nem minden farkas gyökér – válaszolja Xavier, mielőtt ő is magához vesz egy egész dobozt. – Csak azok, akik a Katmere-re járnak.

– Ezt mondd hangosabban, hogy a hátul lévők is hallják! – kéri Mekhi, aki mellettem ül a földön.

– Amilyen a falkavezér, olyan a többi is – helyesel Jaxon. – Ezért kellene kihívnod őt, Xavier. Miután legyőzöd, a többi farkas is abbahagyja a szarságait.

– Biztos vagyok benne, hogy a barátunk már a Ludares-pályán kihívta azt a seggfejet – szólal meg Flint. – Letaroltad őt, még mielőtt véget ért volna a mérkőzés. Már jóval azelőtt is csipogott, hogy Macy csirkévé változtatta.

– Mindegyiküket letaroltuk – teszi hozzá Eden, majd a szájába töm egy fél szelet pizzát. – Minden egyes játékost.

– De komolyan? A legjobb játékos díja akkor is Macyt illeti. Nem csak megmentette Xavier életét, de mindenki szeme láttára átváltoztatta Cole-t egy pici csirkévé, aki lepottyant a földre, és életem tíz legszebb másodpercében csak csipogott. – Mekhi olyan hangosan nevet, hogy könny gyűlik a szemébe. – Szorosan a második helyen pedig Grace áll, aki végigrepült a pályán úgy, hogy Cole a lábába kapaszkodott. – A kezével eljátssza, ahogy Cole belém harap.

– Ja, persze – mondom neki szenvtelen arccal, miközben a többiek felnevetnek. – Mert ez aaaannyira vicces volt.

– Neked talán nem – jegyzi meg Jaxon olyan vigyorral, amely láttán repdesni kezdenek a gyomromban a pillangók. – Nekünk, többieknek viszont minden pénzt megért.

– Nekem az is tetszett, amikor kővé változtattad Seraphinát – fordul hozzám Eden. – Ez volt a legklasszabb húzás, amit valaha a Ludares-pályán láttam.

– Igen, az volt – helyesel Flint. – És az láttad, amikor…

Tovább beszél, én pedig suttogva megkérdezem Jaxontól:

– Minden sárkány ilyen hencegő?

– Ez még semmi. – Nem is próbál halkan beszélni. – Ha Flint egyszer belelendül, órákon át ezt csinálja, mielőtt leáll.

– Nem egy kakukkos óra vagyok, tudod – vágja rá Flint, és bár megint az a bájvigyor látható az arcán, megvillan valami a szemében, ami nagy valószínűséggel megbántottság lehet. – Engem nem lehet csak úgy felhúzni.

– Nem is a felhúzás része érdekel – válaszolja Jaxon, én pedig hirtelen szörnyen érzem magam, mert akaratlanul is eszembe jut, mit mondott nekem Flint ma reggel a pályán.

– Kinek hozzak inni? – kérdezem, és felállok, hogy odamenjek az ablak melletti asztalhoz. Eden és Flint üdítőt kérnek, Macy pedig szénsavas ásványvizet.

Lassan szedek össze mindent, leginkább azért, mert szükségem van egy percre, mielőtt visszamegyek hozzájuk.

Tudom, hogy Flint azt hiszi, nem raktam össze a képet, de tisztában vagyok vele, hogy összetörik a szíve Jaxon miatt. Egy részem azt kívánja, bárcsak ne engem választott volna arra, hogy a bizalmába avasson ma reggel. Jaxon életem párja. Hogyan érezhetném magam másképp, mint bűnösnek, amikor Flint szenved, és én vagyok az oka? Különösen, hogy ők jóval hosszabb ideje ismerik egymást, mint Jaxon és én.

Én vagyok a betolakodó. Én vagyok az, aki egyszer csak felbukkant, és Flint felfogása szerint valószínűleg mindent összezavart. De mégis mit kellene tennem? Mondjak le a páromról? Akkor sem tudnék, ha akarnék, és határozottan nem akarok. Így viszont mi lesz velünk? Összetöröm az egyik legjobb barátom szívét csupán azzal, hogy létezem? Vagy végignézem, ahogy az ő szíve törik össze Jaxon miatt újra és újra?

Szörnyű belegondolni is, sajog a szívem Flintért. Bárcsak lenne valami, bármi, amit tehetnék, hogy jobban érezze magát!

– Nincs semmi – szólal meg Hudson meglepően komoly hangon, majd odasétál a Jaxon hálószobájának ajtaja melletti falhoz, és leül a lehető legtávolabb a csoporttól úgy, hogy azért még a szobában legyen. Kíváncsi vagyok, vajon hová ment a játék alatt. Talán rájött, hogy nem tudok koncentrálni, ha ő is jelen van. Most azonban látom a szeme alatti sötét karikákat, a fáradtságtól előregörnyedt vállát, beesett arcát, amitől az arccsontja még szembetűnőbb.

Elszorul a mellkasom, alig kapok levegőt. Ezután ránézek Jaxonra, aki felnevet valamin, amit Mekhi mond. Majd’ kicsattan az energiától. Azután ismét Hudsonra fordítom a tekintetem, aki sovány és kimerült. Ekkor rájövök, hogy nem Jaxon küldött nekem energiát a pályán. Hanem Hudson.

Már épp szóba akarom hozni, amikor látom, hogy megváltozik az arckifejezése. Nem akarja, hogy nagy ügyet csináljak belőle… ezért nem teszem.

Ehelyett megfeledkezem az italokról, odasétálok Hudsonhoz, és leülök mellé. Szeretnék energiát küldeni magamból, de tudom, hogy nem fogadná el, ezért inkább a korábbi beszélgetést folytatom.

– De szeretnék tenni valamit… – A megfelelő szavakat keresem. – Úgy érzem, meg kellene tudnom oldani.

– Flint már tudja, hogy túl késő, Grace. Most csak próbál rájönni, hogyan birkózzon meg a csalódással. Hagyd neki!

Van egy mélyebb értelme is ennek a megjegyzésnek, amit most egyáltalán nem vagyok képes megfejteni. Talán Lia? – töprengek. Biztosan furcsa lehet a tudat, hogy a párod annyira szeretett, hogy az élete árán is visszahozott az élők közé. Ugyanakkor szörnyű is.

– Már mondtam neked… Lia nem volt életem párja. – Hudson hangja éles, mint a borotva. Várom, hogy mondjon még valamit, de nem teszi. Legalábbis Liával kapcsolatban. – Abban viszont igazad volt, hogy Flintnek nem lett volna szabad belekevernie téged ebbe a zűrzavarba.

– Ez nem zűrzavar. Egyszerűen csak így érez – válaszolom, majd körülnézek, hogy megbizonyosodjak róla, tényleg senki nem hallja a beszélgetésünket. Már mindannyian hozzászoktak, hogy a semmihez beszélek, ezért figyelemre se méltatnak. Ennek ellenére nagyon halkan suttogok. – Nem tehet arról, mit érez.

Még mindig azon a furcsa dinamikán töprengek, amit Lia és Hudson között éreztem. De nem akarom erőltetni a témát. Egy fájdalmas szerelmi vallomás már így is több, mint amit egy nap el tudok viselni.

– Az érzelmek mindig rohadtul zavarosak – jegyzi meg Hudson szuper sznob brit akcentusával, amit csak akkor használ, ha azt akarja, hogy gyerekesnek érezzem magam… vagy hogy feldühödjek.

– Te ezért nem engeded magadnak, hogy bármit is érezz? – vágok vissza. – Mert túl zavaros számodra?

Újabb hosszú csend támad. Azután Hudson válaszol:

– Próbálj meg lépést tartani, Grace! Nagyon sok érzésem van. Jelenleg a többsége ugyan gyűlölet, de az is egy érzés, nem?

A szememet forgatom.

– Te sosem változol.

– Bárcsak igaz lenne! – Hudson felvonja egyik szemöldökét. – Jobb lesz, ha sietsz azokkal az italokkal. A horda kezd nyugtalankodni.

Mielőtt még válaszolhatnék, Flint kiált oda nekem:

– Hé, segítsek? – Más szóval, hol van már az üdítőm?

– Nem kell, viszem már – válaszolom neki, majd felveszek egy Dr. Peppert magamnak, feltornyozom a többi dobozt a kezembe, és odaviszem a dohányzóasztalhoz.

– Szóval a vérkő ünnepélyes átadása holnap délután lesz – állapítja meg Macy, miután ismét letelepedem közé és Jaxon közé. – A következő tárgy a sárkánycsont. Nem ártana még a díjátadó előtt megszereznünk.

– Ha holnap megyünk, Gwen nem fog tudni csatlakozni hozzánk. – közli Mekhi. – Benéztem a betegszobába hogy meglátogassam, mielőtt idejöttem, és azt mondja, hogy jobban van, Marise azonban határozottan megtiltotta, hogy még néhány napig bármiféle megerőltetés érje.

– Szegény Gwen! – sajnálkozom. – Pokoli csúnyán nézett ki a karja.

– Tényleg szörnyű – ért velem egyet Mekhi.

– Nem fog örülni, hogy kimarad a temetőből – jegyzi meg Macy. – De minél hamarabb túl kell esnünk rajta, hogy utána a következő tárgyra koncentrálhassunk.

– Várjunk csak egy percet! – Eden Flintre pillant. – Ezért kérdeztél a sárkánytemetőről? – Amikor a srác bólint, rákérdez: – Mire kell nektek a sárkánycsont?

Fontolóra veszem, hogy elterelem a beszélgetést, az igazság azonban az, hogy nyolcan együtt nyertük meg a vérkövet. Ha csak néhányan használjuk fel, akkor igazi szemétládák leszünk.

Bizonyára Jaxon is ugyanígy érzi, mert azt válaszolja:

– Azért neveztünk be a versenyre, mert szükségünk van a vérkőre egy nagyon fontos varázslathoz. De más tárgyakat is be kell szereznünk, köztük egy sárkánycsontot.

– Sárkánycsont… – gondolkozik el Eden, majd tágra nyílt szemmel fordul Flinthez. – A temetőből? Tényleg elviszed őket a temetőbe?

– Muszáj odamenniük – válaszolja Flint. – Mégis mit kellene tennem? Hagyjam, hogy ott lent bolyongjanak, és reménykedjek, hogy nem halnak meg?

– Hol lent bolyongjunk? – nyüszít fel Macy, és most az ő szeme nyílik tágra. – Miféle helyre viszel te minket?

– Egy olyan varázslatos helyre, ami nem akar nem sárkány látogatókat – válaszolja Eden. – Ami azt illeti, még sárkányokat sem.

– Nos, sajnos nincs más választásunk – feleli Jaxon komor arccal, azután elmagyarázza a helyzetemet az egész csapatnak.

– Szóval – szólal meg Xavier, és előrehajol, hogy farkasszemet nézzen velem. – Most is ott van bent? – finoman megpaskolja a fejem két oldalát.

– Azt hiszi, hogy kirázhat engem innen? – kérdezi Hudson szárazon. – Vagy csak megpróbál vágyakozva a szemembe nézni?

Talán egy kicsit mindkettő? – válaszolom, mert most komolyan. Ki csinál ilyet?

– Igen – feleli Jaxon, és előrébb dől, hogy leállítsa Xavier-t, mielőtt agyrázkódást okoz nekem. – Ott van. És csak úgy tudjuk kiszedni onnan, ha megszerezzük ezt az öt tárgyat.

– De tényleg azt akarjuk, hogy kijöjjön? – kérdezi Mekhi. – Úgy értem, amikor legutóbb szabad volt, az nem igazán volt jó a világnak.

– Most viszont a páromnak nem igazán jó, hogy ott van a fejében – csattan fel Jaxon, mire Mekhi… és mindenki más… hátrahőköl a hangnemtől. Most, hogy Jaxon közvetlenebb, az emberek hajlamosak elfelejteni, hogy ő még mindig Jaxon, a sötét herceg, és szerintem néha figyelmeztetnie kell erre a többieket.

– Nemegyszer átvette már az uralmat Grace teste fölött – folytatja. – Ismeri minden gondolatát, hozzáfér az összekapcsolódás fonalához. Szóval igen. Mennie kell. Amilyen hamar csak lehetséges.

– Ez igaz – helyesel Xavier, és láthatóan elborzad Jaxon felsorolása hallatán. De legalább már nem ütögeti a fejemet.

– Nos, én benne vagyok – jelenti ki Eden.

– Miben? – kérdezem kissé értetlenül.

– Abban, hogy elmenjek a temetőbe, és bármi másban, amire még szükségetek van.

– Igen, én is – teszi hozzá Xavier. – Nagyon nem menő, ha valaki csak úgy eltéríti egy lány testét. Micsoda rohadt szemétláda!

Hudsonra pillantok, aki hátrahajtott fejjel, behunyt szemmel ül a fal mellett. Innen is érzem a kimerültségét.

– Mindenki csak kritizál – dörmögi.

– Én is benne vagyok – mondja Mekhi. – Tudod, hogy mindig melletted állok, Jaxon. És most már melletted is, Grace.

– Az apám ki fog akadni, ha rájön, hogy még három diákja benne van – közli Macy. – Beszéltem vele, és beleegyezett, hogy lefoglalja a Kört, hogy holnap délelőtt ne foglalkozzanak velünk, amíg elmegyünk a temetőbe, de nem örült annak, hogy egyedül megyünk. Annak viszont még annyira sem fog, hogy titeket is magunkkal viszünk.

– Ráadásul veszélyes – magyarázom nekik. – Nagyon veszélyes.

– Ööö, biztos vagyok benne, hogy az előbb ugyanezt mondtam – válaszolja Eden egy vállrándítással. – De tudjátok, néha egy lánynak meg kell tennie, amit meg kell tennie. És nyilvánvalóan neked most azt kell tenned, hogy kiűzz a fejedből egy mániákus gyilkost.

– Erre igyunk! – javasolja Flint, és magasba emeli az üdítősdobozát. – Különben is, néha…

– Az óvatosság nem vezet eredményre – fejezi be Jaxon helyette a mondatot egy széles vigyor kíséretében.

– Az már igaz. – Flint elégedetten bólint, ez valószínűleg egy személyes vicc kettőjük között, mert pacsiznak egyet. – Csak hogy tisztázzunk valamit, ezt holnap reggel csináljuk?

– Naná! – jelenti ki Eden, mire mindenki bólogat.

– Várjunk csak egy percet! Nem szaladtunk túlságosan előre? – kérdezem. – Úgy értem, még azt sem tudjuk, hol van a temető, nem igaz?

– De már igen – feleli Flint, és összenéznek Edennel. – Megkérdeztem a nagymamámat, aztán megkértem Edent, hogy ő is kérdezze meg az ő nagymamáját, neki pedig sikerült megtudnia.

– A jó hír az, hogy nem kell messzire utaznunk – feleli Eden.

– A rossz hír pedig, hogy a nagyim szerint csak az megy oda, akinek halálvágya van. Mert szinte senki sem tért még onnan vissza élve.

78.

Lerágott csont

– Senki sem tért vissza élve? – kérdezi Macy elkerekedett szemmel. – Hűha, ez jó mókának hangzik.

– Ne aggódj, Mace! – válaszolja Xavier. – El tudunk bánni néhány régi csonttal.

– Ez egy kicsit bonyolultabb ennél – mondja neki Flint.

– De meg tudjuk csinálni – teszi hozzá Eden. – Tudom.

– És hogy a dolog jó oldalát nézzük, nem lehet rosszabb, mint egy olyan vadállat nyomába eredni, amit nem lehet megölni – vágok közbe. – Csak mondom.

– Imádom az optimizmusodat – dicsér meg Mekhi, aztán a csoportra néz. – Én azt mondom, vágjunk bele!

– Akkor holnap hajnali ötkor indulunk – adja ki az utasítást Jaxon, majd megkérdezi Flintet és Edent: – Hol találkozzunk?

– Az alagútban – feleli Flint, nekem pedig nagyot dobban a szívem. De ha ez van, hát ez van. Időnként össze kell szorítanunk a fogunkat, és megtenni a kellemetlen dolgokat is, még ha nem is akarjuk.

– Jól hangzik – feleli Xavier, azután fogja a pizzásdobozát meg az üdítősdobozt, és a lépcsőnél álló szelektív hulladékgyűjtőbe dobja.

Mi, többiek követjük a példáját, és a buli nem sokkal ezután véget is ér.

A verseny nagyon sokat kivett belőlünk, ezért senki sem akar késő estig itt maradni. Kivéve engem… Hudson már mélyen alszik, ezért igazi mennyországnak ígérkezik, hogy eltölthetek egy kis időt a párommal anélkül, hogy a testvére tíz másodpercenként közbeszólna.

Megvárom, amíg Flint elmegy – nem akarom az orra alá dörgölni a helyzetet –, azután leülök a kanapéra Jaxon mellé, és a számhoz emelem a kezét. Néhány pillanatig izzó tekintettel néz rám, azután átkarolja a vállamat, és magához húz.

Mindketten felsóhajtunk az érintéstől.

– Nagyon jó érzés, hogy itt vagy mellettem – mondja.

– Nekem is. – Felemelem a fejem, és várom, hogy megcsókoljon, ő azonban csak egy futó puszit nyom az ajkamra. Ami kellemes, de határozottan nem az, amire vágyom.

Feljebb nyújtózom, és ezúttal én csókolom meg, ő azonban szinte azonnal elhúzódik.

Nem tudom eldönteni, hogy szándékosan csinálja-e, vagy azért, mert próbál vicces lenni, vagy esetleg van valami, amiről nem tudok. Fürkészve nézem az arcát, mire melegen elmosolyodik, mintha nagyon jól érezné magát.

Ekkor döntöm el, hogy a kezembe veszem az irányítást. Felállok, kinyújtom felé a kezem, és azt mondom:

– Gyere, menjünk – idézőjelet mutatok a levegőben, és úgy gondolom, ezután ez lesz a titkos kódunk arra, hogy „csókolózzunk” –, nézzük meg az aurora borealist!

Látszik az arcán, hogy nem érti.

– Meg akarod nézni a sarki fényt? Most?

– Igen, most! – Türelmetlenül dobbantanék is a lábammal, mint egy durcás kisgyerek, de félek, hogy a hirtelen mozdulat felébreszti Hudsont. És azt semmiképpen sem akarom.

– O-kééééé! – Jaxon furcsán néz rám, miközben átmegyünk a hálószobájába… és az ablakon túli mellvéd felé indul. – Van rá valami különleges okod? Úgy értem, nem bánom, csak…

Megmarkolom a pulóverét, magamhoz húzom, majd szenvedélyesen megcsókolom.

– Ó! – dörmögi meglepetten, majd egy újabb „ó!” következik, ezúttal mélyebb hangon. Átkarol, az ölébe vesz, azután az ágyhoz visz, de közben az ajkunk egy pillanatra sem válik szét.

Megfordul, ezért ő ér először az ágyra, én pedig rá esem. Lovaglóülésben a csípőjére helyezkedem, csókolgatni kezdem lefelé a nyakát, és élvezem, hogy milyen érzés a teste alattam.

Kemény. Erős. Tökéletes.

Felnyög, majd hátrahajtja a fejét, hogy jobban hozzáférjek, közben keze a csípőmet szorítja.

– Várj! – lihegi, miközben hihetetlenül szexi állát csókolom. – És mi van Hudsonnal?

– Alszik – felelem, azután a pólója alá nyúlok, és megsimogatom meleg bőrét a hasán.

Felsóhajt, majd megfordít minket, így ezúttal én fekszem alatta.

– Miért nem mondtad? – kérdezi, miközben a könyökére támaszkodva fekszik rajtam.

– Megpróbáltam. Szerinted mit jelentett az „aurora borealis” javaslat?

Zavartan néz.

– Hogy érted… – Hirtelen elhallgat, mert ekkor esik le neki a tantusz. – Várj csak! Az kezdeményezés volt?

– Én nem igazán nevezném kezdeményezésnek. – A homlokomat ráncolom, ő azonban már nevet, és a fejét rázza.

– Soha nem jöttem volna rá. Az aurora borealis mint kezdeményezés! – Tiszteletteljesen biccent a fejével. – Elegáns és hatékony. Tetszik.

– Nyilvánvalóan nem elég hatékony – mondom neki –, mivel még mindig csak beszélünk ahelyett, hogy csókolóznánk.

– Ó, akkor mindenképpen térjünk vissza arra! Nem szeretnék csalódást okozni! – Int a kezével, mire széthúzódik a függöny, és a sarki fény bevilágít az ablakon.

Ezután megcsókol. Nagyon jó érzés. Helyes. Ahogy a szája az enyémen mozog. A haja csiklandozza az arcomat. A keze a pulóverem alá siklik, és a bőrömet simogatja.

Megfeszítem a hátamat, úgy simulok hozzá, a lábamat az övé köré kulcsolom, miközben az ajka csókokat hint a nyakamra, majd végig a kulcscsontomon. Oldalra fordítom a fejem, felkínálom neki a nyakam – a vénám –, a szemfoga pedig finoman megkarcolja a bőrömet.

Izgatott várakozás bizsereg végig a gerincemen. Annyira hiányzott már ez! Hozzásimulva mozgok, beletúrok a hajába, és… ekkor megszólal a telefonom ébresztője. Fülsiketítőn hasít a csendbe.

Jaxon egy hangos nyögéssel elhúzódik tőlem.

– Ez mi?

– Ma este FaceTime-on kell beszélnem Heatherrel. – Felülök, és a kezembe veszem a telefont, hogy kikapcsoljam az ébresztést. – Küldök neki egy üzenetet, hogy egy kicsit később…

Nem lehet máris reggel! – panaszkodik Hudson nagyot nyögve.

– Ó, a francba! A jó büdös francba! Hudson felébredt. – Visszahanyatlok az ágyra, és a plafont bámulom.

Jaxon egy pillantást vet az arcomra, és ő is ugyanezt teszi.

– Mindig is éberen aludt. Már gyerekkorunkban is.

Ja, persze, nem véletlenül, mivel sosem tudhattam, hogy az apám nem azért jön-e be a szobánkba, hogy megpróbáljon megölni engem vagy az öcsémet – vág vissza Hudson. A hangja egy kicsit feszült, bizonyára rájött, mit csináltunk, amíg aludt.

– Ez szörnyű – suttogom, és még lesújtóbb lesz a véleményem Cyrusról és Deliláról, habár őszintén szólva nem hittem, hogy ez lehetséges.

Érzem, hogy Hudson megvonja a vállát a fejemben.

– Mi a baj? – kérdezi Jaxon, azután az oldalára fordul, hogy jobban lássa az arcomat. – Izgulsz a holnap miatt?

Megragadom a kiutat, nem akarom elárulni Hudson bizalmát.

– Ami azt illeti, igen. Mi van, ha az a hely tényleg olyan szörnyű, ahogy Eden nagymamája mondja?

– Ne aggódj miatta! – válaszolja Jaxon magabiztos mosollyal. – Majd én megvédelek.

– Nem ez a lényeg. – Felülök, és felbosszant ez a hirtelen előbukkant „én vagyok a férfi, majd én megoldom” felfogása. – A lényeg az, hogy sok olyan embert kértünk meg, hogy segítsen nekünk, akik fontosak számunkra. Nem akarom, hogy bárki megsérüljön.

– Már mondtam neked, hogy megoldom – feleli Jaxon. – Meg tudom védeni mindannyiunkat. Ez a feladatom.

– Én pedig ismét azt mondom, nem akarom, hogy valaki megvédjen. A saját lábamon akarok állni, a párom mellett, nem pedig mögötte… – Nem folytatom, mert egy FaceTime hívás szólal meg a telefonomon.

– Mi az? – kérdezi Jaxon értetlenül.

Nem válaszolok neki, inkább felemelem a telefont, és azt felelem:

– Ezt most fel kell vennem. Ezer éve nem beszéltem Heatherrel. – Futó csókot lehelek a feje búbjára, azután kimegyek a szobából, át a nappalin a lépcső felé. – Holnap találkozunk!

– Meg kell mondanom, Grace – szólal meg Hudson, miközben fogadom Heather hívását –, mindig meg tudsz lepni.

79.

Bizalomgyakorlat 2.0

Másnap még reggel elküldök néhány gyors üzenetet Heathernek, miközben Macyvel sietve lemegyünk az utolsó folyosón az alagút felé.

Én: Olyan jó volt VÉGRE beszélni veled tegnap este.

Én: El sem hiszem, hogy a szüleid vettek egy jegyet Alaszkába a szülinapodra!!!!! Alig várom, hogy lássalak xoxoxo

Annyira jó volt vele beszélni tegnap este, hogy le sem akartam tenni a telefont. Nagyon hiányzik, és alig hiszem el, hogy ilyen könnyen megbocsátotta a négy hónapos távollétemet. Teljesen fel voltam készülve rá, hogy hason kell csúsznom előtte, hogy megbocsásson.

Ehelyett megtudtam, hogy meglátogat a tavaszi szünetben… már ha túlélem a következő néhány napot. És rájövök, hogyan közöljem vele a hírt, hogy léteznek paranormális lények, és hogy kőszörny vagyok. Eltitkolhatnám előle, de nem akarom úgy idehozni, és úgy bánni vele, ahogy velem bántak, amikor megérkeztem a Katmere-re. Kizárt dolog.

Heather: Én is alig várom!! Mellesleg a matek oltári nagy szívás…

– Megérkeztünk – közli Macy, amikor belépünk a börtönbe, ahol találkoznunk kell a többiekkel.

Bevallom, tegnap este megdobbant a szívem, amikor rájöttem, hogy ez azt jelenti, hogy a sárkánytemető az iskola alatt van… a börtöncellák közelében.

Habár, ha jobban belegondolok, nem is olyan meglepő. Úgy értem, arra már rájöttem, hogy a Katmere-nek több köze van a sárkányokhoz, mint a többi fajhoz, hiszen az alagút járataiban drágakövek vannak beépítve a falakba, meg ott van az a csontfolyosó is. A kutatásaim során rábukkantam a könyvtárban az iskola teljes történetére.

Kiderült, hogy a Katmere nem mindig volt iskola.

Kezdetben sárkánybarlang volt.

És nem is akármilyen sárkánybarlang, hanem az első uralkodócsaládé. A második nagy háborúban azonban Cyrus mellé álltak, és a vereségük után a barlangot elkobozták, majd megalapították a Katmere Akadémiát, hogy a különböző paranormális lények közös oktatásával segítsék a fajok közötti kapcsolatokat.

Egyszer megkérdeztem, mi történt az első családdal, mivel tudtam, hogy nem Flint szülei azok, Flint azonban csak vállat vont, és azt felelte, hogy a legtöbben meghaltak a háborúban, és senki sem tudja, hová széledtek szét a többiek.

Milyen sok veszteség és tragédia van ebben a természetfeletti világban. És mindez miért? Hogy az egyik csapat uralkodhasson, a másik pedig ne? Tényleg csak a hatalomról szólna?

– Ritkán szól csak arról – feleli Hudson, én pedig odasétálok hozzá, miközben szórakozottan húzgálja az ujját a drágakövekkel díszített falon. Egész reggel be volt ijedve, ezért nagyon szeretném, ha odakint hagyná ezt a viselkedést, mert szeretnék észnél lenni, ha lemegyünk a temetőbe. Hudson képes egy szempillantás alatt elérni, hogy mindent elfelejtsek, ha a megfelelő gombokat nyomogatja rajtam. 2,8 másodperc alatt gyorsulok nulláról százra.

– Mi vagy te, Porsche? – kérdezi. – Az az egyetlen kocsi, ami képes ilyen hamar felgyorsulni.

– Igen, ha csesztetsz. Por se marad a türelmemből – válaszolom neki, mire felnyög:

– Ez szörnyen rossz vicc volt.

– Megteszem, amit tudok – válaszolom vigyorogva, aztán a csapatra nézek. Jaxon és Flint a lehetséges problémákat vitatja meg, mielőtt belépünk a temetőbe, Macy a varázspálcáját ellenőrzi, és átpakolja a főzetekkel teli üvegcséit a hátizsákjából egy kis övtáskába, amit a derekára csatolt. Eden és Xavier fogadásokat tesznek arra, ki tudja megszerezni a legnehezebb csontot. A szívem megtelik büszkeséggel, amikor az újdonsült családomra nézek.

Legalábbis addig, amíg Xavier meg nem kérdezi Macytől:

– Hasitasid van?

Macy még csak rá sem pillant, úgy válaszol:

– Ez a varázsitalkészletem.

– Csak a fejünkbe ne szálljon – vágja rá ravasz farkasmosollyal.

Mindannyian felnevetünk, majd Hudsonhoz fordulok, és halkan azt mondom neki:

– Azt ugye tudod, hogy mindannyian miattad kockáztatjuk az életünket?

– Ja, persze, mindannyian ezért csináljátok – gúnyolódik. – Vagy inkább azért, hogy ne tudjak több energiát elvenni a drága Jaxonodtól.

Megrázom a fejem.

– Nos, igen, én ezért csinálom.

Ezen meglepődik. Hosszú másodpercekig néz rám, indigókék szeme az enyémbe fúródik, és tucatnyi érzés kavarog benne, amelyeket nem tudok megfejteni. Várom, hogy szavakba öntse valamelyiket, mondjon valamit – bármit –, amiből megértem, miért olyan nehezen kezelhető ma.

Egy percig úgy tűnik, mintha tényleg meg is tenné. Kinyitja a száját, és mondani készül valamit, aminek komoly érzelmi töltete van.

Végül azonban csak megrázza a fejét, és elfordítja a tekintetét. Durva mozdulattal beletúr a hajába. Mindent és bármit megtesz, kivéve azt, hogy beszél valami olyasmiről, ami tényleg számít.

Végül megszólal:

– Akkor adj időt, hogy előkészíthessem a pomponokat!

Éééés már megint sikerült. Nulláról kétszázra.

– Jó. Aztán kiszedünk a fejemből, hogy soha többé ne kelljen azt hallgatnom, ahogy tönkreteszed a hangulatot – vetem oda, majd hátat fordítok neki. Lehet, hogy hamarosan mindannyian meghalunk. Belehalna, ha legalább megköszönné?

Jaxon int, hogy mindenki lépjen közelebb hozzá, bemegy az első cellába, és be akarja ütni a kódot az ajtó mellett, hogy lemehessünk az alagútba. Flint azonban a vállára teszi a kezét és megállítja.

– Nem így kell lejutni a temetőbe vezető alagútba.

– Miről beszélsz? – kérdezi Macy. – Azt hittem, azt mondtad, hogy csak az alagúton keresztül lehet megközelíteni.

– Így van – vigyorog Eden. – Csakhogy nem ezen az alagúton.

Flint int mindenkinek, hogy menjen vele a cella hátsó részébe, ahol a falon számos drágakő látható a falba építve. Szabálytalan kört alkotnak: smaragd, rubin, zafír, obszidián, ametiszt, turmalin, topáz és citrin. Mindegyiket megérinti, mintha valami biztonsági kódot ütne be, azután hátralép.

Néhány másodperc múlva vészjóslóan remegni kezd a föld a lábam alatt, a szabálytalan kör közepe pedig lassan egyre beljebb húzódik, végül egy kis, kör alakú alagutat pillantok meg a fal közepén.

– Szóval ki akar először bemászni a hátborzongató lyukba? – viccelődik Macy, mire mindenki felnevet, de senki sem tolong, hogy első legyen.

– Nos, akkor szerencsétek van, mert azt hiszem, egy sárkánynak kell először bemennie. – Flint szemében ördögi izgalom csillog. Edenhez fordul, és azt kérdezi: – Elmondjuk nekik, mi van a másik oldalon? Vagy pontosabban azt, hogy mi nincs?

Eden megrovóan néz rá.

– Nem akarok megkockáztatni egy vérfarkas- vagy vámpírharapást, ha pánikba esnek. – Ezután felém fordul. – Ahogy már ti is tudjátok, ezt az alagutat sárkányok számára építették… akik tudnak repülni. Szóval az alagút másik oldalán… nincs talaj egy ideig. Grace, te tudsz repülni… meg te is, Jaxon… amikor majd kikerültök a levegőbe, csak tegyétek a dolgotokat, és rendben lesztek. A többiek viszont számoljanak el harmincig, mielőtt bemásznak az előző személy után. Flint vagy én pedig elkapunk titeket a másik oldalon.

Bólint, mintha ezzel mindent elmondott volna, majd belekapaszkodik a lyuk fölötti párkányba, és lábbal előre egy könnyed mozdulattal beugrik a nyílásba.

Azután eltűnik.

– Imádom ezt a részt – viccelődik Flint, majd ő is beugrik a lyukba, és eltűnik.

Mi, többiek csak állunk ott, egymásra nézünk, és azon gondolkodunk, hogy csak szórakoznak-e velünk, vagy tényleg elvárják, hogy beugorjunk, és a gravitációra bízzuk a többit. Bárhogy van is, egyikünk sem szeretne első lenni a sárkányok után.

Jaxon megszorítja a kezem, és azt mondja:

– Hé, ne aggódj! Majd én elkaplak.

Mielőtt rá tudnék mutatni, hogy valójában van szárnyam, és „el tudom kapni” magam, köszönöm szépen, Xavier szólal meg:

– Haver, neki van szárnya. Jobb lenne, ha inkább engem kapnál el. Nem akarom, hogy egy sárkány karmai fúródjanak a szívembe.

Mindenki felnevet idegességében, és hallgatólagosan megegyezünk abban, hogy Jaxon lesz az, aki „elkap” mindenkit, akinek nincs szárnya, ezért ő ugrik be először a lyukba. Várom, hogy hallok-e sikítást, placcsanást vagy valamit, de hát ez Jaxon, szóval… nyilván semmi ilyesmit nem hallunk.

Mivel én vagyok az utolsó, aki tud repülni, nagy levegőt veszek, odasétálok a lyukhoz, és belenézek. Nagyon messzire nyúlik, nagyon meredeken… a szívverésem kellemetlenül felgyorsul.

– Ne aggódj! – biztat Hudson szándékosan önelégült képpel a fal mellől, aminek egész végig támaszkodott. – Jaxon majd elkap.

Ez megteszi hatását. Lesújtó pillantást vetek rá, felszegem az állam, aztán visszafordulok a lyuk felé, és egyenesen beleugrom.

80.

Kőszörny útmutató az antigravitációhoz

Próbálok uralkodni magamon, de nagyon hosszú a lefelé vezető út, és sikítani kezdek, még mielőtt elérném az első fordulót. Alattam sima és csúszós a kő, amitől a sebességem még jobban megnő, miközben minden kanyarban ide-oda csapódom, és még mindig gyorsan haladok lefelé. Őszintén szólva egy kicsit a San Diegó-i vízicsúszda parkra emlékeztet, ezért a végén már szélesen vigyorgok… legalábbis addig, amíg a talaj meg nem szűnik alattam, és az alagút ki nem köp egy sötét, ásító ürességbe.

Fekete lyukat, valaki?

A tüdőm – és minden más – elszorul, miközben rémület suhan végig rajtam, de valahogy sikerül átváltoznom a levegőben, így a szárnyam fenntart, mielőtt egy-két méternél többet zuhannék. Annyit meg tudok állapítani a koromsötétben, hogy a barlang kicsi, mert hallom, ahogy visszaverődnek a falakról a szárnycsattogásaink, de mást nem nagyon. Valamint valahol víznek is lennie kell a közelben, mert másodperceken belül nyirkos, dohos levegő borítja be a testemet.

Érzem, hogy Flint és Eden mellettem lebegnek, de nem látom őket túl jól. Ekkor félelem kúszik fel a gerincemen. Ez a hely nem akarja, hogy itt legyek. A csontjaimban érzem. A belső hang szinte könyörög, hogy tűnjek el innen minél hamarabb, én pedig még soha nem akartam ennyire hallgatni rá.

Biztos vagyok benne, hogy Jaxont látom oldalt egy ösvényen állni, ezért felé manőverezek, leszállok és visszaváltozom emberré. Magához húz, átölel, közben azonban nem fordítja el a tekintetét a pokoli lyukról. Nemsokára Mekhi, Xavier és Macy is megérkeznek egymás után, Jaxon pedig lebegtetve, finoman leteszi őket a földre.

Mekhi azzal ugratja Xavier-t, hogy úgy sikoltozik, mint a húga őrült barátnője. Ezután Eden és Flint a föld felett egy méterrel visszaváltoznak emberré, és talpra érkeznek mellettünk. Mindketten a fejüket rázzák.

– Mi az, senki sem bízik a sárkányokban, hogy elkapják őket? – viccelődik Flint, de láthatóan nem bánja, majd odafordul Edenhez, és megjegyzi: – Istenem, nem lehet megunni ezt az utazást, igaz?

– Várj csak, azt hittem, még sosem jártál a temetőben ezelőtt. Mert oda igyekszünk, nem? – kérdezem őszintén összezavarodva.

– Kiderült, hogy a temető nincs messze a hordától, ott pedig már nemegyszer voltunk. – Rám néz, és viccesen húzogatja a szemöldökét, mire felnevetek.

– Jól van, szabad a gazda. Mi az a horda?

Flint hangja szinte áhítatos, amikor válaszol:

– Kincs!

– Adjak egy zsebkendőt, hogy letöröld a kicsorgó nyáladat, haver? – kérdezi Xavier.

Jaxon csak vigyorog, és a fejét rázza.

– Sárkányok. – Mintha ezzel mindent elmondott volna.

– Szóval – folytatja Flint – a temető valójában nincs is nagyon messze innen. Csak egy oldalfolyosón kell végigmenni. Gyertek utánam!

Eden elindul Flint után a szinte koromfekete sötétségben, mi pedig követjük őket. Alig látok valamit – úgy tűnik, a kőszörnyek szeme egyáltalán nem különleges, hiába láttam az ellenkezőjét a rajzfilmben, ezért előveszem a mobilomat, és bekapcsolom a zseblámpa funkciót. Nem fogok a sötétben tapogatózni ebben a félelmetes alagútban.

Hudson kuncog mellettem.

– Gyáva nyúl!

– Hallgass! – mondom neki, miközben állandóan azt figyelem, hogy legyen talaj a lábam alatt, mielőtt egy újabb lépést teszek. – Arra koncentrálok, hogy ne zuhanjak le.

Megint kuncog, de hála istennek, nem tesz rá megjegyzést.

Körülbelül tizenöt percig megyünk alagutak útvesztőiben. Időnként megállunk, mert Eden és Flint az irányon vitatkoznak. Már épp arra a következtetésre jutok, hogy teljesen eltévedtünk, amikor Flint hátranéz a válla fölött, és elkiáltja magát:

– Megcsináltuk!

Ezután ő és Eden élesen balra fordulnak… és eltűnnek.

81.

Boszorkányság!

Jaxon és én arra a helyre futunk, ahol utoljára láttam a sárkányokat, de csak szilárd kőfalat találunk. Megpróbáljuk kézzel benyomni a durva felületű köveket, hátha valami titkos retesz van ott, vagy ilyesmi.

Hirtelen emberi bőrhöz érek. Felsikítok és hátraugrom. Flint az.

– Hogyan…? – kezdem a kérdést.

– Mit csináltok, srácok? – kérdezi, és kisétál, egyenesen a tömör kőfalból. – Ne totojázzatok már! Miért maradtatok le?

– Nos, úgy tűnik, mi nem tudunk átmenni a falon.

Felvonja az egyik szemöldökét, miközben Xavier megütögeti a köveket, hogy megmutassa Flintnek.

– Ó, a francba! Erre nem gondoltunk. – Hátrakiált a válla fölött Edennek. – Úgy tűnik, csak sárkányok tudnak átjutni ezen.

Ekkor Eden sétál keresztül a falon, és igen, ez is legalább olyan hátborzongató, mint Flint előbukkanása.

– Ajaj! A nagyim nem említette, hogy ez probléma lenne. Talán nem is tudja. Van valami ötletetek?

Jaxon előrelép, és azt mondja:

– Menjetek hátra egy kicsit, hadd próbáljam meg! – Ezután terpeszbe áll, kinyújtja előre a kezét, mintha fizikailag próbálna elmozdítani egy ágyat vagy ilyesmi, de a körülbelül másfél méterrel előtte álló falra koncentrál.

– Ó, ezt látnom kell – gúnyolódik Hudson, és elhelyezkedik a testvére mellett. – A kisöcsém ledönti a falat… egy alagútban.

Fel sem fogom a szavait, amíg nem érzem, hogy remegni kezd alattunk a föld, apró kavicsok hullanak a mennyezetről körülöttünk.

– Állj! – kiált fel Macy, és szerencsére Jaxon azonnal abbahagyja. – Szerintem nem biztonságos, ha ledöntöd ezt a falat, Jaxon. Lehet, hogy a sárkányok számára ez csak illúzió, de nekünk, többieknek nagyon is valódi. Még a végén beomlik az egész alagút.

– Akkor hogy fogunk átjutni rajta? – kérdezi Xavier.

– Csak tippelek – szólal meg Hudson, miközben odasétál a falhoz, és nekitámaszkodik a vállával. – De talán az a legjobb módszer egy mágikus fal ledöntésére, ha… varázslatot használunk. – Felvonja az egyik szemöldökét, úgy néz rám. – Bárcsak lenne kéznél egy boszorkány…

Kiöltöm rá a nyelvem, mert most komolyan, a szarkazmusára van most a legnagyobb szükségünk! Azután az unokatestvéremhez fordulok, és megkérdezem:

– Macy, te le tudsz dönteni egy falat varázslattal?

Összeráncolja a homlokát, ahogy gondolkozik, aztán kihúzza magát, és azt feleli:

– Naná, hogy le!

Leveszi a hátizsákját a válláról, és kutatni kezd benne.

– Grace, segítenél? – kérdezi, és elővesz nyolc gyertyát, majd egymástól egyenlő távolságra elhelyezi a földön egy nagy kör mentén. – Jól van, most mindenki álljon be a körbe!

Miután mindannyian a körvonalon belül vagyunk, varázslattal meggyújtja a gyertyákat. Miután elégedett a lángjukkal, a falra szegezi a varázspálcáját, és hívja az elemeket. Lassan feltámad a szél, és finoman fúj az alagútban. Macy kántálni kezd, a hangja minden egyes sorral egyre hangosabb. Fokozódik a szél, egy ponton talán még azt is érzem, hogy vízpermet száll a bőrömre. A szél megint erősödik, a gyertyák fénye egyre magasabbra emelkedik, a föld pedig remegni kezd a lábunk alatt.

Macy ekkor felemeli a varázspálcáját, széttárja a karját, a fejét a mennyezet felé fordítja, és azt mondja:

– Varázserő, bűbájosság, mutass utat a falon át!

Még jobban felerősödik a szél, olyan erősen és gyorsan süvít az alagútban, hogy biztosra veszem, fel fog lökni minket. A gyertyák fénye a mennyezetig ér.

Szép munka, Macy…! – Hudson hangjában kelletlen tisztelet hallatszik, ami általában nem jellemző rá, amikor az unokatestvéremről beszél… vagy ami azt illeti, bárki másról.

Macy ekkor a feje fölé emeli a varázspálcáját, a levegőben mutat felfelé, miközben halkan és gyorsan kántál. Csupán azokat a szavakat hallom, hogy „forróság”, „megtisztít” és „ég”.

Hirtelen villám csap le, és felsikítok, amikor Macy varázspálcájába csap. Az unokatestvérem azonban meg se rezzen. Csak áll ott, telnek a másodpercek, miközben a varázspálcája elnyel minden egyes energiamolekulát, amit a villámcsapás magával hoz.

Amikor a villám fénye elhalványul, megszűnik a szél, az eső és a tűz, és Macy a falra mutat a pálcájával, ahol Eden és Flint szerint a sárkánytemető bejárata van.

A varázspálca egy csuklómozdulat után kibocsátja magából az összes elnyelt energiát.

Az ősi kő morajlik és nyikorog, miközben a hihetetlen erőhatás alatt remeg, amit Macy bocsát ki rá. Néhány másodpercig úgy gondolom, az ősi sárkányvarázslat nem adja meg magát, de aztán leesik az első kő, és nemsokára az egész fal elkezd leomlani. Hatalmas kődarabok és kavicsok hullanak le körülöttünk.

Amikor az első kő majdnem ránk esik, Eden és Flint kinyújtják a karjukat, hogy megvédjék a fejünket. Macy varázslata azonban erős, az ereje az egész folyosón át rezonál, és megvédi a kört és a benne lévőket a bajtól.

Újabb kövek és szikladarabok esnek le, beborítják körülöttünk a földet. Macy védőburkán azonban egyetlen kavics sem hatol át, egyetlen kóbor kő sem árt nekünk a tűzzel határolt körben.

Amikor végül kialszik a villám, Macy varázslata lassan véget ér, kitisztul a levegő, eltűnik a por és a lehulló kövek, és azt látjuk, hogy eltűnt a fal.

A nyílás egy hatalmas, ragyogó barlangba vezet.

82.

Repülj, vagy meghalsz

Macy gyorsan megszünteti a kört, miközben megköszöni az elemeknek a segítséget, azután átsétálunk a sziklás hasadékon, amit a falban nyitott.

– Mi a fene ez a hely? – kérdezi Xavier, miközben elragadtatva és félve nézünk körül.

– Salvador Dalí vágyálma, nyilvánvalóan – válaszolja Jaxon, és átkarolja a derekamat, majd magához húz.

– Szerinted is? – helyeslek. – Csak szólok, ha megpillantok egy félelmetes, elfolyó órát, már itt sem vagyok.

Egy kis üregben állunk egy szikla tetején, amely alatt hatalmas szakadék terül el. A mélység láthatóan száz méter széles és végtelenül mély. És ha ez még nem lenne elég félelmetes, nagyon sötét is. Annyi fény azonban érkezik valahonnan, hogy lássam a mindkét oldalról kinyúló éles sziklaképződményeket.

– Ebbe nagyon nem lenne jó beleesni – jegyzi meg Mekhi, miközben lenéz a mélybe.

– Egy kicsit sem – teszi hozzá Macy.

Én is a szikla pereméhez lépek, és ebből az új szögből nézve rájövök, hogy az a ragyogó terület a mélységben valójában egy sziget, a mélység pedig az azt körülvevő bizarr vizesárok. Sőt, a sziget tele van hatalmas – szó szerint hatalmas – fehér csontokkal. Ami hátborzongató, igen, de mi mást vártunk egy sárkánytemetőtől? A leglenyűgözőbb dolog ezen a helyen, amitől mindannyian úgy bámulunk, mintha nem hinnénk a szemünknek, az, hogy a csontok olyan óriásiak, hogy visszaverik a halvány fényt, ami rájuk esik. Ettől a sok visszavert fénytől úgy néz ki a sziget, mint valami paranormális nukleáris reaktor.

Egyszerre gyönyörű és hátborzongató.

– Az ott a temető – jelenti ki Flint, mintha a hatalmas csontvázak nem lennének elég egyértelmű bizonyítékok.

– Nekem megfelel, feltéve, ha nincsenek patkányok – jegyzi meg Macy, és közelebb lép a szikla pereméhez, majd lenéz a mély, tátongó mélységbe, és próbál átlátni rajta. – Mondjátok, hogy nincsenek patkányok!

– Biztos vagyok benne, hogy ha lennének, már lezuhantak volna. És tudjátok… – Xavier eljátssza, hogy felnyársalják, még a nyelvét is kidugja, és oldalra teszi a szája sarkába.

– Na, ilyesmit se lát mindennap az ember – jegyzi meg Hudson szárazon.

Biztos vagyok benne, hogy a szemléltetés nélkül is értettük – mondja Eden Xavier-nek.

– Nem tudom. Szerintem hozzáad egy bizonyos je ne sais quoi színezetet – viccelődik Mekhi, azután felvesz egy nagy szikladarabot a földről, és olyan erősen dobja előre, amennyire vámpírereje engedi. A szakadék egyharmadáig sem jut el, máris elkezd zuhanni lefelé, lefelé, lefelé…

Csendben várjuk, hogy meghalljuk a leérkezését, de még mindig csak zuhan. Ami persze egyáltalán nem nyugtalanító.

De felteszem, nem nyugtalanítóbb, mint azok a falból és valószínűleg a földből is kiálló hosszú, éles kőtüskék.

– Tudjátok, mire gondolok? – kérdezi Xavier, miközben hátba veregeti Flintet.

– Arra, hogy nem akarsz beleesni?

– Nyilvánvalóan. De az is eszembe jutott, hogy végül a sárkányok húznak ki a bajból.

– Végül? – csattan fel Eden. – Nem inkább azt akartad mondani, hogy mindig?

Flint felemeli a kezét egy ökölpacsira, amit Eden meg is ad neki… majd elkezd átváltozni. Színesen vibrál körülötte a levegő. Flint néhány másodperc múlva követi a példáját.

A sárkányon való repülés megoldja a problémát, hogyan keljünk át a szakadékon, így viszont a hely, ahol most állunk, nagyon-nagyon szűk lesz. Jelenleg elég kényelmetlenül érzem magam, hogy ilyen közel állok a párkányhoz, az érzés pedig egyre csak fokozódik, tekintve, hogy a sárkányok plusz súlya miatt megreped alattunk a fő szikla, leválnak róla a szélek, és leesnek a semmibe.

Na persze lehet, hogy pont ez a lényeg.

– Ki melyik sárkányon lovagol? – kérdezem, és közben óvatosan Eden felé araszolok. Nem mintha ellenemre lenne, hogy Flinten utazzak, de ha ilyen magasságból leesem a sziklás talajra, az a biztos halált jelentené, és Flint egy kicsit túl vakmerő a jelenlegi ízlésemnek.

Mielőtt bárki más kiválaszthatná, hogy kivel megy, egy emberként fordulunk jobbra, mert olyan magas hangú süvöltést hallunk, amitől megfagy a vér az ereimben. A hang egyre erősebb, majd egy nagy széllökés söpör át a szakadékon, és néhány lépéssel hátrébb lök. Macy is megtántorodik, és a perem felé támolyog.

A torkomban dobog a szívem, miközben utánavetem magam, de Xavier ér oda először, átkarolja a derekát, magához húzza, és olyan elegáns mozdulattal viszi beljebb a szikla szélétől, amit tanítani kellene.

Már csak az tenné teljesebbé a képet, ha hátradöntené és megcsókolná Macyt, de kettőjüket elnézve erre is hamarosan sor kerül.

– Mi a fene volt ez? – kérdezi Mekhi, és úgy néz le a mélységbe, mintha az ördög szállta volna meg a szakadékot.

– A Wyvern szél – válaszolja Hudson és Jaxon teljesen egyszerre.

Szeretném megkérdezni, hogy ez mit jelent, de őszintén szólva nem vagyok biztos benne, hogy tudni akarom. Különösen, mivel úgy negyven másodperc múlva újra feltámad. A sziget körül köröz, miközben Jaxon felsegít Eden hátára. A szél nekem csapódik, ezért kétségbeesetten belekapaszkodom Eden nyakába, hogy ne essek le.

– Képtelenség megcsinálni a következő széllökés előtt – állapítja meg Xavier, és kinéz a mélységbe.

Flint felhorkan, mintha a farkas személyesen őt sértette volna meg.

– Csak azt mondom, haver, hogy ez piszok nagy távolság.

Flint ismét felhorkan, és ezúttal teljesen egyértelmű, hogy megsértődött.

– Szerintem sikerülni fog nekik – válaszolom. Azután szorosan átkarolom Eden nyakát, miközben Jaxon felmászik mögém, mögé pedig Mekhi. – Csak jól kell időzítenünk.

– Pontosan – helyesel Macy, és elhelyezkedik Flint hátán Xavier mögött.

– Akkor induljunk, amikor feltámad a következő széllökés!

– Így lesz – feleli Jaxon. – De azért van egy B tervem is. Biztos, ami biztos.

– Ó, tényleg? – kérdezi Xavier. – És beavatnál minket is?

Mielőtt Jaxon válaszolhatna, megérkezik a Wyvern szél újabb lökése. Hangosan süvítve egyenesen felénk tart.

– Túl késő! – kiáltja Macy, és szorosan belekapaszkodik Flint hátába.

Én is kapaszkodom, mert abban a pillanatban, hogy a szél megérkezik, Flint és Eden felrepülnek a levegőbe.

Hirtelen és gyors a mozdulat, azonkívül pokoli félelmetes is. Annyira félelmetes, hogy Macy az első tíz másodpercben megállás nélkül sikítozik. Amit teljesen meg tudok érteni. Ha az én hangszálaim nem bénultak volna le, én is sikítoznék.

Amióta megérkeztem a Katmere Akadémiára, a velem történt sok szörnyű és bizarr dolog közül ez az egyik legszörnyűbb. Különösen, hogy már lassan harminc másodperce repülünk, és a szakadék még mindig végtelenül hosszúnak látszik előttünk. Biztosan nem fogunk átérni a szigetre tíz másodpercen belül.

Valószínűleg Flint és Eden is ugyanerre a következtetésre jutnak, mert érzem, ahogy összeszedik magukat, és még gyorsabban száguldanak előre.

A hangszálaim ellazulnak annyi időre, hogy felkiáltsak, a szél pedig máris hangosan süvít felénk. Flint és Eden még mindig közel százhatvan kilométer per órás sebességgel repülnek, miközben csinálnak egy háromszázhatvan fokos bukfencet a levegőben, a széltől távolodva.

Macy ismét sikítozik, ahogy Xavier is, a szél viszont így elkerül minket. Ami azt jelenti, hogy van újabb negyven másodpercünk átérni a másik oldalra. Eden lehajtja a fejét, úgy süvít előre, én pedig összeszorítom a szemem, amennyire csak tudom, és közben negyvenig számolok. Nem akarom látni, mi történik ezután.

Hamarosan ismét meghallom a Wyvern szél fütyülését. Ezúttal azonban, amikor Eden próbálja kikerülni egy újabb oldalcsavarral, nem sikerül. A szél megbénítja a bal szárnyát, miközben felénk közeledik, nekem pedig egy másodpercem van arra gondolni, hogy nekünk végünk. Semmiképpen sem fogjuk élve megúszni ezt.

Jaxon azonban kinyújtja a kezét, és hátralöki a szelet, mielőtt elérhetne minket. Azután minden erejét felhasználva hátrébb tolja és ott tartja, csupán annyi időre, hogy Eden összeszedje magát, és leszálljon a szigeten lévő leszállópálya-szerűségre.

Amikor gyorsan és döcögve lefékez, végre képes vagyok egy igazi, mély levegőt venni, először azóta, hogy felmásztam a hátára.

Flint mellettünk ér földet, és miután leszálltunk a sárkányok hátáról, mindannyian a földre rogyunk.

83.

Hazatérés

Csak néhány pillanat múlva tudunk megmozdulni. Őszintén szólva szerintem ez alatt az idő alatt a bátorságunkat szedjük össze. Legalábbis én. Nem szégyellem bevallani, hogy egy kicsit félek attól, mi vár ránk a temetőben. Eden nagymamája azt mondta, hogy szinte senki sem élte még túl a látogatást, de sárkányként ő biztosan túlélte azt a szeles utat. Vagyis az igazi veszély bizonyára még csak ezután következik.

Jaxon megfogja a kezem, óvatosan talpra segít, majd elvezet a szikla peremétől. A többiek követnek bennünket, és együtt lesétálunk a temetőbe.

Amikor végül odaérünk a bejárathoz, elakad a lélegzetem, mert ÉDES. JÓ. ISTENEM!

– Jóságos ég! – szólal meg Hudson. Tökéletesen visszhangozza a gondolataimat, miközben végignéz az ezerötszáz méter magas üreg egyik falától a másikig.

– Ez mind sárkány? – suttogom, miközben a csontok végtelen halmait bámulom. A hat méter magas bordák úgy nyúlnak felfelé, mint óriási emlékművek, emléket állítva ezeknek a fenséges lényeknek, akiket a világ többi része csak a tündérmesékből ismer. A széttört combcsontok olyan hosszúak, mint egy kamion. A repedt koponyák akkorák, mint egy autó. Bármerre nézünk… mindenhol csontok hevernek.

– Igen – Flint hangja komolyabb, mint amilyet valaha hallottam tőle, ezért ránézek a szemem sarkából, és látom, hogy sír.

Nem nyíltan zokog vagy ilyesmi, de néhány könnycsepp határozottan legördül az arcán.

Egy pillantást vetek Edenre, és látom, hogy ő is ugyanígy reagál.

– Nem számítottam arra, hogy ilyen sokan lesznek – állapítom meg, majd megfogom Flint kezét a szabad kezemmel. – Ez… – Szörnyű, gyönyörű és döbbenetes egyszerre.

– Otthon – suttogja Eden, és átlép a bejáraton. – Ez az otthon.

– Tényleg minden sárkányt ide hívnak, amikor meghal? – kérdezi Mekhi. – Minden sárkányt, az egész világon?

– Igen, minden sárkányt – válaszolja Flint. – A nagyszüleim, a dédszüleim, a bátyám… mindannyian itt vannak.

Hirtelen nagyon elszégyellem magam. Amikor úgy döntöttünk, hogy eljövünk a sárkánytemetőbe, hogy elhozzunk innen egy csontot, amivel kiszedjük Hudsont a fejemből, egy pillanatra sem jutott eszembe, hogy ezzel sírrablók leszünk. Elviszünk egy csontot, ami valakinek a testvéréé volt. Valakinek az apjáé. Valakinek a gyerekéé.

– Az édesanyám is itt van – szólal meg Eden áhítatosan. – Néhány évvel ezelőtt halt meg, amíg én iskolában voltam. Sosem gondoltam volna, hogy egyszer alkalmam nyílik eljönni ide. Sosem hittem, hogy lesz esélyem elköszönni tőle. – Az utolsó pár szót fojtottan és fájdalmasan ejti ki, én pedig a szívem legmélyéből átérzem a szomorúságát.

Amikor az én szüleim meghaltak, teljesen lesújtott a hír – egy részem még mindig ugyanannyira le van sújtva, és le is lesz még egy jó ideig. Én viszont legalább elköszönhettem tőlük egy hivatalos temetés során. És van hová visszamennem, ha azt akarom, hogy közelebb érezzem magamhoz őket. El sem tudom képzelni, milyen érzés lenne, ha egy napon csak úgy eltűntek volna, és azt sem tudnám, hová kerültek.

– Nagyon sajnálom, Grace! – szólal meg mellettem Hudson, ám ezúttal nincs semmi megjátszottság a szavaiban. Semmi gúny vagy hátsó szándék. Csupán a nyers, őszinte igazság hallatszik belőle, amikor folytatja: – Nagyon sajnálom, hogy Lia ezt tette, hogy visszahozzon engem. És azt is sajnálom, hogy amit csinált, ekkora fájdalmat okozott neked. Ha megtehetném, visszacsinálnám az egészet.

A francba, most már én is sírok. Mert mégis mit mondhatnék erre? Mit kellene éreznem?

– Gyűlölnöd kellene – feleli Hudson. – Isten a tanúm, én gyűlölöm magamat.

– Nem a te hibád – suttogom, és bár fáj kimondanom, most először tényleg így is gondolom.

Bármit tett is Hudson, bármi motiválta, tudom, hogy nem akarta, hogy a dolgok így végződjenek. Nem akarta volna, hogy meghaljanak a szüleim csak azért, hogy őt megmentsék. Nem tudom, honnan vagyok olyan biztos ebben, mégis így van. Időnként egyszerűen csak vakon bíznunk kell valakiben. Hinni, amikor nagyon nehéz.

Szóval ez nem az ő hibája.

Csak így alakult.

Összekapcsolódik a tekintetünk, és olyan érzésem támad, mintha eltűnne az elménket és a lelkünket elválasztó fal. Hirtelen mindent érzek, amit ő. A gyötrelmet. A bűntudatot. Az önutálatot. Mindent.

Olyan mérhetetlen csüggedés lesz úrrá rajtam, hogy levegőt is alig kapok. Aztán hirtelen elmúlik. A fal újra visszatér közénk, én pedig nagy levegőt veszek. Majd még egyet. És ekkor az a gyűlölet is eltűnik a szívemből, amiről nem is tudtam, hogy egész eddig cipeltem. Az igazságtalanság miatt, amit Lia tett a szüleimmel.

Köszönöm.

Nem válaszol. Nincs mit mondani, mert egyetlen sebezhető pillanatában már megmutatott mindent.

– Bemehetünk? – kérdezi Xavier halkan, és most először látom a baseballsapkája nélkül.

Először azt hiszem, hogy elvesztette, aztán meglátom a körvonalát a hátsó zsebében. A tisztelet miatt, jövök rá, amikor idegesen beletúr zilált, fekete hajába. Tiszteletből levette a sapkáját, mielőtt belép a temetőbe.

– Igen – válaszolja Flint, és gyorsan megtörli az arcát. – Lássunk hozzá, aztán tűnjünk el innen! Ideje hazamennünk.

84.

Két vámpír, egy boszorkány

és egy vérfarkas bemegy

a temetőbe…

– Hol kezdjük? – kérdezi Mekhi, miközben óvatosan lépkedünk befelé a bejárattól egy ösvényen. Az emberi temetőkkel ellentétben itt úgy tűnik, nincs semmiféle rendszer vagy rendezettség. Csontdarabok hevernek szétszóródva minden felületen, köztük azon az ösvényen is, amelyen most megyünk.

És látszólag egyikük sem tartozik ugyanahhoz a csontvázhoz.

– Találnunk kell egy ép csontot – emlékeztet minket Jaxon. – Ami úgy tűnik, nem is lesz olyan könnyű, mint gondoltuk.

Ő is körülnéz a szanaszét heverő csontszilánkokon.

Mekhi felsóhajt.

– Nem akarok seggfej lenni, de nem elég egy ép csontot találnunk, olyannak kell lennie, amit vissza tudunk vinni a Katmere-re. Úgy értem, ezek a csontok itt hatalmasak. Persze, tudom, hogy többen is cipelhetjük, és Jaxon is képes mozgatni a telekinetikus erejével, de mit kezdünk vele, miután visszatérünk az iskolába? Ezeknek a csontoknak a legnagyobb része még a szobánkba se férne be.

Igaza van, jövök rá, miközben egyre beljebb megyünk a temetőbe. A sárkánykoponyák legtöbbje önmagában is legalább tizenöt méter magas. A borda, a láb, valamint a nyak csontjai pedig még annál is sokkal nagyobbak.

– Nos – teszi hozzá Macy –, én a magam részéről nem szeretnék úgy visszarepülni a sárkányok hátán, hogy egy óriási combcsontot kell cipelnünk magunkkal. Mi lenne, ha nyitnék itt egy portált, ami egyenesen visszavisz az iskolába, ti pedig addig keresnétek egy megfelelő csontot? Mielőtt elindultunk, már előkészítettem… most csak ellenőriznem kell, hogy működésre tudom-e bírni.

Felvonom a szemöldököm.

– Képes vagy létrehozni egy portált? Akkor idefelé miért nem csináltál?

Macy megrázza a fejét.

– Csak olyan helyre vezető portált tudok létrehozni, ahol már jártam. Itt még sosem voltam korábban, ezért… de most már gondoskodom rólunk. Szóval menjetek, keressetek egy csontot, mielőtt valami szörnyűség történik, ami megpróbál elüldözni innen.

– Nem – vigyorog Xavier. – Szerintem a legrosszabbon már túlvagyunk. Valójában úgy tűnik, hogy ez a feladat sokkal könnyebb lesz, mint gondoltuk. Különben is, mit csinálhatna velünk egy halom csont?

Még Flint jellegzetes bájvigyora is lehervad az arcáról, miközben döbbenten bámulunk Xavier-re.

– Haver, te most elkiabáltad a szerencsénket? – kérdezi Flint.

Xavier megrázza a fejét.

– Srácok, ti olyan sokat aggódtok! Bízzatok bennem! A farkas énem teljesen nyugodt, vagyis ezen a helyen biztosan nincsenek rejtett csapdák vagy ilyesmik. Minden rendben lesz. Most pedig, hogy találjunk olyan csontot, amit el is tudunk vinni, és teljesen ép?

– Nos, a farokcsontok elég kicsik – javasolja Flint. – Legalábbis, ha a farok legvégéről származnak.

– Ó, ez jó ötlet – mondja neki Macy. – Már csak találnunk kell egy farokcsontot. – Ismét körülnézünk, rám pedig ismét nyomasztóan nehezedik a feladat súlya. Mert az emberi maradványokkal ellentétben ezek a sárkánycsontok nincsenek úgy csoportosítva, hogy ugyanahhoz a sárkányhoz tartozzanak. Összevissza hevernek, és több csontvázból származnak. Azok a darabok, amiket nézek, még csak nem is ugyanannak a csontnak a darabjai, nemhogy ugyanazé a sárkányé.

– Szerintem szét kellene válnunk, ha tényleg találni akarunk valamit – javasolja Jaxon, nekem pedig egyet kell értenem vele. Ez a hely hatalmas, majdnem kétszáz méter széles, és némelyik csonthalom két emelet magasba nyúlik.

– Macy és én átnézzük ezt a részt itt – javasolja Xavier, és a temető jobb oldali részére bök elöl, így Macy be tudja fejezni a portál létrehozását is.

– Flint és én elöl a bal oldalt nézzük át – ajánlja Eden, azután elindul arra.

– Gondolom, így akkor a jobb hátsó negyed marad Jaxonnak és Grace-nek – szólal meg Mekhi. – Én pedig majd a bal hátsó részt kutatom át.

– Ami azt illeti, a jobb hátsó részt inkább majd Hudsonnal csinálom, ti pedig Jaxonnal kereshettek a bal hátsóban! – javaslom, mire mindenki felém fordul. – Nézzétek, akár akarjuk, akár nem, Hudson itt van, és neki is legalább olyan fontos, hogy találjunk egy ép csontot. Én azt mondom, használjuk ki a segítségét!

Jaxon néhány pillanatig megfeszíti, majd ellazítja az állkapcsát, látom rajta, hogy ellenkezni akar. De valószínűleg hatott rá, amiket az utóbbi néhány napban mondtam neki, mert csak bólint.

– Igazad van – válaszolja, azután Mekhihez fordul. – Menjünk! – A következő pillanatban áttűnnek.

Mindenki szorgalmasan keresgélni kezd, Hudson azonban csak áll és engem bámul.

– Mi a baj? – kérdezem.

Megrázza a fejét.

– Mi folyik itt? Ugye tudod, hogy én csak azt látom, amit te? Igazából nem vagyok itt, Grace.

Ami azt illeti, ezt teljesen elfelejtettem. A korábbi pillanat olyan valóságosnak tűnt, olyan kézzelfoghatónak, hogy komolyan elfelejtettem, hogy ő valójában nincs is itt. Jaxonra nézek a távolban, azon töprengek, vajon mit gondolhatott, amikor felajánlottam ezt a furcsa beosztást. Már éppen meg akarom mondani neki, hogy hibát követtem el, amikor Hudson megszólal:

– Hé, azt hiszem, találtam egyet!

Sietve megfordulok, és rájövök, hogy arra a hatalmas bordacsontra mutat, ami alatt éppen állunk. Olyan nagy, mint egy ház, és nemhogy felemelni, de megmozdítani sem bírom.

– Remek választás. – A szememet forgatom, de nem próbálom eltitkolni azt a félmosolyt, ami felfelé görbíti a szám sarkát. – Akkor nézzük meg, hogyan tervezed elvinni!

Hudson elvigyorodik.

– Ugye tudod, hogy én inkább a szervezéshez értek?

– Aha, mindjárt gondoltam. Na gyere, találjunk egy csontot, amit Flint vagy Jaxon képes megmozdítani.

Miközben elkezdem keresni, arra gondolok, hogy odamegyek Jaxonhoz, és megmondom neki, mi történt Hudson és köztem. Ő és Mekhi azonban éppen egy hatalmas csontkupacban turkálnak, és úgy érzem, nem ez a megfelelő alkalom. Különben is, nem olyan nagy ügy. Várhat addig, amíg visszaérünk az iskolába. Jaxon örülni fog, hogy megbékéltem azzal, ami a szüleimmel történt.

Visszafordulok Hudson felé, a szívem könnyebb, mint hosszú ideje bármikor.

– Jól van, nagyokos – mondom neki –, nézzük meg, ki talál először egy jó csontot! De siess, oké? Szeretnék még azelőtt eltűnni innen, hogy egy sáskahad hirtelen úgy döntene, hogy ránk támad.

Mert bármit mond is Xavier farkas énje, tudom, hogy Eden nagymamájának igaza volt. Az én belső hangom valósággal könyörög azért, hogy minél hamarabb tűnjek el erről a helyről.

85.

Por és sárkánycsont

Most, hogy koncentrálok, úgy kezdek el kutatni a csontok halmaiban, mint egy szagot fogott kutya. Elhatározom, hogy teljesítem a feladatot – lehet, hogy könnyen ki tudtunk osonni az iskolából, de nem hiszem, hogy visszafelé is ugyanolyan könnyű lesz. Pláne, hogy a Kör olyan elszántan szaglászik.

– Egyébként hogy néz ki egy sárkányfarokcsont? – kérdezem Hudsontól, amikor végre odamegyünk a barlang jobb hátsó negyedéhez.

– Halvány fogalmam sincs – válaszolja. – Az én tervem az, hogy találjak bármilyen ép csontot, és odavigyem a többieknek. Ha kicsi, nagyszerű, már itt sem vagyunk. Ha nem, legalább van egy pótcsontunk, ha valami rosszul sülne el.

– Igen, jó meglátás.

Nagy csonthalmok hevernek mindenfelé, ahol állunk, ezért lehajolok, hogy megvizsgáljam őket. Hudson ugyanezt teszi, és hamarosan kidolgozunk egy rendszert a kutatásra.

Kiválasztunk egy kis, háromszor három méteres területet, én körbejárom, amilyen gyorsan csak tudom, azután két különböző oldalról kezdjük el alaposabban átnézni, és végül középen találkozunk. Ha nem találunk semmit, átmegyünk a következő területre. Hudson úgy magyarázta, hogy ő inkább az emlékeimben kutat, mint konkrétan a csontok között, de így is működik.

– Említettél valamit az alagútban, amikor az eredetileg itt élő sárkánycsaládra gondoltam. Azt mondtam, milyen sok halál csak azért, hogy valaki több hatalmat szerezzen, mire te azt válaszoltad, hogy ez ritkán szól csak a hatalomról. – A homlokomat ráncolom. – De megismertem az apádat, az igazi apádat az emlékeidben. És egyértelmű volt, hogy azt az embert csakis a hatalom vezérli.

Hudson felsóhajt.

– El sem hiszem, hogy védem azt a seggfejet… de a mindent elsöprő hatalomvágyának más oka is van, nem csak az, hogy az egóját táplálja. Az emberek nem csupán azért követik őt, mert rendkívül karizmatikus személyiség, Grace. A politikai célkitűzéseiben van némi igazság.

Fogalmam sincs, hogy mit próbál elmondani. Azt tudom, hogy hogyan hangzik ez, de azt nem vagyok hajlandó elhinni, hogy az a Hudson, akit megismertem, valaha is egyetértett Cyrusszal, bármit gondolt is Jaxon tizenhat hónappal ezelőtt.

– Az, hogy a született vámpírok felsőbbrendű faj, és megérdemlik, hogy uralkodjanak? Te egyetértesz ezzel?

– Dehogyis! – mordul fel Hudson, majd körbejárkál, hogy jobban lássa a csontokat. – De az igaz, hogy nagyon sok természetfeletti lénynek titokban kell élnie, mindig attól félve, mikor fedezik fel és próbálják meg elpusztítani őket az emberek.

Pislogok, úgy nézek rá, majd a szemöldököm felszalad a hajam vonaláig.

– De hiszen a te fajtád az emberekből táplálkozik, Hudson! Talán nincs jogunk megvédeni magunkat?

– Ízlett a tegnapi vacsorád, Grace? – kérdezi váratlanul. – A szalámi a pizzádon?

Végül leesik, mire céloz.

– Ó, nem! Tudom, mit akarsz ezzel mondani, de nem! Még ha nem is értek teljesen egyet azzal, hogy jogunk van megölni az állatokat, hogy táplálékként szolgáljanak nekünk, ez azért egyáltalán nem ugyanaz, mint amikor a vámpírok levadásszák az embereket, hogy táplálkozzanak belőlük.

Hudson ellenszenvesen felvonja a szemöldökét.

– A te fajodnak még sincs problémája azzal, hogy szarvasokra vadászik, amivel lecsökkenti a számukat, mivel ez az egész csorda javát szolgálja, nem igaz?

– Az más!

Hirtelen felkiáltásom hallatán önelégült mosolyra húzodik a szája sarka.

– Hát persze. Mert az embereknél egyáltalán nem létező probléma a túlnépesedés vagy a korlátozott erőforrások.

– De… de… – dadogom, mert oké, valahol talán mégis igaza van.

– Ez az egyensúlyról szól, Grace. – Zsebre dugja a kezét. – Az eszedbe jutott valaha is, hogy a Teremtőnek velünk is terve volt? Hogy volt valami oka annak, hogy megalkotott minket? Hogy nem csak valami szörnyű, kozmikus vicc vagyunk?

Feneketlen kék szeme fogva tartja az enyémet. Olyan sok érzelem kavarog a mélyén, hogy úgy érzem, lehúznak magukhoz. Mert lehet, hogy Cyrusról beszélünk, de tudom, hogy ez az utolsó dolog valójában róla szól. Tényleg ezt gondolja? Hogy ő egy szörnyű hiba? Pusztító ez az érzés, amit látok rajta. Ekkor azonban hirtelen pislog egyet, és minden eltűnik, én pedig elgondolkodom, hogy nem csak képzeltem-e.

– Akár egyetértesz ezzel, akár nem, Grace, Cyrus így tudott olyan sok embert maga mellé állítani. A több ezer éves üldöztetésre, félelemre és haragra alapozott. Azt mondta a követőinek, hogy az emberek a hibásak azért, hogy ilyen a sorsuk, hogy a kőszörnyek az útjukban állnak, és talán még a saját szomszédjuk is az ellenségük. Igen, gyűlölöm az apámat, de tényleg hibáztathatsz valakit, aki magát az ördögöt követi, mert egy jobb világot ígér a gyermekeinek? Még ha ehhez az is kell, hogy valaki más vérében gázoljon? – Felnevet, de nincs vidámság a hangjában. – Az, hogy az én apámat nem érdekelte, hogy a saját gyerekeinek jobb világot teremtsen, még nem jelenti azt, hogy nem hisz az ügyben. Azt pedig még annyira sem, hogy nem élvezi a megmentő szerepét. Mert Cyrus egyetlen dolgot szeret jobban a hatalomnál: azt, ha csodálják őt.

– Ezért tetted azt, amit tettél? – kérdezem tőle. – Mert az apád összezavart a szavaival, és már nem tudtad megkülönböztetni a jót a rossztól? Mert már elhitted, amit mondott?

– Tényleg ezt gondolod rólam? – vág vissza hirtelen. – Hogy ilyen gyenge vagyok?

– Nem írhatod át a történelmet csak úgy, Hudson! – mondom neki. – Jaxon nem csak felébredt egy nap, és úgy döntött, hogy megöl téged. Azt tervezted, hogy kiirtod az átváltoztatott vámpírokat egyszerűen csak azért, mert nem kedvelted őket. Ez népirtás, ha esetleg nem ismernéd a fogalmat.

Hudson metszőn néz rám.

– Már mondtam neked korábban is, hogy sok rossz dolgot tettem életemben, és minden egyes tettemért vállalom a felelősséget. De ezért nem! Azért öltem meg az átváltoztatott vámpírokat és a többieket, mert az apám szövetségesei voltak, belőlük szervezett hadsereget, és nem azért, mert átváltoztatott vámpírok voltak. Hűséget esküdtek neki, és azt tervezték, hogy eltörölnek mindenkit, aki az útjukban áll, hogy a természetfeletti lények végre előbújhassanak az árnyékból. Fogalmad sincs, milyen közel kerültünk a harmadik nagy háborúhoz. Nem hagyhattam, hogy ez megtörténjen! Szóval ha gyilkossággal akarsz vádolni, tedd csak nyugodtan! Borzalmas döntést hoztam azért, hogy megakadályozzak egy még borzalmasabb végkifejletet. A népirtás azonban valaki más bűne, ezért nem fogok felelősséget vállalni. Ne légy olyan, mint a testvérem! Ne ítélj el addig, amíg nem ismered a történet mindkét oldalát!

A szavai megérintenek… nemcsak az igazságtartalmuk, ami egyértelmű abból, ahogy kimondja őket, hanem az a hév, a felháborodás és a harag is, amit nem is akar eltitkolni.

És emiatt… nem is tudom, mit gondoljak. Úgy értem, egy pillanatig sem hiszem, hogy Jaxon úgy ölte meg a testvérét, hogy nem volt benne száz százalékig biztos, hogy ez az egyetlen megoldás. Ugyanakkor Hudson napok óta itt él a fejemben, és már megismertem annyira, hogy tudjam, mikor hazudozik és mikor mond igazat.

Ez a legutolsó monológja pedig a színtiszta igazság volt.

Nem tudom, mit kezdjek az igazságnak ezzel a változatával. Fogalmam sincs, hogyan tudnám összeegyeztetni Jaxon nézőpontjával. Bárhogy is van, nem hiszem, hogy ettől megváltozna a véleményem arról, hogy kiengedhetjük-e Hudsont a világba úgy, hogy birtokolja az erejét.

Elhallgat, és dühösen nevetve rázza a fejét.

– Miért nem vagyok meglepve? – Teljesen kiegyenesedik, csípőre teszi a kezét, a tekintete feneketlen mélységében tartja fogva az enyémet. – Tudom, mennyire szeretsz mindent és mindenkit két csoportba osztani, Grace. Jó vagy rossz. De nem gondolod, hogy ideje lenne felnőnöd?

Megrázza a fejét. Azután egy másik csonthalom fölé hajol, amit már korábban megnéztem. Már éppen tiltakozni akarok, hogy igenis felnőttem, köszönöm szépen, és már-már kezdem azt gondolni, hogy Hudson talán az embereket védte a vérengzéssel – ami még senkinek sem jutott eszébe –, amikor diadalittasan felkiált:

– Találtam egyet! – Egy akkora csontra mutat, mint a karja.

– Ez fantasztikus! – Odaszaladok, hogy én is megnézzem, és látom, hogy valóban ép, és elég kicsi ahhoz, hogy ki tudjuk vinni. – Menjünk oda a többiekhez!

Felveszem a földről, majd teszek néhány lépést Jaxon és Mekhi felé, amikor közvetlenül mögöttünk mozogni kezd az egyik halom.

– Ez micsoda? – kérdezem, és megpördülök, a fantáziám vad dolgokat vetít elém. Őszintén szólva ezen a ponton nem lennék meglepődve, ha egy sereg pixi repülne ki a csontok közül, és megpróbálna felgyújtani minket.

– Nem tudom – feleli Hudson. – Maradj szorosan mellettem!

Nem veszem a fáradságot, hogy rámutassak, milyen nevetséges ez a kijelentés. Rápillantok az arcára, és látom, hogy ő is tisztában van vele, de azt is látom, hogy ez mennyire bosszantja.

Amikor elindulunk a temető eleje felé, egy másik csonthalom is rezegni kezd. A csontok összeütődnek, szinte mintha egy dal ritmusát játszanák. Meg kell mondanom, elég hátborzongató dal, de attól még dal.

Hudson és én egymásra nézünk, felvonjuk a szemöldökünket, és gyorsabban szedjük a lábunkat a barlang bejárata felé. Amikor már a harmadik csonthalom is megmozdul, felkiált:

– El kell tűnnünk innen!

Mielőtt azonban tehetnénk még néhány lépést, egy óriási combcsont zuhan le fentről, és a mellettünk lévő halomra esik.

Amint földet ér, szanaszét törik, dübörgő robbanással darabjaira hullik, mindenfelé szilánkok repkednek. Az egyik a bal szemem alatt talál el, megvág, és vér csorog le az arcomon.

– Basszus! – kiáltja Flint a barlang túlsó végéről. – Biztosan meghalt egy sárkány! Azt hiszem, a temető hazahívja a csontjait.

– Azt hiszed, ez történik? – kiáltja Xavier, majd megragadja Macy kezét, és őrült iramban a leszállóhely felé szaladnak, ahol Macy korábban létrehozta a portált.

Pillanatokkal később egy újabb combcsont esik le… körülbelül tizenöt centire attól a helytől, ahol Xavier és Macy keresgélt.

– Mennünk kell! – kiáltja Flint. – Most azonnal!

– Nem mehetünk! – válaszolja Eden. – Még nincs csontunk!

– Hudson és én már találtunk egyet – felelem, és felemelem a szerzeményünket, miközben egy óriási borda zuhan le a temető hátsó részére.

– Akkor húzzunk el innen! – kiáltja Xavier, majd ő és Macy a bejárat felé iramodnak.

– Egyetértek – jegyzi meg Mekhi, és áttűnik a temető bejáratához. Addig meg sem áll, amíg a bejárat biztonságos oldalára nem ér.

– Én is – mondja Jaxon, majd látom, hogy valószínűleg egy farokcsont esik lefelé, egyenesen ránk.

Jaxon az utolsó másodpercben felemeli a karját, és telekinetikus erejével a helyiség hátsó része felé küldi a csontot. Ezt újra és újra megteszi, miközben újabb farokcsontok hullanak lefelé, egyre gyorsabban. Flint és Eden már majdnem a bejáratnál vannak, ahol Macy és Xavier a temetőn kívül várnak. Macy a kezét tördeli, miközben figyeli, mi történik.

A semmiből hirtelen egy nyakcsont repül Flint felé, Jaxon azonban megfordítja és távolabb löki.

Abban a tizedmásodpercben azonban, amíg Flinten segít, ő maga védtelenné válik, és amikor a következő csont érkezik – egy elképesztően hatalmas bordacsont –, már nem elég gyors és erős ahhoz, hogy megállítsa.

Az utolsó pillanatban ellök magától, amilyen erősen csak tud, ezért a fenekemen landolok, egy kupac csont tetején, miközben az óriási borda Jaxonra zuhan, és olyan erővel vágja földhöz, hogy elveszti az eszméletét.

86.

Grace össztűz alatt

– Jaxon! – sikítom, majd feltápászkodom a csonthalom tetejéről, ahová ellökött, hogy megmentsen. A kezem és a karom teljesen le van horzsolva, de alig érzem, miközben odaszaladok hozzá. – Ó, te jó isten, Jaxon!

– Vigyázz! – csattan fel Hudson, és hátrahúzódom, amikor egy hatalmas csont… túl közel vagyok hozzá ahhoz, hogy megállapítsam, milyen… egyenesen előttem zuhan a földre, és robban szét ezernyi darabra. Elejtem a kezemből a megtalált csontot, a karommal védem az arcomat. Jól van, most már mehetsz! – mondja Hudson, amikor ismét biztonságos, én pedig odaszaladok a testvéréhez, ám ekkor újabb csont repül felém. Ez most kisebb, így felkészülök a becsapódásra, csakhogy szétrobban néhány pillanattal azelőtt, hogy rám esne.

Csontszilánkok repülnek szanaszét.

A következő pillanatban ugyanez történik azzal a csonttal is, ami Jaxonra készül ráesni.

Nem tudom, mi folyik itt, de nem is érdekel. Amíg a csontok felrobbannak, és nem esnek ránk, részemről rendben van.

Térdre esem Jaxon mellett, megpróbálom lehúzni róla a csontot, de meg sem tudom mozdítani. Túl nagy, én pedig nem vagyok elég erős, még akkor sem, ha a hátammal támaszkodom neki, és úgy akarom letolni róla, megfeszítve a lábamat.

– Jaxon! – kiáltja Flint, és felénk rohan.

Mekhi ér oda hamarabb… de csak néhány másodperccel… és ketten együtt úgy emelik fel a súlyos csontot, mintha pihekönnyű lenne, azután messzire dobják.

Jaxon azonban még mindig nincs magánál, és amikor megtapintom a feje hátsó részét, érzem, hogy egy hatalmas dudor keletkezett rajta. Hűha! Ki gondolta volna, hogy a vámpírok is képesek agyrázkódást szenvedni?

Körülöttünk egyfolytában hullanak lefelé a hatalmas csontok, és hangosan felrobbannak. Emlékszem, egyszer láttam egy dokumentumfilmet a második világháborúról és arról, hogy a katonák egész életükben poszttraumatikus stressztől szenvednek azok után, hogy túlélték az aknavetők tüzét. Most már értem, mit érezhetnek. Tökéletesen értem.

Először egy hang hallatszik, hogy valami zuhan az égből. Azután az ember gyorsan és kétségbeesetten felnéz, de látja, hogy az ég tiszta, vagyis a hang akármelyik irányból jöhet. Ezután megpróbálja beazonosítani a hang forrását, miközben egyre hangosabb, és végül rájön, hogy épp az ellenkező irányból érkezik, mint ahová néz, ezért még csak nem is látja, mielőtt eltalálja.

A végtelen pánik, hogy nem tudod, melyik irányból leselkedik rád a veszély, teljesen megfoszt minden képességedtől, hogy egyáltalán megpróbáld menteni az életedet. Abban a pillanatban teljességgel tehetetlennek érzed magad. Végtelenül sebezhetőnek. Egyes egyedül.

A túlélő katonák elmondása szerint csak vakon futottak valamerre, amiről remélték, hogy biztonságos hely, és sosem tudták, vajon nem a következő lépésük lesz-e az utolsó.

Most már kezdem sejteni, min mehettek keresztül. Ez életem legrémisztőbb élménye, mert képtelen vagyok kitalálni, honnan érkezik a következő veszély.

Ami Liával történt, az félelmetes volt, ez viszont pusztító. Teljességgel lélekromboló.

A csontok egymás után hullanak a barlang tetejéről, nincs benne semmi rendszer vagy ismétlődés vagy bármiféle minta. Totális káosz az egész. Mindegyik csont egy halom tetejére zuhan, a darabok szerteszét repülnek, ezért hamarosan vágások borítják az egész testünket. Mekhiét, Flintét és az enyémet.

De még egyetlen csont sem esett ránk, amit győzelemként könyvelek el.

Bár tudom, hogy csak idő kérdése. El kell tűnnünk innen… most azonnal.

– Képes vagy vinni őt? – kérdezem Mekhitől. – A válladra véve áttűnni a temető bejáratához?

– Igen, persze.

Mekhi felveszi Jaxont, azután áttűnik a temető bejáratához, miközben Flint és én átváltozunk. Felemelkedünk a levegőbe, és a kijárat felé iramodunk.

Igyekezz, Grace! – morog Hudson, miközben egy újabb csont tart felém.

Próbálok – csattanok fel, és olyan gyorsan mozgatom a szárnyamat, amennyire csak tudom.

Próbálkozz jobban! – vág vissza. – Különben meghalsz.

Szerinted én nem tudom?

Flint szándékosan fölöttem repül – valószínűleg meg akar védeni a lehulló csontoktól, amit gyűlölök, mert ez azt jelenti, hogy így ő még sebezhetőbbé válik. Ettől a tudattól egyre gyorsabban repülök, kétségbeesetten hasítjuk a levegőt, igyekszünk minél hamarabb a kijárathoz jutni.

A csontok most még sűrűbben zuhannak minden irányból, szilánkok repkednek, valahányszor egy csont leérkezik a földre. A zaj fülsiketítő, a számban a félelem fémes ízét érzem. A túlélési ösztön a zsigereimben lüktet, kétségbeesett szükségletként, amely fogva tart és belém mar.

Attól pedig minden még rosszabb, hogy nem tehetek ellene semmit. Nincs olyan döntés, amivel javíthatok a helyzeten, nincs olyan út, amit megpróbálhatnék, hogy csökkentsem a veszélyt. Nincs más választásom, mint imádkozni, hogy élve kijussunk innen.

Ezért végül az egyetlen dolgot teszem, amit képes vagyok. Nagy levegőt veszek, és megadom magam a tudatnak, hogy nem én irányítok. Hagyom, hogy ez felgyorsítsa a szívverésemet. Aztán csak repülök.

Flint a végén leszáll mögöttem, és egymás után átszaladunk a temető egyre keskenyedő bejáratán. A leszállóhely közelében lerogyunk a földre… mindenki ott vár ránk… és mindenki a földön fekszik.

Alig kapok levegőt. A szívem mindjárt kiugrik a mellkasomból. Soha életemben nem voltam még ennyire fáradt. Rápillantok Flintre, azután mindenki másra, és látom, hogy ők sincsenek jobb állapotban.

Jaxon mozogni kezd a földön, hála istennek, és amint képes vagyok úgy levegőt venni, hogy ne köhögjek, odamászom hozzá.

– Jól vagy? – kérdezem, miközben kisimítom a haját az arcából.

Megrázza a fejét, mintha ki akarná tisztítani.

– Igen, azt hiszem. – Valószínűleg most térnek vissza az emlékei, mert hirtelen felül. – Te jól vagy? – Körülnéz, majd azt kérdezi: – Mindenki jól van? Mi történt?

– A fejedre esett egy akkora csont, mint egy ház, és elájultál – viccelődik Mekhi.

Jaxon döbbent arcot vág… azután szégyen tölti el, és nagyon megharagszik magára.

– Elájultam? A veszély közepén? Hogy tehettem ezt veletek, srácok?

– Ööö, nem csináltál semmit. Megsérültél – válaszolom neki. – A legjobbakkal is előfordul.

– De nem velem. Az én feladatom az, hogy megvédjelek titeket!

– Mindannyiunk feladata, hogy megvédjük egymást – felelem, és körbemutatok magunkon.

Látszik rajta, hogy szeretne még mondani valamit, de végül csak megrázza a fejét, mintha feladná. Valószínűleg ez a legbölcsebb döntés, mivel hat másik olyan paranormális lénnyel van körülvéve, akik mind hozzá vannak szokva, hogy bármilyen helyzetben megvédjék magukat.

– Nem arról van szó, hogy nem vagy totálisan belevaló – mondom neki a tőlem telhető legkomolyabb arccal. – De mi mindannyian belevalók vagyunk.

– Ámen – szólal meg Eden Mekhi mellett fekve.

– Ami jó dolog – teszi hozzá Xavier –, mert holnap megint végig kell csinálnunk az egészet.

– Micsoda? Komolyan? – Macy felhúzott lábára hajtja a fejét.

– Nem hoztunk el csontot? – nyög fel Jaxon.

– Nem hoztunk el csontot – erősíti meg Xavier. – Mivel sárkánycsontváz-támadás alá kerültünk, és ez gyorsan változtatott a dolgok állásán.

– Basszus, nálam volt egy. Biztosan elejtettem, amikor elestem. – Vagy talán akkor, amikor az első csont majdnem eltalált. Nem emlékszem. Csak azt tudom, hogy volt nálam egy csont, és most a leghatározottabban nincs.

Jaxon zavarba jön, majd így szól:

– Nagyon sajnálom, srácok! Belerángattunk titeket ebbe a pokoli expedícióba, és nem mentünk vele semmire.

– Először is, nem rángattatok bele minket semmibe – válaszolja Flint. – Önként jöttünk. Szóval ne ostorozd magad! Másodszor pedig… – Benyúl a zsebébe, és gonosz mosollyal előhúz egy ceruzavékonyságú, hosszú csontot. – A lábujjcsont is csontnak minősül, ugye?

– De még mennyire! – kurjant fel boldogan Eden. – Megcsináltad!

– Ööö, azt hiszem, úgy értetted, megcsináltuk. – Flint visszateszi a csontot a zsebébe, hogy biztonságban legyen, aztán a kezét nyújtja, és felsegíti Jaxont a földről. – Nem akarok úgy tűnni, mint aki nyafog, de javasolhatnám, hogy húzzunk el innen minél hamarabb, mielőtt elkezdődik a következő sikítozunk-és-majdnem-meghalunk felvonás?

Macy kuncog, és azt feleli:

– Egyetértek. Szerencsére én már – előhúzza a varázsigés könyvét – megcsináltam a portált, ami visszavisz az iskolába. Mielőtt elindultunk, elmondtam a varázslatot, ami megnyitja a szobánkat, hogy az legyen a portál másik oldala, emlékszel? Mert őszintén szólva nem hinném, hogy képes lennék még egyszer végigcsinálni azt a sárkányrepülést veletek, srácok.

– Most legszívesebben megcsókolnálak, Macy – jelenti ki Xavier, és látom az unokatestvéremen, hogy nem tudja, mit mondjon erre… de azért hirtelen széles mosolyra húzódik a szája.

87.

Mindenki boldog

Arra ébredek, hogy Macy fejhallgatóval a fején a szobában táncol. Még mindig pizsamában van, látom a rengeteg vágást és zúzódást a karján és a háta felső részén – kösz szépen, sárkánytemető –, de boldognak tűnik. Igazán boldognak, és ezért nem is hibáztatom.

A tegnap este rémisztő volt. Nagyon örülök, hogy még mindig élek, habár – rápillantok az órára – még körülbelül négy óra alvás után is rendkívül kimerültek vagyunk. Talán éppen ezért ahelyett, hogy befordulnék és visszaaludnék, meggyőzöm, hogy a fülhallgatóról kapcsoljon át hangszóróra, és együtt táncolunk a szobában.

Egymásra nevetünk, közben rázzuk a fenekünket, de nem számít. Mert élünk… és mert megvan a sárkánycsont.

Megvan. A. Sárkánycsont.

Ami azt jelenti, hogy megvan négy szükséges tárgy ahhoz, hogy kiszedjük Hudsont a fejemből. Úgy értem, igen, még el kell bánnunk a Megölhetetlen Vadállattal, de már majdnem a célnál vagyunk. Miért is ne ünnepelnénk?

– Ó, nem is tudom – szól közbe Hudson a hátam mögött. Felül, és a falnak támaszkodik az ágyon. – Talán mert a Megölhetetlen Vadállat meg fog ölni titeket?

– Fogd be! – szólok rá, majd kifulladva lerogyok mellé az ágyra, amikor véget ér a szám. Macy szintén lehuppan a saját ágyára. – Ne rontsd el az örömömet!

– Miért? Ezt csinálom? – Komornak tűnik, de van valami furcsa a hangjában, ami miatt összehúzom a szemem.

– Te boldog vagy! – állapítom meg vádlón.

– Tessék? – Az a furcsa hang azonnal eltűnik, és helyette ismét a szokásos gúnyos hangját hallom.

– Bizony, az vagy! – mondom, és meglepődés söpör végig rajtam. – Most az egyszer tényleg boldog vagy.

Szipog egyet, de nem mond semmi többet, ami azt jelenti, hogy igazam van. Ettől a tudattól még szélesebben mosolygok. Egy boldog Hudson csakis jó lehet.

– Xavier megfogta a kezem tegnap este – jelenti ki Macy, és bőszen vigyorog a mennyezetet nézve, amit az elmúlt néhány percben mereven bámult.

– Micsoda? – Felülök az ágyban. – Mikor?

– Amikor visszafelé sétáltunk a temetőből.

– Hogy maradhattam le róla? – kérdezem. – Mert én is ott voltam, ugye?

– Te voltál az elsők egyike, aki átment a portálon Flinttel és Jaxonnal együtt. Xavier meg én hátul jöttünk, és… – Álmodozó mosoly ül ki az arcára. – Már félúton voltunk az iskola felé, amikor rám szólt az alagútban, hogy vigyázzak, aztán megfogta a kezem, hogy elhúzzon az útból. És nem engedte el.

– Komolyan? Ez nagyszerű! Úgy értem, ha kedveled őt.

– Ami azt illeti, tényleg kedvelem. – Megfordul az ágyon, és magához öleli a párnáját. – Reszket a gyomrom, amikor a közelében vagyok. Nem olyan „Ó, te jó isten, ő a legnépszerűbb fiú az iskolában, és itt van a szobámban” típusú módon, de attól még reszket. Amiatt, hogy kicsoda, nem pedig amiatt, hogy micsoda.

– Ó, Macy, ez csodálatos! Őszintén szólva én ugyanígy érzek Jaxonnal kapcsolatban.

– Tényleg?

– Igen. Mert számomra nem számít, hogy ő egy belevaló, menő vámpír, csak az, hogy ő Jaxon.

– Te aztán értesz ahhoz, hogy tedd tönkre a hangulatot – veti oda nekem Hudson a komód tetején ülve. – Azt hiszem, ez után a csöpögős szirup után rám fér egy adag inzulin.

– Harapj meg! – válaszolom tréfásan, mire Macy elvigyorodik.

– Ha folyton ezt mondogatod, egy nap szavadon foglak – feleli Hudson.

– Emiatt majd akkor aggódom, ha lesz fogad – vágok vissza.

– Hűha! Úgy tűnik, neked nincs ilyen problémád – teszi hozzá, megjátszva, hogy megbántódott. A szemében azonban vidámság csillog, amit nem is próbál elrejteni. – Lehet, hogy kölcsönveszem a tiédet. Úgy hangzik, neked van bőven, nyugodtan jut belőle másnak is.

– Igen, így van – vágok vissza, és a fogamat csattogtatva nézek rá. – Lehet, hogy a kőszörny szemfogam nem olyan vagány, mint a tiéd, de attól még alkalmas a feladatra. Jobb, ha ezt nem felejted el!

– Én mindenre emlékszem veled kapcsolatban – mondja, és van valami a hangjában és az arcán, ami miatt felé fordulok, és szeretném megkérdezni… nem is tudom pontosan, hogy mit. De az biztos, hogy valamit.

– Oké – szólal meg Macy nagyot nyögve, ami véget vet a feszültségnek Hudson és köztem. – A tanítás fél óra múlva kezdődik, szóval a mai nap határozottan a szépségbűbáj napja.

Rámosolygok, hetek óta most először vagyok boldog és nyugodt.

Legalábbis addig, amíg Macy ki nem dugja fejét a fürdőszobából és azt nem mondja:

– Ne felejtsd el, hogy ma lesz a gyűlés.

– Miféle gyűlés? – kérdezem, majd a kezembe veszem az egyenruhám szoknyáját és egy ujjatlan, lila felsőt.

– Ma kapjuk meg a vérkövet, te buta. – Kinéz a fürdőszobát a szobától elválasztó fal mellett. – A vámpírkirály nagy felhajtást akar csapni az eseményből.

És ezzel oda a jó hangulatom. Ahogy Hudsoné is, ha ezt a kimondottan brit káromkodásokból meg lehet ítélni.

88.

Tudat alatt a tiéd

Fél nappal később a rajzórám következik, én pedig izgatottan sietek a teremhez. Már alig várom, hogy befejezzem a festményt, amit akkor kezdtem el, miután visszatértem. Még mindig fogalmam sincs, mi lesz belőle, de már hívogat, hogy dolgozzak rajta. Ezenkívül szükségem van egy befejezett munkára, amire félévi jegyet kapok.

Mielőtt nekikezdek, mindig azt csinálom, amit szoktam: elrendezem az eszközöket pontosan úgy, ahogy szeretem: elöl a kis ecsetek, hátul a nagyok, és a szivárvány minden színe közvetlenül előttem. Azután elkezdek festeni.

Ma legalább van egy kép a fejemben arról, hogy mit akarok vászonra vinni.

Korábban csak a kétségbeesés vezetett, hogy eltaláljam a háttér színét. Ma azonban… ma van egy kép a fejemben. Nem tudom, honnan jött, vagy hol láttam már ezelőtt… vagy hogy egyáltalán abból a három és fél hónapból származik-e, amire nem emlékszem… de bárhonnan is jött, kristálytisztán látom. Még nem akarom tudni a válaszokat a többi kérdésre. Nem, amikor egyszerűen csak megfesthetem azt, amit látok.

Ezért hozzá is kezdek, egymás után keverem ki a színeket, újabb árnyalatokat alkotok, amíg alakot nem ölt a vásznon a kék, a szürke, a fekete és a fehér összes kombinációja. Gondosan festem egymásra az árnyalatokat, egyik apró színeltérést a másik után, míg végül olyan szorosan nem kerülnek egymás mellé, hogy gyakorlatilag megkülönböztethetetlenek lesznek egymástól. A képet csak úgy tudom befejezni, ha minden egyes szín minden egyes árnyalatát eltalálom.

Órákig dolgozom – jóval a rajzóra vége után is –, végül már fáj a kezem és a vállam, a bicepszem pedig ég. De akkor is folytatom. Nem hagyom abba, egyik réteget a másik után viszem fel, amíg a fejemben lévő kép lassan a vásznon is kirajzolódik.

Hudson felébred szundikálásából a festés közepén, és arra számítok, hogy megint vitatkozni fog velem a fekete árnyalatain.

De nem teszi. Inkább csak megfejthetetlen tekintettel figyel… az arcán furcsán gyengéd kifejezés tükröződik.

Amikor végül kész vagyok, amikor meggyőződöm róla, hogy jól festettem meg a fejemben lévő képet, leteszem az ecseteket. És majdnem sírva fakadok a megkönnyebbüléstől, hogy végre leengedhetem a karomat.

Kinyújtózom, azután behunyom a szemem, hogy fáradt agyam is pihenjen egy kicsit. Amikor újra kinyitom, látom, hogy Hudson egyenesen engem néz.

– Szóval emlékszel? – kérdezi olyan félénken, hogy el sem hiszem, hogy ezt az ő szájából hallom.

– Nem. – Ismét a festményre nézek, a gyomrom egy kicsit összeszorul a gondolattól, hogy talán végül mégis emlékeztem valamire… még ha nem is tudom beazonosítani, hogy mi az. Még akkor is, ha csak a tudatalattim próbál valamit közölni velem. Megpróbál rávenni, hogy megtegyem azt, amit minden erőmmel szeretnék megtenni… hogy emlékezzek. – Felismered?

– Ez lehetetlen. – Hudson a fejét rázza, mintha ki akarná tisztítani a gondolatait. – Ha nem emlékszel, nem festhetted meg! Legalábbis nem ennyire pontosan. Nem ennyire tökéletesen.

– Éreztem – válaszolom neki. Igyekszem valami olyan magyarázatot találni, ami mindkettőnk számára logikus. – Nem tudom, hogy írjam le neked másképp. Attól a pillanattól kezdve, hogy visszatértem, ez a hely ott kavarog a fejemben, és képtelen voltam nem megfesteni. Attól kezdve, hogy a kezembe vettem az ecsetet, ez volt az egyetlen dolog, amit helyénvalónak éreztem.

Nem mondok mást – nincs mit mondanom –, és hosszú másodpercekig Hudson sem szólal meg. Végül azonban lehajtja fejét, és így szól:

– Tökéletes.

– Tudod, hol van. – Nem kérdés, habár a hangom halkabb, mint az övé.

– Igen – feleli.

A lélegzetem a mellkasomban reked. Végre megtudok valamit. Végre lesz egy emlékem, amibe belekapaszkodhatok. Nem sok, de több, mint ami ma reggel volt, amikor felkeltem. Több, mint amikor megmostam a fogam vagy lezuhanyoztam, vagy kiválasztottam a kedvenc kekszemet a menzán.

Telnek a másodpercek, Hudson még mindig nem mond semmit, én pedig végül úgy érzem, már nem bírom tovább. Mindjárt kiugrom a bőrömből.

– Elmondod nekem? – kérdezem, miközben eltelik egy kis idő, de az idegességem egy cseppet sem csökken.

Ismét csend a válasz, ezúttal hosszabb, mint korábban.

– Ez az én búvóhelyem – válaszolja végül, és egy egész élet bújik meg ebben négy szóban.

89.

Hajolj, amíg el nem törsz

– Ne legyél ideges! – mondja nekem Jaxon órákkal később, miközben már legalább századjára próbálom megkötni az egyenruhám nyakkendőjét. Nem tehetek róla. A gyomrom azóta görcsben van, amióta Macy elmondta, hogy ma lesz a díjátadó. Az érzés megkétszereződött, amikor Hudson közölte, hogy a barlangját festettem meg emlékezetből, most pedig úgy érzem magam, mint aki mindjárt felrobban.

– Legyél csak nagyon ideges! – tanácsolja Hudson az ajtó mellett támaszkodva. – Ami azt illeti, talán jobb lenne, ha beteget jelentenél.

Megcsörren Jaxon telefonja – az anyja hívja –, ezért átmegy a hálószobába, hogy felvegye.

– Szerintem inkább te vagy ideges – válaszolom, miután Jaxon hallótávolságon kívülre kerül.

– Még szép. Mert, tudod, legalább két ember van abban a teremben, aki meg akar ölni téged. De lehet, hogy több. – Hudson elhallgat, és elgondolkozik egy pillanatra. – Igen, biztos, hogy több.

– Nos, akkor rossz hírem van számukra, mert nem áll szándékomban ma meghalni. Vagy bármikor a közeljövőben.

– Ezt majd meglátjuk – dörmögi.

– Egy kicsit pozitívabbnak kellene lenned, ugye tudod? – Annyira bosszús vagyok, hogy kissé hangosabban mondom ezt, mint szeretném, Jaxon pedig éppen ekkor jön vissza a szobába.

– Mit csináltam? – kérdezi, és látszik rajta, hogy nem érti.

– Nem neked mondtam – magyarázom. – A testvérednek szántam.

– Ó! – Hátrahőköl, mintha elfelejtette volna, hogy Hudson létezik. Vagy mintha el sem hinné, hogy egyszerre kettőjükkel beszélgetek. Mintha nem ezt csináltam volna minden egyes nap, amióta visszaváltoztam emberré.

– Mit mondott?

– Azt, hogy nem jó ötlet elmennem a díjátadóra. De az előző gyűlésről is ugyanezt mondta, ezért nem adok a véleményére. Különben is, hogyan kapjuk meg másképp a vérkövet?

– Nyolcan vagytok a csapatban – közli Hudson ingerülten. – A többi hét tag közül bárki átveheti.

– És mutassam meg Cyrusnak, hogy félek tőle? – A fejemet rázva nézek Hudsonra. – Nem hinném.

– Igenis félned kell tőle. És még ha nem is igaz, úgy kell viselkedned, mintha félnél. Bármi más feldühíti.

– Nyilvánvalóan minden feldühíti. – Csípőre teszem a kezem. – Szóval miért számít, hogy mit csinálok?

– Igazad van, valószínűleg nem számít. Ez is egy újabb ok arra, miért ne menj el! – Hudson szinte morog, olyan bosszús.

– Mi lenne, ha elmennél és valaki mást bosszantanál egy ideig? Vidd máshová ezt a rosszkedvet! – Ádáz arcot vágok. – Ó, várj csak, hiszen nem tudsz. Ezért kell megkapnunk a követ!

Hudson felvonja a szemöldökét.

– Tudod, ez a vicc már akkor is unalmas volt, amikor először mondtad.

– Ja, nos, akkor…

– Nem akarom félbeszakítani ezt a bizonyára sziporkázó beszélgetést – jegyzi meg Jaxon olyan hűvösen, hogy megfagy a vér az ereimben –, de úgy gondoltam, talán inkább velem beszélgetnél a testvérem helyett. Úgy értem, mivel az én szobámban vagy.

Hát persze. Másra sincs szükségem, mint hogy mindkét Vega fiú kiakadjon rám, még ha más-más ok miatt is.

– Hát ez az, nem kellene kiakadnom rád, ha egy kicsit komolyabban vennéd a saját biztonságodat! – közli velem Hudson. – Nem tudok segíteni, ha nem segítesz magadon.

Nem kértem, hogy segíts nekem! – válaszolom gondolatban, hogy Jaxon ne kapja fel a vizet.

– Talán nem ártana – vág vissza.

– Ez most komoly? – kérdezi Jaxon. – Két másodpercre sem tudod abbahagyni a beszélgetést vele? Éppen próbálnék megbeszélni veled valamit.

– Dehogynem tudom abbahagyni. Sajnálom! – Nagy levegőt veszek, és lassan fújom ki. – Miről akarsz beszélgetni, Jaxon?

– Mindig ilyen nyafogós volt? – tudakolja Hudson. – Őszintén szólva nem tudom, hogy bírod elviselni.

– Hagyd abba! – szólok rá, és szándékosan hátat fordítok neki, mert elhatározom, hogy nem beszélek vele.

De nem tűri el. Megkerüli Jaxont, és így már mindkét testvérrel szemben állok.

– Én csak segíteni szeretnék, Grace. Mindenkinél jobban tudom, mennyire elkényeztetett kölyök Jaxon.

Ő nem elkényeztetett! Azonnal Jaxon védelmére kelek, aztán legalább olyan gyorsan rájövök, hogy sikerült csőbe húznia. Csak fel akart húzni. Igazi seggfej vagy, ugye tudod?

– Tudom-e? – Fensőbbségesen néz rám, ugyanakkor egy kicsit játékosan is. – Büszkén vállalom.

Igen, de…

– Szóval – Jaxon láthatóan nagyon ideges. – Mi a véleményed róla?

– Miről? – kérdezem, mielőtt átgondolhatnám, mit mondok.

– Nem is figyeltél? – Az arcán gyilkos kifejezés tükröződik. – Nem hallottál semmit abból, amit mondtam?

– De igen. Csak…

Undorodva felsóhajt.

– Azt mondtam, van egy másik módja is annak, hogy kiszedjük Hudsont a fejedből. Az öt tárgy varázslatán kívül.

– Tényleg? És ezt csak most mondod? – Megragadom a kezét. – Mi az?

– Elég drasztikus megoldás…

– Igen, mert a Megölhetetlen Vadállat ellen fordulni egyáltalán nem drasztikus – válaszolom szenvtelen hangon. – Miért nem mondtad ezt korábban? Úgy értem, hiszen már megszereztük a szükséges négy…

– Öt – morog Jaxon. – Öt tárgyra van szükségünk. Semmiképpen sem fogjuk visszahozni úgy, hogy megmarad az ereje. Szó sem lehet róla.

Eszembe jut az, amit a Vérontó és mindenki más mondott Hudsonról… kivéve őt magát. Valahányszor kezdem azt gondolni, hogy talán mégsem olyan rossz ember, kényszerítem magam, hogy arra gondoljak, milyen érzés volt ott állni a gyűlésen, amikor nem tudtam megmozdulni.

– Jól van, jól van. Tudom, hogy igazad van az erejét illetően. Szóval mi ez a másik módszer?

Jaxon olyan arcot vág, mint aki rosszul van, és ezúttal ő vesz nagy levegőt. Amitől görcsbe rándul a gyomrom.

– Mi az? – kérdezem, és hirtelen sokkal jobban félek, mint egy perccel ezelőtt.

– Elvághatjuk az összekapcsolódás fonalát.

A szavak úgy zuhannak le közénk, mint egy atombomba. A döbbenet és a fájdalom jobban megráz, mint bármi egész életemben… beleértve a szüleim halálát is.

– Én nem… nem vagyok képes…

– Jóságos ég! Mégis mennyire gyűlöl az öcsém? – suttogja Hudson.

Nem válaszolok azonnal Hudsonnak, mivel… azon is gondolkodnom kell, hogyan vegyek levegőt. Ez most komoly? Ezt kérdezed tőlem? Feltételezem, hogy nagyon, mivel, tudod, megölt téged.

– A mi világunkban a gyilkolás szinte hétköznapi dolognak számít. De elvágni az összekapcsolódás fonalát? Ilyenről még nem is hallottam. Talán azért, mert gyakorlatilag lehetetlen. Hidd el nekem, ha lehetséges volna, az anyám már biztosan elvált volna attól a seggfej férjétől. – Hudson elkezd fel-alá járkálni. – Bizonyára valami nagyon durva varázslat lehet, ha képes eltépni a fonalat.

Hűha! Hát jó.

A hasamra szorítom a kezem, még mindig próbálom felfogni Jaxon döbbenetes szavait. És ami még rosszabb, a tényt, hogy ezt egyáltalán szóba hozta.

– Szóval… – Nagyon sok mindent akarok megtudni, de nem tudom, hogy tegyem fel a kérdéseket. Ezért a legalapvetőbbel kezdem. – Már nem akarsz összekapcsolódva lenni velem?

– Dehogynem akarok! – kiáltja, és ezúttal ő fogja meg a kezem. – Mindennél jobban akarok.

– Akkor miért javasoltad ezt egyáltalán… – Furcsán cseng a fülem, ezért megrázom a fejem, hogy véget vessek neki. – Azt hittem, hogy az összekapcsolódás fonalát nem lehet elszakítani.

– Én is azt hittem. De megkérdeztem a Vérontótól…

– Te megkérdezted őt? Amikor ott voltunk? – A fájdalom egyre mélyebbre hatol a szívemben. – Mikor? Amikor elaltatott? Vagy amikor bezárt abba a ketrecbe?

– Nem, nem akkor. Hát persze, hogy nem akkor. – Könyörgőn néz rám. – Sokkal korábban.

Ez valahogy még rosszabbul hangzik.

– Mennyivel „korábban”, tekintve, hogy egy hétig voltam itt, mielőtt négy hónapra eltűntem, most pedig alig néhány napja jöttem vissza újra? Egészen pontosan mikor kérdezted meg tőle? És miért?

– Azután mentem el hozzá, miután idejöttél, és rájöttem, hogy összekapcsolódtunk. Majdnem megöltelek, amikor kitört az ablak… és úgy tűnt, nagyon rossz ötlet, hogy egy ember legyen életem párja, aki esetleg meghal miattam. Ezért elmentem hozzá, és kértem, hogy adjon valami varázsigét, amivel elvághatom a fonalat.

Olyan sok mindent szeretnék kérdezni ezzel kapcsolatban, hogy azt sem tudom, hol kezdjem. És most az egyszer Hudson is teljesen csendben van, ami egyáltalán nem segít. Az áruló!

Még mindig alig hiszem el, hogy Jaxon nem mondta el nekem a legelején, hogy összekapcsolódtunk. Illetve azt megértem, miért nem szólt az első napon, de a hócsata után, vagy amikor elkezdtünk randizni?

Azt is alig tudom felfogni, hogy el akarta szakítani a fonalat… anélkül, hogy engem megkérdezett volna róla. Ilyen visszavonhatatlan, fájdalmas és szörnyű dologra készült, és még csak ki sem akarta kérni a véleményemet? Ez engem is érintett volna, ebben biztos vagyok, de még csak meg sem akart kérdezni?

Most pedig, miután ilyen sok mindenen mentünk keresztül, felhozza ezt a témát, csak mert kellemetlen számára, hogy Hudson itt van a fejemben? Annak ellenére, hogy olyan közel kerültünk ahhoz, hogy egy másik módon távolítsuk el? Amivel az összekapcsolódás fonala érintetlen maradhat?

– És odaadta neked a varázsigét? – suttogom végül, mert olyan sok mindent akarok mondani, hogy nem is tudom, hol kezdjem.

– Igen – válaszolja.

Elakad a lélegzetem.

– Tényleg? – Megint úgy érzem, mintha megütött volna. – És te elfogadtad?

– Féltem. Majdnem megöltelek. Nem akartalak bántani, Grace.

– Ja, mert ez olyan szivárványos leányálom. – Vadul körülnézek a szobában. – Hol van? Hol tartod?

Nem tudom, miért számít, de számít. Ha tudja, hol van, ha a keze ügyében tartja…

– Kidobtam.

– Tessék? – Nem erre a válaszra számítottam.

– Még aznap kidobtam, amikor nekem adta. Nem tudtam rávenni magam, Grace. Egyikünkkel sem tudtam megtenni ezt. Legalábbis úgy, hogy még esélyt sem adtunk neki, hogy megpróbáljuk. Ráadásul az engedélyed nélkül.

Lassan kifújom a levegőt, és a fájdalom végre enyhül. Nem tűnik el teljesen, de lassan alábbhagy. Mert Jaxon nem tudta megtenni. Nem tudta megszakítani azt, ami köztünk van. Még mielőtt egyáltalán elkezdődött volna, különösen úgy, hogy nekem nem szólt róla. Így már egészen másképp állnak a dolgok. Ha megtette volna, ha megtartotta volna a varázsigét… nem tudom, képes lennék-e túltenni magam rajta.

– Nem vágjuk el a fonalat, Jaxon.

– Éhen halna. Ha nem tudna táplálkozni a fonálon keresztül, lassan meghalna, ugye? Te így nem sérülnél közben. Ez az energialeszívás az, ami lassan megöl mindannyiunkat.

A szavai tőrt döfnek a szívembe.

– Nekem pedig tétlenül kellene végignézem, ahogy meghal? Miközben azt a traumát is el kellene viselnem, hogy elveszítem életem párját?

– Nem veszítenél el engem. Még mindig itt lennék…

– Csak már nem a páromként. – Ránézek, a tekintetemben benne van az egész szívem, úgy suttogom: – Tényleg ezt akarod?

– Hát persze, hogy nem ezt akarom! – szinte kiabál.

– Jó. Akkor ne hozd szóba többé!

– Grace…

– Nem! – Szeretném a karjába vetni magam, átkarolni a derekát, de még mindig fájdalmat érzek.

– Nagyon sajnálom. – Magához ölel, olyan szorosan tart, ahogy én is át akarom ölelni. – Csak meg akartam könnyíteni neked a dolgokat.

– Nincs szükségem ilyen segítségre – válaszolom, miközben arra gondolok, vajon tényleg igaz-e. Hogy azért hozta-e fel egyáltalán, mert meg akarja könnyíteni számomra.

– Sajnálom – ismétli újra. – Nagyon sajnálom!

Nem tudom, hogy ez elég-e. Őszintén szólva azt sem tudom, mi lenne elég most, de ez legalább egy jó kezdet. Azért ez is számít valamit.

– Jól van – válaszolom neki, habár egyáltalán nem így érzem. Sajnos egyre fogy az időnk. Oda kell érnünk a díjátadóra.

Talán ha egy darabig csak lélegeznék, elmúlna a fájdalom.

Az árulás érzésével együtt, ami itt visszhangzik bennem.

Miközben az ajtó felé indulok, rettegek attól, hogy még Hudson gúnyos megjegyzéseire is reagálnom kell. Most az egyszer azonban nem szólal meg.

90.

Tűz és vérkő

Tíz perccel később, miközben a gyűlésre igyekszünk, a gondolataim még mindig kavarognak. Azzal nyugtatom magam, hogy nem nagy ügy, minden rendben lesz – Jaxonnal, az ünnepséggel, a Megölhetetlen Vadállattal. De hogy tudnám meggyőzni magam arról, hogy minden rendben lesz, ha Jaxon hajlandó arra, hogy elszakítsa kettőnk között az összekapcsolódás fonalát?

Úgy érzem, most minden rossz, minden kisiklott. Az pedig egyáltalán nem segít, hogy Hudson visszatért és ismét nyaggat.

– Melyik részét nem értetted annak, hogy az apám meggyilkolta a világegyetem összes kőszörnyét? – kérdezi, miközben az előadóterem felé sétálunk. – Azt hiszed, titokban ölte meg őket? Nyíltan csinálta, és közben kihívást intézett mindenki felé, hogy csak próbálják meg kérdőre vonni. Ha megtették, őket is megölte… vagy legalábbis ellehetetlenítette. Úgy gondolod, nem képes elintézni egyetlen ostoba kislányt? Az ő szavai, nem az enyémek – teszi hozzá sietve, amikor dühösen felé fordulok. – Csak mondom, hogy így gondolja. Nincs igaza, de ő így látja a dolgokat.

– Ja, nos, ez nevetséges – mormogom, és Jaxonra pillantok, aki Mekhivel beszélget.

– Teljesen az. De ő egy nevetséges ember. Gonosz. Szörnyeteg. De nevetséges. Nem árt, ha ezt nem felejted el!

Nem mond többet, ahogyan Jaxon, Mekhi és én sem, miközben kettesével megyünk le az utolsó lépcsősoron. A többiek már odalent várnak minket, és ezerszer boldogabbnak tűnnek, mint ahogy én érzem magam. Na persze, őket valószínűleg nem akarja meggyilkolni a király.

– Jól nézel ki, Grace – dicsér meg Flint, és felemeli az öklét, hogy összeüsse az enyémmel.

– Te sem panaszkodhatsz – válaszolom, mert ez az igazság.

Mindenki lenyűgözően fest ünnepi egyenruhájában, különösen, hogy mindannyian azt az abszurd lila köpenyt viseljük a blézer helyett.

– Mindenki készen áll erre kutyás-vámpíros műsorra? – kérdezi Mekhi, majd kinyújtja a karját Eden felé. A lány egy kicsit meglepődik a mozdulaton… nyilvánvalóan nem sok ilyen gáláns gesztust kap bakancsos és belevaló, vagány stílusa miatt… ennek ellenére szélesen elvigyorodik.

– Naná! – feleli, és elfogadja a felé nyújtott kart.

Xavier Macynek nyújtja a karját, aki úgy kuncog, mint egy kisiskolás lány, és szintén elfogadja. Én akaratlanul is vigyorgok azon, ahogy ő és Xavier titokban egymásra néznek a szemük sarkából, amikor azt hiszik, hogy a másik nem látja.

– Úgy vélem, te maradtál nekem – fordul Flint Gwen felé, és a szemöldökét húzgálja.

Gwen tekintetéből sugárzik, hogy kicsit furcsának találja Flintet, de bólint, és óvatosan belekarol. Már sokkal jobban néz ki, a karján azonban még mindig csúnya vágások és véraláfutások látszanak.

Jaxon felemeli a kezét, és kisimítja a hajamat az arcomból.

– Minden rendben lesz – mondja. – Ígérem, nem engedem, hogy bármi rossz történjen veled!

– Tudom – felelem, és megfogom a kezét. Ugyanakkor még mindig a korábbi szavai csengenek a fülembe.

Néha úgy érzem, mintha Jaxon mindenkitől meg akarna védeni, csak saját magától nem.

Amikor egymáshoz ér a tenyerünk, akaratlanul is észreveszem, mennyire kimerült. Miután visszatértünk a sárkánytemetőből, energiát küldtem neki az összekapcsolódás fonalán keresztül, és úgy tűnt, jobban van, de már nem vagyok benne olyan biztos.

Meg kell szereznünk az utolsó tárgyat is. Nincs idő a késlekedésre.

– Ennyire szeretnél már megszabadulni tőlem? – kérdezi Hudson.

Ennyire szeretném, ha a testvéred újra visszatérne a normális állapotába – válaszolom. – A kettő nem ugyanaz.

Várom a gúnyos visszavágást, és nem is okoz csalódást.

– Jaxon sosem volt normális állapotban, vagy még nem vetted észre?

Mondja ezt az a fickó, aki a fejemben van – vágok vissza, mert jelenleg mindenkivel torkig vagyok. – Nem szívesen közlöm veled, de nem ő az, aki nem normális itt.

Hudson mondani készül valamit, de elhallgat, amikor belépünk az előadóterembe. A helyiség már félig megtelt diákokkal, és mindenki felém fordul, miközben elindulunk a hátsó ülőhelyek felé.

Lila szőnyeg – lila szőnyeg! – hever a színpadra vezető úton. Nyilvánvalóan miattunk van odatéve, és totál nevetségesen érzem magam, miközben végigsétálunk rajta, habár mindenki más úgy gondolja, hogy ez teljesen normális.

Finn bácsi vár ránk. Amikor odaérünk a színpadhoz, megint a hangosítással bajlódik. Rám vigyorog, azután biztató kacsintást küld Macynek és nekem.

Ennek ellenére van valami a szemében – a mosolya és a kacsintása ellenére túlságosan komoly az arca –, amitől görcsbe rándul a gyomrom.

– Már túl késő elmenekülni? – kérdezem csak félig viccből. Van valami ebben a helyzetben, ami nem tetszik. Jaxon megszorítja a kezem.

– Én megmondtam, hogy ne gyere el – sziszegi Hudson. – Mondtam, hogy valami rossz fog történni.

– Még nem történt semmi rossz – próbálom megnyugtatni, de a szívem veszettül kalapál.

Még Jaxon is olyan arcot vág, mint aki talán jó ötletnek tartja a menekülést, különösen, amikor kinyílik az előadóterem ajtaja… az ellentétes oldalon, mint ahol mi bejöttünk… és a Kör tagjai elindulnak a színpad felé.

Cyrus olyan pompával és olyan feltűnően vonul, mint Mick Jagger egy Rolling Stones-koncertre. Ma fekete, hajszálcsíkos öltönyt visel lila-fekete nyakkendővel, amelyben, nem fogok hazudni, nagyon elegánsan fest. A szeme mániákusan csillog, ami egy kicsit csökkenti a hatást.

Miután a Kör tagjai elfoglalják helyüket, Cyrus egy köszöntővel indítja a gyűlést:

– Köszönjük a Katmere Akadémiának ezt a rendkívül izgalmas Ludares-versenyt. Ez volt a legizgalmasabb, amit valaha láttunk. Igazi megtiszteltetés volt egy ilyen elképesztő eseményen elnökölni.

A terem elnémul, amikor végignéz a közönségen, és nem tudom, melyik a félelmetesebb: a diákok komoly arca, vagy a kattanás, amikor kulcsra zárják az ajtókat.

Visszafojtom a torkomban készülődő pánikot, és reszketve a tömegre mosolygok. Legszívesebben végigszaladnék a széksorok között, mint egy K-pop-rajongó a kedvenc sztárja után, mégis ott maradok, ahol vagyok, miközben a király a közönség felé fordul, és folytatja ezt a – számomra, és mind a nyolcunk számára egyértelmű – francos komédiát.

– Legelőször is ünnepeljük meg ennek a csodálatos csapatnak a győzelmét! Elképesztően játszottak, nem igaz? Az a pillanat, amikor Grace kikerülte a két sárkányt, lélegzetelállító volt. Aztán amikor az egyik sárkányt kővé változtatta? – Megrázza a fejét. – Teljességgel lebilincselő!

A közönség lelkesebben tapsol, mint vártam.

– Nem is húzom tovább az időt, hívjuk fel őket a színpadra, hogy átvegyék ezt a különleges díjat, amit ebben az évben felajánlottunk … a vérkövet a királyi gyűjteményből.

Delila szintén a színpad elején áll, bár látszik rajta, hagyja, hogy ma csak a férje beszéljen. Tetőtől talpig fehérben van, és hidegen gyönyörű. Vérvörös ajka tökéletes mosolyra húzódik, és őszintének is tűnik, ha az ember nem nézi meg közelebbről.

Cyrus int a csapatomnak az előadóterem végébe.

– Kérem a Ludares-verseny győzteseit, fáradjanak ide, és hajoljanak meg!

A csapatunk tagjai feszülten egymásra néznek – Jaxon azonban kihúzza magát, és elindul legelöl, mi pedig libasorban, vonakodva követjük.

– Hajoljatok meg! – utasít minket Cyrus, amikor megállunk a színpadon.

Megtesszük, mire a közönség tapsol.

Cyrus a hátunk mögé lép, mindenkit egyesével hátba vereget, és a nevét mondja. Én vagyok az utolsó, és megáll, amikor hozzám ér.

– Grace. – Átnyújtja a dobozt, benne a vérkővel.

Tetőtől talpig végigmér, ami undorral tölt el. Nem azért, mert kéjsóvár a tekintete… mert nem az… hanem azért, mert mohó. Mintha akarna engem. De csak azért, mert már kitalálta, hogyan használjon fel legjobban a saját érdekeit szolgálva.

– Annyira örülök, hogy megismertelek! – mondja, majd mellém lép, és kitárja a karját, valamiféle bizarr, távolságtartó ölelésre. – A fiam élete párja, egy kőszörny – a fejét rázza. – Felfoghatatlan, de annyira izgalmas!

– Annyira izgalmas! – visszhangozza Delila. Tökéletes, vérvörös mosolya egy pillanatra sem hervad le.

Cyrus folytatja:

– El sem tudom mondani, mennyire lenyűgözött a verseny során mutatott teljesítményed.

– Az egész csapat nagyon jól teljesített – értek vele egyet.

Delila ugyanúgy húzza fel a szemöldökét, mint mindkét fia, de nem szól semmit.

– Ez igaz. De te voltál a titkos fegyverük. Mindannyian láttuk Grace Foster teljesítményét a Ludares-versenyben tegnapelőtt, ugye? – Cyrus hangja az egész előadóteremben zeng, és éljenzést vált ki a közönségből. – Láttuk az elképesztő dolgokat, amiket véghez vitt, igaz? – Újabb éljenzés a reakció. – Ugyanakkor azt is láttuk, milyen sebezhető ez a szegény kislány – teszi hozzá, és megrázza a fejét. – Láttuk, ahogy küszködik, láttuk, amikor egy vérfarkas végigvonszolta a pályán, láttuk, amikor majdnem meghalt két sárkány között. Grace, az egyetlen kőszörny több mint ezer év óta.

Mire akar ezzel kilyukadni? – kérdezem Hudsontól, miközben Cyrus folytatja a listát azzal a sok-sok dologgal, ami azóta történt, hogy meghaltak a szüleim.

– Semmi jóra.

Cyrus elhallgat, és olyan érzés fog el, mintha az egész terem lélegzete elállt volna. A feleségéhez fordul, int neki, hogy jöjjön oda.

– Szeretnéd te közölni a jó hírt, Delila?

A királynő továbbra is mosolyog, miközben előrelép, de a mosolya nem boldog. Inkább merev és rideg, és arra gondolok, mennyi ideig képes fenntartani ezt az álarcot, mielőtt szétesik. Hogy meddig képes eljátszani ezt a színjátékot, mielőtt teljesen összeomlik.

Úgy látom, elég sokáig, mert meg sem rezdül, amikor előrelép, és átveszi a mikrofont. A közönség felé fordulva így szól:

– A legnagyobb örömmel osztom meg veletek ezt az izgalmas hírt.

Felém fordul, és nem tudom, hogy Hudson vagy én vagyok-e idegesebb amiatt, hogy mit akar mondani. Valószínűleg én. A mosolya kiszélesedik, a szívem pedig olyan hangosan dübörög a fülemben, hogy talán nem is fogom hallani, amit mond.

– A Kör megszavazta, és egyetért velünk: Cyrus király és én hazavisszük magunkkal Grace-t a Vámpírudvarba!

Hűha! Kiderül, hogy mégis hallottam… de azt kívánom, bárcsak ne így lett volna.

91.

A Családi viszály semmi hozzánk

képest

– Kurvára nem! – Hudson egész lénye abban a pillanatban elutasítja az anyja szavait, ahogy felhangzanak. De persze én is ugyanígy reagálok rá.

– Ne aggódj, Grace! Nem hagyom, hogy ez megtörténjen – suttogja Jaxon, és erősebben szorítja meg a kezemet, én azonban alig fogom fel a szavait.

Azt hiszem, sokkos állapotba kerültem. A tenyerem izzad, már nem hallom a szívverésemet. Olyan gyorsan dobog, hogy a fejemben csak folyamatos zúgásnak érzékelem.

– Komoly és nehéz döntés volt – veszi át Cyrus a mikrofont a feleségétől. – Négy-négy arányú volt a szavazat, az én voksom döntötte el a kérdést, és a Kör egyetértett benne, hogy haza kell vinnünk magunkkal Grace-t Londonba, hogy megtanítsuk megvédeni magát, és hogy amíg ez meg nem történik, addig mi védjük meg.

A diákok tapsolni kezdenek, bár nem olyan lelkesen, mint korábban, ám Cyrus ezt láthatóan nem veszi észre, vagy nem bánja.

– Tudom, hogy mindannyiótoknak ugyanolyan fontos Grace, mint nekünk, és nagyon örülök, hogy egyetértünk abban, hogy mindenáron meg kell védenünk ezt a ritka teremtést, szenvedő világunk új reménységét.

– Ezt nem teheted! – morogja Jaxon az apjának.

Cyrus elfordul a mikrofontól, és halk, megvető hangon azt feleli a fiának:

– Hallgass el! Nem fog tetszeni a következménye, ha nem teszed.

– Nem érdekel… – kezdi Jaxon, de elhallgat, mert olyan erősen szorítom meg a kezét, hogy szinte eltöröm. Hudson dumál a fejemben, kiabál, hogy állítsam le Jaxont, mert van egy másik terve.

Cyrus beleegyezésként tekinti Jaxon hallgatását, visszafordul a közönség felé, és folytatja a beszédet, én viszont már nem figyelek arra, amit mond.

– Várj! – suttogom a páromnak. – Adj egy esélyt Hudsonnak, hogy beszéljen velem.

– Hudsonnak? – kérdezi Jaxon, és eltorzul az arca. – Neki fogsz hinni? A szüleim hűséges kis csatlósának?

– Ez nem így van – válaszolom neki, amikor azonban tiltakozni akar, lopva felemelem a kezem, hogy leállítsam.

– Kérd a felvételedet! – tanácsolja Hudson. – Hangosan mondd, és gondoskodj róla, hogy jegyzőkönyvbe vegyék!

A felvételemet? Mire?

– Csak csináld, mielőtt véget ér az ünnepség! Nincs sok időnk!

– Várjon! – kiáltom, mire Cyrus megfordul. Általában nyugodt arca haragossá válik amiatt, hogy nyíltan kihívást intéztek felé.

Nagy levegőt veszek. Tényleg bízni fogok Hudsonban?

– Van más választásod? – méltatlankodik a fejemben.

Nincs. Ezért hangosan és érthetően azt kiáltom:

– A felvételemet kérem!

Az egész terem hátborzongatóan elhallgat. Ó, basszus. Mit tettem?

– Az egyetlen dolgot, amit tehettél – válaszolja Hudson, de nem néz rám. Egyenesen az apját figyeli, ravasz mosolyra húzódik a szája, mintha éppen most adott volna neki sakkmattot, mielőtt az apja egyáltalán rájött volna, hogy ő is játszik.

– A felvételedet? – sziszegi Cyrus gyilkos tekintettel.

A reakciója új erőt ad.

– Igen – ismétlem. – A felvételemet kérem.

– Milyen alapon? – kérdezi, miközben a Kör tagjai döbbenten egymásra néznek.

Igen, Hudson, milyen alapon?

– Azon az alapon, hogy a kőszörnyeknek is joguk van képviseltetni magukat a Körben, és benne is voltak, amíg ki nem irtották őket. De ne használd ezt a szót, mert ez még jobban feldühíti az apámat.

Micsoda? Ezt jelenti a felvétel? Azt kérem, hogy a Kör tagja lehessek? Én ezt nem akarom!

– Vagy ez, vagy örökre a szüleim börtönében sínylődsz. Én már nagyon sok időt töltöttem ott, és meg kell mondanom, nem olyan hely, amit az otthonodnak nevezhetsz.

– Szóval milyen alapon? – zeng Cyrus dübörgő hangja ismét, amikor nem válaszolok azonnal, majd torz mosolyra görbül a szája, és visszafordul a közönség felé. – A felvételedet nem engedé…

– A törvény szerint a kőszörnyeknek is joguk van a tagsághoz a Körben – mondom neki. – Most, hogy ismét létezik kőszörny, jogom van a képviselethez. Ám mivel én vagyok az egyetlen, a felvételemet kérem.

A Kör többi tagja újra egymásra néz, néhányan – például Flint szülei – bólogatnak. Még Delila is kissé fájdalmas arcot vág.

– Tudod egyáltalán, mit jelent ez? – kérdezi Cyrus.

– Azt, hogy lesz egy…

– Próbatétel – segít be Hudson.

– Próbatétel – válaszolom hangosan. Egy teszt, amin át kell mennem. Ó, basszus, döbbenek rá. Mindenki erről beszélt. Ez volt a Ludares-verseny eredeti funkciója.

Mibe rángattál bele? – kérdezem ingerülten Hudsontól.

– Ez egy olyan próbatétel, amit soha senki nem végez el egyedül, mert ezt csak összekapcsolódott párok csinálhatják – teszi hozzá Cyrus. – Éppen ezért…

– Még szerencse, hogy van párja – szólal meg Jaxon, és előrelép. – Vagyis mindketten kérjük a felvételünket. Együtt.

Cyruson látszik, hogy mindjárt felrobban, és legszívesebben mindkettőnket megölne ott helyben a színpadon, pokolba a következményekkel. Ekkor azonban feláll Imogen, a Kör egyik boszorkány tagja.

– Joguk van a felvételhez – mondja.

A párja is feláll mellette. – Egyetértek.

– Mi is egyetértünk –Nuri és a párja szintén feláll.

Ez nem lesz elég, mondom Hudsonnak. A farkasok nélkül nem lesz elég szavazatunk.

– A törvény szerint jogod van hozzá – válaszolja Hudson. – Ezt nem kell megszavaztatni.

– A törvény szerint a kőszörnyeknek joguk van a Kör-beli tagsághoz. Ez nem vita kérdése. Vagy szavazásé. – Mereven állom Cyrus tekintetét, és látom rajta, hogy gondosan megtervezi a következő reakcióját.

– Jól van – feleli, ám ebben a szóban benne van minden dühe és felháborodása. – Elfogadom a kihívást. A próbatételre két nap múlva kerül sor, hajnalban az arénában.

– Mondd meg neki, hogy több időre van szükséged! – szólal meg Hudson sürgetően. – Két nap alatt nem tudsz felkészülni…

– Több időre van szükségem! – kiáltom.

Cyrus gonosz tekintetet vet rám, és így szól:

– Nincs több időd. A Kör nem maradhat itt korlátlan ideig, ameddig csak neked kényelmes. Vagy két nap múlva lesz, vagy soha. Választhatsz.

– Gondolom, akkor találkozunk az arénában! – felelem.

Bólint, az arca ismét gondosan kifejezéstelenné válik.

– Legyen úgy!

Miközben lemegyünk a színpadról, a közönség tagjai ugyanolyan vegyes érzelmekkel viseltetnek, mint ahogy én érzem magam. Vannak diákok, akik tapsolnak és füttyögnek, mások a szájuk elé tett kezük mögött suttognak, vagy feltűnően semmibe vesznek minket – ami egészen új élmény számomra itt a Katmere-en. Ez utóbbihoz könnyen hozzá tudnék szokni.

Minél kevesebben bámulnak meg, annál jobb. Különösen most.

– Nos, ez jobban ment, mint vártam – jegyzi meg Hudson.

– Nekünk annyi, mi? – kérdezem.

Hudson és Jaxon egyszerre válaszolnak:

– Az biztos.

92.

Az is dobásnak számít, ha kidobod

a taccsot?

– Istenem, mit tettem? – kérdezem, amikor távozunk a gyűlésről, és felmegyünk Jaxon toronyszobájába. A pánik egy valóságos, lélegző szörnyeteg bennem, remeg a kezem, az agyam pedig annyira túlterhelődött, hogy kis híján felrobban. – Mit tettem?

– Semmi baj – válaszolja gyorsan Hudson. – Minden rendben lesz.

– Beleegyeztél, hogy megcsinálod a próbatételt – feleli Jaxon. – Bárkinek, aki be akar kerülni a Körbe, versenyeznie kell… és nyerni. Azért csinálják mindig összekapcsolódott párok, mert veszélyes. – Egy pillanatra elhallgat. – Tényleg nagyon veszélyes, Grace. Rendszerint halálos. Ezer év óta senki sem nyert felvételt a Körbe. Szerinted különben nem próbálták volna már meg eltávolítani Cyrust?

– Még szép, hogy veszélyes – felelem. – Úgy értem, a te világodban mi nem halálos?

– Ez a te világod is – emlékeztet Hudson, és most az egyszer nem lovagias a hangja. Ami azt illeti, aggodalom csendül ki belőle, és nem is igazán leplezi.

Most, hogy belegondolok, talán éppen emiatt vagyok ennyire kiakadva. Nos, emiatt, meg azért is, mert épp most egyeztem bele, hogy részt veszek valami eszement, paranormális reality show-ban… annak is a „hirtelen halál” változatú különkiadásában.

– Én azt mondom, inkább urald a helyzetet ahelyett, hogy engedd, hogy eltiporjon – teszi hozzá Hudson.

– Te csak fogd be! – förmedek rá, mert olyan dühös vagyok, hogy gyakorlatilag kiabálok. Hangosan. – Te rángattál bele ebbe a zűrzavarba!

– Én? – Jaxon sértődött arcot vág. – Én csak próbáltalak kihúzni a bajból.

Nem is fárasztom magam azzal, hogy elmagyarázzam neki, Hudsonhoz beszélek, hiszen szinte forrongok a dühtől.

– Azzal, hogy jelentkeztél, hogy velem együtt fogsz meghalni? Örülök, hogy te ezt segítségnek érzed.

Most már ő is dühös.

– Inkább hagytalak volna magadra, miközben segíthetek is? Össze vagyunk kapcsolódva, ha nem tudnád. Ez nem csak névlegesen érvényes.

– Hacsak te nem döntesz másképpen! – csattanok fel, és tudom, hogy ez övön aluli ütés, de még mindig nagyon fáj, ami korábban történt. Erre csak rátett egy lapáttal ez az egész próbatétel dolog, valamint az, hogy az egyetlen segítséget a páromtól kaphatom. Attól a sráctól, aki nem sokkal ezelőtt azt mondta, hogy volt idő, amikor nem akart a párom lenni.

Mintha sót dörzsölne egy nyílt sebbe… azután leöntené ecetes citromlével.

– Oké, nézd! – lép közbe Macy. – A helyzet rossz. Efelől nincs kétség. De nagyon sok dolgunk lesz a következő két napban ahhoz, hogy egymásra acsarkodjatok. Szóval mi lenne, ha megnyugodnánk, és kidolgoznánk egy tervet?

– Biztos vagyok benne, hogy Cyrusnak már van terve – sóhajtok, és beletúrok a hajamba. – És az a vége, hogy vagy láncra ver engem, vagy meghalok.

– Nos, ezek egyike sem fog bekövetkezni – közli velem Xavier csípőre tett kézzel, mint aki máris kész a harcra. – Ha van bármi beleszólásunk.

– Valaki elmondaná nekem pontosan, hogy mi ez a próbatétel, amire épp most jelentkeztem? Tudom, hogy ez az alapja a Ludares-versenynek, de egész pontosan miből áll?

– Ez tulajdonképpen ugyanaz, mint a Ludares, csak szabályok nélkül. Meg a biztonsági karkötő nélkül. Mindent bele, mindent szabad, életre-halálra – feleli Jaxon. – És nem nyolcfősek a csapatok, hanem csak a két kihívó áll a Kör által választott nyolc bajnok ellen.

– Vagyis egy iszonyatosan felturbózott Ludares? – kérdezem, miközben újfajta rémület söpör végig rajtam. – És itt kellene nekem egyedül versenyeznem?

– A pároddal – emlékeztet Jaxon. – Itt vagyok melletted, Grace, segítek.

Felsóhajtok, mert bármennyire is haragszom rá – és most tényleg nagyon haragszom –, tudom, hogy ez igaz. Jaxon sosem hagyna magamra, amikor szükségem van rá. Különösen úgy nem, hogy alkalma nyílik segíteni.

Amikor erre gondolok, elpárolog a haragom. Mert Jaxon mindig csak azt próbálta tenni, ami jó nekem – bármennyire téves eszmék vezérelték is –, ez pedig minden mást ellensúlyoz.

– Szóval – mondom, amikor végre képes vagyok a pánik ellenére is gondolkodni – két napunk van, hogy Jaxon és én formába lendüljünk a próbatételre? Fantasztikus. Valami ötlet?

Szarkazmusnak szánom, de elnézve a többiek töprengő arcát, látom, hogy tényleg megpróbálnak válaszolni rá. Újabb ok, miért imádom annyira a barátaimat.

– Nos, azt hiszem, beszélnünk kellene arról, hogy mielőtt pályára lépsz, ki kellene szedni Hudsont a fejedből – szólal meg Flint.

– Máskülönben elszívja tőled és Jaxontól az energiát, és akkor mindketten veszítetek… talán még meg is haltok.

– Igaza van – ért egyet Macy. – Minél hamarabb ki kell őt venni onnan.

– Ami azt jelenti, hogy minél hamarabb el kell mennünk a Megölhetetlen Vadállathoz – közli Jaxon. – Nem engedhetjük ki addig, amíg nincs nálunk a szívkő, amit a vadállat őriz.

– Miért ilyen elszánt az öcsém, hogy meghaljon? – morog Hudson. – Nincs szükségetek a szívkőre. Csak vegyetek ki a fejedből, hogy ne terheljem le többé az összekapcsolódás fonalát! Ahhoz pedig már minden tárgy a rendelkezésetekre áll.

– Nos, ebbe neked nincs beleszólásod – felelem, miközben Jaxon és Flint azon vitázik, hogy lenne a legjobb felvenni a harcot a vadállattal.

– Hát persze, hogy nincs. Miért is lenne, miközben rólam szól ez az egész? – méltatlankodik.

Ahh! Csalódott vagyok, kiborultam, ezért a legkevésbé sincs szükségem most Hudson mártírkomplexusára.

– Mártírkomplexus? – kiáltja majdnem üvöltve. – Te most szórakozol velem? Én vagyok az egyetlen oka annak, hogy nem a szüleim börtönében sínylődsz láncra verve, és azt mondod, nekem van mártírkomplexusom? Ez most komoly?

Felsóhajtok.

– Ezt nem kellett volna hallanod.

– Nem mondod! A fejedben vagyok, Grace – csattan fel, és járkálni kezd Jaxon könyvespolca előtt. – Mindent hallok. Minden gúnyos kis megjegyzést, mindent! Minden félelmet látok. Minden kósza gondolatod itt van az én fejemben is, szóval tudom, hogy félsz. És megértem, hogy nem akarsz bízni bennem amiatt, amit mindenki más mondott neked. De megtennéd legalább egyetlen percre, kérlek, hogy meghallgatsz? Csak gondold végig! Esküszöm, hogy segíteni akarok neked! Esküszöm, hogy csakis ez a célom, Grace! Amióta visszatértem, semmi mást nem tettem, csak segítettem neked.

Szeretnék hinni neki, tényleg. Olyannyira, hogy meg is lepődöm rajta, mennyire. Mégis félek. Elkövettem már ezt hibát ezelőtt, megbíztam olyanokban, akikben nem kellett volna.

Gondoljunk csak arra, mi történt Liával!

– Én nem vagyok Lia – mondja. – Soha nem kértem volna erre. Álmomban sem akartalak volna kitenni mindannak, aminek ő kitett. Ami vele történt, azt egész életemben bánni fogom, és visszacsinálnám, ha tudnám…

– Mit csinálnál vissza? – kérdezem, mert megdöbbent, milyen elkínzott az arca, mennyire látszik rajta a megbánás. Ezt a két szót általában sosem használnám Hudsonra vonatkoztatva.

– Hibát követtem el – mondja. – Nem sokkal a halálom előtt ugrattam őt. Azt mondtam neki, hogy örökre szeretni fog engem. Csak vicceltem, csak hülyéskedtem, de… – Megrázza a fejét. – Én nem viccelődhetek ilyesmivel, mert az erőm miatt valósággá válik. Tisztában voltam ezzel, de egy pillanatra elfelejtettem, és ezért történt minden. – Tehetetlenül kinyújtja a kezét.

Feszülten figyelek minden egyes szavára. Talán Lia mégsem volt annyira gonosz, mint gondoltam. Talán ő is csak egy olyan erő áldozata lett, amit valaki más irányított. Nehéz szembesülnöm ezzel a gondolattal mindazok után, ami történt, ezért inkább ezt is félreteszem a „Dolgok, amelyekkel ma még nem kell foglalkoznom” feliratú mappába, és megfogadom, hogy amikor több időm lesz, majd visszatérek rá.

– Próbálom helyrehozni, amit csak tudok – mondja nekem Hudson. – Esküszöm, Grace, egyáltalán nem áll szándékomban bántani téged… vagy bárki mást. Meg kell bíznod bennem! Ha megpróbáljátok megölni a vadállatot a próbatétel előtt, meg fogsz halni. Ha mégsem, akkor majd a próbatételen, amikor kimerülten és összetörten állsz ki versenyezni.

Érzem a kétségbeesését, az izgatottságát, és minden érv ellenére hiszek neki. Sőt, döbbenek rá, már jó ideje hiszek neki.

– Ez nem igaz! – mondom a csapatnak. – Megvan a négy tárgy. Most azonnal kivehetjük Hudsont a fejemből. Így lesz két napunk visszanyerni az erőnket, és mindent beleadva edzeni, hogy legyen esélyünk túlélni az összecsapást. – Bólintok. – Ez a legjobb megoldás.

– Csak a kibaszott holttestemen át! – válaszolja Jaxon. Minden egyes szava hideg, mint a jég.

93.

Az árulás egy csúnya szó

– Egészen pontosan ki számára ez a legjobb megoldás? – kérdezi Flint megfeszített állkapoccsal és izzó szemmel. – Mert nekünk nem, az holtbiztos.

– Flinttel értek egyet – szólal meg Eden. – Ezt nem tehetjük. Nem engedhetjük ki Hudsont újra a világba úgy, hogy megmarad a rábeszélőképessége. Egyszerűen nem tehetjük.

– Megértem, hogy féltek… – kezdem.

– Nem félünk – válaszolja Macy. – Gyakorlatiasak vagyunk. Egyszer már átéltük, amit Hudson tett, amíg Jaxon és a Rend többi tagja meg nem találta a módját, hogy legyőzze.  Semmiképpen sem kockáztathatjuk meg, hogy újra szabadon engedjük. Nem tehetjük kockára annyi ember életét, csak mert számunkra így kényelmesebb.

– És mi a helyzet azzal, hogy a saját életünket kockáztatjuk? – kérdezem. – Nem lesz könnyű a Megölhetetlen Vadállat ellen fordulni. Egyikünk meg is halhat…

– De megéri – jegyzi meg Xavier halkan. A hangja és a tekintete olyan komoly, amilyennek még sosem láttam.

– Megéri, hogy valaki meghal? – ismétlem meg színtelen hangon. – Komolyan?

– Tudod, hány embert ölt meg Hudson? – kérdezi Mekhi. – Hány farkas és átváltoztatott vámpír halt meg miatta? Mert azt gondolta, hogy a született vámpírok felsőbbrendűek ezen a bolygón? A rábeszélőképessége túlságosan hatalmas.

– Nem ez történt – mondja nekem Hudson, és a hangjában van valami sürgető él. – Már elmondtam neked, Grace.

Eszembe jut az az emlék az apjával. Miért emlegeti mindenki a rábeszélőképességedet, azt viszont senki, hogy képes vagy elpusztítani tárgyakat a gondolatoddal? Mi a helyzet azzal az emlékkel, amit én is láttam az apádról? Már megbocsáss, de az, hogy egy puszta gondolattal megsemmisíthetsz dolgokat, sokkal félelmetesebb, mint a rábeszélés.

– Azért, mert nem tudnak róla. Senki sem tudja. – Felsóhajt. – Nos, kivéve a szüleimet, de az apám úgy gondolja, hogy ez a képességem használhatatlan. A próbálkozásai, hogy korlátlan növekedésre kényszerítse, visszafelé sültek el. Nem erősebb lett, hanem megszűnt.

Miért?

Hudson áthatolhatatlan kék szeme fogva tartja az enyémet, semmiféle érzés nem tükröződik benne.

– Mert már nem maradt semmi, amit szeretek, amivel megfenyegethetett volna.

Attól, hogy ilyen egyszerűen, ilyen érzelemmentesen közli, még rosszabbul hangzik. Minden szó úgy csapódik belém, mint egy puskagolyó. Lerogyok a kanapéra, és lassan elvérzek.

Végül halkan suttogva szólalok meg, miután összeraktam a képet:

– Szóval úgy gondolja, hogy amikor már nem tudtad többé használni, akkor lassan elsorvadt?

Hudson bólint.

– Szerinted miért engedte meg, hogy végül elhagyjam a Vámpírudvart és a Katmere-re járjak? Többé már nem tudta hasznomat venni.

Megszakad a szívem, amikor arra a kisfiúra gondolok az emlékében.

És azért a srácért is vérzik, aki most itt áll előttem. De nincs időm elemezni az érzéseimet. Meg kell győznöm mindenkit, hogy az ördög, akitől annyira félnek, nem létezik.

Nem húzom az időt azzal, hogy Mekhinek válaszoljak. Inkább a csoport felé fordulok:

– Tényleg biztosak vagytok benne, hogy ismeritek a történet mindkét oldalát? Tudom, hogy mit hisztek, de elgondolkodtatok akár egyszer is azon, hogy miért tette, amit tett? Eszetekbe jutott valaha is, hogy esetleg elfogadható oka volt rá?

– A gyilkosságra? – Jaxon összehúzott szemmel néz rám. – Kezded elhinni a hazugságait, amiket beadagol neked. Grace, tudod, hogy nem lehet megbízni benne.

– Nem, ezt nem tudom – válaszolom, és a fejemet rázom.

– Mi van, ha visszahozzuk, és kiderül, hogy végig azt tervezte, hogyan folytathatná a gonosz keresztes hadjáratát? – kérdezi Gwen. – Akkor hogy fogunk tükörbe nézni?

– Ja, persze, pont ezt tervezem. Hónapok óta azon agyalok, hogyan fogom elpusztítani a világot. – Megrázza a fejét. – Mégis kinek tartanak engem? A megtestesült gonosznak?

Nem válaszolok, mert tudom, hogy csak néhány percem van meggyőzni a barátaimat, különben továbblépnek, akár akarom, akár nem. Szóval egyikükről a másikra nézek, és megpróbálom megmagyarázni.

– Cyrus átváltoztatott vámpírokból és másokból hadsereget toborzott, hogy újabb háborút robbantson ki. Hudson csak egy még nagyobb katasztrófát próbált megakadályozni. Nem mondom, hogy egyetértek a módszereivel, de hiszek neki, amikor azt mondja, hogy jót akart. Csak Cyrus szövetségeseit fordította egymás ellen.

Flint olyan arcot vág, mintha elütöttem volna egy kamionnal.

– A testvéremet hibáztatod azért, amit Hudson tett? – Még sohasem láttam Flintet dühösnek, és miközben kihúzza magát teljes sárkánymagasságáig, meg kell mondanom, remélem, soha többé nem is fogom így látni. Nem fenyeget semmiféle módon, de akkor is. Nagyon dühös. – Azt mondta neked, hogy a családom szövetkezett azzal a kibaszott hataloméhes szörnyeteggel?

– A bátyád határozottan igen – feleli Hudson, de nem foglalkozom vele. – Nagyon rossz természete volt, és gyűlölte, hogy az emberek korlátok közé szorítják.

– Nem ezt mondtam, Flint – próbálom megnyugtatni. – Csak azt, hogy van egy másik oldala is a történetnek azon kívül, amit mindannyian ismertek. Én hiszek neki. Ez nem számít semmit?

– Nem tudod, miről beszélsz – szólal meg végül Jaxon.

– Hogy mondtad? – Döbbenten bámulok rá. – Egészen pontosan mit akar ez jelenteni?

– Azt, hogy Hudson ott van a fejedben, folyamatosan beszél hozzád, megpróbál megtéveszteni…

– Azt hiszed, ennyire ostoba vagyok? Hogy nem ismerem a saját gondolataimat? – kérdezem.

– Azt gondolom, hogy ember vagy…

– Nem csak ember vagyok – vágok vissza. – Ugye? Legalábbis nem jobban, mint ti, többiek. Szóval miért számít kevésbé az én véleményem?

– Mert te nem voltál ott – mondja nekem Jaxon ingerülten. Ami részemről rendben van, mert most már én is ingerült vagyok. Nem mintha ez bármit is számítana neki. Vagy azért, mert nem tudja, hogy megsértett, vagy mert nem érdekli… sajnos véleményem szerint egyik sem elfogadható indok. – Te nem láttad azt, amit mi.

– Lehet, hogy nem, de ti sem láttátok azt, amit én. Hudson másfél hete itt van a fejemben napi huszonnégy órán keresztül. Szerintetek mostanra már nem tudom, hogy kicsoda? Úgy gondoljátok, nem ismerek fel egy pszichopatát, ha találkozom vele?

– Nem számít, hogy úgy gondolod, ártatlan – mondja Flint. – Túl nagy a kockázat. Nem engedhetjük, hogy birtokában legyen az erejének. Ki tudja, mit művel vele legközelebb?

– Szóval azt hiszitek, jogotok van magatokra vállalni a bíró és az esküdtszék szerepét? – kérdezem. – Szerintem pedig megérdemelne egy esélyt!

– Az igazság az, Grace, hogy nem számít, mit gondolsz – mondja nekem Jaxon. – Mert hét-egyre leszavaztunk.

Hosszú másodpercekig hitetlenkedve bámulok rá, aztán körülnézek a szobában, más is úgy gondolja-e, hogy Jaxon túl önkényesen viselkedik. Ők azonban csak komor arccal néznek rám. Ami még jobban feldühít.

Nagy levegőt veszek, megpróbálok lehiggadni, hogy észszerűen tudjak gondolkodni. Ami elég nehéz, miközben a barátaim úgy bámulnak rám, mintha nevetséges lennék. Vagy ami még rosszabb, mintha nem lennék paranormális lény.

Egyfelől nem lep meg a viselkedésük. Nem igazán. Ha átéltem volna azt, amit ők, valószínűleg én is ugyanígy éreznék az új lány iránt, aki szabadon akar engedni egy pszichopatát, aki miatt nagyon sokáig rémálmaik voltak. Ettől persze még nagyon bánt, hogy Macy és Jaxon – Jaxon – nem az én pártomat fogják egy ilyen fontos dologban.

Összetörik a szívem, visszanyelem a könnyeimet, és végül nagy nehezen megszólalok:

– Komolyan nem fogod figyelembe venni, amit mondok, Jaxon? Meg sem próbálod megérteni a párod nézőpontját?

Jaxon legalább olyan rosszul néz ki, mint ahogy én érzem magam. Megfogja a kezem és a mellkasához húzza.

– Szeretlek, Grace. Ezt te is tudod. – A szavai komolyak és nyersek, mintha a lelke legmélyéről húzták volna ki őket. – De ezt nem adhatom meg neked. Bármi mást, csak ezt nem. – Lenéz rám, a szeme gyanúsan csillog, mintha könnyes lenne, de folytatja: – Nem tehetem saját magam az első helyre. Vagy a páromat. Az én feladatom az, hogy mindenki biztonságáról gondoskodjak. Az életük az én kezemben van. Szóval hogyan kérhetsz engem arra, hogy válasszak?

– Úgy, hogy igazam van, Jaxon. – A többi barátom felé fordulok. – Tudom, hogy nem hisztek nekem, de tényleg igazam van! Tudom, hogy Hudson többé senkit sem fog bántani.

– És ha tévedsz? – kérdezi Xavier. – Akkor mi lesz?

– Nem tévedek – felelem neki, majd Jaxonhoz fordulok, és kijátszom az utolsó ütőkártyámat is. – És ha azt mondom, hogy nem fogok elrepülni Flint hátán arra a misztikus, északi sarkköri szigetre veletek? – kérdezem halkan. – Akkor mi lesz?

– Akkor nélküled megyünk – Jaxon nagyot nyel, de nem fordítja el a tekintetét rólam. – Ez fontosabb, mint csupán egyetlen személy. Még nálad is fontosabb, Grace.

Fájdalom hasít belém. Azzal fenyeget, hogy lehúz magával, ezért nem tudom, mit mondjak. Mert ezt a dilemmát nem lehet megoldani. Nem tudunk közös nevezőre jutni, pedig élet-halál a tét.

Vagy talán éppen ezért. Már nem is tudom.

Már semmit sem tudok. Csak azt, hogy nem vagyok képes megváltoztatni Jaxon véleményét.

Ebben nem.

Kéretlen könnyek csorognak le az arcomon.

Szegény vonakodó herceg.

Szegény, gyönyörű fiú.

Körülnézek, látom a barátaim bezárult arcát, és rájövök, hogy alulmaradtam. Tényleg nem tudom meggyőzni őket. Ha pedig most elsétálok, ha nem megyek velük, mert tudom, hogy tévednek, akkor csökkentem az esélyeiket, hogy sikerrel járnak… és ami még rosszabb, hogy túléljék ezt az összecsapást a Megölhetetlen Vadállattal.

Ez a tudat olyan fájdalmat okoz, mint nagyon kevés dolog az életemben, ezért legszívesebben ordítanék.

Ekkor hallom meg Hudson hangját. Mélyről, az elmém rejtett zugaiból hallatszik:

Semmi baj, Grace. Bárhogy is döntesz, rendben lesz.

Ezt nem gondolhatod komolyan – mondom neki.

Ha ettől abbahagyod a sírást, akkor nagyon is komolyan gondolom – feleli. – Ez olyasmi, amit nem tudsz helyrehozni. Ezt egyszerűen csak el kell viselnünk. Bármi történjék is ezután, megígérem, hogy nem foglak hibáztatni érte.

Ez nem igazságos – felelem. – Nem igazságos, amit veled akarnak tenni.

A nevetése tragikus.

Az élet nem igazságos, Grace. Azt hittem, mostanra már mindenkinél jobban tudod ezt.

Sajnálom – mondom neki, és könnyek csorognak le az arcomon.

Ne sajnáld! – válaszolja. – Ez nem a te hibád.

Attól, hogy igaza van, még nem érzem magam jobban. Őszintén szólva csak rontok a helyzeten, miközben felemelem a kezem, a tenyerembe fogom Jaxon arcát, hogy tudja, megértem őt. Hogy tudja, én is átérzem a világ súlyát, amit a vállán cipel, és nem fogom súlyosbítani. Most nem. Emiatt nem.

– Jól van – suttogom, habár a szívem mélyén tudom, hogy nem helyes, amire készülünk. – Veletek megyek. De valamit meg kell ígérned cserébe.

– Bármit! – válaszolja, és megszorítja a kezemet.

– Ha tényleg sikerül megszereznünk a szívkövet… és életben maradunk… meg kell ígérned, hogy még egyszer beszélünk, mielőtt felhasználjuk. Meg kell ígérned, hogy adsz még egy esélyt nekem, hogy megváltoztassam a véleményedet.

– Annyi esélyt kapsz, amennyit csak akarsz – feleli Jaxon, és az ajkához emeli a kezemet. – Nem fogom meggondolni magam, de meghallgatom, amit mondanod kell. Meghallgatni mindig hajlandó leszek, Grace.

Ez nem elég. Közel sem elég, de most nem adhat többet.

Ezért egyelőre elfogadom, és reménykedem a csodában.

94.

Bizonyos napokon a pohár tényleg

félig üres

– Van egy rossz és egy még rosszabb hírem. Melyiket mondjam először? – kérdezi Xavier másnap este, amikor belép Jaxon toronyszobájába, ahol a többiekkel együtt összegyűltünk. Sajnos az arcán egyáltalán nem látszik vidámság, miközben a választ várja.

– Ez most tényleg komoly kérdés? – kérdezi Macy. – Ha ilyen rossz a helyzet, akkor ki vele minél hamarabb!

– Jól van, akkor először a rossz hírt mondom. – Megdörzsöli az arcát, mintha felkészülne rá, hogy közölje velünk a legrosszabbat. – Éppen körbementem a kastélyban, ellenőriztem a dolgokat, és rájöttem, hogy semmiképpen sem tudunk ma este elmenni az iskola területéről.

– Hogy érted ezt? – kérdezi Jaxon. – Muszáj elmennünk. Meg kell szereznünk a szívkövet ma este, különben nem fogjuk tudni kiszabadítani Hudsont a próbatétel előtt.

– Ja, nem mondod! – feleli neki Xavier. – Ezért mondtam, hogy rossz hír.

– Lennie kell valami megoldásnak – szólal meg Flint. – Az alagút…

– Éppen onnan jövök – válaszolja Xavier. – Lezárták, és kibaszott fegyveres őröket állítottak minden egyes kijárathoz.

– Fegyveres őröket? – kérdezem, és már a gondolat is megrémít, hogy az iskolában fegyverek vannak. – Milyen fegyverük van?

– Varázslat – válaszolja Jaxon halkan. – Csak erre van szükségük.

– És mi a helyzet az oromzattal? – kérdezi Macy. – A sárkányok… és Grace… le tudnak repülni a toronyból…

– Nem, ott is őrök vannak. Sokan. – Xavier nekidől a falnak, és azt mondja: – Meg vagyunk lőve.

– Az nem lehet – feleli Flint. – Dolgunk van, szóval találjunk rá módot, hogy elmehessünk.

– Éppen ezen vagyunk, sárkány. Van valami javaslatod, vagy csak problémázni tudsz? – kérdezi Mekhi.

– Nem látom, hogy te jobbnál jobb javaslatokat tennél, vámpír. Én csak próbáltam közölni a véleményemet.

Mekhi felhorkan.

– A véleményedet már ismerjük. Szóval vagy törődj bele, vagy fogd be! Másra nincs időnk.

Flint a füléhez teszi a kezét, és úgy tesz, mintha elszántan figyelne.

– Mit is mondtál, mi a terved?

– Elmondod a többi rossz hírt is? – kérdezem, remélve, hogy véget vethetek a sértegetésnek, mielőtt összeverekednek itt Jaxon szobájában.

– Hogy érted ezt? – kérdezi Eden a kanapé másik végén elnyúlva.

– Xavier azt mondta, hogy rossz és még rosszabb híre van. – Az egész szoba elnémul, egy emberként nézünk rá. – Szóval milyen rossz híred van még? – kérdezem másodjára.

– Ó, hallottam, hogy a Kör bajnokokat akar idehívni, hogy helyettük játsszanak. A világ legkeményebb harcosait, de Finn nagybátyád leszavazta. Azt mondta, ha Cyrusnak volt mersze elfogadni a kihívást, akkor harcoljon csak ő maga.

A gyomromban tízszeresére nő az idegesség. Felnyögök.

– Ez nem csak újabb rossz hír, ez szörnyű, borzalmas, mindannyian-meg-fogunk-halni hír!

Xavier most már vigyorog.

– Jaj, bocsánat, nem ez a rossz hír. A király nyilvánvalóan halálra van rémülve attól, hogy Jaxon ellen harcoljon a pályán… joggal… szóval még mindig ragaszkodik a bajnokokhoz. A nagybátyád beleegyezett… de csak abba, hogy Cyrus a Katmere diákjaiból válogasson.

Ó, igen, ez tényleg rossz hír. Nem akarok tinédzserek ellen harcolni az életemért. De legalább nem fogok Jaxon szüleivel szemben állni. Vagy Flint anyjával, aki nagyon kemény nő.

– Szóval kit választott Cyrus? – kérdezi Jaxon, a hangja olyan komor, mint ahogy én érzem magam.

– Cole volt az első, aki vállalta – feleli Xavier –, és nyilvánvalóan… vérre szomjazik.

Görcsbe rándul a gyomrom. Miért kell mindig Cole-nak lennie? Nem tettem semmi rosszat az ellen a szemétláda ellen, legalábbis szándékosan nem, mégis az első pillanattól kezdve rám vadászik, amióta csak idejöttem. Sosem kívántam senkinek rosszat ezelőtt… kivéve Liának, amikor megpróbált megölni engem… most viszont tényleg nagyon sajnálom, hogy leállítottam Jaxont, amikor megvolt rá az esélye, hogy megölje Cole-t.

Jaxon a fejét rázza, láthatóan undor tölti el, és kilencvenkilenc százalékig biztos vagyok benne, hogy ugyanazt gondolja, amit én. Azután viszont csak annyit kérdez:

– És még?

– A farkasok közül kiválasztotta még Marcot és Quinnt. Ezenkívül…

– Ez három farkas – szakítja félbe Mekhi. – Miért választhat hármat a csapatába?

Xavier úgy néz rá, mintha Mekhi nem is figyelt volna arra, amit mondott.

– Ismersz olyan vámpírt az iskolában, aki jó ötletnek tartja, hogy egy olyan csapatban versenyezzen, amelynek az az egyetlen célja, hogy a király börtönbe zárja Grace-t, és ezáltal elválassza Jaxon Vegát élete párjától?

– Jogos – helyesel Mekhi.

– És mi a helyzet a boszorkányokkal? – kérdezi Macy, miközben idegesen babrál a pulóvere aljával.

– Abból, amit hallottam, úgy tűnik, Simone és Cam már biztosan tagjai a csapatnak. Azt viszont még senki sem tudja, hogy a boszorkányok vagy a sárkányok közül kerül-e ki még egy játékos, így egyelőre sok pletyka kering.

– Tudtam! – Macy kinyújtja a kezét, és egy egész sor könyv zuhan le a legközelebbi könyvespolcról. – Az áruló! Kerüljek csak a közelébe, tetves lesz, pattanásos és bubópestist kap! Micsoda szemétláda! Tudtam, hogy haragszik, amiért szakítottunk, de ez nagyon undorító viselkedés.

– A sárkányok legalább olyan rosszak – folytatja Xavier. – A két biztos tag Joaquin és Delphina.

– Delphina, tényleg? – Flint elsápad a gondolattól, amitől amúgy is gyenge gyomrom totálisan felkavarodik. Ha még egy szaltót csinál, esküszöm, hogy idehányok a szoba közepére. Nem tudom, ki ez a Delphina, de ha Flint így reagál rá, boldogan elkerülöm a vele való találkozást, örökre.

– És a jó hírek folyton csak jönnek – morog Eden. – Visszatérhetnénk a fontosabb problémához? Hogy a fenébe fogunk kijutni az iskolából, ha minden kijáratot lezártak?

– Lennie kell olyan útnak, amit még nem fedeztek fel – mondom. – Muszáj lennie ilyennek.

– Ha van, nem tudom, mi lehet az – feleli Xavier.

– Nos, mi értelme egyáltalán annak, hogy varázsiskolába járunk? – panaszkodom, és idegesen széttárom a kezem.

– Magában a kastélyban nincs semmi „varázslatos” – feleli Jaxon olyan hangon, aminek nyilvánvalóan az a célja, hogy megnyugtasson. – Csak a benne lévő emberekben…

– Ami azt illeti, ez nem egészen igaz – állapítja meg Macy, és úgy ül fel, mintha hirtelen lángra kapott volna a haja. – Ó, te jó isten, már tudom, mit csináljunk!

95.

A második csillagnál jobbra, aztán előre

egyenesen Szibériáig

– Már majdnem ott vagyunk – közli Macy, miközben libasorban megyünk végig a folyosón. Flint, Jaxon és Xavier hangosan beszélgetnek és viccelődnek, próbálnak úgy tenni, mintha teljesen átlagos dolog lenne, hogy éjjel tizenegykor a folyosón kószálunk, egyesek hátizsákkal a vállukon.

Dicséretre méltó próbálkozás, az igazság azonban az, hogy ha a Körből bárki meglát minket nyolcunkat így együtt, tudni fogja, hogy valamiben mesterkedünk. Valószínűleg mi, többiek azért sétálunk úgy, mintha még a saját árnyékunktól is félnénk.

Nos, kivéve Edent. Rajta látszik, hogy képes lenne bárkit megütni, aki rossz szemmel néz ránk. Na persze minél többet vagyok a közelében, annál inkább rájövök, hogy nála ez a megszokott viselkedés.

A gyomrom kavarog, részben a félelem miatt, hogy elkapnak minket, részben a Megölhetetlen Vadállat miatti idegességtől, részben pedig azért, mert Hudson síri csendben van. Soha nincs csendben, és tudom, hogy valószínűleg háromszor olyan ideges, mint én. Mert vagy mindketten meghalunk, vagy a mai nap után a lénye egyik fele megszűnik létezni. Egyik végkifejletre sem akarok gondolni.

Ennek ellenére igyekszem nem kimutatni, mennyire ideges vagyok, és azt hiszem, elég jól csinálhatom, mert Jaxon láthatóan nem aggódik jobban, mint máskor… ahogy Macy sem.

– Jól van, megérkeztünk – szólal meg az unokatestvérem, amikor megállunk a citromsárga ajtó előtt, ami a titkos átjárójába vezet. Az ajtó előtt legyint néhányat a kezével, varázsigét suttog, mint legutóbb, azután bemegyünk.

Ugyanolyan menő, mint amire emlékszem, az utat matricák, ékkövek és illatos gyertyák mutatják. Mindenki ugyanígy gondolja, mert a körülmények ellenére többen is hangosan rácsodálkoznak a környezetre.

– El sem hiszem, hogy ezt titokban tartottad – mondja neki Eden, amikor megáll, hogy elolvassa az egyik matricát, amin az áll: Az élet nem boszorkányság. – Elképesztő!

Macy megvonja a vállát.

– Nem is tudom. Gyerekkoromban találtam rá, és azóta valahogy mindig is az én titkos helyem volt. Régebben itt rejtőztem el az apám elől, amikor eljött a lefekvési idő.

– Nos, én személy szerint úgy tervezem, hogy sokszor fogok még idelátogatni, miután a Kör eltűnik a francba ebből az iskolából – jegyzi meg Xavier, és Macyre kacsint. – Nagyon klassz hely.

– Ráférne néhány sárkánymatrica is – teszi hozzá Eden, miközben az alagútban kanyargunk.

Xavier egyszer csak váratlanul Macyhez hajol, és megnyalja az arcát. Macy felsikít, ellöki magától, és amikor körülnézek, látom, hogy mindenki ugyanennyire megdöbben. Nem is hiszünk a saját szemünknek.

Xavier azonban csak vállat von, és a Macy feje fölött lévő matricára mutat.

– Én csak követtem az utasítást.

Közelebb lépek és elolvasom: Kóstolj bele a vallásba, nyalj meg egy boszorkányt!, és akaratom ellenére hangosan felnevetek. Macy és Eden szintén nevetni kezdenek, majd a többiek is. Xavier, ez a lökött idióta láthatóan nagyon elégedett magával, habár nem tudom, hogy azért-e, mert sikerült megnevettetnie mindannyiunkat, vagy azért, mert megnyalta Macyt, és nem kapott érte pofont.

A feszültség utolsó morzsái is eltűnnek, miközben továbbhaladunk az alagútban. Egy idő után véget ér a folyosó. Egy alacsony létra áll előttünk, a mennyezeten pedig csapóajtó látható.

– A következő megálló a planetárium – mondja Macy, majd a csoport elejére siet, és felmászik a létrán.

Néhány másodperc múlva kinyitja a csapóajtót, bemászik, azután tesz néhány lépést és hangos sikítással eltűnik.

Xavier követi fel a létrán.

– Macy! Jól vagy? – Hirtelen ő is beleesik a lyukba… habár az a hang, amit ő ad ki, sokkal inkább kiáltás, mint sikítás.

Mi, többiek tanácstalanul nézünk egymásra, a „Ki lesz a következő?” kifejezéssel a tekintetünkben, de egyikünk sem mozdul a létra felé. Szembenézni a Megölhetetlen Vadállattal? Naná! Beleesni egy lyukba a fal tetején? Ööö… kösz, inkább nem.

Végül azonban Eden türelmét vesztve azt dörmögi: „a francba”, majd felmászik a létrán, kettesével veszi a fokokat. Egy kicsit óvatosabb, mint két előző társa, leül a legfelső fokra, és először csak a lábát csúsztatja a lyukba. A következő pillanatban eltűnik a feje is, és halk puffanást hallunk a fal másik oldaláról, azután egy hangosabb kiáltást is.

– Szerintetek Xavier-re esett? – kérdezi Mekhi felvont szemöldökkel.

– Ó, igen – válaszolja Jaxon. – Minden bizonnyal.

Jaxon láthatóan eldöntötte, hogy csak utánam fog következni, ezért én mászom fel a létrán Eden után. Először a lábamat dugom be, ahogy Eden tette, azután behunyom a szemem, és felkiáltok: „Jövök!”, majd hagyom, hogy belecsússzak a sötétségbe.

Hála istennek, a lábam szilárd talajt érint, nem vérfarkast, de olyan sötét van, hogy szinte semmit sem látok. Annyi lélekjelenlétem azonban van, hogy körülbelül egy méterre elmásszak a fölöttem lévő lyuk alól, ezután tapogatva a telefonomat keresem, és Macy nevét kiáltom.

– Itt vagyok! – válaszolja egy kicsit kifulladva, és amikor végre be tudom kapcsolni a zseblámpát a telefonomon, és az arcára irányítom, egyértelműen látom, hogy a rúzsa elkenődött az ajkán. Úgy tűnik, Xavier nem csak az arcát nyalta meg…

Mutatom neki, hogy törölje meg a száját, éppen amikor Jaxon érkezik a lyukon keresztül, és úgy ér földet mellettem a talpán, mint egy macska, szinte alig csap zajt. Flint csúszik le utána, és úgy kurjongat, mintha Disneylandben lenne a hullámvasúton. Na persze mikor nem úgy kurjongat, mintha Disneylandben lenne a hullámvasúton?

Mekhi zárja a sort, azután kikapcsolom a lámpát, és a sötétben a villanykapcsolót keresve tapogatózunk.

Xavier találja meg, felkapcsolja a fölöttük lévő hatalmas csillagvizsgáló kupolát. Hirtelen forogni kezd a fejünk fölött a sok csillagkép, és furcsamód nagyon klassz érzés itt lenni ezekkel az emberekkel meg a csillagokkal, amelyek fölöttünk kavarognak.

Arra az éjszakára emlékeztet, amikor Jaxon először megcsókolt. Amikor kivitt a mellvédre, hogy a meteorzáport nézzük. Rápillantok, meleg, boldog érzés tölt el belülről, és látom, hogy ő már engem néz, halvány mosoly deríti fel szigorú arcát. Szóval nem én vagyok az egyetlen, akinek eszébe jutott az az éjszaka.

– Elmondanád, miért vagyunk a planetáriumban, Macy? – kérdezi Flint.

Macy rávigyorog.

– Nos… gyakoroltam Mr. Badarral, a lunárasztronómia-tanárunkkal, hogyan kell portált építeni, mert úgy gondoltam, szükségünk lesz rá, hogy a temető után visszajussunk az iskolába. Szóval Mr. Badar megmutatta, hogyan kell olyan portált építeni, ami arra szolgál, hogy elhagyjuk az iskolát, nem pedig arra, hogy visszatérjünk ide, ezért megépítette ezt… – Széttárja a karját, mintha egy varázstrükköt mutatna be –, azután itt hagyta, hogy többször is visszajöhessünk és tanulmányozhassuk!

– Ez szuper, Macy! – Flint magasba emeli a kezét, és pacsit ad neki, mi pedig mindannyian vigyorgunk.

– Az egyetlen probléma az, hogy a portálok néhány centit elmozdulnak a föld forgása miatt, vagyis valószínűleg ez is elmozdult. – A terem egyik sarkába mutat. – Amikor utoljára láttam, még ott volt.

Megfordulok, hátrálok néhány lépést, hogy a távcső mellett abba az irányba nézzek, ahová Macy mutat, azután felsikoltok, mert érzem, hogy már megint zuhanok, zuhanok, zuhanok, egy héten belül másodszor.

96.

Nem félünk a farkastól

Bármilyen elszántan próbálok is kiegyenesedni, miközben az örvényben bukdácsolok – nem akarom megint elkövetni ugyanazt a hibát –, végül mégis arccal esem a földre, amikor kizuhanok az égből. Kiderül, hogy itt földet érni sokkal fájdalmasabb, mint a planetárium színpadán, ezért minden levegő kiszakad a tüdőmből.

Ennek ellenére gyorsan arrébb mászom, próbálok elmenni az útból, mielőtt a következő ember megérkezne a portálon keresztül. És valóban, alig veszek egy mély levegőt, amikor Jaxon bukkan ki a portálból, és a talpára érkezik mellettem. A gazember.

– Jól vagy? – kérdezi, majd leguggol mellém.

Bólintok, a tüdőm lassan ismét működni kezd.

– Egyszer majd meg kell tanítanod nekem, hogyan csináljam ezt úgy, hogy ne kerüljön kis híján az életembe – lihegem.

Elvigyorodik.

– Meglátom, mit tehetek.

Néhány másodperc múlva a portál kiköpi Macyt – és ő is a talpára érkezik. Kicsit bizonytalanabb a leérkezése, mint Jaxoné, de ez nem jelent semmit, mert biztosra veszem, hogy még a holdraszállás is bizonytalanabb volt Jaxon landolásánál.

Körülnézek, és rájövök, hogy a kunyhókon túl, egy erdőben vagyunk. Bárcsak többet látnék, miközben arra várok, hogy mindenki kiérkezzen a járatból. Csakhogy sötét van, és nincs igazán mit látni.

Miután mindenki megérkezik, Flint és Eden átváltoznak sárkánnyá. Flint lehajtja a fejét, én pedig már éppen fel akarok mászni a nyakára, ahogy mutatta – Jaxon nagy bánatára –, amikor hirtelen a Kör körülbelül húsz, fekete egyenruhás őre jelenik meg körülöttünk. Közülük többen félig már átalakultak vérfarkassá vagy sárkánnyá.

A többiek – a vámpírok és a varázslók – szorosan mellettük állnak. Mindegyikük arcán egyértelműen látszik, hogy nem viccelnek.

– Velünk kell jönnötök! – szólal meg az a vámpírkinézetű őr, akinek a legtöbb sáv van a váll-lapján.

Jaxon előrelép, és gúnyos tekintetet vet rá.

– Ugye tudod, hogy ez nem fog megtörténni, Simon?

Meglep, hogy tudja a férfi nevét, azután eszembe jut, hogy ezek az apja őrei.

– A király parancsot adott, hogy mindenkit tartóztassunk fel, aki megpróbálja elhagyni az iskola területét, és azonnal vigyük a színe elé – válaszolja az őr.

– Az apámnak nincs joga ilyen döntéseket hozni a Katmere-en, ezt te is tudod, Simon. Nem a Kör irányítja az iskolát.

Jaxon újabb lépést tesz előre, és úgy helyezkedik, hogy a lehető legtöbb részét eltakarja a csoportnak, engem pedig határozottan maga mögé terel.

– Igen, de én az apádtól fogadok el parancsokat, és be is tartom azokat. Úgy gondolta, hogy te és a társaid talán nem mertek megjelenni holnap, ezért egész éjjel titeket kerestünk. És meg is találtunk. – Nem teszi hozzá, hogy mivel gyávák vagytok, de a hangjából egyértelmű.

– Nem elszökni akartunk – feleli neki Jaxon olyan magától értetődő hangon, amit még sosem hallottam tőle. – A holnapi próbatételre gyakorlunk. A párom ideges volt, és szeretett volna még egy edzést beiktatni.

– Nos, akkor biztos vagyok benne, hogy a király megérti, ha majd elmagyarázod ezt neki. – Simon hidegen vigyorog. – Mert el fogod magyarázni neki. Ma este.

A hangja éles, mint a penge, csak úgy sugárzik belőle a határozottság, nekem viszont nem emiatt akad el a lélegzetem, és fagy meg a vér az ereimben.

A szeméből sugárzó rosszindulat váltja ki. Nyilvánvaló, hogy már nagyon régóta vár erre az alkalomra, és semmivel sem lehet lebeszélni róla. Ami azt jelenti, hogy vagy a király elé hurcolnak minket, mielőtt megszerezhetnénk a szívkövet, vagy összecsapunk velük. Egyik lehetőség sem kedvező jelenleg, különösen, hogy ilyen közel vagyunk az iskolához, és a Kör legalább száz őrt hozott magával.

Át kell változnod – szólal meg Hudson hangosan és sürgetően a fejemben. – Harc lesz, te pedig túlságosan védtelen vagy emberi alakban.

Ha most átváltozom, megfosztom Jaxont a meglepetés erejétől.

Jaxon tud vigyázni magára, ahogy a többiek is. Ha most nem változol át, túl késő lesz.

A barátaim és én beszélgettünk erről a minap. Hogy mit csinálunk, ha meglepnek minket az őrök az iskola területén. Jaxon ragaszkodott hozzá, hogy hagyjuk őt magára, most viszont, hogy meg kell hoznunk a döntést, képtelen vagyok megtenni. A többiekre nézek – elsősorban Mekhire –, és látom, hogy ők is ugyanígy gondolják. Egyikünk sem megy sehová Jaxon nélkül.

Ezért szinte azt teszem, amit Hudson javasol. Megfogom a platinaszínű fonalat, és óvatosan a kezemben tartom. Még nem markolom meg, de felkészülök rá, hogy bármelyik pillanatban megtegyem.

Csináld már, az istenit! – kiáltja Hudson kétségbeesetten. – Nem ismered az apámat. Nem tudod, mire képes…

Befognád egy kicsit, kérlek? – szólok rá. – Nem hallok semmit, ha a fejemben kiabálsz. Csak adj egy percet, hogy gondolkodjak, jó?

– Simon, mindketten tudjuk, hogy ennek nem lesz jó vége rád és a béna játékszereid csoportjára nézve. – Jaxon hangja úgy pattog, mint a tűzifa. – Ami azt jelenti, hogy két választásotok van. Vagy továbbmentek, és úgy tesztek, mintha sosem láttatok volna minket itt edzeni – felemeli a hátizsákját, hogy bizonyítsa ezt a késő éjszakai gyakorlást –, vagy szétverem a seggedet. Engem nem érdekel, melyiket választjátok, de a kettő közül lesz valamelyik. Szóval gondolkozz rajta, beszéljétek meg, azután tudasd velem, hogyan döntöttetek!

Néhány őr felnevet, de azonnal elhallgat, amikor Jaxon jéghidegen rájuk mered. Habár őszintén szólva megdöbbent, hogy képesek egyáltalán a szemébe nézni.

Én a párja vagyok, de ha valaha is így nézne rám, biztosan belehalnék.

Először úgy tűnik, mintha megfutamodnának. Néhány őr egy helyben topog, mások mindenfelé néznek, csak Jaxonra nem, megint mások pedig – a varázslók – felemelik kezüket a varázspálcájukról, egyértelmű jeleként annak, hogy nem akarnak összecsapást ma este.

Azután történik valami. Egy ág reccsenése az erdőben, egy hirtelen mozdulat Flinttől mögöttem sárkányalakban, Jaxon lábának apró elmozdulása, hogy még jobban eltakarjon engem. Nem tudom, mi volt – valószínűleg sosem fogom megtudni, de a tisztás legszélén álló őr hirtelen egyenesen Mekhire veti magát, és a levegőben változik át.

Jaxon Flint felé lök – valószínűleg azért, hogy megvédjen –, azután az őr felé lendül, hogy megakadályozza. Mekhi azonban a csoport másik oldalán áll, és éppen az a fél másodperc hiányzik, ami alatt Jaxon Flint felé taszított engem. Későn ér oda, mert az őr már belemélyesztette vérfarkasfogát Mekhi nyakába. Egyenesen az ütőerébe.

97.

Vigyázz, nehogy kőbe harapj!

Macy felsikít, amikor Jaxon letépi a farkast Mekhi nyakáról, és mintha egy-két másodpercre megállna az idő. Azután elszabadul a pokol.

Mekhi térdre rogy, a torkára szorítja a kezét, vér folyik a földre a nyakából.

Nagyon szeretnék odaszaladni hozzá, de valahányszor megpróbálom, Flint körém fonja a farkát – ő az én személyes sárkánypáncélom – és visszatart, miközben tüzet okád a felé szaladó őrökre.

Én viszont már nem az a gyenge, emberi Grace vagyok, és amíg el van foglalva azzal, hogy megpörkölje az egyik vérfarkast, megmarkolom a platinaszínű fonalat, amilyen erősen csak tudom.

– Menj oda Mekhihez! – sürget Hudson. Látom, hogy mögöttem áll, miközben átváltozom. – Még megmenthetjük, de azonnal cselekednünk kell.

Nem vonom kétségbe a szavait – hiszen minden másodperc számít, ezért felemelkedem a levegőbe, miután kiszabadítom magam Flint farkából.

Vagy túlságosan elfoglalt, hogy észrevegye, vagy úgy bízik a kőszörny Grace-ben, ahogy az emberi Grace-ben nem. Bárhogy van is, nem jön utánam, miközben a levegőbe emelkedem, és az összecsapás fölé szállok.

Mindenhol vér és pusztítás uralkodik – törött faágak borítják a földet, több fát vagy gyökerestül kicsavartak, vagy megperzseltek, emberek és állatok vívnak közelharcot egymással, valamint kábultan és sérülten fekszenek a földön.

Gyorsan szemügyre veszem a terepet, és látom, hogy hála istennek, Mekhi az egyetlen sérült az én csoportomból. Odaszaladok hozzá, leguggolok mellé és a szárnyammal borítom be, hogy megvédjem, miközben körülöttünk folytatódik a harc.

A szemem sarkából látom, hogy Jaxon megpróbál odajönni hozzánk, de egyik őr a másik után ragadja meg. Összecsapnak vele, próbálják széttépni. Nem járnak szerencsével – az én párom ennél sokkal erősebb –, de lelassítják, márpedig most minden másodperc késlekedés Mekhi életébe kerülhet.

– Nem lesz semmi baj – mondja nekem Hudson. – Megoldjuk.

– Hogyan? – kérdezem, miközben hiába próbálom a nyakára szorítani a kezem, hogy megállítsam a vérzést. Hajlandó vagyok bármit megtenni, amit kér tőlem, de nem tudom, mit tehetnék. Mekhi már nagyon sok vért vesztett. Tudom, hogy nem ember, de úgy gondolom, valószínűleg már nem sok van neki hátra.

– Törj le egy darab követ a testedből! – kéri tőlem Hudson.

– Egy darabot a testemből? – ismétlem meg, majd lenézek magamra és a vastag, nehéz kődarabokra, amelyek a testemet alkotják. – Hogy csináljam?

Mekhi hörögni kezd, azután erősen megszorítja a karomat. Először azt hiszem, hogy megpróbálja letörni rólam a követ, de aztán rájövök, hogy a fejét rázza, és a szájával azt próbálja mondani: nem, nem, nem, miközben egyre rosszabbul néz ki.

– Muszáj, Mekhi – mondom neki. – Meghalsz, ha nem teszem.

Ismét a fejét rázza, továbbra is tiltakozik, de már elfogy a levegője, és a saját vérében fuldoklik.

– Nem értem – fordulok Hudsonhoz. A sírás kerülget, és közben próbálok egyensúlyt találni aközött, amit Mekhi akar, és amit én helyesnek tartok.

– Azért csinálja ezt, mert Jaxon párja vagy – magyarázza Hudson komor hangon. – Tudja, hogy egy nap királyné leszel, és bármilyen közeli barátságban áll is veled, nem engedheti meg, hogy feláldozz érte egy darabot magadból. Ez egy ősrégi etikettszabály, ami addig nem számít, amíg nem kerülünk ilyen helyzetbe.

– A picsába az ősrégi etikettszabályokkal! – pattanok fel, majd felemelem a kezem, és letörök egy darabot a szarvamból. Isten látja lelkem, amúgy is utálom a nyavalyásokat.

Mekhi szeme tágra nyílik, én azonban lehajolok, és a fülébe súgom:

– Nem mondom el senkinek, ha te sem. Most pedig fogd be és hagyd, hogy megtegyem, mielőtt túl késő lesz!

Hudsonhoz fordulok.

– Mondd, hogy mit kell tennem! Kérlek!

– Fogd a követ a két tenyeredbe – utasít –, aztán engedd, hogy én elvégezzem a többit!

Nem tudom, mit ért ezalatt, de most nincs idő vitatkozni, ezért azt teszem, amit mond. Másodpercekkel később érzem, hogy furcsa melegség fut végig a karomon, az ujjaimon keresztül.

Kis idővel később Hudson megszólal:

– Jól van, ennyi elég lesz.

Szétnyitom a kezem, és finom port látok a tenyeremben. Meg akarom kérdezni, hogyan csinálta – mert mélyen legbelül tudom, hogy ezt Hudson tette, nem én, de nincs rá idő.

– És most? – kérdezem könyörögve.

– Szórd a torkára, fedd be vele a sebet! Aztán tedd fölé a kezed, amíg azt nem érzed, hogy megköt!

Ha valaki egy órával ezelőtt azt mondta volna nekem, hogy porrá tört követ fogok egy nyílt sebbe szórni azért, hogy meggyógyítsak valakit, azt mondtam volna, hogy elment a józan esze. Csakhogy ebben a világban minden egyes óra valami új, izgalmas és szörnyű dolgot hoz, és ez alól nyilvánvalóan a jelen pillanat sem kivétel.

Ezért megteszem, amit Hudson kér, és közben egész idő alatt imádkozom, hogy ne rontsak még jobban Mekhi állapotán.

– Fogd meg a nyakát! – utasít Hudson, mihelyt a porrá tört kő utolsó morzsáját is a sebbe szórom. – Ne engedd el, amíg nem mondom!

Bólintok.

– Jól van.

Körülöttem szörnyű hangok hallatszanak. A harc hangjai. Emberek kiáltásai, testek puffanása, ahogy egymáshoz ütődnek, sárkányok üvöltése, dühös farkasok vonyítása. Szeretnék odanézni, megbizonyosodni róla, hogy Jaxon, Macy, Flint, Eden és Xavier – a barátaim – jól vannak.

Mekhi szeme azonban tágra nyílik, és olyan félelem tükröződik benne, amit még sosem láttam, ezért semmiképpen sem fordítom el a tekintetemet, még egy pillanatra sem.

Nem hagyom magára egyetlen magányos másodpercre sem.

Inkább lehajolok, és mindenféle dolgokat suttogok neki. Olyasmiket, amelyeknek még számomra sincs értelmük, nemhogy számára, de összekötnek minket, mert végtelenül lényegtelen, ugyanakkor rendkívül emberi semmiségek.

Például, hogy mennyire szeretem a haját, hogy szerintem ő és Eden nagyszerű pár lennének, és hogy milyen nagyra értékeltem a barátságát a Katmere-en töltött első néhány hetemben. Azt is elmondom, hogy a kedvenc vámpíros filmem nyilvánvalóan Az elveszett fiúk, és hogy miért olyan furcsa érzés kőszörnynek lenni.

Végül már úgy érzem, mintha órák óta itt lennénk, de valószínűleg csak három vagy négy perc telhetett el. Érzem, hogy a kezem alatt csökkenni kezd a forróság. Mekhi szeme elkerekedik, és hirtelen hosszú, mély lélegzetet vesz, először, amióta leguggoltam mellé.

– Megcsináltad! – mondja Hudson, és büszkeség csendül ki a hangjából, valamint még valami, ami gyanúsan csodálatnak hangzik.

– Megcsináltam? – ismétlem meg. Egy részem el sem hiszi, hogy ez a bizarr dolog tényleg működik.

– Vedd el a kezed! – mondja, és amikor megteszem, meglepetten látom, hogy a néhány perccel ezelőtti tátongó seb helyén sima, fényes kő van a nyakán.

– A könyvek szerint, amiket a kőszörnyekről olvastam, a kőfoltozás nem tart örökké – folytatja Hudson, miközben segítek Mekhinek felülni –, de addig kibírja, amíg eljuttatjuk őt a betegszobába, hogy a nővér megnézze.

Vigyorogva tolmácsolom Hudson szavait Mekhinek, és végül megengedem magamnak, hogy megöleljem, most, hogy tudom, az összefoltozásom nem fog szétesni két perc múlva, és nem fogja a halálba küldeni.

Mekhi azonban a fejét rázza, amikor megemlítem neki, hogy vissza kell vinnünk a betegszobába.

– Kizárt dolog! – recsegi olyan hangon, ami egyszerre halkabb és rozsdásabb, mint a szokásos hangja. – Veletek kell mennem. Az a terv…

– A francba a tervvel! – mondom neki, amikor Jaxon végre megjelenik mellettünk. Egy kicsit véres, tele van sérülésekkel, de él, egy darabban van, és nekem ez bőven elég. – Visszamész a nővérhez!

– Naná, hogy visszamész! – helyesel Jaxon a többiekkel együtt, miközben körénk gyűlnek.

Ekkor nézek fel, és döbbenten látom, hogy az esélytelenség ellenére megnyertük a csatát. A Kör őrei egytől egyig a földön fekszenek különböző állapotban: eszméletlenül vagy sebesülten, viszont mindegyik barátom áll. Kivéve Mekhit, nyilvánvalóan, de ő is életben van, és ez már több mint elég számomra.

– Mennünk kell – szólal meg Eden sürgetően. – Nem sokáig lesznek a földön, valószínűleg máris hívtak segítséget. Ha van egy kis esélyünk eltűnni innen, akkor most kell mennünk, mielőtt megérkezik az erősítés.

Az orra beszéd közben vérezni kezd, de letörli a kézfejével.

– Vissza kell vinnünk Mekhit a betegszobába! – tiltakozom. – Nem hagyhatjuk itt kint egyedül.

– Arra nincs idő – mondja nekem Mekhi. – Már hallom, hogy közelednek.

– Mindannyian halljuk – erősíti meg Xavier. – Mennünk kell, Grace.

Jaxonhoz fordulok. Ő biztosan azt mondja majd, hogy nem hagyhatjuk itt a legjobb barátját ebben a hatalmas felfordulásban. Csakhogy ő is a fejét rázza.

– Kifutunk az időből, Grace. Most vagy soha.

Legszívesebben azt mondanám, hogy soha, de tudom, hogy nem tehetem. Most már nem, hogy ilyen közel vagyunk a célhoz.

– Elég erős vagyok, hogy áttűnéssel visszatérjek, Grace. Ti csak menjetek! – Azzal Mekhi már ott sincs, áttűnik az erdőn át.

– Indulás! – szólal meg Flint komoran, és visszaváltozik sárkányalakba.

Én visszaváltozom emberré, Jaxon pedig ezúttal nem várja meg, hogy saját erőmből másszak fel Flint hátára, megfog és szinte feldob a sárkányra, majd ő is felmászik mögém.

Mellettünk Xavier és Macy felkapaszkodnak Eden hátára.

Azután elindulunk – összezúzva, véresen, meggyötörve, de nem megtörve (még) –, hogy megkeressük azt a szörnyet, amit még soha senki nem tudott megölni.

Gyerek. Játék.

98.

Éjszakai repülés

– Van egy kis problémánk – mondom Jaxonnak körülbelül tíz perccel azután, hogy repülve elindultunk.

– Tudom – feleli, de nem mond többet. Egyáltalán semmit, pedig percekig várok a válaszra.

– Fogunk beszélni a problémáról? – kérdezem végül. Nem azért, mert kötekedni akarok, hanem azért, mert tényleg úgy gondolom, hogy ki kellene dolgoznunk egy tervet. És igen, van még néhány óránk, amíg repülünk, de ki tudja, mennyi időbe telik kitervelni, mit fogunk csinálni most, hogy eggyel kevesebben vagyunk. És nem akárki hiányzik a soraink közül, hanem az egyik legfontosabb ember, mivel Mekhinek a hipnotizálás a képessége.

Tudod, még mindig visszafordulhattok – szólal meg Hudson halkan az agyam egyik zugában.

Te is tisztában vagy vele, hogy nem fog hallgatni rám. Szóval ha nem akarsz segíteni, inkább folytasd csak a duzzogást, és hagyd, hogy kitaláljuk, mit csináljunk!

Nem is duzzogtam – válaszolja, azután átgondolja a dolgokat. – Na jó, oké, duzzogtam, de már túl vagyok rajta.

Ezt örömmel hallom. De komolyan, van valami ötleted, hogyan oldjuk meg ezt a helyzetet most, hogy már csak hatan vagyunk?

Leszámítva azt, hogy visszafordultok?

Lebiggyesztem az ajkam, és bosszúsan nézek rá.

Igen. Leszámítva azt.

Nos, akkor visszatérek a múltkori ötletemhez, ami az volt, hogy ne akarjátok megölni a vadállatot.

Már mondtam, hogy nem megyünk haza.

Nem azt mondtam, hogy menjetek haza. Arról beszélek, hogy menjetek oda, és próbáljatok beszélni vele. Mielőtt megpróbáljátok megölni… és alulmaradtok.

Nem tudhatod, hogy alulmaradunk-e – mondom neki.

Ó, dehogynem, szörnyű halált fogtok halni. Komolyan azt gondolod, hogy hat középiskolás diák… bármilyen erősek legyenek is… csak besasszézik egy barlangba, és legyőz egy vadállatot, amit a szóbeszéd szerint kétezer éve senki sem tudott megölni? Felnevet, de nem vidám a hang.

Nos, akkor mit csináljunk? Szükségünk van a szívkőre, amit nyilvánvalóan a vadállat őriz. Hogyan máshogy kaphatnánk meg, ha nem öljük meg őt?

Őszintén szólva? Nem tudom. – A fejét rázza. – Azt viszont tudom, hogy ha az erőtöket fitogtatva bevonultok, azzal csak feldühítitek. És nem akarom, hogy ez történjen… egyikőtökkel sem.

Mert ha felemelt kézzel megyünk be, akkor nem fogunk meghalni? A fejemet rázom.

Nem tudom. Csak azt tudom, hogy nem minden szörny olyan, amilyennek látszik.

A szavai mélyen megérintenek, valószínűleg azért, mert tudom, hogy nem csak a Megölhetetlen Vadállatról beszélt.

Nem tudom. Nem tudom, mit gondoljak. Nem tudom, mit higgyek. Azt pedig még annyira sem tudom, hogy igaza van-e. Nincs tudomásunk róla, hogy ez a szörny képes-e kommunikálni. És mi van, ha azt az időt, amíg megpróbálunk szót érteni vele, arra használja fel, hogy megölje a barátaimat?

A mentális vitám közepén megszólal a telefonom. Macy küld üzenetet. Nyilvánvalóan ő és Xavier ugyanazt a beszélgetést folytatták, mint Hudson és én… és amit Jaxon jelenleg elkerül.

Macy: Van valami ötleted?

Én: Semmi.

Macy: Na igen. Nekünk sincs.

Ugye tudod, hogy nekem legalább egy tucat ötletem van? Gyakorlatilag bármilyen ötlet, amit felhozok, jobb, mint a testvérem terve, hogy kivont fegyverrel rontsunk be és öljünk meg egy szörnyet, aminek szó szerint az a neve, hogy „Megölhetetlen”.

A legutolsó megjegyzését feltűnő szemforgatás kíséri, ezért nem tudom megállni, hogy ne ugrassam egy kicsit:

Vigyázz, ha továbbra is így forgatod a szemed, még a végén úgy marad!

Felhorkan.

Bárcsak úgy lenne! Akkor legalább mindenki tudná, mit érzek valójában.

Akaratom ellenére felnevetek. Az anyukám azt mondaná rád, hogy „nem semmi egy fickó” vagy, ugye tudod?

Tényleg? Mert az én anyám téged „veszélyesnek” tart.

Visszagondolok a találkozásomra a vámpírkirálynéval, és azt felelem:

Biztos vagyok benne, hogy az anyád semmi veszélyeset nem lát bennem.

Ebben nagyon tévedsz – feleli. – Mindkét ősöm retteg tőled. Ha nem így lenne, már rég visszamentek volna a jó öreg Londonba.

Mielőtt megkérdezhetném, hogy mit ért ezalatt, Macy ismét küld egy üzenetet.

Macy: X azt mondja, új tervre van szükségünk

Én: Nem mondod

Macy: Hogy jutunk be a barlangba?

Macy: Ha Mekhi nincs itt, hogy hipnotizálja a szörnyet, hogy fogjuk elterelni a figyelmét?

Én: Fogunk egy bendzsót és eltáncoljuk a hula táncot?

Macy: Te nem vagy se Timon, se Pumba, ez pedig nem az Oroszlánkirály.

Ezután egy sor szemforgató emoji sorakozik egymás mellett.

Én: Tudom. Úgy értettem, hogy TE

Macy: Én sem vagyok Timon. Pumba pedig még annyira sem.

Ismét egy sor szemforgató emoji követi, amelyek láttán elnevetem magam. Ha Macy és Hudson is így forgatják a szemüket azon, amit mondok, akkor bizonyára sziporkázom ma este.

Már éppen el akarom mondani ezt Hudsonnak, amikor Jaxon végül megmozdul mögöttem.

– Csapdát kell állítanunk – szólal meg.

– Hogy érted azt, hogy csapdát? Olyat, mint egy medvecsapda?

– Remélhetőleg egy kicsit kevésbé durvát – válaszolja. – Vagy szerinted nem ez a legjobb megoldás? A hazai pálya előnye nagyon is valóságos dolog. Az ember sosem támadja meg az ellenfelét annak saját területén, ha elkerülheti, mert azt a területet ismeri a legjobban, és hajlandó minden erejével megvédeni.

– Ráadásul nagyon valószínű, hogy meghalni is hajlandó azért, hogy megvédje – teszem hozzá, mert eszembe jut minden, amit az évek során történelemből tanultam.

– Pontosan. Nos, mivel nincs sem időnk, sem bármilyen eszközünk ahhoz, hogy elcsaljuk a szörnyet a szigetéről… ezt a lehetőséget kizárhatjuk. Viszont kicsalogathatjuk a komfortzónájából, távolabb a barlangjától, bárhol éljen is. – Elhallgat, én pedig szinte hallom, ahogy a fogaskerekek kattognak a fejében, miközben igyekszik kidolgozni egy tervet.

Hirtelen rossz érzésem támad amiatt, hogy Hudsonhoz fordultam korábban, amikor azt gondoltam, hogy Jaxon nem akar erről beszélni. Tudhattam volna, hogy nem így van. Bármit mond vagy tesz is Jaxon, számára a legelső pillanattól kezdve az én és mindenki más biztonsága a legfontosabb. És ebbe az is beletartozik, hogy a lehető legjobb módszert válasszuk a Megölhetetlen Vadállat legyőzésére.

– Amikor még úgy volt, hogy Mekhi is jön – folytatja –, nem volt probléma az otthonában legyőzni őt, mert befolyásolhattuk az esélyeinket azzal, hogy Mekhi képes hipnotizálni a szörnyet. Most viszont, hogy ő nincs itt… ez túl veszélyes lenne. – Megrázza a fejét, azután rám néz, nem előre a horizontra. – Neked mi a véleményed?

Nekem úgy tűnik, hogy ez alkalommal a kisöcsém végre elkezdte használni a fejét – jegyzi meg Hudson. – Le vagyok nyűgözve.

Nem törődöm az utolsó, gúnyos megjegyzéssel, inkább arra fordítom a figyelmem, hogy a generációm két legerősebb vámpírja egyszerre próbálja megoldani ugyanazt a problémát. Ez azért elég biztatónak tűnik.

– Szerintem jó tervnek hangzik – mondom, majd megüzenem Macynek, hogy mit találtunk ki, hogy ő és Xavier folytathassák a tervezést.

– Szóval mit kell csinálnunk először?

Remélhetőleg életben maradni – feleli Hudson, és be kell vallanom, ez elég jól összefoglalja a helyzetet.

99.

Csapda és csalétek

Amikor végül megérkezünk a szigetre, rájövünk, hogy ez nem is igazán sziget, hanem egy vulkán, amely kinyúlik az óceánból. A tetején egy hatalmas kráter van, sziklás oldala pedig a vízben folytatódik. Ami azt jelenti, hogy a vadállat valószínűleg a kráter belsejében van… és nincs hol leszállnunk, kivéve azt a zárt területet, amit a vadállat az otthonának nevez. Nem tudok megszabadulni az érzéstől, hogy ez legalább olyan nevetséges helyzet, mintha egy állatkertben összecsapnánk a tigrissel… a saját ketrecében.

Flint és Eden többször köröz a kráter fölött, a nyílás alja több száz méterrel alattunk van. Csak meglepően sűrű erdőt és hatalmas sziklákat látunk, de a Megölhetetlen Vadállatnak nyoma sincs.

Hirtelen egy gondolat villan az eszembe.

– Említette bármelyik könyv vagy adatbázis, hogy mekkora ez a szörny? Egyáltalán láthatjuk innen a levegőből?

Jaxon előrehajol, hogy a szél süvítése mellett is halljam, amit mond.

– A történetek eltérnek, de a legtöbbjük úgy írja le, hogy hatalmas. Több emelet magas.

– Akkor miért nem látjuk innen? – Nyugtalanság kúszik a csontjaimba, miközben mindannyian lefelé nézünk a kráter belsejébe, és még mindig nem látunk semmit, csak fákat és sziklákat. Minden porcikám azt súgja, hogy nagyon rossz ötlet a kráter belsejében leszállni. Vissza kell fordulnunk. Most.

– Menjünk előre, és szálljunk le! – kiáltja Jaxon Flintnek, a gyomrom pedig összerándul, amikor Flint felkészül a gyors landolásra.

Már éppen könyörögni akarok Jaxonnak, hogy forduljunk vissza és menjünk haza, amikor megszorítja a derekamat, és azt mondja:

– Minden rendben lesz!

Soha életemben nem akartam még ennél jobban hinni valakinek.

Amikor földet érünk a kráter belsejében egy tisztáson, már legalább hajnali három óra van. Minden teljesen csendes és nyugodt. Általában szeretek ébren lenni az éjszaka közepén… van valami a csendben, ami a lelkemhez szól.

Itt azonban, a Megölhetetlen Vadállat szigetén, nem messze Szibéria északi partjaitól, a csend hátborzongatónak és rendkívül nyugtalanítónak tűnik. Tudom, hogy valószínűleg csak a saját félelmeimet vetítem ki az ártatlan, szinte lakatlan szigetre, de az igazság az, hogy attól a pillanattól kezdve, hogy Flint leszállt ezen a puha, mohával borított földsávon, érzem, hogy valami nagyon-nagyon nem stimmel. Mintha maga a sziget beszélne hozzám.

Majdnem felnevetek ezen az ostoba gondolaton. Hát persze, hogy nem próbál elmondani nekem semmit a sziget. Ezért nem törődöm a belső hanggal, ami figyelmeztet – nem, könyörög –, hogy menjek el innen.

Inkább arra emlékeztetem magam, hogy ugyanez a hang annak sem nagyon örült, hogy a Sárkánytemetőbe megyek, és végül ott sem történt semmi baj. Különben is, a barátaim most már nem fogják meggondolni magukat, ezért próbálok megszabadulni ettől a nyugtalanságtól, miközben eltávolodom Flinttől és Jaxontól, hogy Flint visszaváltozhasson emberré.

Hudson körülbelül hat méterrel távolabb, az erdősáv szélén sétál, és hasztalanul próbál belenézni a sötétbe. Eszembe jut, hogy figyelmeztetem, ha én nem látok semmit, akkor ő sem fog, de tudom, hogy csak próbálja lefoglalni magát, hogy csináljon valamit. Ő legalább olyan idegesnek tűnik, mint én vagyok.

Xavier, Macy és Eden néhány pillanat múlva csatlakoznak hozzánk, és a Macy varázspálcája által kibocsátott halvány fényben elkezdjük keresni a Megölhetetlen Vadállat barlangját. Lehet, hogy nincs semmi tervünk arra, hogy fogunk bemenni, de elég nehéz valakit vagy valamit kicsalni valahonnan, ha még azt sem tudjuk, hol van.

Minél jobban felderítjük a kráter belsejét, annál egyértelműbbé válik, hogy ez a hely el van varázsolva. Március van, ami azt jelenti, hogy a hőmérséklet ezeken a szigeteken mínusz tíz és a plusz nyolc fok között ingadozik attól függően, hogy milyen napszak van és mennyire hideg/meleg tél/tavasz van éppen (köszönöm, Google). A kráter bejáratánál úgy éreztem, hogy körülbelül plusz két fok lehet, idelent viszont majdnem trópusi a hőmérséklet, ezért izzadok a sok réteg ruha alatt.

Szóval igen, mindannyian egyetértünk abban, hogy a sziget el van varázsolva, és ekkor még nem is fedeztünk fel egy vízesést és egy forró vizes forrást, ami a semmiből bukkant elő, és ami furcsa fényt vet a kráter belsejére. Olyan, mintha maga a víz is el lenne varázsolva, halványkék vize olyan fényesen ragyog, hogy az egész területet megvilágítja, mintha hajnal lenne. Látszanak a magas, zöld fák nagy, furcsa alakú leveleikkel, amelyek olyanok, mintha egy trópusi szigeten lennének, nem pedig ilyen közel az Északi-sarkhoz. Hibiszkusz és bromélia illata lengi be az egész erdőt, és hatalmas kőtömbök helyezkednek el szétszórtan egy közeli tisztáson.

– Itt lakik – állapítja meg Jaxon, amikor közelítünk a vízhez, és éberen figyeli, mikor pillantja meg a szörnyet.

– Honnan tudod? – kérdezem.

– Te milyen helyet választanál az otthonodnak? – kérdez vissza. – Egy koromfekete erdőt a másik oldalon, vagy ezt a majdnem ragyogó, forró fürdőt és friss vizet? – Fejével az előttünk lévő dolgokra bök, és elvigyorodik. – Ráadásul a vízesés másik oldalán van egy barlang.

– És most mit csináljunk? – kérdezem, ugyanakkor mereven nézem a vízesést.

– Lassan hátráljunk! – suttog Xavier. – És találjuk ki, milyen csapdát állítsunk!

– Nyilvánvalóan szükségünk lesz csalira – állapítja meg Eden, miközben a sötét erdő felé hátrálunk, hogy elbújjunk az árnyékban, és kidolgozzunk egy tervet. – Nagyon jó csalira.

– Milyen csali legyen? – kérdezem, habár a hang újra és újra azt suttogja bennem, hogy el innen.

– Majd én leszek a csali – jelentkezik önként Xavier. – Miután eldöntöttük, hol lesz a legjobb hely felállítani a csapdát, bemegyek, és kicsalogatom a szörnyet. Biztos, hogy nem tudja elviselni, hogy egy betolakodó legyen a barlangjában.

– De még azt sem tudjuk, hogy néz ki – ellenkezik Macy. – Mi van, ha kicsi, és gyorsabb, mint egy farkas? Vagy hat méter magas, két és fél méter hosszú, és polipszerű karjai vannak, amik elől nem tudsz elmenekülni?

Tudom, hogy csak eltúlozza a példákat, de azon kapom magam, hogy mindegyikre bólogatok. Mert jelenleg bármelyik lehetségesnek tűnik.

– Csak ki kell csalogatni a barlangjából, azután csapdába ejteni és elterelni a figyelmét – emlékeztet minket Xavier, miközben elkezdjük keresni a legjobb helyet a csapda felállítására. – A szívkő valószínűleg a barlang hátuljában van, ahol a legjobban meg tudja védeni.

Hudson elkapja a tekintetemet, és azt dörmögi:

– Ööö, szóval ez a zseniális tervetek? Elkapni egy vadállatot, amikor fogalmatok sincs, hogy néz ki, vagy milyen ereje van? Sőt, azt sem tudjátok, hogy a csapda varázslata a megfelelő méretű és erősségű-e? És még ti gondoltátok azt, hogy az én ötletem képtelenség…

Megrovóan ránézek, de ennek ellenére a csoporthoz fordulok, és megkérdezem:

– Van fogalmunk róla, hogy mi ez a szörny? Mekkora? Milyen erős? Van-e varázsereje? Úgy értem, honnan tudjuk, milyen csapda az, ami képes lesz, nos, tudjátok, csapdába ejteni?

– Nyilvánvalóan varázserejű csapdának kell lennie – válaszolja Macy. – Másképp nem tudunk felkészülni arra, ami ki fog jönni abból a barlangból, minket üldözve.

Mindenki bólogat. Azt hiszem, ez logikus.

– Igen, de mégis miről beszélünk? – kérdezi Eden. – Varázsigéről? És ha igen, melyikről?

– Én megpörkölhetném – javasolja Flint vigyorogva. – Biztos vagyok benne, hogy nem kérne repetát belőle.

– Jó, de ha magán viseli a szívkövet, akkor azt is megégetnéd. És akkor mit csinálunk? – kérdezi Macy. – Bármi legyen is a csapda, nem lehet ennyire erőszakos.

– Szóval adni akarsz egy esélyt a Megölhetetlen Vadállatnak, hogy másodszor is támadhasson? – kérdezi Flint hitetlenkedve.

– Nem. Szerintem el kellene altatni – javasolja Macy. – Van erre egy varázsigém, és azt hiszem, működne.

– Azt hiszed, működne? – kérdezi Eden mindkét szemöldökét felvonva.

– Hát, garantálni nem tudom, mivel fogalmam sincs, hogy mi ez a Megölhetetlen Vadállat, de igen. Elméletileg működne. Idefelé úton utánanéztem, csak hogy biztos legyek benne.

– És ha az altatóvarázslat mégsem működik? – kérdezem bizonytalanul, mert nem szeretném feldühíteni Macyt, de azt sem akarom, hogy itt maradjunk B terv nélkül.

– Akkor majd Flint lefagyasztja. Xavier és én idefelé úton megbeszéltük, és úgy tűnik, ez a legjobb megoldás – szólal meg Jaxon. – Ez nem fogja megégetni a követ, ha esetleg rajta van a vadállaton, de ad néhány percet, hogy átgondoljuk a dolgokat, miután már tudjuk, hogy mi ez a lény, és mire képes. A cselekvés mindig jobb, mint a reakció.

Hudson erre horkanva felnevet.

– Megeszem a gatyámat, ha eljön az a nap, amikor a testvérem először gondolkodik, és csak azután cselekszik.

Nincs is rajtad gatya – emlékeztetem.

Megfordul, és rám kacsint.

– Nocsak, Miss Foster, csak nem leselkedett?

Tudom, hogy csak el akarja terelni a figyelmemet, biztosan ő is érzi, hogy pattanásig feszülnek az idegeim, ennek ellenére elpirulok. Lehetetlen vagy.

Csak meghajol előttem, aztán ismét a félig kifőzött tervre fordítja a figyelmét.

– Szóval hol állítjuk fel a csapdát? – kérdezi Xavier, és körülnéz. – A vadállat ezen az úton fog kijönni a barlangból, ugye? – Egy kődarabokkal kirakott ösvényre mutat, amely megkerüli a vizet, aztán egyenesen áthalad a tavon. Hatalmas, lapos sziklák vezetnek át rajta egészen a vízesésig. – Milyen messzire akarjuk, hogy kijöjjön, mielőtt működésbe hozzuk a csapdát?

– Nem túl messzire – javasolja Eden. – Fedezékre van szükségünk, és az erdőt leszámítva nincs itt sok minden, miután kijöttél a tisztásról.

– Egyetértek – mondom nekik, majd eszembe jut, amikor apámmal gyerekkoromban paintballoztam, és mindaz, amit a rajtaütésekről tanított nekem. Most, hogy belegondolok, akaratlanul is eltöprengek rajta, vajon tudta-e, hogy egyszer majd szükségem lesz erre a tudásra. Talán nem azért, hogy a Megölhetetlen Vadállattal harcoljunk, de azért, mert ebből a paranormális világból származott, és tudta, mennyire veszélyes.

– Flintnek itt kell elrejtőznie – mutatok egy kis párkányra a kráter belső falán, körülbelül a távolság egynegyedénél. – Innen még eléred a vadállatot, hogy jeget lövellj rá, ugye? – kérdezem.

Szemmel felméri a távolságot.

– Igen, innen még elérem.

– Helyes. Macynek közelebb kell lennie…

– Mennyivel közelebb? – kérdezi Xavier, és látszik rajta, hogy nem örül neki.

– Amilyen közel csak szükséges – válaszolja Macy, és lesújtó pillantást vet Xavier-re, mielőtt körülnézne. – Ha ezen az úton jön ki, nagyon jó pozíció lenne, ha azon a fán ülnék. – Egy hatalmas, tűlevelű fára mutat, körülbelül tíz méterre a vízeséstől.

Xavier már a gondolattól is kiakad, és be kell vallanom, nekem sem nagyon tetszik, hogy ilyen közel legyen a kijárathoz. Úgy értem, ha a vadállat képes ugrani, másodperceken belül ráveti magát, és mi nem tehetünk semmit, hogy megakadályozzuk.

– Minden rendben lesz – mondja Macy, mintha a gondolataimban olvasna.

– Talán újra kellene gondolnunk a…

– Megteszem – közli, azután odaszalad a fához. – Különben is, aki nem mer, az nem is nyer, nem igaz?

– A mondás úgy is szólhatna, hogy aki mer, az szörnyű halált hal – felelem neki.

Hátrafordul, hogy lássam, mennyire magabiztos.

– Meg tudom csinálni, Grace. Bíznod kell bennem!

Igaza van. Tudom, hogy igaza van, de akkor is rossz érzéssel tölt el, hogy felugrik arra a fára, aztán megkeresi azt az ágat, aminek a legdúsabb a levélzete, hogy elrejtőzzön közöttük.

– Szerintem Edennek is itt kellene lennie erősítésként – javasolja Jaxon, amikor Flint rám kacsint, és felrepül arra a párkányra, amit neki szántunk.

– Nem tudom, mennyire tudnék segíteni – jegyzi meg Eden. – Én csak villámot tudok szórni. Ha a vadállatra célzok, a villám megrázza és megöli.

– Ezért leszel Flint mellett erősítésnek – mondja neki Jaxon. – Csak a biztonság kedvéért.

– Ez menni fog. – Eden körülnéz. – Hol legyek?

– Valószínűleg olyan közel a helyhez, amennyire csak lehet – tanácsolom neki –, de a föld szintjén. Így ha Macy és Flint elvéti, te mögülük jöhetsz, és megteszed, amit kell.

– És mi lenne, ha ott lennék? – mutat egy kis beugróra, amely a bejárattól körülbelül egy méterre a hegy oldalába van vájva.

– Az nagyon közel van. – Más helyet keresek. – Mit szólnál egy kicsit távolabb?

Rám vigyorog.

– Ne aggódj, Grace! Meg tudom csinálni.

– Tisztában vagyok vele, de…

– Ne aggódj! – ismétli. – Csak arra vigyázz, hogy téged ne egyen meg, oké?

– Jó – mosolyodom el idegesen. – Jó tervnek hangzik.

Amikor mind a hárman elfoglalják a helyüket, Jaxon Xavier-re és rám néz.

– Készen álltok? – kérdezi.

A legkevésbé sem. De nem mondom ki hangosan. Nem tudom kimondani. Ehelyett csak bólintok, azután átváltozom kőszörnnyé. Indulhat a műsor!

100.

Ölj a mának

Xavier, Jaxon és én úgy sétálunk be a sziklás bejáraton a vadállat oázisába, mintha otthon lennénk. Szerintem részben azért, hogy leplezzük a saját idegességünket, mivel csalik vagyunk, részben pedig azért, mert sosem árt egy kicsit magabiztosabbnak mutatkozni, mint ahogy érzed magad.

– Szerintetek mi ez a lény? – kérdezi Xavier, miközben az ösvény, amin lépkedünk, a forró vizes forrás mellett kanyarog.

– Engem kevésbé érdekel az, hogy mi ez, mint az, hogy hol van – válaszolja Jaxon, és elszántan forgatja a fejét jobbra-balra, minden egyes rejtekhelyet megvizsgál, amit csak lát.

Szerencsére a víz nagyon fényesen ragyog, máskülönben koromsötétben kellene összecsapnunk a szörnnyel. És valószínűleg mindannyian meghalnánk.

Állj! A Megölhetetlen Vadállat felé tett minden egyes lépéssel egyre határozottabban hallom ezt a hangot a fejemben.

Nagyon kísérteties, és akaratlanul is arra gondolok, vajon a kőszörny énem tud-e valami olyasmit, amit én nem. Talán az érzékei felfogják a veszélyt, amiről én is tudom, hogy itt van, csak még nem fedeztem fel.

A kőszörny énemmel ellentétben Hudson szokatlanul csendben van. Körülbelül akkor, amikor mindenki elfoglalta a helyét, felhagyott azzal, hogy arra kérjen, gondoljuk át újra, és először azt hittem, elment duzzogni, ahogy néha szokott.

Most viszont érzem a fejemben, hogy az érzékei kiélesedtek, a szememen keresztül figyeli a környezetet, és ő is próbálja megtalálni a vadállatot.

Próbál – nem vallja be, de én tudom – segíteni Jaxonnak és nekem bármilyen módon, ahogy csak tud.

Hudsont mindig is ilyen kettősség jellemezte. Képes olyan borzalmas dolgokat tenni, hogy a saját testvére meg akarja ölni – vagy emberré változtatni –, most viszont itt van, és mindent elkövet, hogy megvédje Jaxont a fenyegetéstől, amivel szerinte nem is lenne szabad szembenéznünk.

Neked nem lenne szabad szembenézned vele – jelenti ki, ám ezúttal nem a szokásos gúnyos hangján… Nem próbál kötekedni velem. Inkább hallgat. Talán még szomorú is, mintha tudná, hogy mi következik, és már felhagyott azzal, hogy megpróbálja megakadályozni.

Hirtelen egy hang hasít az éjszakába. Lánccsörgést hallunk, mire mindhárman rémülten megtorpanunk.

– Mi a franc volt ez? – kérdezem, és gyorsan a hang felé fordulok, mert úgy tűnt, mintha a vízesés mögül hallatszana.

– Nekem lánccsörgésnek hangzott – feleli Xavier, vérfarkasfülét hegyezve.

Újabb csörgés hallatszik, ezúttal erősebben, és most már teljesen egyértelmű, hogy honnan jön.

– Lánc? – dörmögöm Jaxonnak. – Hogyhogy?

A fejét rázza.

– Nem tudom.

A belső hang most már valósággal kiabál bennem. Menj vissza, menj vissza, menj vissza!

Ez már több mint félelmetes, ezért meg is állok néhány másodpercre, hogy vegyek egy reszkető lélegzetet, és közben érzem, hogy a pánik kezd elhatalmasodni rajtam. De már túl késő. Már itt vagyunk, és ketyeg az óra. Meg kell tennünk, amiért jöttünk.

Mindhárman hosszan egymásra nézünk, mielőtt kihúzzuk magunkat és elindulunk a barlang felé, ahonnan egyre hangosabban hallatszik a csörgés.

Nem hazudok, halálra vagyok rémülve. Félek attól, mi vár ránk abban a barlangban – úgy értem, miféle szörny harcol lánccal? –, és félek attól, hogy mit kell tennünk. Még sosem öltem meg szándékosan senkit és semmit egész életemben (még a bogarakat is kiviszem a házból, ha találok egyet), ezért nagyon helytelennek érzem a gondolatot, hogy eljöttünk egészen idáig, hogy megöljük ezt a szörnyet. Hiszen nem ártott nekem vagy a barátaimnak semmit. El akarjuk venni a szívkövet, amit teljesen egyértelműen nem akar átadni nekünk.

De mi más lehetőségem van? Hagyjam magukra a barátaimat, hogy egyedül folytassák? Itt nincs jó megoldás, nincs más választásom, csak folytatni, és reménykedni benne, hogy valahogy minden jól alakul, bár jelenleg el sem tudom képzelni, ez hogyan lehetséges.

Jaxon kérdőn néz rám, én viszont csak bólintok. Azután mindhárman elindulunk a barlang és a Megölhetetlen Vadállat felé, bármi legyen is az. A szívem hangosan dobog a mellkasomban. A tenyerem izzad. A gyomrom felkavarodik, mert attól tartok, hogy valami szörnyű dolog fog történni.

A barlang sötét, amikor a közelébe érünk, mindannyian nagyon éberen figyelünk, várjuk, hogy valami megtámadjon minket. Minél közelebb érünk azonban hozzá, annál nehezebb figyelmen kívül hagyni a lánccsörgést, és bármi másra figyelni azon kívül.

Ha ehhez még azt a halk, rekedt morgást is hozzáadjuk, ami a barlang mélyéről hallatszik, akkor érthető, hogy minden bátorságomra szükség van, hogy továbbmenjek… Ekkor nézek le a földre, és észreveszem a rengeteg, szanaszét heverő csontot. Egyesek hosszúak és sértetlenek, mások kettétörtek, de attól még felismerhetően emberi csontok.

Gondolom, azoké az embereké, akik előttünk jöttek ide, és nem sikerült megtenniük azt, amit nekünk meg kell tennünk.

Amikor odaérünk a bejárathoz, Jaxon felemeli a kezét, hogy megállítsa Xavier-t és engem, azután ő maga lép be először a barlangba. A lánc vadul csörög, de semmi más nem történik. Még a morgás is elhalkul.

Jaxon még egyet lép. Követem őt, Xavier pedig engem.

A telefonom lámpájával világítok a sötétben, de így sem látok semmit… ahogy nyilvánvalóan Xavier és Jaxon sem, mert másodpercekkel később ők is bekapcsolják a lámpájukat.

Amikor körülnézünk, nem sok látnivaló tárul elénk. Nem tudom, mire számítottam, de az biztos, hogy nem erre a kietlen barlangra. Nincs itt semmi, csak a sziklás falak és a szanaszét heverő csontok – koponyák, combcsontok és ép bordacsontok.

– Hol van a szörny? – suttogom, mert itt nincsenek sziklák, semmi olyasmi, ami mögé egy vadállat elrejtőzhetne.

Először attól tartok, hogy van több helyiség is, mert a barlang olyan hosszan nyúlik befelé, mint a Vérontó lakhelye. Amikor azonban körbefordítom a lámpát, látom, hogy csak ennyi. Nincs több helyiség, csak ez az egy, ez a sziklás, vérfoltos fal és a földes talaj.

A mennyezetbe és a hátsó falba hatalmas, vastag láncok vannak erősítve.

– Nem értem – mondja Xavier. – Tudom, hogy innen jött a hang. Tudom. Akkor mi a franc történik?

Végül ismét felhangzik egy halk morgás, mi pedig védekezőn körbefordulunk, a hátunkat egymáshoz támasztjuk, és körbe-körbe világítunk a lámpánkkal.

A fejemben figyelmeztetően megszólal a hang. Menj el innen, menj, menj, menj!

Nem mehetek! válaszolom neki. Már késő. Túl késő.

Néhány másodperc múlva egy újabb, hangosabb morgás hangzik fel, és az előttünk lévő láncok csörögni kezdenek. Azután megmozdul a fal.

101.

Hangok a fejemben

– Mi a franc! – kiált fel Xavier, és hátratántorodik, amikor a fal láthatóan életre kel.

Az a valami mély hangon, hangosan és hosszan morog, a láncok pedig csörögnek, amikor felénk veti magát.

Jaxon megragad és maga mögé tol, azután minden telekinetikus erejét a lényre irányítja. Ezzel megállítja a levegőben – bármi legyen is az – egy másodpercre, talán kettőre. Azután továbbra is felénk jön, majd négy lábra érkezik előttünk.

Amikor alaposabban is szemügyre tudom venni a vadállatot, akaratlanul is arra gondolok, hogy úgy néz ki, mintha valami borzalmas fantasyregényből lépett volna elő. Óriási: a leghatalmasabb teremtmény, amit valaha láttam, kizárólag kövekből áll, amelyek élesek, töröttek és mindenhol beborítják. Néhol már a moha is benőtte.

A szeme vörösen izzik, a foga félelmetes, a szája akkora, hogy képes lenne mindhármunkat egyszerre bekapni. Továbbra is felénk jön, egyszerre csak egy lassú lépést téve.

Jaxon ismét ráirányítja az erejét, és mindent rádobál, amit csak mozdítani tud. Ezzel azonban csak feldühíti, ezért a szörny egyik hatalmas kezével (mancsával?) meglegyinti, és olyan erősen vágja a barlang falához, hogy az egész hely beleremeg.

– Jaxon! – kiáltom, aztán megragadom Xavier-t, és felemelem magammal a levegőbe, amikor a lény megfordul, és minket is meg akar ütni.

Sikerül kitérnem az útjából, csakhogy a mennyezet nem olyan magas, hogy eléggé fel tudjak szállni, és ne érjen el, ezért a második legyintése eléri Xavier-t és engem, és a szemközti falhoz csap minket.

Keményen nekiütődünk, olyan keményen, hogy összekoccan a fogam, és az agyam kis híján felrobban a koponyámban. Egy kicsit kábult vagyok, szédülök, de Hudson itt van a fejemben, és kiabál, hogy keljek fel.

Kiabál, hogy mozdulj meg, mozdulj meg, mozdulj meg!

Megteszem, egyetlen másodperccel azelőtt, hogy az óriási ököl ismét lecsap, pontosan oda, ahol addig feküdtem.

– Xavier! – kiáltom, de ő már felkelt, farkasalakban van, egyenesen a szörny vállára ugrik, azután Jaxon mellett ér földet, aki már szintén talpra állt.

A vadállat felordít, és rájuk ront. Eközben észreveszem, hogy a lánc nem a fegyvere. Hanem béklyó rajta, ami a falhoz kötve tartja.

– Rohanj! – kiáltom Jaxonnak. – Ha ki tudunk jutni a barlangból, talán már nem ér el hozzád.

Csakhogy ő itt Jaxon Vega, aki semmiképpen sem hagyja magára a párját a szörnnyel, amiért egyszerre vagyok hálás és dühös, mert most azt akarom, hogy magát mentse.

Jaxon ahelyett, hogy rá irányítaná telekinetikus erejét, hogy visszatartsa, mint legelőször, inkább a földre koncentrálja minden erejét. Hatalmas földrengés rázza meg a barlangot, csontok és szikladarabok zuhannak le a falakról, a lábunk alatt pedig megemelkedik a talaj.

A lény felkiált. Fájdalmas hallani ezt a hosszú, hangos kiáltást, miközben kinyúlik, és felemeli Jaxont. Biztos vagyok benne, hogy itt a vég. Porrá fogja zúzni a páromat a szemem láttára.

De nem teszi. Ehelyett a barlang bejárata felé dobja, olyan erősen, hogy Jaxon kirepül erről a helyről, és még azon is túl, olyan messzire, hogy már nem is látom.

– Gyerünk, Grace! – kiált rám Hudson. – Tűnj el, amíg nem figyel!

De nem tehetem, mert Xavier az, aki lefoglalja a figyelmét. A szörny egyenesen felé tart.

– Hé! – kiáltom neki, amilyen hangosan csak tudom. – Ide gyere! Gyere ide, és kapj el!

A vadállat tudomást sem vesz rólam, mereven Xavier-re szegezi a tekintetét, aki felugrott az egyik kőalakzatra a falon, és valószínűleg arra vár, mikor tud leugrani a szörny mellett.

Xavier azonban nem lát annyit a barlangból, amennyit én, nem tudja, hogy nincs elég hely ahhoz, hogy elszaladjon mellette. Bármerre megy, a szörny el fogja kapni… ha nem abban a pillanatban, amikor leugrik, akkor a következőben.

Nem halhatsz meg, nem halhatsz meg, nem halhatsz meg. A fejemben kántálni kezd a kőszörny énem, és ebben a percben legszívesebben sikítanék. Mert a fejem már így is kurvára tele van azzal, hogy Hudson ordibál nekem, hogy meneküljek, a saját gondolataim is kavarognak, Jaxon energiát küld az összekapcsolódás fonalán keresztül, és most már a rohadt kőszörny énem is azt mondogatja, hogy nem halhatok meg.

Ó, ki gondolta volna? Nem az a tervem, hogy meghaljak ma.

Mégsem tudom magára hagyni Xavier-t, hogy egyedül harcoljon. Ezért az egyetlen dolgot teszem, amit megtehetek – felszállok a levegőbe, és egyenesen a Megölhetetlen Vadállat feje felé repülök. Ha legalább egy kis időre el tudnám vonni a figyelmét, talán Xavier-nek lenne esélye elmenekülni.

Menekülj, menekülj, menekülj! Kőszörny énem új mantrát kántál, miközben zuhanórepülésben a lény feje felé tartok. Először nem is figyel rám, annyira Xavier-re összpontosít, hogy észre sem veszi, hogy létezem. Akkor azonban, amikor elég közel kerülök hozzá, hogy belerúgjak az egyik vérben úszó szemébe, olyan hangos kiáltással fordul felém, hogy a falakról visszaverődő hang a lelkem legmélyéig megráz.

– Fuss, Xavier! Menekülj innen, most! – kiáltom, amikor a vadállat szembefordul velem. Az egész tervünk azon alapult, hogy kicsalogatjuk a szörnyeteget a barlangjából, és ha Xavier kimegy, szerintem el tudok repülni mellette. Remélhetőleg elég hosszúak a láncai, hogy odakintig követhessen, ahol Macy arra vár, mikor tudja elaltatni.

Olyan gyorsan repülök, ahogy csak bírok, elhatározom, hogy legalább annyi ideig elérhető távolságon kívül maradok, hogy Xavier-nek esélye legyen elmenekülni. Csakhogy alig jutok el a barlang feléig, amikor a szörny megfog hatalmas kőmancsával, és hozzávág ahhoz a falhoz, amin Xavier áll. Visszapattanok róla, majd a földre zuhanok.

A kialakult zűrzavarban Xavier-nek legalább annyit sikerült elérnie, hogy lejött a falról, de nem ment el. Ehelyett visszaalakult emberré, és odaugrott ahhoz a falhoz, ahol a láncok a kőbe vannak erősítve.

A vadállat másodszor is megpróbál elkapni, Xavier azonban megragadja a lény karjára erősített láncot, és minden erejével húzni kezdi.

Nem megy vele sokra, az ellenállás azonban úgy meglepi a szörnyet, hogy hátrafordítja a fejét, és egy másodpercig döbbenten nézi Xavier-t.

Nekem csak ennyi időre van szükségem, hogy arrébb guruljak.

A szörny előre tudja rántani a karját annyira, hogy leüsse Xavier-t a falról, majd felordít, mert rájön, hogy én már nem ott vagyok, ahol hagyott. Hangos morgással megpördül, ám ekkor Eden, Flint, Macy és Jaxon viharzanak be a barlangba. Valószínűleg időközben felhagytak azzal a tervvel, hogy Xavier és én kicsalogatjuk a lényt a helyéről.

Eden és Flint hatalmas sárkányalakban köröznek a vadállat feje fölött, mintha egy repülőgép-irányítótorony lenne. Ekkor döbbenek rá, hogy valójában milyen hatalmas is ez az állat. Mivel Eden és Flint is hatalmas sárkányok, most viszont csak apró kolibrinek látszanak az óriási lény feje mellett. A vadállat legalább… nyolcvan emelet magas. És még magasabbra nő, ha nem csal a szemem.

Eden villámokat szór az óriásra, ami erre felordít dühében, a támadása azonban alig lassul. Flint olyan hideg jeget lövell, amitől az egész barlang lefagy körülöttünk, jégcsapok lógnak mindenhonnan.

A szörny azonban láthatóan alig veszi észre. Folytatja a harcot, tovább acsarkodik, addig csapkod és dobál minket, amíg sziklák nem zuhannak le a falakról körülöttünk. A szilánkok mindenfelé repülnek, és felhasogatják a bőrünket.

Menj, menj, menj! Ne halj meg, ne halj meg! A fejemben most már sikít a kőszörny énem, olyan hangosan, hogy alig tudok bármi másra koncentrálni. Ekkor érzem, hogy az összekapcsolódás fonala megcsavarodik, eláll a lélegzetem, és majdnem lezuhanok a levegőből.

– Jaxon! – sikítom, és épp időben fordulok meg, hogy lássam, amint a párom térdre esik. Az arca szürke, a szeme üveges, és kiteszi ugyan a kezét, amivel sikerül felfognia az esést, ennek ellenére arccal zuhan a földre. Tudom, hogy nem sokon múlik az élete.

Látom. Mi több, érzem is.

Zuhanórepülésben leszállok, és amilyen gyorsan csak tudok, odarohanok hozzá – próbálom elérni, mielőtt a vadállat észrevenné, milyen gyenge és sebezhető.

És ekkor megértem. Olyan sok energiát használt el ma a véges készletéből – az iskolánál az őrök, a telekinetikus támadás a szörny ellen, az energia, amit nem sokkal ezelőtt nekem küldött, miközben a többiekhez futott. Mindezek együtt, plusz még az, amit Hudson elvett tőle, odáig vezetett, hogy nem maradt több ereje.

Akkor érek oda Jaxonhoz, amikor a vadállat lerántja Edent a levegőből. A sárkánylány hangos koppanással ér a földre, felüvölt, azután megpróbál felállni, de nem tud. Megbotlik, elesik, én pedig rémülten látom, hogy eltört az egyik szárnya.

Jaxon elé vetem magam, és miközben ezt teszem, körül tudok nézni a barátaimon, akik hősiesen küzdenek. Rájövök, hogy semmiképpen sem nyerhetünk. A vadállat még csak nem is liheg, mi pedig már darabokra hullottunk. Edennek eltört a szárnya.

Jaxon bámulatos ereje teljesen elfogyott.

Flint tüzet okád a lényre, amikor sarokba szorítja, de emberi alakban sántikál, és úgy tűnik, több helyen is eltört a lába.

Macy hála istennek, jól van, felemeli a varázspálcáját, és egyik varázsigét a másik után küldi az óriásra. Célba talál – tudom, hogy célba talál –, mégsem történik semmi. Semmi nem hat rá.

Xavier pedig… ő is biceg, bár nem olyan feltűnően, mint Flint. Jelenleg a vadállat mögött járkál körbe-körbe, egy utolsó kísérletként a lény térdének hátsó részét veszi célba, hogy lelassítsa, de már tudom, hogy ez sem fog működni. Semmi sem használ.

– Ennek véget kell vetned! – könyörög Hudson, miközben odasétál hozzám, ahol a kőfalhoz támaszkodom, és próbálok levegőhöz jutni. Most először ijedt a hangja, nagyon, nagyon fél. – Vissza kell hívnod őket, Grace. Senki sem fogja megtenni, neked kell.

– Nem tudom, hogy kell! – kiáltom neki. – Még ha vissza is tudnám hívni őket, és hallgatnának is rám, a vadállat nem fog csak úgy elengedni minket. Hogy juttassam ki őket innen anélkül, hogy mindannyian meghalnánk?

– Beszélj hozzá! – mondja nekem Hudson.

– Beszéljek hozzá? Kihez? – kiáltom.

– A Megölhetetlen Vadállathoz. Nem hallod őt? Egész végig beszélt hozzád… válaszolnod kell neki. Te vagy az egyetlen, aki megteheti.

– Beszélt hozzám? Senki sem beszélt hozzám!

– Én hallom őt, Grace. Tudom, hogy te is hallod. Az az a hang, ami azt mondja neked, hogy menekülj, menj innen, hogy ne halj meg. Ő az!

– Nem! Tévedsz. Az a kőszörny énem.

– Nem tévedek. Bíznod kell bennem, Grace!

– Nem hiszem…

– A rohadt életbe! – kiáltja, miközben térdre esik, a szeme könnyben úszik, az arcát eltorzítja a fájdalom. – Elcsesztem, oké? Nagyon. Tisztában vagyok vele. Te is tudod. De ezt nem cseszem el. Tudom, hogy ez az ő hangja. Tudom, hogy tudsz vele beszélni. Te megállíthatod ezt. Te vagy az egyetlen, aki képes erre! Csak hallgass már rám, az istenit, egyszer végre a kibaszott életedben ugyanúgy, mint amikor együtt voltunk!

Már kiabál, könyörög, és én szeretnék hinni neki. Tényleg. De ha tévedek…

– Ne! – kiáltom, amikor a vadállat hangos üvöltéssel Macy felé rohan.

Felszállok a levegőbe, suhanok, hogy a vadállat előtt érjek oda hozzá, de miközben gyorsabban repülök, mint valaha életemben, tudom, hogy nem leszek elég gyors. Tudom, hogy elkéstem.

Xavier fél másodperccel előttem ér oda Macyhez. Elé veti magát, a földre löki maga mögött, és felfogja az unokatestvéremnek szánt ütést.

Még onnan is hallom a csonttörést, ahol vagyok, érzem, ahogy Xavier koponyája széthasad és beszakad, még mielőtt a falhoz csapódna. Szörnyű hanggal érkezik a földre, de a vadállatot nem érdekli. Xavier lábáért nyúl, elkezdi felemelni, és most rajtam a sor, hogy Xavier elé vessem magam.

Leszállok kettőjük közé, és azt teszem, amit Hudson könyörögve kért tőlem. Felemelem a karomat annak egyetemes jeleként, hogy hagyja abba, majd a lelkem legmélyéből azt kiáltom:

– Ne!

102.

Mi vagyunk a szörnyek

A Megölhetetlen Vadállat úgy hőköl hátra, mintha megütöttem volna. Annyira meglepődik, hogy hangos kiáltással hátratántorodik, és a földre zuhan. A hang megráz minden csontot a testemben. Még a barlang falai is beleremegnek.

De miközben kiabál, egy hang bennem újra és újra ugyanazt mondogatja, nem bánt, nem bánt, és rájövök, hogy Hudsonnak igaza volt. Az a hang, amit azóta hallok, hogy megérkeztem a Katmere Akadémiára, amely mindig figyelmeztet, valahányszor valami veszély leselkedik rám, amiről biztos voltam, hogy a kőszörny énem hangja, valójában egész végig a Megölhetetlen Vadállat volt.

El sem tudom képzelni, hogyan. Vagy miért. Most azonban csak az érdekel, hogy megmentsem a barátaimat.

Megdörzsölöm a szemem, hogy letöröljem a könnyeket, azután ránézek a szörnyre, erre a hatalmas kőóriásra, és most először veszem igazán szemügyre, mióta idejöttem.

Megnézem a sziklás, törött kövekből álló külsejét.

A vasbilincs alatt fényesre dörzsölődött köveket.

A fejét, a letört szarva helyét, amely még mindig látszik, és rádöbbenek valamire, amit egész végig tudnom kellett volna.

Hogy miért nem működött rajta Macy varázslata.

Vagy Jaxon telekinézise.

Hogy miért nem hatottak rá Eden villámai és Flint jeges lehelete. Nem azért, mert annyira erős, hanem azért, mert hozzám hasonlóan ő is immunis a varázslatra.

Mert ő is kőszörny.

Egyáltalán nem megölhetetlen. Csak kőszörny – rajtam kívül az utolsó létező példány –, aki ezer éve ideláncolva él, ha hinni lehet a szóbeszédnek.

Miközben őt nézem, ezt a szegény kőszörnyet, ezt a szegény, hatalmas óriást – a saját fejemre teszem a kezem, megérintem a szarvaimat, amelyek mindig nőnek egy kicsit, valahányszor valami erőre teszek szert. Teljesen más szemmel nézek rá. Hány csatát élhetett túl, hány ellenfelet győzhetett le, hogy ilyen hatalmas lett, amilyen most?

El sem tudom képzelni.

És mi is csak fokoztuk a szenvedését.

Ó, istenem. Mit tettünk?

Mit tettünk?

Sajnálom, mondom neki. Sajnálom. Annyira sajnálom.

Nem tudom, hogy neki mondom-e, Xavier-nek, Hudsonnak vagy mindhármójuknak egyszerre. Csak azt tudom, hogy a saját makacsságom hozott ide minket, az, hogy nem voltam hajlandó Hudsonra hallgatni, még akkor sem, amikor könyörgött nekem, és ez most ehhez a bizonyos pillanathoz vezetett. Képtelen voltam másképp nézni a dolgokat, csak azt láttam, hogy valami vagy fekete, vagy fehér. Vagy jó, vagy rossz. Vagy megmentő, vagy szörnyeteg.

Most pedig itt van ez a pillanat, amit nem tudok megváltoztatni, nem tudok visszacsinálni, bármennyire szeretném is.

A hátam mögött Macy felkiált fájdalmában, és tudom, hogy mit fogok látni, amikor megfordulok. Ennek ellenére hátrafordulok – az egyik karomat kinyújtom a vadállat felé, hogy jelezzem, nem akarom bántani őt –, és látom, hogy Macy térdre esik Xavier mellett, és keservesen zokog.

Nézem, ahogy a karjába veszi, és ringatja előre-hátra, előre-hátra, előre-hátra.

– Nem! – kiáltja Flint, és megpróbál odabicegni hozzánk. – Nem! Nem, mondd, hogy nem, kérlek, mondd, hogy nem! Nem!

Eden visszaváltozik emberré, könny csorog végig az arcán, Jaxon pedig… Jaxon úgy összetört, ahogy még sosem láttam ezelőtt.

Sajnálom. Sajnálom, sajnálom, sajnálom, mondja bennem egy hang. A farkasok rosszak. Meg kell védenem őt. Meg kell mentenem őt.

Nem tudom, kire utal, de most nem is számít. Csak az a fontos, hogy Xavier halott. Meghalt, és ez a szegény, megtört lélek ölte meg. Nem azért, mert ezt akarta, hanem mert én nem voltam hajlandó hallgatni másra. Nem voltam hajlandó észrevenni.

A rémület és a gyász miatt megroggyan a térdem – és minden részem –, a lábam pedig összecsuklik alattam.

Durván zuhanok a földre, a lábszáramat felsérti egy kődarab, ami a falból esett le, de alig veszem észre. Hogyan is tehetném, amikor Xavier itt van, élettelen szeme a távolba réved?

Élt. Két perccel ezelőtt még élt, most pedig már nem. Halott, és megakadályozhattam volna, ha hallgattam volna arra, amit Hudson olyan kétségbeesetten próbált elmondani nekem.

Ez az én hibám. Minden az én hibám.

Eden letérdel Macy mögött, hátulról átkarolja az unokatestvéremet, és magához szorítja, miközben Macy zokog. Nekem kellene ezt csinálnom, nekem kellene tennem valamit, bármit, hogy helyrehozzam ezt a zűrzavart, amit okoztam. De nem tudok megmozdulni. Nem tudok gondolkodni.

Levegőt sem kapok.

– Be kell ezt fejezned! – mondja nekem Hudson. – Haza kell juttatnod mindenkit. El kell engedned Xavier-t, és megmenteni azokat, akiket lehet.

– Nem tudom, hogy jussunk haza – suttogom, mert ez az igazság.

Se Flint, sem Eden nincs olyan állapotban, hogy hazarepüljön velünk a Katmere-re.

A próbatétel pedig alig négy óra múlva kezdődik. Ott kell lennem, különben mindannyian még többet fogunk szenvedni, mint amennyit már eddig is szenvedtünk. A király és a királyné pontosan az a típus, aki vélt hibáimért megbünteti az összes barátomat – beleértve Jaxont is.

Ami elég ironikus, tekintve, hogy a ma este elkövetett számtalan hibám közül éppen azért fognak megbüntetni, mert lemaradtam egy játékról, amelyen eldőlt volna, hogy méltó vagyok-e arra, hogy kőszörny legyek. Arra, hogy a fiukkal járjak.

A csapások egyre csak jönnek.

– Sajnálom, Macy! – nyögöm ki, miközben odamászom az unokatestvéremhez. Megölelem, és megcsókolom a feje búbját. – Sajnálom! – suttogom Hudsonnak, miközben lassan talpra állok.

Sajnálom, annyira sajnálom! – mondom ennek az ősi kőszörnynek, amikor odamegyek hozzá, és ráteszem a kezem hatalmas lábára.

Először felordít, megpróbálja elhúzni, de nem akar ismét bántani engem. Nem csinál semmit, csak néz ősrégi szemével, hogy mit csinálok ezek után.

Ki tette ezt veled? – kérdezem, és megsimítom a bilincset a bokáján. – Ki láncolt ide így, ki változtatott a Megölhetetlen Vadállattá?

A név hallatán felvonyít egy pillanatra, de nem hibáztatom érte. Hosszú évszázadok óta él ebben a kráterben, mindenféle varázslatos teremtmény vadászott rá, megpróbált ellopni tőle egy értékes tárgyat, amit ő csak őrizni akart.

Micsoda borzalom lehetett. Milyen végtelen gonoszság kell ahhoz, hogy valaki ilyet tegyen… el sem tudom képzelni.

Meg kell mentenem őt – mondja nekem. – Nem halhatok meg. Meg kell mentenem őt. Ki kell szabadítanom őt.

Kit? – kérdezem. – Kit kell megmentened? Talán mi segíthetünk.

Nem tudom, miért hinne nekünk, tekintve, hogy a barátaim és én éppen megpróbáltuk megölni, de akkor is meg kell próbálnom. Ennyivel tartozom neki. A világ művelte ezt vele, és ezer éven keresztül folytatta, ezért a világ ennél sokkal többel tartozik neki.

Hátranézek a barátaimra, akik mindannyian úgy festenek, mint akik megjárták a poklot. Sokkos állapotban vannak, véresek, és olyan borzalmasan érzik magukat, mint én. Nekik is tartozom.

A vadállat – nem, a kőszörny – először nem válaszol az ajánlatomra. Persze nem hibáztatom érte… valószínűleg én sem reagálnék rá. Azután azonban lassan, nagyon lassan, hogy talán csak képzelem a mozdulatot, felemeli a csuklóját, és ránéz a bilincsre.

Ó, hát persze. Természetesen szabadon engedünk.

Odafordulok a barátaimhoz – a megtört, véres, elgyötört barátaimhoz –, és bár belehalok, de még egy szívességet kérek tőlük.

– Sajnálom, nagyon sajnálom, de szükségem van a segítségetekre.

Flint tekintete rólam a kőszörnyre vándorol, és látom rajta, mit gondol. Miért kellene segítenie annak a lénynek, aki épp most gyilkolta meg a barátját?

– Mert nem az ő hibája volt – suttogom, mielőtt Flint hangosan is kimondaná a kérdést. – Mi jöttünk ide, és mi támadtuk meg őt. Mi próbáltuk bántani, ahogyan sokan előttünk. Ez nem az ő hibája. És azért is, mert ő is kőszörny, mint én.

Mindenki döbbenten pislog rám, nem tudja, hogyan fogadja ezt a hírt.

Macy mozdul meg először. Támolyogva talpra áll, a szemfestéke lecsorog könnyes arcán, és a kőszörnyre szegezi varázspálcáját. Először azt gondolom, hogy megint meg fogja támadni, ezért felemelem a kezem, hogy megpróbáljam megakadályozni a varázslatát – és azt a pusztítást, amit egy ilyen húzás követne. Ő azonban meglep, az unokatestvéremnek olyan hatalmas és harcias szíve van, mint egy sárkánynak.

Varázsigét suttog maga elé, majd villámokat szór egyenesen a láncra, ami a kőszörnyet a falhoz bilincseli.

103.

A varázslat nem játék

A lánc nem törik szét, ezért újra villámokat szór rá. Aztán újra és újra.

Minden alkalommal rezeg és nyikorog, de bármilyen erővel sújt is le rá Macy, nem törik szét.

Hamarosan Flint is csatlakozik hozzá, jeget lehel a láncra, hogy törékennyé váljon, én pedig fogok egy nagy követ, felrepülök a levegőbe, majd leejtem a lefagyasztott láncra, hogy szanaszét törje. De bármilyen elszántan próbálkozunk, bármennyire is tiltakozik a lánc az ellen, amit teszünk, ugyanolyan marad.

Végül Jaxon tápászkodik fel. Sápadt, alig támolyog, majdnem olyan rossz állapotban van, mint aznap az alagútban Liával. Ennek ellenére segíteni akar. Összeszedi minden erejét, és megpróbálja kihúzni a láncot a falból.

A fal nyikorog, a mélyén repedések jelennek meg, de a lánc nem mozdul.

Ismét megpróbálja, de meginog a lábán, én pedig nagyon félek, hogy több erőt használ fel, mint kellene, és maradandó károsodást szenved.

Ezért odafordulok a Megölhetetlen Vadállathoz – ehhez a kőszörnyhöz, aki nem érdemli meg azt, amit a barátaim és én tenni próbáltunk vele –, és a szívem még egy kicsit összetörik, ahogy látom lehajtott fejét, előregörnyedt vállát, mintha egész végig tudta volna, hogy ez lesz a vége.

– Sajnálom – mondom neki. – Sajnálom, hogy nem tudunk magunkkal vinni most, de ígérem, hogy visszajövünk érted. Megtaláljuk a módját, hogy kiszabadítsunk, és visszajövünk.

Hosszú másodpercekig néz engem, vérben úszó szeme egyre emberibbé válik, egyre kevésbé tűnik állatiasnak, ahogy telnek a másodpercek. Azután egyszerűen csak annyit kérdez: miért?

Miért fogunk visszajönni? Hogy kiszabadítsunk…

Nem. Miért jöttetek ide egyáltalán?

Ó! Lesütöm a szemem, zavarba jövök attól, amit tettem. Zavarba jövök, milyen önhitt voltam, hogy azt gondoltam, rendben van, ha elveszünk valamit ettől a lénytől, aki már olyan sokat szenvedett. Zavarba jövök a többi elkövetett hibámtól, amely idáig vezetett minket, ehhez a pillanathoz.

Egy kincsre van szükségünk, amit védelmezel. Szívkőre – mondom neki. – Sajnálom. Azt gondoltuk, hogy csak úgy elvehetjük tőled. De tévedtünk. Nagyon sajnáljuk.

Szívkőre? Oldalra biccenti a fejét, mintha próbálna rájönni, hogy miről beszélek.

Igen. Szívkőre – ismétlem.

Lassan, olyan lassan, hogy eleinte talán csak képzelem, a kőszörny mellkasa sötétvörösen izzani kezd. Lenéz rá. Mi is, és nagyon megdöbbenünk a látványtól.

– Szívkőre van szükségetek? – kérdezi, majd megütögeti a mellkasát.

Ó, te jó isten! A szívkő nem is egy ékszer, amit védelmez. Hanem az ő kőszíve! Mindazok után, amit vele tettünk, még mindig hajlandó lenne ideadni nekünk csupán azért, mert már nem próbáljuk megölni őt.

Térdre esem előtte, és sírva fakadok. Ki tette ezt vele?

Ki lehetett ennyire kegyetlen?

A kőszörny ismét megütögeti a mellkasát. Szükségetek van szívkőre?

Nem – válaszolom. – Nincs. De köszönjük.

Túl sok határt léptünk át ahhoz, hogy idejöjjünk, túl sok mindent áldoztunk fel, és elvesztettük Xavier-t. Nem fogom tetézni mindezeket azzal, hogy még ezt az ártatlan lényt is megöljük.

Mindent tönkretettem, mert nem küzdöttem eléggé azért, amiben hiszek, amit igaznak vélek. Tudtam, hogy helytelen dolog megfosztani Hudsont a vámpír énjétől. Tudtam, hogy helytelen ítélkezni fölötte. És tudtam, hogy nem helyes kockára tenni az életünket, de nem voltam elég erős, hogy meggyőzzek másokat arról, hogy tévednek.

Olyan sok hiba vezetett ide minket, hogy már nem tudom, hogyan hozzam helyre őket. Nem tudom, képes leszek-e valaha is hazatalálni.

– Grace. – Jaxon a falnak támaszkodik, hogy egyenesen tudjon állni. – Tudom, hogy fel vagy dúlva, de el kell vennünk tőle.

– Nem fogom elvenni – mondom neki, azután lehajtom a fejem, néma köszönetet mondva a rokonomnak. – Nem fogom megölni ezt a kőszörnyet, Jaxon.

– Ha majd megnyugszol, meg fogod bánni.

– Sok mindent bánok, de ez a döntés soha nem fog azok közé tartozni! – felelem anélkül, hogy megfordulnék és ránéznék. Ehelyett lehajtom a fejem, és a kőszörny egyik lábára fektetem, miközben visszaalakulok emberré. Köszönöm, barátom. Mindent köszönök – mondom neki. – Ígérem, hogy visszajövök!

Amikor elhúzódom, látom, hogy Jaxon felemelte Xavier testét a földről, és a vállára vetve kifelé viszi a barlangból. Macy segít Flintnek az egyenetlen talajon bicegni. Eden mögöttük lépked, a jobb válla rézsútosan áll, látszik, mennyire fáj neki.

Utánuk sietek, hogy utolérjem őket – még mindig meg kell találnunk a módját, hogy hazajussunk –, a barlang bejáratában azonban megállok, és búcsút intek a kőszörnynek.

Aztán elmosolyodom, amikor visszainteget.

Gyorsan telik az idő, miközben a forró vizű forrás mellett kanyargó úton visszamegyünk a tisztásra. Ott jóval alacsonyabb a hőmérséklet, az égen az aurora borealis táncol a zöld számtalan árnyalatában. A próbatétel alig több mint három óra múlva kezdődik, és sem Jaxon, sem én nem vagyunk megfelelő állapotban hozzá. Nem beszélve arról, hogy fogalmam sincs, hogyan fogunk hazajutni. Mindkét sárkány kijelentette, hogy tud repülni, de Flint lábából kiáll a csont, azt pedig már láttam, hogy Eden szárnya hogy néz ki.

Kizárt dolog, hogy elbírja vele a sárkánytestét, nem beszélve a többiekről.

Macy nem áll meg, odamegy a víz széléhez, mi pedig mind követjük. Elveszettek, zavarodottak és egy kicsit rémültek vagyunk. Leülteti Flintet a homokra, azután letérdel, és kutatni kezd a hátizsákjában. Addig nem hagyja abba, míg ki nem vesz egy maréknyi kristályt és egy varázskönyvet.

Időközben Jaxon lefekteti Xavier testét a földre, egy kicsit távolabb Flinttől, azután ő is lerogy a homokba, Eden pedig lehuppan kettőjük közé. Próbál semleges arcot vágni, de látom a szemében a fájdalmat, amikor Xavier-re pillant, és tudom, hogy a szenvedésének csak egy része fizikai.

A saját gyötrelmem is nyomaszt, alig kapok tőle levegőt, amikor szembenézek a barátaimmal – igazán a szemükbe nézek – Xavier halála óta most először.

Olyan bűntudatom van, hogy szinte nem is tudok rájuk nézni, de megérdemlik, hogy megtegyem, sőt még ennél sokkal többet is. Ezért egymás után viszonzom mindegyikük tekintetét, miközben azt mondom nekik:

– Sajnálom! Egyikőtöket sem lett volna szabad belerángatnom a problémámba.

Xavier összetört testére nézek, és majdnem elcsuklik a hangom a fájdalomtól.

– Nincs semmi, amivel visszahozhatnám Xavier-t. Ha képes lennék, egy szempillantás alatt helyet cserélnék vele… vagy bármelyikőtökkel. Sajnálom! Annyira, de annyira sajnálom!

– Nem a te hibád – feleli Jaxon. A hangja rekedt, a szeméből sugárzik a fájdalom és a kimerültség. – Én ragaszkodtam hozzá, hogy idejöjjünk. Nem hallgattam a kétségeidre. Ez az én hibám. Ha megtettem volna…

– Hagyjátok abba, mindketten! – csattan fel Macy, majd megdörzsöli az arcát, hogy letörölje a könnyeit. – Egyikőtöknek sem kell bocsánatot kérnie. Közösen hoztuk meg a döntést, hogy eljövünk ide. Mindannyian tudtuk, milyen kockázattal jár… talán még jobban is, mint Grace, mivel mindannyian úgy nőttünk fel, hogy hallottuk a történeteket a Megölhetetlen Vadállatról. Mégis eljöttünk.

A könnyei csak folynak megállás nélkül, többször megköszörüli a torkát, azután megint letörli az arcát.

– Iderepültünk, és megtámadtuk ezt a szegény teremtményt, mert meggyőztük magunkat, hogy ezzel egy sokkal nagyobb szörnyűséget előzünk meg. Bebeszéltük magunknak, hogy helyesen cselekszünk, habár minden helytelen volt ezzel kapcsolatban. És ez szintén mindannyiunk bűne. Egész életünkben varázslattal játszunk. Varázslatot bocsátunk ki, alakot váltunk, még a földet is megmozgatjuk – ekkor Jaxonra pillant –, ha akarjuk. De a föld, ahol élünk… a kiváltságok, amiket élvezünk… felelősséggel járnak, és következményeik vannak, amiket megtanulunk az iskolában, de soha nem gondolunk bele igazán, amíg nem muszáj.

Xavier-re néz, és úgy tűnik, mintha összeomlana, ám ekkor kihúzza magát, és mindenkire ránéz, kivéve rám.

– Mi… mindannyian… megfeledkeztünk ezekről a tanításokról, amikor úgy döntöttünk, hogy idejövünk és istent játszunk Hudsonnal és a Vadállattal, sőt még a saját életünkkel is… még úgy is, hogy az unokatestvérem könyörgött nekünk, hogy ne tegyük. Ezért mi mindannyian hibásak vagyunk. Ezzel együtt kell élnünk, és ezt a leckét még nagyon sokáig nem fogjuk elfelejteni. – Megköszörüli a torkát. – De tartozunk annyival Xavier-nek, annak a szegény kőszörnynek odabent, és mindenkinek otthon az iskolában… az összes paranormális lénynek a világon, akik nem értik meg, hogy milyen lett a Kör, és mit művel… hogy tanulunk ebből a hibából, és mindent elkövetünk, amit csak lehet, hogy megállítsuk őket. Ezzel nem fogjuk helyrehozni a hibát, nem fogjuk meg nem történtté tenni, de talán megakadályozhatjuk, hogy mások még rosszabb hibákat kövessenek el.

Rám mutat.

– Ez pedig azt jelenti, hogy visszajuttatunk téged az iskolába, hogy részt vehess a próbatételen, bekerülj a Körbe, és megtehess bármit, amire szükség van, hogy jobbá tedd a dolgokat. Ezért mindenkinek abba kell hagynia, hogy saját magát hibáztatja. Nem szabad bűntudatba, szomorúságba és haragba süllyedni, és segítenetek kell visszajuttatni magunkat a Katmere-re, mielőtt túl késő lenne. Meg kell akadályoznunk, amit a Kör olyan elszántan próbál mozgásba hozni.

Hosszú pillanatokig egyikünk sem mozdul. Megbabonáz minket a szavainak ereje és a felelősség. Macy ekkor felvonja a szemöldökét, és így szól:

– Vagy mindent egyedül kell csinálnom?

104.

Mert a halál sem állíthat meg minket

– Segítünk – mondja Flint, azután nagy nehezen megpróbálja álló helyzetbe tolni magát. Fájdalmas nézni a kínlódását, ezért Jaxon végül a vállára teszi a kezét, hozzáhajol, és halkan súg neki valamit. Nem hallom, mit mond, de Flint visszaül, és többé nem próbál felállni.

– Mire van szükséged? – kérdezem, miközben odamászom Macyhez, aki már ismét a homokban ül.

– Adj mindenkinek egy-egy kristályt, és mondd meg nekik, hogy egyenként forduljanak észak, dél, kelet és nyugat felé! – válaszolja, majd a megfelelő irányokra mutat, és közben többször is elolvas egy oldalt a varázskönyvben. Ezután hangos csattanással összecsukja a könyvet, és visszateszi a hátizsákjába. – Az ötödik kristályt pedig tedd Xavier mellkasára!

Megteszem, amit kér. A torkom elszorul egy kicsit, amikor Xavier Guns ‘N’ Roses pólójának közepére helyezem a kristályt a mellkasán. Elsuttogok egy gyors imát érte, azután visszamegyek Macyhez, hogy megkérdezzem, mit csináljak még.

Jaxon bizonyára ugyanerre gondol, mert megkérdezi:

– Hogy tudunk segíteni? – Odatámolyog, ahol állunk.

Megfogom a kezét, és az összekapcsolódás fonalán keresztül energiát küldök neki.

– Hagyd abba! – szól rám, és elhúzódik. – Ezt most nem engedheted meg magadnak.

– Ahogy azt sem, hogy a párom megbetegedjen. Szóval engedd, hogy megtegyem! A többit majd kitaláljuk, amikor visszaérünk az iskolába.

Nem ért velem egyet, de nem vitatkozik többet, ezért küldök neki még egy kis energiát. Nem annyit, hogy jelentősen legyengítsen engem, de ahhoz eleget, hogy ne tűnjön olyan szürkének és sápadtnak.

– Csak állj oda, ahova Grace mutatja! – válaszolja Macy, és a hátára veszi a hátizsákját.

– És most? – kérdezem Macytől, amikor az óceán felé fordul.

– Most megpróbálok elmondani egy olyan varázsigét, amit Gwentől hallottam, miközben a ma éjszakára készültünk. Még sosem csináltam ezelőtt, ezért csak annyit tudok ígérni, hogy vagy sikerül, és visszajutunk az iskolába, vagy kudarcot vallok, és több millió fénysugárra esünk szét. – Rám néz. – Szóval reménykedjünk!

– Aha, igen – felelem. A szemem elkerekedik, a gyomrom vadul kavarog. – Reménykedjünk!

Átnyújtja nekem az egyik kristályt, és így szól:

– Megfognád ezt nekem, kérlek? És ellenőrizd, hogy mindenki a helyén van-e!

– Hát persze. – Megteszem, amire kér, ránézek a többiekre, majd a tenyerembe fogom a kristályt. Macy az athamét veszi ki a zsebéből, nem pedig a varázspálcáját, és pengével felfelé tartja. – Készen álltok? – kérdezi, majd megfogja a kezem.

– Szétesni több millió fénysugárra? – kérdezi Flint. – Naná. Miért is ne?

– Reméltem, hogy ezt mondod – feleli, azután hátrahajtja a fejét, és felnéz az égre. – Akkor vágjunk bele!

Visszatartom a lélegzetem, amikor Macy mindkét karját felemeli az ég felé, mint egy balett-táncos. Az athamét a jobb kezében tartja, az aurora borealis közepére irányítja, a másik kezével pedig egymás után kis köröket rajzol.

Először nem történik semmi, de lassan – olyan lassan, hogy eltart néhány másodpercig, hogy rájöjjek, mi történik – a kezemben lévő kristály rezegni kezd. Gyors pillantást vetek a többiek kristályára, és látom, hogy azok is ugyanezt csinálják: egyre fényesebben ragyognak, és vibrálnak a kezükben.

Macyre nézek, ő azonban annyira az égre figyel, hogy nem is pillant rám. Azt hiszem, ez azt jelenti, hogy nem is lát engem, ezért elkezdem felemelni a kezem, hogy jelezzem neki, mit csinál a kristály, ő azonban alig észrevehetően megrázza a fejét, ezért mozdulatlanná dermedek.

Eközben a kristály továbbra is rezeg, fényesen ragyog és egyre forróbb lesz. Macy körkörös karmozdulatai egyre jobban kiszélesednek, végül mintha már mindannyiunkat belefoglalna a körzésbe, az egész csapat köré fonja a varázslatát és a védelmét, miközben továbbra is energiát szív el az égből.

Egyszer csak elakad a lélegzete, ugyanekkor tűzforróvá válik a kezemben lévő kristály. Felkiáltok, próbálom továbbra is fogni, de minden egyes eltelt másodperccel még forróbb lesz, végül nem tehetek mást, muszáj szétnyitnom az ujjaimat. Egy-két másodpercig még a tenyeremen hever, azután elkezd felemelkedni. Egyre magasabbra megy, fel a fejünk fölé, az athamével egy vonalban lebeg.

A többi kristály is ugyanezt teszi, és végül egy sorba rendeződve az athame és az ég között szivárványszínű rendbe állnak. Amikor az utolsó kristály is a helyére kerül, villám csap le az égből egyenesen a kristályokba, és azon keresztül Macy athaméjába.

Felkiáltok a hirtelen villanástól és a forróságtól, Macy azonban meg sem rezdül. Továbbra is szilárdan tartja a tőrt, miközben a villám összekapcsolja őket, azután kilő, és hatalmas kört von körénk.

Körülöttünk homok és víz emelkedik a levegőbe, egy hirtelen jött szélroham pedig tornádóvá alakítja őket. Kis idő múlva minden oldalról körülvesz minket a homok, a víz, a szél és a villám – a négy elem, amely Macyn keresztül egyesül.

Reszketni kezd, egész teste felragyog a rajta áthatoló négy elem erejétől. A ruhái a testére tapadnak, a haja égnek áll, a bőre mintha belülről világítana. Felém nyújtja a karját, megfogja a kezemet, én pedig érzem a négy elem együttes erejét – a körülöttünk lévő természetből fakadó erőt – amint belém áramlik.

Nagyon erős, fájdalmas és olyan elsöprő érzés, hogy majdnem elengedem a kezét – de rájövök, hogy szüksége van rám. Túl sok ez az energia ahhoz, hogy egyedül birtokolja, ezért átengedi nekem, mert én a kőszörny énemen keresztül el tudom nyelni. A varázslat átsiklik rajtam, de egyáltalán nem bánt.

Ezért továbbra is szorosan fogom a kezét, és hagyom, hogy mindent átvezessen rajtam, amit csak szükséges. Amikor ismét villám hasít keresztül az égen, meg sem rezdülök, még akkor sem, amikor összekapcsolódik az első villámmal.

Telnek a másodpercek. Hihetetlen, elképesztő erő tölt meg, azután újabb hatalmas villanás történik. Ez megvilágítja az egész égboltot, kiterjed a víz fölé, a tisztás fölé, fölénk, és végül már nincs többé kráter. Nincs többé szikla.

Nincs többé mi, csak fény, energia és levegő, amivé átváltoztunk.

105.

Kegyvesztettség

Kiabálva érünk földet. Mindannyian kiáltozunk, miközben a fénymolekulák, amelyeken utaztunk, összeállnak, és ismét testet öltünk.

Furcsa, fájdalmas és egy kicsit félelmetes ez az élmény, de csak néhány pillanatig tart, azután igyekszem elnyelni a fájdalmat, és venni egy mély levegőt.

– Hány óra van? – kérdezem, majd lábra állok, és a barátaimat keresve körülnézek. Mindannyian összegömbölyödve fekszenek a hóban és nyöszörögnek. A telefonomért nyúlok, de nem működik. Elhajítom és azt kiáltom: – Hány óra van, az istenit?

A hajnal első sugarai megjelennek az égen, ezért olyan kétségbeesett pánik tölt el, hogy mozdulni sem bírok. Nem azért jöttem vissza ilyen messziről, hogy kudarcot valljak, csak mert elkéstünk. Nem lehet, hogy elkéstünk!

Kérlek, Istenem, add, hogy ne legyen túl késő!

– Hat ötven van – nyögi Flint, majd hanyatt fordul, a kezében szorongatja a telefonját.

– Hat ötven – suttogom. Mielőtt elindultunk, megnéztem, mikor kel fel a nap, vagyis még van időnk. – Az igazi napkelte nyolc óra húszkor lesz. Vagyis még van másfél óránk.

Jaxonra és a többiekre nézek, akik a bejelentésem ellenére még mindig a hóban fekszenek. Egyikük sem fogja fel, mennyire sürget az idő.

– Kilencven percünk van! – kiáltom, és körülnézek. Próbálom megfejteni, pontosan hol vagyunk.

Macy talpra áll, és legalább olyan rosszul fest, mint ahogy én érzem magam. Talán még rosszabbul.

– Oké, oké, oké. – Ő is körülnéz, megdörzsöli az arcát. – Az amfiteátrum arra van. Csak ki kell mennünk a fák közül.

– Akkor menjünk! – Meghúzom Jaxon karját, aki határozottan nagyon rosszul fest. Na persze biztos vagyok benne, hogy ugyanez rólam is elmondható.

Flint talpra áll, segít Jaxonnak felállni, és most, hogy már nincs olyan sötét, mint a kőszörny barlangjában, látom, milyen rossz állapotban van a lába.

– Ezzel nem mehetsz sehová – állapítom meg. – Itt kell maradnod, majd küldünk segítséget.

– Én vele maradok – közli Eden. – Vele és Xavier-vel.

Ahogy ezt kimondja, körülnézek Xavier testét keresve, és rájövök, hogy nincs itt.

– Otthagytuk! – suttogom rémülten. – Otthagytuk a parton!

– Nem – feleli Macy. – Nem hagytuk ott.

– De nincs itt – állapítja meg Eden, és a legközelebbi fához fut. – Hol van? Ó, te jó isten, hol van?

– Fénnyé változott – feleli Macy. A hangján hallatszik a visszafojtott sírás, miközben felnéz az egyre világosodó égboltra. – Mi élünk, vagyis vissza tudtunk térni a testünkbe. Ő nem élt, ezért az életerő varázslatom rajta nem működött. Elment. – Sírva fakad. – Most már tényleg elment.

Szeretnék én is vele együtt sírni, semmi másra nem vágyom annyira, mint itt ülni sajgó, fáradt testemmel a hóban, és úgy zokogni, mint egy kisgyerek, miközben mardos a bűntudat. De nem tehetem. Nem tehetjük. Még nem. Hiszen kilencven perc múlva az arénában kell lennünk.

– Sajnálom, de mennünk kell – fordulok Macyhez. – Ezt nem tudom egyedül végigcsinálni. Szeretném, ha velem jönnétek.

– Tudom. Sajnálom. – Megtörli az arcát, és letörli a könnyeit. – Menjünk! Induljunk!

– Sajnálom, Macy! – Jaxon hangja rekedt, és sugárzik belőle a fájdalom.

Az unokatestvérem csupán bólint. Na persze, mit is lehetne erre mondani?

Eden és Flint szerencsét kívánnak nekünk, azután átvágunk a havon, a fáradtság és a sérülések miatt kicsit támolyogva lépkedünk. De legalább Macynek igaza van. Miután kiérünk a fák közül, az aréna ott magasodik előttünk.

Rápillantok Jaxon telefonjára. Nyolcvanöt perc múlva ott kell lennünk. Nem sok időnk marad pihenni, miután elhelyezkedünk a pálya mellett, de elég lesz. Csak ez számít.

– Ott menj be! – javasolja Macy, és a legközelebbi bejáratra mutat. – Hívok segítséget, és megnézem, rá tudom-e venni Marise-t vagy valakit, hogy kijöjjön velem Flinthez. Azután hozok egy kis vért Jaxonnak, és amint lehet, visszajövök az arénába.

Nincs erőm válaszolni neki, ezért csak bólintok… és tovább baktatok át a havon. Jaxon átöleli a vállamat, hogy rám támaszkodva átvegyem a testsúlya egy részét. Fáradt vagyok, nagyon fáradt, és minden porcikám sajog. Csak arra vágyom, hogy leülhessek. Hogy hazamehessek. Hogy bárhol legyek, csak ne itt.

– Hé! – szólal meg Hudson, a hangja legalább olyan rekedt, mint Jaxoné és az enyém. De persze sokat kiabált abban a barlangban. – Meg tudod csinálni. Már csak egy kicsi van hátra, azután leülhetsz néhány percre, és kifújhatod magad, oké? Te és Jaxon ismét lélegzethez juthattok!

– Ki tudja, hányadik alkalommal, nem igaz? – jegyzem meg, de nagy levegőt veszek, és azt mondom magamnak, hogy igaza van. Meg tudjuk csinálni. Már csak egy kicsi van hátra. Aztán vége lesz. Még egy kis ideig bármit kibírok. Még azt is, hogy úgy tegyek, mintha nem gyötörne a bűntudat Xavier halála miatt.

Amikor azonban elindulunk az utolsó dombon, lefelé az arénához, Jaxon megszólal:

– Jobb tervet kell kieszelnünk arra, hogy mit fogunk csinálni odabent.

Ránézek.

– Nem tudom, lehetséges-e. Igen, azt terveztük, hogy sok portált használunk, de valószínűleg nem vagy elég jó állapotban ahhoz, hogy ezt megtegyük. Az az egy, amit én bevállaltam a verseny során, nagyon sokat kivett belőlem.

Bólint.

– Tudod, nem igazán beszéltem neked arról, hogy mit akarok csinálni a próbatételen, de az a tervem, hogy egyhuzamban végigmegyek a pályán. Nuri majdnem öt percig tartotta a kezében az üstököst. Úgy vélem, valami hasonlót én is meg tudok tenni, és így nem kell aggódnod…

– Nekem, a gyenge kis virágszálnak? – kérdezem, miközben döbbenet és felháborodás lesz úrrá rajtam.

– Tessék? – kérdezi láthatóan összezavarodva.

– Nem akarod, hogy aggódjak, én, a gyenge kis virágszál. Hiszen nem kell semmi olyan fárasztó dolgot csinálnom, mint például valóban részt venni a próbatételen, amire én jelentkeztem?

– O-ó! – szólal meg Hudson halkan a fejem hátsó részében, de most nem foglalkozom vele.

– Én nem ezt mondtam. – Jaxon óvatos tekintettel néz rám.

– Lehet, hogy nem, de ezt értetted alatta, nem igaz? Mit gondoltál, mi fog történni az arénában, Jaxon? Azt hitted, hogy majd háttérbe húzódom, és hagyom, hogy te csinálj mindent, miközben én csak figyelek és éljenzek? Úgy értem, hozzam a pomponokat?

Hé, ez az én szövegem! – panaszkodik Hudson, de van a hangjában egy kis vidámság, miközben ezt mondja.

– Nem úgy értettem, ahogy gondolod – feleli Jaxon, és most először dühös hangja.

– Oké, rendben. – Megállok a bicegés közben és várok. – Akkor hogy értetted?

– Ez most komoly? – kérdezi, és most még jobban látszik rajta a fáradtság.

– Teljesen komoly – felelem. – Ha rosszul értettem, sajnálom. De szeretném tudni, hogy te pontosan mire gondoltál.

Felsóhajt, remegő kézzel beletúr a hajába.

– Csak azt akartam mondani, hogy próbálok vigyázni rád, Grace. Én erősebb vagyok, mint te, ezért több mindent tudok megtenni, vagyis hagyd, hogy többet tegyek! Nincs semmi rossz abban, ha gondját viselem a barátnőmnek.

– Úgy érted, az emberi barátnődnek, igaz? – kérdezem felvont szemöldökkel.

– Talán igen. Mi ebben a rossz? – Felkapja a szabad kezét. – Mi rossz van abban, ha a gondodat akarom viselni?

– Semmi – válaszolom. – Kivéve azt, hogy nálad ez egy betegség. És szerintem ez valami sokkal nagyobb problémát jelez a kapcsolatunkban.

– Problémát? – Most már igazán dühösnek tűnik. – Ez meg mit akar jelenteni?

– Azt, hogy szerinted én gyengébb vagyok nálad, és emiatt muszáj…

– De hiszen tényleg gyengébb vagy nálam! – kiáltja a szavamba vágva. – Ez tény!

– Ó, tényleg? – Lerázom magamról a karját, távolabb lépek tőle, mire majdnem összeesik. – Mert jelenleg nagyon úgy néz ki, hogy neked nagyobb szükséged van rám, mint nekem rád.

A szeme koromfeketére változik.

– Gúnyt űzöl belőlem, amiért kimerült vagyok azok után, amit a barlangban csináltam?

Nagy levegőt veszek, és visszafogom magam, hogy ne kiabáljak rá, pedig most nagyon nagy kedvem lenne hozzá. Mert Jaxon egyszerűen nem fogja fel. Most először félek egy kicsit, hogy talán nem is képes megérteni. Talán sosem fogja felfogni. Akkor mihez kezdünk?

– Nem! Azért űzök gúnyt belőled, mert nem érted meg, hogy egymásról kell gondoskodnunk – magyarázom, azután hátrálok még néhány lépést, mert jelenleg képtelen vagyok a közelében lenni. – Hogy néha szükségem van segítségre…

– Ezt tudom…

– Ó, még szép, hogy ezt tudod. Rendkívül lenyűgöző módon tudsz emlékeztetni mindenre, amit nem vagyok képes megcsinálni, és hogy milyen sok szempontból vagyok gyengébb, mint te. – Elhallgatok, mert elcsuklik a hangom. – Hogy milyen sok okból nem számít neked a véleményem.

– Ezt sosem mondtam. – Jaxon kicsit meginog a lábán, amikor megpróbál közelebb jönni hozzám. – Tudod, hogy mindig kikérem a véleményedet.

– Hát éppen ez az, hogy nem! Elmondod, hogy te hogy látod a dolgokat, én próbálom közölni veled, hogy én mit gondolok, aztán úgyis azt csinálod, amit te akarsz. Talán nem mindig így történik, de az esetek legalább nyolcvan százalékában igen. Nem mondasz el nekem dolgokat, mert attól félsz, hogy aggasztani fog, vagy megbántódom. Nem hallgatsz rám, mert úgy gondolod, hogy nem értem a helyzetet. Mindig meg akarod oldani a problémákat helyettem, mert én, törékeny kis ember, nem tudnék életben maradni, ha csak magamra lennék utalva.

– Mi a rossz abban, hogy szeretnék gondoskodni a barátnőmről? – morogja. – Négy hónapra elveszítettelek. Mi a rossz abban, hogy szeretném, ha semmi sem történne veled…

– Mert nem veszítettél el engem. Én mentettelek meg téged, ha esetleg elfelejtetted volna.

– Azzal, hogy majdnem meghaltál – vág vissza, és elgyötört arcot vág, a kezét ökölbe szorítja. – Tudod, milyen érzés volt? Ott állni azon a folyosón, miután kővé változtál és teljesen elérhetetlenné váltál számomra? Tudni, hogy azért történt, mert nem védtelek meg rendesen? Tudni, hogy majdnem meghaltál az alagútban, mert olyan naiv voltam, hogy megittam azt az átkozott teát, amit Lia adott nekem? Tudni, hogy három és fél hónapig össze voltál zárva a testvéremmel, mert nem tudtam eljutni hozzád, nem tudtalak…

– Megmenteni? – fejezem be helyette a mondatot. – Ez a lényege az egésznek. Nem a te feladatod, hogy megments engem! Talán mindkettőnk feladata az, hogy megmentsük egymást. De te sohasem akartad megadni nekem ezt az esélyt. Mert a te véleményed szerint én még mindig az a kicsi, törékeny ember vagyok, aki novemberben idejött a Katmere Akadémiára.

– Ember vagy. Te…

– Nem! – mondom neki, és ezúttal belemászom az arcába. – Nem vagyok ember. Vagy legalábbis nemcsak ember, hanem kőszörny is, és nagyon sok klassz dologra vagyok képes. Talán nem tudom megrengetni a földet, mint te, de kővé tudok változni most azonnal, ha akarok. Ugyanolyan magasra repülök, mint te. És nagyon sok verést bírok elviselni, és utána folytatni.

– Ezt tudom – feleli.

– Tényleg? – kérdezem. – Tényleg tudod? Mert azt mondod, hogy szeretsz, és hiszek neked, de szerintem nem tisztelsz. Nem úgy, mint egy egyenrangú felet. Nem úgy, ahogy én szeretném, hogy tisztelj. Ha úgy lenne, nem vetted volna semmibe, amit mondtam, amikor úgy gondoltam, hogy rossz ötlet a Megölhetetlen Vadállat ellen indulni.

– Ez nem tisztességes, Grace. Még mindig kitartok a véleményem mellett, hogy katasztrófa lenne úgy szabadon engedni Hudsont, hogy birtokolja az erejét…

– Xavier meghalt, Jaxon. Halott, és ez a mi hibánk! Hogy tudunk tükörbe nézni ezek után? Hogyan tudnék megbocsátani magamnak, amiért nem voltam erélyesebb? Amiért nem követeltem, hogy hallgass meg? Amiért nem tudtam hatni rád?

– Te még csak most tanulod azt, amit mi többiek már tudunk. Ez egy szörnyű tragédia… – Elcsuklik a hangja, de megköszörüli a torkát, és nyel néhányat. – Tragédia, hogy Xavier meghalt, de ő maga mondta a múltkor, hogy bizonyos dolgokért megéri meghalni. Mert ha Hudson az erejével együtt szabadul ki, akkor még több ember fog szenvedni, még több olyan ember hal meg, mint Xavier. Ez az, amit te nem értesz meg.

Átérzem a szavait, tényleg. Mert nem voltam itt tizennyolc hónappal ezelőtt, nem láttam elsőkézből azt, amit Hudson tett. Nem tudom, mi győzte meg Jaxont arról, hogy meg kell ölnie a testvérét.

És ekkor rádöbbenek valamire.

Talán éppen ez a probléma. Talán azért nem hisz nekem, mert ha megtenné, azzal beismerné, hogy tévedett, amikor megölte a bátyját. Beismerné, hogy élete legnagyobb hibáját követte el.

De akkor sem folytathatjuk ezt így tovább. Nem üldözhetünk folyton megoldási lehetőségeket, hogyan tudnánk a világot biztonságban tudni Hudsontól. Nem, ha eközben emberek halnak meg vagy sebesülnek meg súlyosan.

– Bíznod kell bennem – mondom neki. – Hinned kell nekem ezzel kapcsolatban. Mert ha nem teszed, nem tudom, hogy túl tudunk-e lépni ezen. A párom vagy és szeretlek, de nem akarom a hátralevő életünket azzal tölteni, hogy harcolok azért, hogy higgy nekem. Hogy higgy bennem.

Hudson nagyon mélyen hallgat a fejemben. De megértem, miért. Egy részem alig hiszi el, hogy ilyesmiket mondok, hogy egyáltalán ilyenekre gondolok. Mégsem tudok így élni tovább. Nem fogok úgy élni, hogy a társam nem igazán a társam. Jobbat érdemlek ennél… ahogy Jaxon is.

– Ez mit jelent? – kérdezi, és most először látok az arcán rémületet, kétségbeesést, és azt, hogy nem ő irányít. – Mit akarsz ezzel mondani?

Egy részem szeretné bevallani az igazságot. Megmondani, hogy nem tudom. Hogy nem tudom, mit akarok. Nem tudom, mit gondolok. De az menekülés lenne. Sőt, rosszabb. Gyengeség. És ha van valami, amit soha többé nem akarok érezni, az a gyengeség. Még Jaxon miatt sem. Senki miatt.

– Azt mondom, hogy szeretném, ha félúton találkoznánk – válaszolom. – Azt akarom, hogy egyenrangú félként kezelj. Azt akarom, hogy meghallgass, és bízz bennem még akkor is, ha ez a legnehezebb dolog a világon számodra, mert én hajlandó vagyok ugyanezt megtenni érted. De ha erre nem vagy képes, ha meg sem akarod próbálni, akkor nem tudom, mi lesz velünk.

Néhány másodpercig nem válaszol, nem biztosít örök szerelméről, nem ígéri meg, hogy megtesz bármit, amit akarok. Igazság szerint hálás vagyok ezért. Hálás vagyok, hogy hajlandó megfontolni. Mert ez azt jelenti, hogy komolyan gondolja. Azt jelenti, hogy tényleg figyelt arra, amit mondtam.

Végül, amikor már nem bírom tovább idegekkel, és az óra is vészesen ketyeg, megszólal:

– Én megpróbálom, Grace. Hát persze, hogy megpróbálom. De már nagyon régóta ilyen vagyok, ezért elnézőnek kell lenned velem. Hibázni fogok. Időnként megpróbállak majd megvédeni még akkor is, ha nincs szükséged védelemre, és lesz olyan, amikor meg kell engedned nekem. Mert én ilyen vagyok, és mindig ilyen leszek.

– Tudom – felelem. Könnyek égetik fáradt szemem, amikor végül hozzábújok. – Mindketten megpróbáljuk, oké? Aztán majd meglátjuk, meddig jutunk.

Az enyémhez szorítja a homlokát.

– Jelenleg biztos vagyok benne, hogy el kell jutnunk valahogy addig a stadionig, és nagy valószínűséggel szét fogják rúgni a seggünket.

– Igen – mondom neki. – Lehet. De legalább együtt rúgják szét. És már ez is valami, azt hiszem.

– Nem valami. – Amikor rám néz, a szeme úgy ég, mint a legfeketébb nap. – Ez a minden.

106.

A kőszív is össze tud törni

Eltart néhány percig, hogy odabicegjünk az aréna hátsó bejáratához, de amikor odaérünk a díszesen kifaragott kapuhoz, Cole lép ki a legközelebbi fa mögül. Egyenesen az utunkba áll, és tapsolni kezd.

– Mit akarsz, Cole? – morogja Jaxon, de alig van erő a szavaiban. Cole tágra nyílt szeméből ítélve ezt ő is észrevette.

– Csak meg akartam nézni, hogy tényleg megjelentek-e, Vega. Úgy tűnik, igen. Azt nem tudom, hogy ez azt jelenti-e, hogy bátor vagy, vagy azt, hogy a legpimaszabb gazember a világon. Nézz csak magadra! – nevet. – Szinte lelkiismeret-furdalásom van.

Tudom, hogy nem kellene megkérdeznem – túl önelégült, és nem akarom megadni neki ezt az elégtételt –, de fáradt vagyok, és nyilvánvalóan könnyebben ráharapok a csalira, ezért kibuknak belőlem a szavak, mielőtt tudatosul bennem, hogy megszólaltam:

– Miért?

Egyenesen a szemembe néz, azután elővesz a zsebéből egy darab papírt, amit egykor nyilvánvalóan darabokra téptek, de aztán celluxszal összeragasztottak, és így szól:

– Ezért.

Jaxon szeme elkerekedik, azután felordít:

– Neeeem! – Cole felé nyúl. Ekkor hirtelen megjelennek Cole társai is. Két farkas megragad engem, kettő Jaxont, a maradék három pedig közé és Cole közé áll.

– Szóval ennyire öntelt vagy, Jaxon? Gondolkodás nélkül összetéptél egy ilyen hatalmas dolgot, amit fel lehet használni ellened, majd mindenki szeme láttára kidobtad a kukába? – A mosolya maga a megtestesült rosszindulat, sőt még valami… féltékenység. – Milyen érzés lehet ennyire magabiztosnak lenni? Tudni, hogy mindenki fél tőled, és senki sem merne bántani téged vagy a párodat? Nos, jól jegyezd meg, ezt kizárólag magadnak köszönheted!

Ekkor szavakat olvas fel egymás után, amelyek teljesen értelmetlennek tűnnek ködös agyamnak – úgy hangzanak, mint valami varázsige, vagy mint egy vers. Nem tudom. Annyira fáradt vagyok, hogy képtelen vagyok követni… Amikor azonban befejezi, iszonyatos szakadást érzek magamban. Szétszakítja a lelkemet, és úgy fáj, mint még soha semmi, egész életemben.

Felsikítok a fájdalomtól és a döbbenettől, azután összecsuklik alattam a lábam. A földre zuhanok, a fejem a letaposott hóra koppan, minden porcikám sikít a fájdalomtól.

Vess véget neki, Istenem, kérlek, vess véget neki! Bármit is csinált, kérlek, kérlek, kérlek, vess véget neki!

De nem ér véget. Addig folytatódik, amíg már levegőt is alig kapok, gondolkodni is alig tudok, sőt létezni is. Egy ponton megpróbálok feltápászkodni négykézlábra, de túl gyenge vagyok hozzá. Túlságosan fáj.

Hallom Jaxon kiáltását, ezért az utolsó megmaradt erőmmel felé fordítom a fejem. Ő is a földön vonaglik, felhúzza a lábát a mellkasához, a testét fájdalom kínozza.

– Jaxon… – Kinyújtom felé a kezem, a nevét kiáltom, de nem érek el hozzá. Nem marad bennem semmi. Sötétség borít el, miközben visszaesem a földre, és az egyetlen dologgal próbálom elérni Jaxont, amivel képes vagyok.

Az összekapcsolódás fonalát keresem… aztán újra felkiáltok, mert rájövök, hogy nincs sehol.

107.

Amúgy sem kértem ezt soha

Telik az idő. Nem tudom, mennyi múlt el, de határozottan telik.

Ahhoz elég sok, hogy Cole és szadista farkascsapata eltűnjön. Hogy a hajnal felderengjen az égbolton.

Bőven elég ahhoz, hogy eljusson a tudatomig a tény, hogy megszűnt bennem az összekapcsolódás fonala.

A fájdalom végül elmúlik, ami egy másik világban, egy másik időben valószínűleg jó dolog lenne. De itt és most, ebben az időben és ezen a helyen kimondhatatlanul hiányzik.

Hiányzik a perzselő forrósága. Hiányzik a jeges hidegsége.

Hiányzik a mindent felülíró ereje, ahogy kitöltött minden egyes rést a szívemben és a lelkemben.

Mert nélküle, a fájdalom és a sajgás nélkül csak az üresség maradt.

Ásító, tátongó, örök üresség.

Még sosem éreztem ilyesmit. Nem is tudtam elképzelni, hogy lehet ilyet érezni. Amikor a szüleim meghaltak, zsibbadt voltam. Dühös. Elveszett. Szomorú.

De még sosem voltam üres. Sosem voltam leigázott.

Most viszont az vagyok, és még csak arra sem bírom rávenni magam, hogy érdekeljen.

És az idő egyre fogy, a másodpercekből percek lesznek, amit nem engedhetek meg magamnak…

Be kellene mennem az arénába Jaxonnal.

El kellene foglalnunk a helyünket a pályán most azonnal.

Szembe kell szállnunk ezzel a szörnyűséggel, Cyrusszal és a gonoszsággal, ami úgy hálózta be a Kört, mint egy gyilkos kór, elvett minden jót, ami egykor volt benne.

Ehelyett még a földről sem bírok felkelni.

Jaxonra pillantok, és látom, hogy ő is a földön fekszik. Ellentétben velem nem a hasán elterülve, hanem összegömbölyödve, a keze a fején, mintha a következő csapást próbálná kivédeni.

De nem jön újabb csapás, mert már nincs több, ami sújthatná. Cole végtelen gyűlöletével bevitte a halálos ütést, amire egyáltalán nem számítottunk.

De legalább a legrosszabbon már túl vagyunk. Bármilyen börtönbe vetnek is, nem számít, milyen borzalmakat tartogat számomra Cyrus, mert ennél rosszabb már úgysem lehet semmi.

Legalább sosem fogom újra ugyanígy érezni magam.

Nagy levegőt veszek, majd rám tör a köhögés, és havat szívok be az orromon keresztül. Oldalra gördülök, a legalapvetőbb túlélési ösztön miatt, azután úgy maradok, mert nincs semmi okom arra, hogy megmozduljak.

Felkel a nap, az ég alja színessé válik – legalábbis egy-két percre. Azután villám cikázik át az égbolton. Mennydörög, és a legsötétebb felhők úsznak felénk, amiket valaha láttam.

– Grace! – Jaxon szólít. A hangja rekedt a túl sok fájdalomtól, a túl nagy veszteségtől.

– Igen?

– Nem mehetsz be oda – nyögi.

– Micsoda?

– Az arénába. Nem mehetsz be nélkülem.

– Tudom.

Az oldalára fordul, kinyújtja felém a kezét, én pedig arra gondolok, hogy megfogom. Meg akarom fogni. De túl messze van, és amúgy sem számít. Az ujjaink érintése sem tudná visszahozni azt, amit elvesztettünk.

– Komolyan mondom, Grace. Megölnek, ha bemész oda. Vagy ami még rosszabb, elvisznek Londonba, és fokozatosan pusztítanak el.

Ostoba fiú, hát nem látja, hogy máris elpusztítottak? Olyan sok darabra törtem, hogy el sem tudom képzelni, milyen érzés lenne, ha újra megpróbálnának összerakni.

A szüleim halottak. A memóriám sérült. Az összekapcsolódás fonala szétszakadt. Mi a fenéért akarnék bemenni, hogy harcoljak?

Nincs miért harcolnom.

A felhők egyre közelebb jönnek, eltakarják az utolsó fénysugarat is, azután havas eső kezd hullani. Az eső és a jég a bőrömet szurkálja, kiszívja belőlem az utolsó csepp melegséget is.

Ólmos fáradtság lesz úrrá rajtam. Behunyom a szemem, a gondolataim messzire vándorolnak, a lélegzetem lelassul, majdnem le is áll. Egy hang a fejemben azt mondja, hogy semmi baj, így maradhatok. Hogy becsukódhatok, mint egy kagyló, és hagyhatom, hogy a kő vegye át fölöttem a hatalmat.

Nem emlékszem az utolsó négy hónapomra. Talán, ha elég sokáig maradok kővé válva, akkor erre sem fogok emlékezni. Veszek egy utolsó lélegzetet, és elengedem magam.

108.

Elő a pomponokkal!

– Grace! Grace! Hallasz engem?

– Az istenit, Grace, hallasz engem?

– Ne csináld ezt! Ne merd megint ezt csinálni! A rohadt életbe, ne merészeld!

– Állj fel! A fenébe, Grace, azt mondtam, állj fel!

– Hagyd abba! – Azt sem tudom, kinek mondom ezt, csak annyit tudok, hogy van egy hang a fejemben, ami nem hajlandó befogni a száját. Nem hagy békét nekem.

Semmi másra nem vágyom, csak aludni, ez pedig egyfolytában beszél, beszél és beszél.

– Ó, istenem, hát itt vagy! Grace, kérlek! Kérlek, térj vissza! Kérlek, ne változz kővé!

– Grace! Grace! Isten irgalmazzon nekem, Grace, ha nem kelsz fel most azonnal, én…

– Mit csinálsz? – kérdezem nyűgösen és dühösen, mert legszívesebben leharapnám a fejét annak, aki ilyen durván nyaggat.

– Kelj fel! Komolyan mondom. Fel kell állnod a hóból! Be kell menned az arénába! Most!

Kinyitom az egyik szemem, és látom, hogy engem néz azzal a nevetségesen kék szemével.

A hang Hudsoné.

– Tudhattam volna, hogy te vagy az. Menj innen!

– Nem megyek. – Az akcentusa megint nagyon brit, minden egyes szótagot tökéletesen ejt ki, annyira fel van háborodva. – Megmentelek.

– Mi van, ha nem akarom, hogy megments?

– Mióta számít nekem az, hogy te mit akarsz? – kérdezi.

– Jogos.

– Minden jogos, amit mondok – csattan fel. – Csak túlságosan lefoglalt az, hogy utálj, ezért nem hallgattál meg!

– Még mindig túlságosan utállak ahhoz, hogy meghallgassalak. – Ennek ellenére feltápászkodom ülő helyzetbe.

– Jól van. Utálj, ahogy csak akarsz, de emeld fel a feneked, és menj be abba az arénába, mielőtt elveszítesz mindent!

– Már nincs többé párom – mondom neki.

Hosszan kifújja a levegőt.

– Tudom, hogy elszakadt az összekapcsolódás fonala Jaxonnal.

– Ha az „elszakadt” alatt azt érted, hogy az a kibaszott Cole széttépte, akkor igen. Elszakadt.

Hosszú másodpercekig néz rám, azután felsóhajt, és leül mellém a hóba fekete Armani nadrágjában és sötétvörös ingében.

– Miért nézel ki ilyen jól? – kérdezem, mert most különösen bosszant nevetségesen jóképű arca.

– Tessék? – Felvonja a szemöldökét.

Felemelem a kezem.

– Havas eső esik. Te miért nem vagy vizes? Miért nézel ki úgy, mint aki egy divatbemutató kifutójáról lépett le?

– Mert jelenleg nem a hóban fetrengek, és magamat sajnálom? – kérdezi.

– Seggfej vagy. – Elfintorodom. – Ugye tudod?

– Ez egy ajándék.

– Inkább átok – válaszolom.

– Minden ajándék valamilyen szempontból átok is, nem gondolod? Máskülönben miért lennénk itt? – feleli.

Oldalra fordítom a fejem, hogy jobban megnézzem az arcát, miközben próbálok rájönni, hogy mit ért ezalatt. Kerek hatvan másodperc elmúltával azonban még mindig fogalmam sincs. Azt viszont tudom, hogy a kék szemében nagyon sok zöld pötty van.

– Furcsán nézel rám – mondja, és kérdőn oldalra biccenti a fejét.

– Csak próbálok rájönni, hogy egzisztenciális értelemben mondtad-e ezt vagy pedig…

– Nem, nem egzisztenciálisan értettem! – kiált fel. – Úgy értettem, mi másért ülnénk itt az istenverte hóban, amikor már az arénában kellene lenned?

– Már mondtam. Nincs. Többé. Párom.

– Kit. Érdekel.

– Hogy érted ezt? – kérdezem meglepetten. – Nem versenyezhetek a párom nélkül.

– Dehogyisnem. Nincs írott szabály arra, hogy a párodat is magaddal kell vinned – magyarázza.

– Igen, de ha nem foghatom a kezembe a labdát harminc másodpercnél tovább, akkor mit csináljak, ha nincs kinek átpasszolnom?

– Okos lány vagy – feleli. – Majd kitalálod.

– Ha ez nem a leghudsonosabb dolog, amit valaha mondtál, akkor nem tudom, mi az.

Felsóhajt, azután felém nyújtja a kezét, megigazítja a kabátomat, felhajtja a galléromat, és lesimítja az ujját. Eközben várom, hogy mondjon valamit, de nem teszi. Csak ül és vár, mintha arra számítana, hogy én mondok valamit.

Általában van elég türelmem kivárni, hogy tegyen valamit, most azonban fázom, vizes vagyok, üres és még egy csomó minden más is, amit nem tudok beazonosítani, ezért nem akarom ezt a játékot játszani vele. Különösen, amikor ez a hihetetlenül jóképű fiú így néz rám.

– Mit kellene tennem? – bukik ki végül belőlem. – Menjek be, és dobáljam addig a labdát, amíg Cole kizsigerel?

– Te Grace Foster vagy, ezer éve az első kőszörny. Én azt mondom, menj be, és csinálj, amit csak akarsz… ha közben szétrúgod Cole ványadt farkasseggét.

– Mit csináljak? Változtassam kővé? – kérdezem gúnyosan.

– Hát persze, miért is ne? – feleli. – Azután verd szét egy pörölykalapáccsal! Hidd el nekem, jobb lesz nélküle a világ.

– Ezt nem tehetem.

– Éppen ezt próbálom elmondani neked, Grace. Bármit megtehetsz, amit csak akarsz. Ki mentette meg Jaxont Liától? Ki nyerte meg a Ludares-versenyt a csapatnak? Ki jött rá, hogy mi a helyzet a Megölhetetlen Vadállattal? Ki fogadott magába annyi varázslatot az aurora borealisból, hogy akár New York áramellátását is biztosíthatta volna, csak hogy hazajuttassa  a barátait? Te voltál, Grace! Mind te voltál! Nem kell sárkánynak lenned. Nem kell vámpírnak lenned. És semmiképpen sem kell vérfarkasnak lenned. Csak fogd magad, menj be abba az arénába, és legyél az a kőszörny lány, akit mindannyian ismerünk és szeretünk!

– De olyan nehéz! – Engedélyezem magamnak, hogy nyafogjak még egy kicsit.

– Igen – helyesel, azután ismét feláll. – Tudom. De az élet nehéz. Szóval vagy bemész oda, és megteszed, amit kell, vagy szállj ki a fenébe az egészből!

– Megpróbáltam kiszállni, ha esetleg elfelejtetted volna. – Nagy nehezen feltápászkodom és felállok. – De nem hagytad.

– Igazad van. Nem hagytam, mert akkor elveszett volna a legszexisebb kőszörny lány, aki ezer év óta erre a földre született.

– Én vagyok az egyetlen kőszörny lány, aki ezer év óta erre a földre született.

Felvont szemöldökkel néz rám.

– Naná, hogy te vagy az! Szóval most mit fogsz tenni?

Felsóhajtok.

– Bemegyek az arénába, rengeteg sérülést szerzek, de végül nyerek, és feldugom a forrón izzó labdát Cole undorító, ronda vérfarkas pofájába.

– Jó tervnek tűnik – állapítja meg mosolyogva.

– Köszönöm! – mondom neki, mert ha ő nem lenne, még mindig a hóban feküdnék, és örökre kőszörnnyé változtam volna.

– Nagyon szívesen. – Ravaszul elmosolyodik. – Kőszörny lány.

– Ha még egyszer így nevezel, kibelezlek.

– Ahhoz először el kell kapnod – incselkedik.

– A fejemben vagy. Mégis milyen nehéz lehet? – vágok vissza. – De akkor is simán elkapnálak, ha nem ott lennél.

– Ó, igen? – Ezúttal felvonja mindkét szemöldökét. – És ugyan miért?

– Mert kőszörny vagyok, cseszd meg. És lehet, hogy ezer évig nem kellett foglalkozniuk a fajtámmal, de ennek most vége.

109.

Hová tűnnek az elszakított fonalak?

Lehajolok Jaxonhoz, hogy megnézzem, hogy van, mielőtt elmegyek. Nem néz ki túl jól, de biztos vagyok benne, hogy ezt most rólam is el lehet mondani.

Mivel az ő fejében nincs egyetlen parancsolgató brit fiú sem, még mindig a földön fekszik a hóban, összegömbölyödve, mintha próbálná kivédeni a következő támadást, amit a sors mér rá.

Ismerem ezt az érzést.

– Jaxon! – szólítom halkan, de nem válaszol. Sőt, ki sem nyitja a szemét, hogy rám nézzen, ami annyira nem vall rá, hogy ez jobban aggaszt, mint a tény, hogy nem mozdul.

Biztos vagyok benne, hogy halálosan kimerült – én is az vagyok, pedig feleannyit sem csináltam, mint ő ma éjszaka, ráadásul azok után, hogy Hudson elszívta az erejét. Mindenképpen biztos akarok lenni abban, hogy jól van, mielőtt bárhová megyek és bármit csinálok, ezért megsimogatom a vállát, és többször is a nevén szólítom. Végül kinyitja a szemét, és látom benne az ürességet – ugyanazt az ürességet, amit én is érzek jelenleg.

Ennek ellenére rám mosolyog, én pedig megfogom a kezét.

– Jól vagy? – kérdezem.

Nem felel semmit, ezért még egyszer megkérdezem, és a karja alá csúsztatom a kezem, hogy felültessem.

– Igen. És te?

Amikor visszapasszolja nekem a kérdést, megértem, miért válaszolt késve. Nincs olyan őszinte válasz erre, ami ne úgy kezdődne, hogy nem tudom, leszek-e még jól valaha.

Ám mivel ezt nem mondhatjuk, legalábbis most nem, amikor még olyan sok dolgunk van, mielőtt megpihenhetnénk, ugyanazt válaszolom, amit ő:

– Igen.

Szomorú mosolya elárulja, hogy pontosan tudja, mit csinálok, azután megfogja és megszorítja a kezem.

– Sajnálom – suttogja. – Annyira sajnálom! Ez az egész az én hibám.

– Nem – felelem. – Nem az.

– De, Grace, én dobtam ki a varázsigét, és eszembe sem jutott, hogy bárki megtalálhatja…

– Akkor sem a te hibád – válaszolom a szavába vágva. – Ha bárki hibája, akkor Cole-é. Vagy talán az apádé. Nem tudom, de azzal semmit sem oldasz meg, ha magadra vállalod a felelősséget, hiszen nekem most muszáj…

– Ne menj be oda! – mondja ismét, és megragadja a karomat. – Nem tudod végigcsinálni a versenyt egyedül. Veszíteni fogsz.

– Lehetséges – értek egyet vele. – De akkor is be kell mennem. Nincs más választásom.

– De van! – ellenkezik. – Mindig van más választásod. Megtagadhatod…

– És akkor mi lesz? A szüleid börtönében éljek rabként?

– Jobb rabként élni, mint meghalni – feleli. – Ha meghalsz, nem tudlak megkeresni és kiszabadítani.

– Amúgy sem tudnál. Biztos vagyok benne, hogy a szüleid gondoskodnak erről. – Előrehajolok, megsimogatom az arcát, azután lassan végighúzom az ujjamat a sebhelyen, amit régen annyira gyűlölt. A sebhelyen, amivel több mint egy év után tudott csak kibékülni.

– Azt nem tudhatod. – A hangjából kihallatszik a csüggedés. – Nem tudod, mit hoz a jövő.

– Ahogyan te sem. – Ezúttal rajtam a sor, hogy kisimítsam a haját az arcából. – Ne aggódj! – próbálom vigasztalni. – Képes vagyok rá.

– Grace… – Megpróbál felállni, de túl gyenge hozzá. Hudson túl régóta táplálkozik belőle, azután le kellett győznie a Kör őreit, majd harcolni a Megölhetetlen Vadállattal, így mostanra semmi energiája nem maradt.

– Semmi baj! – mondom neki, és közben az aréna külső falához támasztom a hátát, hogy az erdőt lássa, miközben vár. – Most pihenj, Jaxon! Macy hamarosan itt lesz, és hoz neked egy kis vért. Elment segítséget hívni Flintnek és Edennek, de jön, amilyen hamar csak tud.

– Nincs szükségem arra, hogy Macy gondoskodjon rólam – tiltakozik, és megint megpróbál felállni. De most sem sikerül.

Amitől még dühösebb lesz.

Nagyot káromkodik csalódottságában, belerúg a földbe, és most először látom büszke, erős barátomon ezt a hisztihez hasonlító viselkedést. Végül visszaül a falhoz, hosszú másodpercekre behunyja a szemét, fájdalom és kimerültség sugárzik egyébként hibátlan arcáról.

Amikor egy kis idő múlva újra kinyitja a szemét, látszik, hogy igyekszik visszanyelni a könnyeit, ezért hirtelen nekem is a torkomat fojtogatják az érzéseim.

– Bárcsak bemehetnék veled! – suttogja.

– Tudom – mondom neki, mert ez az igazság. Akár a párom, akár sem, ha Jaxon megtehetné, hogy velem együtt harcoljon, tudom, hogy megtenné.

Viszont azt is tudom, hogy fogy az időm. Érzem Hudson türelmetlenségét az agyam egyik szegletében. Szeretne siettetni, ugyanakkor próbál tiszteletteljesen viselkedni. Szeretne arra sarkallni, hogy felejtsem el Jaxont, és csak az előttem álló feladatra koncentráljak.

De képtelen vagyok megtenni. Nem hagyhatom csak úgy itt, hiszen talán most látom utoljára. Ezért a két kezembe fogom az arcát, az ujjaim hegyével beletúrok túl hosszú hajába, mint oly sokszor ezelőtt. Azután csókot lehelek a szemére, sebhelyes arcára, a szájára, amit még mindig összeszorít a fájdalom miatt.

– Szeretlek – mondom neki, és megszokásból meg akarom fogni az összekapcsolódás fonalát magamban. De nincs ott. Semmi sincs a helyén.

Istenem, megint annyira fáj.

– Én is szeretlek – feleli, és a fájdalomtól eltorzult arcán látom, hogy ő is érzi a fonál hiányát. – Még az összekapcsolódás fonala nélkül is.

Ekkor kinyújtja a kezét, átölel és magához húz. A gesztus legalább olyan fájdalmas, mint amennyire vigasztaló. Az arcomat a válla és a nyaka közti mélyedésbe temetem, és beszívom az illatát. Bármi történjék is ezen a próbatételen, bármi lesz is a vége, szeretnék emlékezni az illatára… és erre a pillanatra… örökre.

Túl hamar harsannak fel a kürtök odabent – a hétperces emlékeztető, jut eszembe a korábbi versenyről.

– Mennem kell – mondom Jaxonnak. Az én Jaxonomnak.

– Tudom. – Lassan és fájdalmasan elenged. – Vigyázz magadra, Grace! Kérlek, kérlek, nagyon vigyázz magadra!

– Megpróbálok – válaszolom neki, és elmosolyodom, mert ez a szomorúság megint darabokra töri a szívem. – Óvatoskodással nem lehet megoldani a dolgokat. – Szándékosan ismétlem azt, amit ő és Flint mondtak egyszer nem is olyan régen az egyik edzésünkön.

Talpra állok, egy kicsit megingok, amikor felegyenesedem. Jaxon megpróbál megfogni, én azonban csak mosolygok, és távolabb lépek tőle. Ezt most nem tudja megcsinálni helyettem.

Ezúttal egyedül kell helyt állnom.

– Hamarosan találkozunk – vigasztalom.

– Ajánlom is! – feleli, és egyértelműen látszik rajta a félelem.

Szeretnék még mondani valamit – Jaxonnak mindig van mit mondanom –, de tényleg nagyon szorít az idő. Ezért még egyszer, utoljára rámosolygok, aztán elfordulok.

110.

Éééééééééés Hudson

Nem vagyok messze az aréna bejáratától, de miután belépek, még hosszú út áll előttem, amíg a pályára érek. Hudson egész idő alatt sürget, hogy igyekezzek, pedig mindent megteszek, ami csak tőlem telik.

Ami nagyon nem könnyű, hiszen minden porcikám fáj, miközben futok.

Sőt, még rosszabb, mindenem fáj, amikor levegőt veszek.

Talán ezért van az, hogy csak félúton döbbenek rá valamire:

– Várjunk csak egy percet! – mondom Hudsonnak, és megtorpanok.

– Nincs időnk várni, Grace! – néz rám türelmetlenül. – Azonnal a pályára kell menned.

– Igen, de enélkül nem léphetek pályára, vagyis mindenkinek muszáj lesz várnia még egy kicsit, akár akarják, akár nem.

Kihúzom a hátizsákom első cipzárját, és a titkos zsebéből kiveszem a kis szütyőt, amit ott rejtegettem. Tudom, hogy nagy kockázat volt magammal vinni ezeket a tárgyakat a Megölhetetlen Vadállat barlangjába, de féltem, hogy megsérülök, amíg ott vagyok… vagy még rosszabb, és azt akartam, hogy a többieknek legyen esélyük kivenni Hudsont a fejemből, ha esetleg az megtörténik.

Nem akartam, hogy velem együtt haljon meg.

Kiderült, hogy nem én haltam meg abban a barlangban. Egész életemben emlékezni fogok Xavier-re, és sajnálni fogom az elvesztését… bármilyen hosszú vagy rövid legyen is az életem. De nem fogok úgy belevágni egy másik veszélyes összecsapásba, ami bármelyik pillanatban halálosra fordulhat, hogy ne gondoskodjak mindenről… és mindenkiről… akiről tudok. Ami azt jelenti, hogy ez a legjobb alkalom. Most kell megtennem.

Kinyitom a kis szütyőt, azután lassan, óvatosan, egymás után kiveszem belőle a négy tárgyat.

Hudson szeme hatalmasra tágul, amikor rájön, hogy mire készülök.

– Ezt nem csinálhatod meg most! – szólal meg döbbenten, és olyan hirtelen hátrál, hogy majdnem elbotlik a saját lábában. Ha a saját testében lenne, valószínűleg elesett volna. – Most más, fontosabb dolgod van…

– Lehet, hogy meghalok. – Ez csupán három kis szó, de ennek hallatán azonnal befogja a száját, összeszorítja az ajkát, miközben a tekintete könyörög, hogy hagyjam abba a beszédet. Ne mondjam ki azt, amit mindketten tudunk, hogy ki fogok mondani.

De nem teljesíthetem a kérését, hiszen most nagyon sok minden forog kockán.

– Azzal viccelődtem, hogy feldugom Cole pofájába a labdát – folytatom –, de mindketten tudjuk, hogy a helyzet nagyon komolyra is fordulhat ma. Ami azt jelenti, hogy nem lesz más alkalom, hogy ezt megtegyük. Soha. Tudom, mit kell tennem… a Vérontó elmondta, de tudnál segíteni nekem? Csak gondoskodj róla, hogy ne rontsam el!

– Most nem ezzel kellene foglalkoznod, Grace. Összpontosítanod kell. Ráadásul, ha még mindig a fejedben vagyok, talán tudok neked segíteni. Talán képes leszek…

– Meghalni velem – fejezem be a mondatot, és határozottan megrázom a fejem. – Tudom, hogy te úgy szereted csinálni a dolgokat, ahogyan te akarod, de ebbe most nincs beleszólásod. Így vagy úgy, de kiveszlek a fejemből, szóval vagy segítesz nekem, vagy megkockáztatod, hogy te leszel a Katmere Akadémia első, a folyosókon kísértő szelleme. – Felemelem a kezem egy „na, hogy döntesz?” típusú mozdulattal. – Rajtad áll.

– Először is, nem én lennék az első kísértet a Katmere Akadémián, másodszor pedig ez a kísértet dolog amúgy sem így működik.

– És ezt te azért tudod, mert…? – kérdezem felvont szemöldökkel.

– Halott voltam…? – Elhallgat egy pillanatra. – Valami hasonló.

– Valami hasonló? – Ez újdonság számomra. – Mit akar ez jelenteni?

– Azt jelenti, hogy majd elmondom, miután bemész és szétrúgod Cole ványadt seggét – feleli jellegzetes vigyorával. – Csak ne szúrd el!

– Nem tervezem – válaszolom –, de tudod, bármi megtörténhet.

– Ez igaz – helyesel, az arca töprengő, a szeme szomorú.

Biztosra veszem, hogy Hudsonnál így néz ki a bánatos kölyökkutya arc – vagy legalábbis ez hasonlít hozzá a legjobban –, de nem fogok bedőlni neki.

Túl sok forog kockán.

Ezért ahelyett, hogy ránéznék, leguggolok, és leteszem a négy tárgyat a földre olyan elrendezésben, ahogy a Vérontó mondta: a vérkő észak felé néz, a sárkánycsont dél felé, a vérfarkas szemfoga nyugatra, a boszorkány athaméja pedig keletre. Így egy kört alkotnak, akkorát, hogy két ember bele tud állni.

Amikor rájön, hogy nem fogom meggondolni magam, érzem, hogy komor arccal néz rám. Azonban valahányszor felpillantok, a tekintete teljesen kifejezéstelen.

Miután letettem a négy tárgyat, meggyújtom azt a különleges gyertyát, amit Macy adott nekem erre az alkalomra, és leteszem a kör külső oldalára, ahogy az utasítás szólt.

Nem vagyok boszorkány, nincs meg bennem Macy varázsereje, de állítólag erre való ez a négy tárgy. Az ő varázserejük elég erős, nekem nincs szükségem sajátra, hogy működjön a dolog.

Nem vagyok biztos benne, hogy elhiszem, de úgy vélem, így vagy úgy hamarosan kiderül.

Behunyom a szemem, nagy levegőt veszek, azután belépek a körbe – és rögtön tudom, miről beszélt a Vérontó. Érzem, hogy valami elkezdődik. Nem tudom, micsoda, de valami nagy, ebben biztos vagyok.

Elektromosság érződik a levegőben, érzem a mellettem elsuhanó légmozgásban. A testemen minden szőrszál égnek áll, a bőröm bizseregni kezd. Elszorul a mellkasom, nehezebben kapok levegőt, és úgy érzem, mindjárt elájulok.

– Menj ki! – kiált rám Hudson, a hangjában egyértelműen hallatszik a pánik. – Menj ki a körből!

De már késő. Nem megyek sehová… nem is tudnék. Az elektromos áramlás körbevesz, és egyre forróbb, egyre erősebb lesz, a föld pedig mozogni kezd a lábam alatt.

A nézőtérről hangos kiáltások hallatszanak, néhány sikítás is, és ekkor jövök rá, hogy nem csak én érzem ezt. Az egész stadion alatt remegni kezd a föld.

Hátratántorodom a tudattól, majdnem kilépek a körből, ahogy Hudson könyörgött érte, de az elektromos áramlás elkap, és nem engedi, hogy elmeneküljek. Körbefog, és visszalök a kör közepére.

Nem hazudok… ez egy kicsit megrémít. Még soha életemben nem éreztem ehhez hasonlót, még akkor sem, amikor lent voltam az alagútban Liával, amikor életre hívta azt a szörnyű fekete dolgot, ami majdnem megölte Jaxont és engem.

De most nincs időm emiatt aggódni, hiszen úgy érzem, mintha az egész világegyetem széthullana körülöttem. A térdem elgyengül, miközben a föld már nemcsak remeg, hanem rendesen rázkódik, ezért kinyújtom a karomat, hogy megőrizzem az egyensúlyomat.

– Jaxon! – szólítom, de nem válaszol senki. Ennek ellenére megfordulok, és a hátam mögé nézek, meg vagyok győződve róla, hogy valahogyan mégis bejött a stadionba, mert nem ismerek senki mást, aki így képes megrengetni a földet.

De üres mögöttem az út.

Nincs itt senki, csak én.

Felhangzik az ötperces figyelmeztetés, és tudom, hogy nincs több időm. Most vagy soha. Visszafordulok, lenézek a körre… azután elakad a lélegzetem, mert a tárgyak már nem a földön fekszenek, hanem egy méter magasan lebegnek a levegőben. És nem csak ennyi történt velük, ezenkívül ragyognak is, és olyan erősen rezegnek, hogy szinte érzem a vibrálást a levegőben.

A föld még erősebben rázkódik, várom, hogy történjen valami, várom, hogy Hudson hirtelen megjelenjen előttem. De még mindig érzem őt a fejemben, hallom, hogy még most is méltatlankodik, követeli, hogy vessek véget ennek a dolognak, mielőtt túl késő lesz.

Nyilvánvalóan nem vesz részt a műveletben, pedig én már két perccel ezelőtt tudtam, hogy túl késő kiszállni.

A Vérontó elmondta, hogy tudni fogom, mit csináljak, amikor eljön az idő, de még mindig arra várok, hogy megszálljon az ihlet. Jelenleg csak annyit tudok, hogy kapnom kell valami misztikus, varázslatos sugallatot hamarosan, különben az egész stadion összeomlik… és maga alá temeti Hudsont és engem.

A tárgyak most már körülöttem forognak, úgy köröznek, mint valami természetfeletti hulahop karika, amelynek nincs szüksége külső hatásra ahhoz, hogy a levegőben maradjon. Ismét töröm a fejem, próbálok rájönni, mit tegyek, de megint csak nem jut eszembe semmi.

Legalábbis addig nem, amíg a forgás meg nem áll, és a vérkő elém nem kerül. Egyre erősebben és fényesebben izzik minden egyes eltelt másodperccel. Rubinvörös fénye minden irányban kilő, borotvaéles sugarai – amelyek skarlátvörös csíkokká hasítják a körülöttem lévő környezetet – legalább olyan gyönyörűek, mint amennyire félelmetesek.

A kő most olyan közel van hozzám, hogy ha kinyújtanám a kezem, meg tudnám érinteni. A tenyerembe tudnám fogni és erősen összeszorítani az ujjaimmal. Biztonságban tartanám.

És ekkor egy pillanat alatt rájövök, hogy a Vérontónak igaza volt. Pontosan tudom, mit kell tennem.

Kinyújtom a kezem, megfogom a követ, majd rázárom az ujjaimat és összeszorítom. Csakhogy sokkal élesebb, mint amilyennek tűnik, és amikor a kezembe fogom, mély vágást ejt a tenyerem közepén.

Felkiáltok, összekeveredik bennem a fájdalom és a félelem, miközben a tenyeremből csöpögő vért nézem. Biztosan tévedtem. Fogalmam sem volt, hogy mit tegyek, most pedig elszúrtam mindent. Milyen kár, hogy azt sem tudom, hogy hozzam helyre.

Úgy vélem, az lesz a legjobb megoldás, ha visszateszem a vérkövet a körvonalra, ezért kinyitom a tenyeremet. De még mielőtt elejthetném, a másik három tárgy forogni kezd körülöttem, egyre gyorsabban, hogy végül teljesen összemosódik a pörgésük.

– Grace! – kiált fel Hudson, majd felém nyúl, habár még mindig a fejemben van. – Kapaszkodj, Grace! Ne engedj el!

Megpróbálom, tényleg. De elképzelésem sincs, mibe kellene belekapaszkodnom egy olyan világban, ami vadul forog körülöttem. A talaj hullámzik a lábam alatt, szél tép a hajamba, belekap a ruhámba, miközben villámok sercegnek az idegvégződéseimen.

Belekerültem egy örvénybe, amit én magam hoztam létre, és most nem tudom, mit tegyek, hogy leállítsam.

Mindeközben még mindig a kezemben tartom a vérkövet, furcsán éles szélei a tenyerembe vájnak. A vérem még mindig ebbe a kavalkádba csöpög, valószínűleg ez a legfurcsább része ennek az egész folyamatnak.

Szeretném elengedni a követ, el kell engednem, de egy hang mélyen legbelül – a Megölhetetlen Vadállat, vagy valami még ősibb, nem tudom – azt mondogatja, hogy még egy kicsit tartsam a kezemben.

Ezért megteszem, pedig úgy érzem, hogy az egész világ megőrült körülöttem.

Azután ugyanolyan hirtelen, ahogy elkezdődött, a vérkő kettétörik, és minden megáll. A szél, a remegés, az elektromos áram és a varázstárgyak forgása egy szempillantás alatt abbamarad.

Ekkor egy újabb tépést érzek magamban. Ez viszont más, mint amit Jaxonnal éreztem. Ez kevésbé olyan, mintha az egész lelkemet kiszakítaná, sokkal inkább, mintha valami végre a helyére került volna.

Döbbenten állok néhány másodpercig, nem tudok mozdulni, levegőt venni vagy gondolkodni. De aztán rájövök, hogy vége van, tényleg vége van, ezért behunyom a szemem. Hagyom, hogy a vérkő a földre essen a lábam elé. Aztán levegőt veszek, és csak lihegek.

A következő pillanatban rádöbbenek, hogy amit érzek, az az üresség… mert Hudson már nincs bennem.

111.

Hatalommal való visszaélés

Nincs több gúnyos hang a fejemben, nincs több éber jelenlét, csupán a saját gondolataim és emlékeim zörögnek a koponyámban.

Tényleg elment. Megpördülök, és a nevét kiáltom:

– Hudson… – azután megdermedek, mert ott áll előttem.

Ugyanabban az Armani nadrágban és burgundivörös selyemingben.

Ugyanazzal a brit fiús frizurával.

Ugyanazzal a ragyogó kék szemmel.

Csak a mosolya más – a szokásos gúnyos vigyor helyett halvány, félénk mosoly játszik az ajkán.

Ó, és az illata! Az illata is új. Szentséges ég, még ilyet! Hogy élhetett ez a fiú a fejemben annyi hónapon keresztül úgy, hogy fogalmam sem volt róla, milyen az illata?

Mint a gyömbér és a szantálfa keveréke, meleg, hívogató borostyán… és magabiztosság. Az illata magabiztosságot sugall.

– Szia, Grace! – Két ujjal szalutál, ahogy mindig csinálta a fejemben, és ami mindig úgy kiakasztott. Így személyesen legalább olyan rossz.

– Hudson. Te… – Nem fejezem be a mondatot, mert nem tudom, mit mondjak neki most, hogy itt áll előttem.

Most, hogy már valóságos.

– Figyelj rám, Grace! Nincs több időd. – A háta mögé pillant a stadion felé, ahol a sikítások végül elcsendesednek. Halljuk a király hangját a hangosbemondóban, próbál mindenkit megnyugtatni, elmondja, hogy a próbatétel két perc múlva kezdődik… ha Grace Foster méltóztatik megjelenni.

– Mennem kell – mondom neki, mert a sürgetése, ami eddig engem űzött, most már a véremben dobol.

– Tudom – feleli. – Ezért kell most nagyon figyelned rám. Benned hagytam az erőmet, hogy…

– Bennem hagytad az erődet? Miért? És hogy tudom kivenni?

– Végül majd visszaveszem tőled. Csak kölcsönadtam neked egy időre. Képes vagy magadba fogadni mások erejét, emlékszel? Átvezetni a varázslatot, én pedig most neked adtam az enyémet egy időre.

– Kölcsönadtad nekem? – Úgy nézek rá, mintha két feje lenne. – Mit jelent ez egyáltalán?

Gúnyos mosolya ismét visszatér, ugyanakkor olyan gyengédség látszik a szemében, amit nem értek.

– Azt jelenti, hogy most halandó vagyok.

– Micsoda? – Rémület hasít a szívembe. – Azt mondtad, ezt nem tehetjük veled. Azt mondtad, ez mindent tönkretesz. Úgy döntöttünk, hogy…

– Ne aggódj amiatt, hogy döntöttünk. Ismerem a szüleimet. Semmiképp sem állítanak olyan próbatétel elé, amit képes vagy egyedül is megnyerni. Ne felejtsd el, az volt a tervük, hogy te és Jaxon együtt versenyezzetek, és a próbatételt még kettőtöknek is szinte lehetetlen lett volna megnyernetek. Neked egyedül… – Megrázza a fejét. – Éppen ezért most nincs más választásod. Kölcsön kell venned az erőmet.

– Igen, de akkor te most sebezhető vagy, ugye? Úgy értem, halandó lettél, és ez azt jelenti, hogy téged is bánthatnak?

Megvonja a vállát.

– Miattam ne aggódj! Velem már mindent megtettek, amit csak lehetséges… különösen az apám.

Nem fejti ki, én pedig nem kérdezem – most nincs rá idő, a szívem azonban meghasad egy kicsit, hogy Jaxonnak és neki ilyen szörnyű élete volt.

– Vedd vissza! – mondom, és kinyújtom felé a kezem. – Ha megtudják, hogy itt vagy, és nincs semmi hatalmad…

– Nem fogják megtudni – válaszolja. Brit akcentusa ismét erős a türelmetlenség és a sürgetés miatt. – Különben is, te sokkal nagyobb veszélyben vagy. A párod nélkül egyedül versenyzel, vagyis minden segítségre szükséged van, amit csak megkaphatsz. Ezért rejtettem el benned mélyen az erőmet. A tanács nem tudja meg, hacsak nem kutatják át az összes emlékedet.

Lehet, hogy csak az örvény miatt nem értem, amit mond, de most minden olyan zavarosnak tűnik.

– De hogyan? Nem hagyhatsz csak úgy egy ilyen dolgot valakinek az emlékeiben.

A tekintetéből az sugárzik, hogy én talán nem vagyok képes erre, ő azonban határozottan igen. Azután csak annyit mond:

– Amikor a varázslatod újra összerakott engem, úgy döntöttem, hogy benned hagyom az erőmet, az egyik kedvenc emlékedben. Abban, amikor kicsi korodban a szüleid megtanítottak biciklizni. Emlékszel? Elestél, lehorzsoltad a térdedet, és az apukád azt mondta, hogy minden rendben lesz. Hogy holnap újra megpróbálod.

Bólintok, mert nagyon is élénk bennem az az emlék. Ez az egyik kedvencem, és mindig eszembe jut, amikor valami nehéz dolgot kell megtennem… és valahányszor hiányoznak a szüleim.

– Az anyukám mondta neki, hogy meg tudom csinálni. Mindkettőnknek azt mondta, hogy meg tudom csinálni.

– Igen, így volt. Azután rád mosolygott, és a mosolya olyan sok szeretetet és magabiztosságot sugárzott feléd…

– Hogy felállítottam a biciklimet, leporoltam a térdemet, és egyedül bicikliztem egész hazaúton.

– Igen. Ő viszont egész végig melletted szaladt, csak a biztonság kedvéért. – A tekintete lágy, miközben folytatja. – És csak egyszer volt szükséged a segítségére.

– Igen, amikor rámentem egy keréknyomra a járdán, és megingott alattam a bicikli. Ő megfogta az ülésem hátulját, néhány másodpercig egyenesben tartott, amíg újra vissza nem nyertem az irányítást.

– Ide rejtettem el az erőmet, az anyukád mosolyába. Hogy tudd, hogy én is hiszek benned. Hogy tudom, képes vagy megcsinálni. És bár nem lehetek ott veled a pályán, hogy elkapjalak, ha elesel, az nem jelenti azt, hogy nem vagyok melletted, hogy segítsek.

Nem tudom, mit kellene erre mondanom, mit kellene mondanom neki. Ez a legönzetlenebb dolog, amit valaha valaki értem tett, és nem tudom, mit érezzek ezzel kapcsolatban.

– Hudson…

– Ne most! – feleli. – Menned kell. De ne felejtsd el, az erőm ott van, ha szükséged lesz rá. Azonban vigyáznod kell, mert te nem úgy gyógyulsz, mint én. Benned nincs meg ugyanaz a fizikai erő, hogy kibírd a belőle fakadó nyomást. Szóval csak egyszer használhatod fel, különben teljesen kiszipolyoz. Tudni fogod, mikor lesz rá szükséged. De csakis egyszer. – Fürkésző pillantást vet rám. – Érted?

Egy kicsit sem. Annyira össze vagyok zavarodva, hogy úgy érzem, mintha az agyam egy doboz konfetti lenne… rengeteg különálló, picike darab egy zárt helyen, amik valójában nem működnek együtt. Ezt viszont nem mondhatom neki, ezért csak bólintok.

– Igen. Értem.

– Jól van. Most pedig menj be, és mutasd meg az apámnak, hogy mire képes egyetlen kőszörny!

112.

Az igazság nem fogja

felszolgálni magát

Mélyen magamba nyúlok, megpróbálom elkülöníteni egymástól a színes fonalakat, miközben a torkomban dobogó szívvel bevonulok a pályára. Amikor a többiek is itt voltak velem az arénában, nem volt nagy ügy mindenki szeme láttára átváltoznom. Most viszont, hogy egyedül vagyok, és mindenki engem néz, kényelmetlenül érzem magam.

Mégsem tehetek ellene semmit, muszáj elviselnem, ezért beletörődöm. Nyílt színen átváltozom – mindenki előtt, aki látni akarja.

Ami szó szerint mindenki. Úgy értem, ki ne akarná az új természetfeletti lényt bámulni?

Ez is csak egy újabb megaláztatás a rengeteg egyéb megaláztatás sorában, amit az elmúlt öt hónap alatt el kellett viselnem a paranormális világban, ezért nem vagyok hajlandó engedni, hogy kizökkentsen. Különösen, mivel most az a legkisebb problémám, hogy mások is szemtanúi lehetnek kőszörnnyé való átváltozásomnak. És hogy mi a legnagyobb? Rájönni, hogyan csináljam ezt végig Jaxon nélkül, vagy anélkül, hogy Hudson itt lenne a fejemben.

Miközben odasétálok a pályára vezető kapuhoz, érzem, hogy mindenki engem bámul. Nyugtalanság kúszik a bőröm alá, és rájövök, mennyire Jaxonra és Hudsonra támaszkodtam eddig – mióta csak itt vagyok a Katmere-en.

Jaxon úgy tett, mintha övé lenne az egész hely, ezért könnyű volt elfogadni, hogy emiatt mindenki megbámul. Ezzel szemben Hudson úgy viselkedett, mint aki magasról tesz mindenre, ezért már szinte nem is érdekelt, ha megbámultak az emberek, nem is foglalkoztam vele, hogy mit gondolnak rólam.

Most viszont egyedül vagyok. Nincs itt Jaxon, hogy fogja a kezem, vagy Hudson, hogy tiszteletlenségeket duruzsoljon a fejemben, amitől egyszerre felnevetek és elakad a lélegzetem. Csak én vagyok itt egyedül, és egy aréna tele emberekkel, akik azt akarják látni, hogy elbukom.

Milyen kár, hogy nem fogom megadni nekik ezt az örömöt!

Behunyom a szemem, nagy levegőt veszek, és egy pillanatra – csak egyetlen pillanatra – úgy teszek, mintha minden rendben lenne. Mintha biztonságban és egy darabban vonulnék le a végén erről a pályáról. Jó gondolat, ezért ezt vetítem ki az univerzumba.

Ezután kihúzom magam, és egyenes háttal a pálya közepére vonulok, ahol a király és Cole felsorakozott csapata áll az egyik – most már – vérvörös vonalnál. Cyrus az a típus, aki szívesen megváltoztat néhány ilyen apró részletet… még jó pár másikkal együtt, ami miatt a szívem gyorsabban ver, és úgy érzem, mintha a nyitott kupola egyre lejjebb ereszkedne és összenyomna.

A múltkor nagyszerű és vidám volt idebent a hangulat, zászlók lobogtak, az emberek éljeneztek, és finom ennivalókat árultak. Ma reggel ennek pont az ellenkezője igaz. Az időjárás sötét és baljóslatú lett odakint… bár ez talán csak a király gonosz lényének köszönhető. Bárhogy van is, rendkívül félelmetes látni ezeket a sötét árnyakat, amelyek minden oldalról felém közelítenek. De biztos vagyok benne, hogy Cyrus pontosan ezt akarja.

Mivel a tető nyitva van, hideg szél süvít át az arénán, és borzongás fut végig a gerincemen. A félelem mázsás súlyként nehezedik rám. Lefelé húz, és rájövök, milyen képtelen feladatot vállaltam magamra. És hogy máris mennyire fáradt vagyok. Szeretnék megfordulni, elmenekülni, bárhol lenni, csak itt nem, és bármit csinálni ezen kívül.

Az érzés olyan elsöprő, hogy szinte fojtogat, ahogy minden erőmmel próbálom az uralmam alá vonni. Sajnos azonban egyre növekszik, amíg már alig kapok levegőt, és alig tudok gondolkodni. Végül találok magamban annyi erőt, hogy képes legyek harcolni ellene, és önkéntelenül is arra gondolok, hogy ez a sötétség vajon belőlem fakad-e, vagy Cyrus csinált valamit az arénával, hogy így érezzem magam.

Már csupán a gondolat is hihetetlenül feldühít, hogy ő vagy a Kör valamelyik tagja így manipulálja az érzéseimet. Emiatt még elszántabb leszek, hogy ne adjam meg magam ezeknek az embereknek. Azt gondolják, hogy bármit megtehetnek velem, amit csak akarnak, és hogy bárkit eltiporhatnak, aki az útjukba áll.

De engem nem fognak. Többé nem.

Különben is, lehet, hogy szándékosan alkalmazzák ezt nálam, de ha sikerrel járnak, nem én leszek az egyetlen. Ha én nem állok ki magamért, ha nem mutatom meg nekik, hogy nem tehetnek meg bármit, amit akarnak, bárkivel, akivel csak akarják, mi garantálja, hogy nem fogják megtenni újra? Biztosan nem én vagyok az egyetlen, akit így megfenyegettek, nem én vagyok az egyetlen paranormális lény, akit a király gyűlöl csupán amiatt, aki vagyok. Ha nem vetek véget ennek most, sokkal több embert fog börtönbe zárni, mielőtt véget ér a hatalma.

Ezért nem fordítok hátat. Nem menekülök el. Még csak meg sem rezdülök, miközben bevonulok a pálya közepére. Úgy lépkedek, mintha nem érezném ezeket a fenyegető érzéseket, amelyek minden oldalról támadnak. Lehet, hogy ma meghalok ebben a nevetséges versenyben, de ha így lesz, nem adom meg magam harc nélkül. Jelenleg ennél többet nem tudok megígérni magamnak.

De ennyi is elég. Ahhoz elég, hogy odasétáljak a király elé.

A Kör elé, akik félkörívben állnak Cyrus mögött, jelezve a támogatásukat, miközben a tömeg őrült módon harsog.

Odaállok a vérvörös vonalhoz, egyes egyedül.

Nem hazudok, rohadt félelmetes érzés.

Na persze, amióta ebbe az iskolába jöttem, szinte minden félelmetes volt, ezért jobb, ha ezt inkább elfogadom.

– Kedves tőled, hogy megtisztelsz minket a jelenléteddel, Grace – szólal meg Cyrus olyan metsző hangon, hogy úgy érzem, mintha a szavai felhasogatnák a bőrömet. – Már majdnem lemondtunk arról, hogy megjelensz.

– Elnézést, kikerülhetetlenül feltartottak – válaszolom, és egyenesen Cole-ra nézek, aki a pálya másik oldalán pontosan velem szemben áll.

Találkozik a pillantásunk, gonosz vidámság tükröződik a szemében, amitől legszívesebben felkiáltanék. Ugyanakkor erőt is ad, hogy ne fordítsam el a fejem. Mert semmiképpen sem fogom megadni ennek a szarházinak azt az elégtételt, hogy tudja, milyen mélyen megsebzett. Hogy mennyire szétszakított belülről.

Cyrus végignéz rajtam, hamis aggodalom tükröződik az arcán, amit csak a tömeg kedvéért színlel.

– Jól vagy, Grace? Úgy tűnik, nagyon rosszul indult a reggeled.

– Természetesen jól vagyok.

A válaszom lekezelő, és egy pillanatra megvillan valami a szemében: meglepetés? harag? bosszúság? Nem tudom, és őszintén szólva nem is érdekel. Lesz, ahogy lesz, minden más csupán kirakat, amit nincs erőm elemezni… vagy akár részt venni benne.

– Üdvözlöm a Katmere Akadémia diákjait és tanárait ezen a ritka eseményen… az egyik diáktársatok felvételét kérte a Körbe. És nemcsak akármilyen diák, ha szabad megjegyeznem, hanem a Katmere Akadémia első és egyetlen kőszörnye. Ez egy igazán izgalmas és ígéretes nap.

Erre mindenki éljenezni kezd, de van ebben valami rosszindulatú felhang is, amire nem számítottam, tekintve, hogy ezek az emberek néhány nappal ezelőtt nekem és a csapatomnak szurkoltak. De persze lehet, hogy csak képzelődöm… olyasmit látok bele, ami nincs is ott, csak azért, mert ennyire zaklatott vagyok.

Magányos érzés egyedül lenni ebben a hatalmas stadionban, miközben amikor utoljára itt voltam, a világ minden támogatását élveztem. Most olyan érzésem van, mintha senki sem szurkolna nekem ebben a hatalmas arénában.

A magányos kőszörnynek.

Jaxon, Flint és Eden megsérültek, és odakint várják a segítséget.

Macy próbálja megszerezni nekik.

Mekhi és Gwen a betegszobában vannak.

Még a nagybátyám, Finn bácsi sem tudott többet tenni értem, mint hogy tapsolt, amikor beléptem az arénába.

Hudson pedig valószínűleg odakint van, és próbál elrejtőzni most, hogy halandóvá vált. Nem hibáztatom. A saját képességeimet és az ő erejét is birtoklom, mégis azt kívánom, bárcsak én is odakint lennék… vagy bárhol máshol, mint ezen a pályán.

Ennek ellenére a legkevésbé sem akarom életem hátralevő részét egy börtönbe zárva tölteni, azért imádkozva, hogy Cyrus ne öljön meg. Jelenleg azonban nincs senki más, aki kihívást intézhetett volna Cyrus és Delila hatalma ellen.

Senki más nem teheti meg azt, amit meg kell tenni.

Szóval nem számít, hogy én mit akarok. Csak a győzelem számít, mert a győzelem az egyetlen módja annak, hogy megállítsuk ezt a kibontakozó zűrzavart.

Cyrus visszafordul a tömeg felé, széttárja a karját, mint egy vásári kikiáltó, és elkezd beszélni tökéletes brit kiejtésével.

– Mi nyolcan – fordul hátra a Kör tagjai felé – izgatottan várjuk, hogy Grace méltónak bizonyul-e, megvan-e benne az, ami ahhoz szükséges, hogy ennek az irányító testületnek a tagja legyen. És tudom, hogy vannak köztetek olyanok, akik most valószínűleg azon töprengenek, hogyan történhetett ez. Hogy lehet, hogy egy lány, aki még új az iskolában, új ebben a világban, ilyen lehetőséget kapjon. Honnan vette Grace Foster a bátorságot, hogy úgy gondolja, méltó arra, hogy uralkodjon?

A stadiont kínos – és sötét – csend tölti meg, miközben a diákok és a tanárok rám néznek. Ismét az az érzésem támad, hogy valami nincs rendben. Mintha valami többről lenne szó, mintha ezek az emberek hirtelen alig várnák, hogy tanúi legyenek a bukásomnak.

Úgy értem, tudom, hogy Jaxon már nem a párom. Láthatóan a Kör és Cole csapatának minden tagja is tudja. Elvégre Cyrus nem kérdezte meg, hol van a párom, akinek szintén részt kell vennie a próbatételen. De kétlem, hogy bejelentette az egész stadionnak az alatt az idő alatt, amíg ideértem.

Szóval akkor miért gyűlölnek hirtelen annyira ezek az emberek? Mi történt, amitől minden ennyire sötétbe fordult? Amitől úgy tűnik, mintha az arénában jelen lévő minden egyes néző ellenem lenne? És Cyrus honnan tudja, hogy rá kell játszania, hacsak nem ő maga okozta?

– Nincs semmi baj – folytatja a király, miközben a nézők egymás között suttognak. – Nincs azzal semmi baj, ha az ember ezt kérdezi magától. Annyi biztos, hogy a Kör minden tagja feltette magának ezt a kérdést.

Mindent elkövet, hogy őszintének hangozzon a nevetése, de inkább csak hátborzongató. Na persze vele kapcsolatban szinte minden hátborzongató. Esküszöm, soha nem fogom megérteni, hogyan volt képes két ilyen csodálatos fiút nemzeni.

– De akár furcsának tűnik, akár nem, a szabály az szabály. A kihívás az kihívás, és mi itt a Körben mindig azon vagyunk, hogy a helyes dolgot tegyük. A befogadás törvénye kimondja, hogy bárkinek, akinek a faját nem képviseli senki a Körben, joga van kérnie a felvételét. Szóval itt vagyunk ezen a sötét, komor napon, várjuk, hogy a… nagyon elkésett… Grace bebizonyítsa, méltó erre a kiváltságra. – Ismét felnevet. – De nem számít. A kívülállóktól nem várhatjuk el, hogy ismerjék az összes szabályt, nem igaz? Általában a Kör tagjai szoktak ilyenkor kiállni, vagy a hadseregeikből választunk ki bajnokokat, Finn Foster igazgató azonban jogosan mutatott rá, hogy az iskola területén vagyunk, ezért az iskola szabályait kell követnünk. Ennélfogva nem tábornokokat hoztunk ide, és nem nézzük végig, ahogy Grace nagyon hamar kudarcot vall, mert a Kör egyik tagja áll ki ellene a próbatételen, inkább beleegyeztünk, hogy a diákok közül válasszuk ki a bajnokainkat.

Hangos éljenzés harsan fel az arénában, amikor az ellenfeleim a nézők felé integetnek.

– És mivel ők egyszerű diákok, ismét aktiváljuk a halálos sérülések megelőzését biztosító varázskarkötőket… mindenki számára, kivéve természetesen Grace-t. – A mosolya kiszélesedik, határozottan egy aligátorra emlékeztet, miközben ezt a jó hírt közli.

Azt gondolja, meggyengített azzal, hogy nem tudom megölni az ellenfeleimet – mivel a hozzá hasonló emberek nyilvánvalóan így gondolkodnak. Valójában azonban hatalmas szívességet tett. Most, hogy nem kell aggódnom amiatt, hogy bárkit is megölök, bevethetem minden erőmet, nem kell amiatt aggódnom, hogy valami szörnyűséget művelek. Rámosolygok, még ravaszabb mosollyal, mint az övé, nem is próbálom elrejteni az elégedettségemet, Cyrus pedig elbizonytalanodik a reakcióm láttán.

Gyorsan magához tér azonban, és folytatja:

– Annak érdekében, hogy a lehető legigazságosabbak legyünk – felhorkanva felnevet, ami miatt még Hudson is büszke lenne rá –, és hogy gondoskodjunk arról, hogy külső beavatkozás ne érhesse a versenyzőket, Imogen és Linden védőburkot vontak a pálya köré. A játékosok hallani fogják, ahogy a közönség éljenez, de kívülről nem lesz hatással rájuk semmilyen varázslat, ami garantálja a teljesen igazságos próbatételt… mindkét fél részéről. Nyugodjanak meg, senki sem kerülhet be csalással a Kör tagjai közé.

Elhallgat, hagyja, hogy mindenki felfogja, amit mondott, és közben rám néz, várja a hatást. Ismét úgy gondolja, hogy korlátozta az esélyeimet, pedig újra csak felbátorított, hogy nem kell aggódnom amiatt, hogy az ő csapata csalni fog. Finn bácsi az egyetlen jelen lévő ember itt, aki nekem szurkol, de nem akarna segíteni abban, hogy csaljak, szóval számomra ez egyáltalán nem hátrány.

Szélesen mosolygok Cyrusra és az egész stadionra, amitől a király összehúzza a szemét, és dühösen megfeszíti az állkapcsát. A műsornak azonban folytatódnia kell, ezért leereszkedő mosolyt kényszerít az arcára, és hozzáteszi:

– Az ellenfél csapatából senki sem kap plusz segítséget, hogy legyőzze a mi egyetlen kőszörnyünket.

Miközben itt állok és hallgatom, hogy mennyire nagylelkű gesztus volt tőle, hogy mára szervezte meg ezt a versenyt – mintha ez a Kör kibaszott időbeosztásának a része lenne –, most először jövök rá, miért akarta Hudson, hogy kihívjam őket. Nem azért, mert nem hisz bennem. Hanem azért, mert tudja, hogy az apja – minden kimondott szavával ellentétben – semmiképpen sem adna nekem, vagy bárki másnak egyenlő esélyeket.

A szívem vadul ver a gondolattól. Úgy értem, amikor beléptem ide, tudtam, hogy talán soha többé nem megyek ki innen. Mégis végtelenül feldühít a tudat, hogy mennyire igazságtalan a próbatétel velem szemben. Ez az egész egy színjáték. Ám ettől csak még elszántabb leszek, hogy túléljem. Csak abban reménykedem, hogy maradt bennem elég ravaszság és fizikai erő, hogy valóra váltsam ezt az elhatározást.

– És végül – szólal meg Cyrus ismét, a hangja magára vonja a figyelmemet, mert olyan, mintha belefáradt volna abba, hogy saját magát hallgassa –, hogy bebizonyítsuk a Kör pártatlanságát a verseny végkimenetelét illetően, Grace kezd a labdával, így már rögtön a próbatétel elején jelentős előnyre tehet szert.

Megvárja, hogy Nuri felemelje a labdát… amit Flint anyja meg is tesz, miközben helyeslőn rám kacsint – a gesztus egyszerre tűnik kedvesnek és teljesen ide nem illőnek ezen az egyre sötétedő helyen –, azután visszafordul a tömeg felé.

Cyrus felemeli a karját, és széles mozdulattal int egyet, majd elkiáltja magát:

– Kezdődjék hát a próbatétel!

113.

Pokoli verseny

Nem számítottam rá, hogy én kapom meg először a labdát. Nem hittem, hogy Cyrus bármi olyasmit ad nekem, ami egy kicsit is előnyös számomra, ezért amikor Nuri besétál a labdával a pálya közepére, kicsit megrémülök, mert nem tudom, mit csináljak. Jaxon és én folyamatosan passzolgattuk volna egymásnak (nos, hacsak nem sikerült volna áttűnnie a pálya végére, és azonnal nyerni, ahogy nyilvánvalóan tervezte), most viszont, hogy csak én vagyok egyedül, ezzel a stratégiával nem megyek semmire.

Ráadásul, mivel ő ugrott volna a labdáért a feldobás után, esélyem sem lett volna megszerezni. Szóval reméltem, hogy kezdetben a többiek csinálnak mindent, én pedig megfigyelem, ezúttal hova vezet néhány portál.

Most azonban… most körülbelül tizenöt másodpercem van, mielőtt megkapom a labdát, azután harminc, hogy megszabaduljak tőle, mielőtt elkezdem elveszíteni egyes kődarabjaimat, mivel annyira irányíthatatlanul vibrál. Most, hogy belegondolok, talán éppen ezt tervezte Cyrus… ez sem előny, egyáltalán.

Amikor egy hosszú lélegzetvétel után letelik a tizenöt másodperc, legalább egy tucat stratégia jut eszembe, de mindegyiket elvetem. Egy pillanatra fontolóra veszem, hogy felhasználjam Hudson rábeszélőképességét rögtön az elején… hogy rövidre zárjam ezt a próbatételt és átsétáljak a labdával a gólvonalon. Sajnos azonban a másik csapat nagyon szétszóródott a pályán. Nem tudom, mennyi időm lesz, miután felhasználom a képességét, de az biztos, hogy nem elég ahhoz, hogy mindegyikükhöz egyenként odamenjek, és rábeszéljem arra, hogy inkább szundítson egyet ahelyett, hogy megpróbálna megölni. Arra nem tudom rávenni magam, hogy mindenkit porrá zúzzak – még akkor sem, ha tudom, hogy védve vannak a halálos sebesülésektől. Ráadásul Hudson annyira elszántan próbálta titokban tartani ezt a képességét, és meggyőzni Cyrust arról, hogy ez az adottsága már nem működik, hogy nincs jogom most leleplezni őt.

Több stratégia is eszembe ötlik, aztán el is vetem őket. Mindegyik egyformán rossz. Azután már túl késő, mert megszólal a füttyszó, és Nuri egyenesen nekem dobja az üstököst.

Elkapom, és futásnak eredek – jelenleg nem sok minden mást tudok csinálni –, aztán rájövök… nem először… hogy bár a kőszörny alakom rendkívül sok előnyt biztosít nekem, a sebesség és a mozgékonyság nem tartozik közéjük. Ezért futás közben visszaváltozom emberré, épp amikor Cole és Marc farkasalakban vicsorogva a közelembe érnek, és beugrom az egyik portálba.

Felkészülök a szétszakító érzésre, azt mondogatom magamnak, hogy lélegezzek mélyeket és viseljem el, de ez a portál egyáltalán nem ilyen. Ahelyett, hogy szétszakítana, olyan érzés, mintha egyszerre tízezer tűvel szurkálná az egész testemet. Az egyes szúrások önmagukban nem nagyon fájnak, de az összes együtt elviselhetetlen.

Sőt, ami még rosszabb, a labda egyre jobban melegszik a kezemben, és ez a portál láthatóan soha nem akar véget érni.

Meggyőzöm magam, hogy ez sem hosszabb, mint a többi, hogy nem fogom túllépni a harminc másodpercet, ami eddig a leghosszabb idő volt, amíg képes voltam a kezemben tartani a labdát. Most azonban nagyon nehéz gondolkodnom, miközben ez a rengeteg tű szurkálja a testemet.

Na persze ez a fájdalom semmi ahhoz képest, hogy elveszítettem Jaxont, a szüleimet, meg sem közelíti a bűntudatot, amit Xavier halála miatt éreztem, vagy azért, mert nem hittem hamarabb Hudsonnak az apjával kapcsolatban.

Ez semmi, emlékeztetem magam, miközben már minden egyes porcikám ég. De szerencsére egyetlen olyan részem sem, ami igazán számít, ezért ezzel még meg tudok birkózni, csak ki kell tartanom és lélegeznem.

Végül – végre – kezdem érezni azt a furcsa, feljövök-a-felszínre-a-víz-alól érzést, ami minden portál kezdetét és végét jelzi, ezért felkészülök arra, hogy ismét kikerülök a pályára.

Ezúttal sikerül két lábra érkeznem, de össze vagyok zavarodva, mert az alatt a rövid idő alatt, amíg a portálban voltam, az egész aréna elsötétült. Nagyon-nagyon sötét lett.

A lelátó olyan fekete, hogy alig látom a közönséget, így a kiáltásaik, éljenzéseik, valamint döbbent meghökkenésük teljességgel testetlen hangnak tűnik. Még a pálya két oldalán világító lámpák is sötétebbek, mint néhány perccel ezelőtt.

Azzal nyugtatom magam, hogy csak képzelődöm, ám amikor körülnézek, már nem látom a pálya teljes hosszát, csak egy részét magam körül – legalábbis emberi alakom körül –, ami csakis azt jelentheti, hogy Cyrus szándékosan csinálta.

Még szép, hogy szándékosan.

Az ellenfeleim ezzel hatalmas előnyre tettek szert, mert a farkasok, a sárkányok és a vámpírok tökéletesen látnak a sötétben, én viszont hunyorgok, és próbálom kitalálni, merre kell mennem.

A portál körülbelül húsz méterre lökött ki a saját gólvonalamtól, vagyis még százharminc métert kell megtennem, hogy átlépjem az ellenfeleim vonalát. A labda most már vörösen izzik a kezemben, ezért az egyetlen dolgot teszem, amit tehetek: feldobom a levegőbe, amilyen magasra csak bírom, azután futás közben átváltozom és felrepülök a levegőbe, hogy elkapjam.

A farkasok és a boszorkányok itt fent nem szerezhetik meg, a sárkányok pedig messze a pálya másik végén vannak, védik a gólvonalukat, ezért sikerrel járok. Elkapom a levegőben az üstököst, azután képességeimhez mérten a leggyorsabban repülök a cél felé. Hálás vagyok, hogy kőszörny szemem egy kicsit jobban lát a sötétben, mint amikor emberi alakban voltam.

Tudom, hogy végül majd lejjebb kell ereszkedem – a sárkányok olyan gyorsan száguldanak felém, ahogy csak tudnak, és bár a varázslatuk nem hat rám, le tudnak lökni a levegőből. Hatalmasak, és ilyen magasból nagyot lehet esni – szanaszét törném magam, akár ember, akár kőszörny vagyok, az biztos.

Amikor azonban a közelembe érnek, rájövök, hogy az egyikük alacsonyabban van – nyilvánvalóan megtanulták a leckét abból a trükkből, amit a Ludares-versenyen alkalmaztam –, így nincs menekülőutam. A pálya másik oldalán lévő óra szerint még tizenöt másodpercem van, mielőtt a labda ismét tarthatatlanná válik, ami azt jelenti, hogy most azonnal ki kell találnom, hogy mit tegyek.

Arra gondolok, hogy önként átadom az egyiküknek a labdát – szükség törvényt bont –, de nem tudom rávenni magam, hogy megtegyem. Így a legutolsó pillanatban, amikor egy dugóhúzó mozdulattal össze akarnak zúzni, kilövök a magasba, fel és egyre feljebb.

A sárkányok utánam erednek, én pedig engedem, hogy közelebb érjenek, minél magasabbra repülünk. Arra számítok, hogy mivel Joaquinnek és Delphinának sokkal nagyobb szárnyai vannak, mint nekem, és sokkal nehezebbek is nálam, gyorsabban tudok megfordulni, mint ők. Legalábbis reménykedem benne…

Éppen ezért, amikor már majdnem utolérnek – és a labda már tényleg nagyon forró, és erősen rezeg –, elejtem.

A tömegnek elakad a lélegzete, meglepetten suttognak, én pedig csinálok egy gyors félszaltót, azután teljes erőből a labda után vetem magam.

A sárkányok dühösen felordítanak, felváltva tüzet és jeget okádnak utánam. Kőszörny alakban vagyok, ezért szinte észre sem veszem, miközben a labda után iramodom.

Alattam a földön az egyik boszorkány, Violet, megpróbálja levarázsolni a labdát a földre, de sikerül odaérnem hozzá, mielőtt megtehetné. Átrepülök a varázslatán, amitől ő is felkiált – azt nem tudom, hogy dühében vagy fájdalmában-e –, és ismét elkapom az üstököst a levegőben. Azután teljes erőmből repülök a gólvonal felé, ám a sárkányok megint ott vannak a nyomomban.

Nagyon gyorsan közelednek felém, és bár immunis vagyok az erejükre, ez nem jelenti azt, hogy nem érzem a forróságot, amikor Joaquin tűznyalábja a lábamat perzseli. Ha még közelebb érnek, már nem is kell varázslatot használniuk. Meg tudják ragadni az egyik lábamat, és lehúznak a levegőből.

Nem akarom, hogy ez bekövetkezzen – sem azt, hogy megragadják a lábamat, azt pedig még kevésbé, hogy „elrepítsenek”. Nagyon gyorsan hátrapillantok a vállam fölött, és látom, hogy hamarosan nem lesz más választásom. Ezért az egyetlen dolgot teszem, ami eszembe jut – beugrom az egyik levegőben lévő portálba.

Miközben megteszem, azon imádkozom, hogy ez ne olyan legyen, mint az előző. Egy lány sok szarságot képes elviselni, de szinte biztosra veszem, hogy nálam ez a keret már betelt mára. Csak mondom.

Kiderül, hogy tényleg nem olyan, mint a legutóbbi, amibe beugrottam… annyival rosszabb, hogy legszívesebben sírva fakadnék.

Nem is tudom, mit gondoljak erről, leszámítva azt, hogy bárki találta is ki, végtelenül gonosz volt. Zseniális, az igaz, ugyanakkor nagyon-nagyon gonosz.

A gravitációval valami nagyon nem stimmel, így szabadesésben zuhanok a portálon keresztül, közben pedig vadul forgok a saját tengelyem körül. Minden egyes fordulatnál a portál falához súrlódik a fejem teteje és a sarkam, és áramütést okoz. Tényleg nem jó móka.

És ami még ennél is rosszabb: szinte közvetlenül a hátam mögött sikoltozást hallok, vagyis legalább az egyik sárkány biztosan beugrott velem a portálba, és bárki legyen is az, nagyon dühös. Na persze ő olyan nagy, hogy valószínűleg egész idő alatt a portál falához ér. Nem tudom sajnálni, de azért nem kívánom senkinek ezt a fajta áramütés-sorozatot.

Próbálom megtippelni, vajon hol leszünk, amikor kijutunk innen, és hogyan fogom visszanyerni az uralmat a testem fölött, hogy tovább folytassam a repülést, miközben szorítom a labdát, ami már ismét durván rezeg a kezemben. Hadd jegyezzem meg, kezdek besokallni ettől… már az is elég rossz, hogy nyolc gyilkos hajlamú paranormális lény üldöz, ráadásul még egy olyan labdát is a kezemben kell fognom, aminek láthatóan az az egyetlen célja, hogy széttörjön engem! Tudom, hogy Flint és Jaxon imádják a Ludares-versenyt, de biztos vagyok benne, hogy ez a Világ. Legrosszabb. Játéka.

A portál végre véget ér, kilök a szinte koromsötétbe… és rémülten döbbenek rá, hogy valakire ráestem.

Mi a franc? Attól félek, hogy az egyik farkas az, ezért elhátrálok tőle, ám ekkor rájövök, hogy emberi sikításokat hallok. És nem egyet, hanem nagyon sokat… közelről, közvetlen közelről.

Kétségbeesetten körülnézek, próbálom összeszedni magam, ugyanakkor megtalálni, merre van a gólvonal, és ekkor jövök rá, hogy már nem is a pályán vagyok. Ez a nyomorult portál egyenesen a közönség közé dobott ki. Ami azt jelenti, hogy… ó, francba!

Össze fognak taposni minket.

– Menjetek arrébb! – kiáltom. – Félre!

Ezután felrepülök a levegőbe, felszállok az iskolatársaim feje fölé, miközben reménykedem, hogy hallgatnak rám, és sikerül elmenniük az útból, mielőtt… hangos kiáltások tanúskodnak róla, hogy Joaquin is kijött a portálból, és egyenesen a tömegre esett, rá az emberekre.

Hátrapillantok, majd látom, hogy Delphina is követi, jeget lövell ki, és ők ketten letarolják egy egész szektor székeit… a rajta ülő emberekkel együtt. Cyrus kiabálva rendre inti a nézőket, néhány tanár és a Kör tagjai pedig odarohannak, remélik, hogy véget vethetnek a zűrzavarnak.

Én próbálok megbizonyosodni róla, hogy senki sem sérült meg komolyan, azután kihasználom a felbolydulást, és feldobom magasra a labdát, hogy újrainduljon a számolása, majd elkapom, és visszarepülök a pálya felé. Kőszörny alakban vagyok, ezért még a sötétben is elég jól látok ahhoz, hogy felmérjem, nem vagyok messze a gólvonaluktól. Gyorsítok, a felé az átkozott vörös vonal felé száguldok, és talán, csak talán, találok másik módot is arra, hogyan indítsam újra a labda számolását anélkül, hogy elveszíteném, miközben már ilyen közel vagyok a célhoz. Ha ebben a pályán is mindenki együttműködne velem, azt nagyon tudnám értékelni.

Ebben a szektorban a felső erkély ülőhelyei kinyúlnak a lelátóról, ezért alacsonyan kell repülnöm, hogy elkerüljem őket. Mindent megteszek, lejjebb ereszkedem, a szárnyammal szorosan a testem körül csapkodok, miközben a gólvonal felé igyekszem. Amíg a sárkányokat lefoglalják a nézők, talán van esélyem.

Körülbelül hat méterrel a gólvonal előtt szállok a pálya fölé, és életem legintenzívebb csőlátása alakul ki. Tudom, hogy a hátam mögött és körülöttem is folyik az akció, de most nem érdekel. Ha komolyan megsérültek, vagy meg fognak sérülni, a játék varázslata amúgy is megakadályozza, hogy meghaljanak. Most csakis az érdekel, hogy elérjem azt az átkozott gólvonalat, mielőtt a sárkányok – vagy bármi más – utolérne.

És az is nagyszerű lenne, ha ezt úgy tudnám megtenni, hogy közben nem szakad le – szó szerint – a karom a testemről a labda erős rázkódása miatt. Már nagyon közel vagyok a földhöz, túl alacsonyan, ezért megint megpróbálok felemelkedni, amilyen gyorsan csak tudok.

De nem sikerül. Quinn vérfarkas alakban jelenik meg a semmiből, és olyan durván nekem ront, hogy a földre gurulok.

Nem fáj – a kő megakadályozza, hogy túl sok mindent érezzek –, a fájdalom hiánya azonban nem változtat azon, hogy a földön vagyok, és egy farkas áll közvetlenül fölöttem. Úgy vicsorog, mintha én lennék a vacsorája.

A labdát akarja – tudom, hogy a labdát akarja –, de nem tervezem, hogy odaadom neki. Legalábbis, ha képes vagyok megakadályozni. Ehelyett egyik kézzel fogom az üstököst, a másik kezemet hátrahúzom, és kőöklömmel teljes erőből orrba vágom.

Felkiált, hátratántorodik, vér fröccsen szét az orrából, én pedig kihasználom az alkalmat, és oldalra gurulok, majd az alkaromra támaszkodva távolabb mászom tőle. A labda már annyira rázkódik, hogy szinte képtelenség kézben tartani.

Mégis sikerül valahogy, miközben talpra állok, és valami futáshoz hasonlót művelek. Menet közben változom vissza emberré, hogy gyorsabban fussak. Már nagyon közel vagyok, a gólvonal csak hat méterre van tőlem, már majdnem ott vagyok, mindjárt elérem. Ember alakban a labda forrósága a fájdalmasból az elviselhetetlenbe csap át hirtelen, de ha még képes lennék néhány másodpercig fogni…

Úgy tűnik, a semmiből jelenik meg Cam (Macynek igaza volt, tényleg egy kibaszott áruló), és valamiféle földvarázslattal sújt le rám. Indák nőnek ki a földből, rácsavarodnak a bokámra és a lábamra, amitől elesem, és magammal viszem a labdát is.

Az üstökös tűzforró, ezért amikor ráesem, érzem, hogy megéget a ruhán keresztül. Fájdalmas hólyagok alakulnak ki a testemen. Túl nagy a fájdalmam, alig kapok levegőt miatta, ezért legurulok a labdáról, és ekkor Macy leendő exbarátnője, Simone csap le rá könnyedén.

Megfogja az üstököst, és teljes erejéből szaladni kezd az ellenkező gólvonal felé.

114.

Színleld, amíg bele nem szakadsz

Talpra ugrom, átváltozom kőszörny alakba, hogy az indák szétszakadjanak sokkal nagyobb méretem miatt. De le vagyok maradva Simone mögött, és rettegek, hogy nem leszek képes elkapni őt, mielőtt odadobja az üstököst egy csapattársának, és így sosem szerzem vissza a labdát.

Felszállok a levegőbe, egy pillanatra arra gondolok, hogy igénybe veszem Hudson erejét. De azt mondta, hogy csak egyetlenegyszer használhatom fel, ezért ha megteszem, azzal nyernem is kell, különben teljesen kiszívja az erőmet. Még nem tartok ott – jelenleg olyan távol állok a nyeréstől, mint a játék legelején, talán még annál is távolabb –, de ha most nem kapom el Simone-t, nem fog számítani, hogy későbbre tartogatom-e Hudson erejét, mert már most elveszítem a versenyt.

Ezt semmiképpen sem engedhetem, ezért még gyorsabban repülök, elhatározom, hogy csak akkor használom fel ezt az erőt, ha tényleg szükségem lesz rá. Az egyik sárkány – Joaquin, ebben biztos vagyok – elmegy Simone mellett az ellenkező irányba tartva, és egyenesen felém száguld, tüzet okádva, kieresztett karmokkal.

Nekem viszont most nincs időm sem rá, sem erre a húzására. Sajnos ő nem így gondolkodik velem kapcsolatban. Egyenesen felém tart, mintha személyesen én lennék a felelős minden fájdalomért és megaláztatásért, amit a korábbi portálban elszenvedett, és most bosszút akarna állni érte rajtam.

Erre sincs most időm.

De ezen az úton fut Simone is, ezért nekem is itt kell maradnom – ami azt jelenti, hogy nem mehetek másfelé, nem térhetek le erről az ösvényről, és nem csinálhatok semmi mást, csak azt, amit most.

Ezért folytatom, habár ez azt jelenti, hogy frontálisan össze fogok ütközni Joaquinnel.

Tudják, ha hat hónappal ezelőtt azt mondta volna nekem valaki, hogy a gyáva nyúl játék természetfeletti változatát fogom játszani egy sárkánnyal, azt mondtam volna, hogy álljon le azzal, amit éppen szív. Hat hónap azonban hatalmas változást tud hozni ebben a világban – a fenébe, a Katmere Akadémián már hat perc is nagy változást hozhat –, és én nem engedhetem meg magamnak, hogy akár csak pislogjak. Most nem. Ezúttal nem.

Ezért nem változtatok irányt, továbbra is a sárkány felé száguldok, bármennyire félek is.

Bármilyen gyorsan ver is a szívem.

Bármilyen hangosan kiabál is az agyam, hogy álljak meg, forduljak vissza, mert semmiképpen sem élhetek túl egy frontális ütközést egy ezerkilós sárkánnyal.

De muszáj nyernem – meg kell nyernem ezt az összeütközést, és az egész próbatételt is. Ami azt jelenti, hogy semmiképpen sem hátrálhatok meg most.

Gyorsan lenézek a pályára, és látom, hogy Simone átpasszolta a labdát Camnek, aki most még gyorsabban száguld a gólvonal felé. Mindkét oldalról farkasok veszik körül. Fogalmam sincs, hol van a másik sárkány – és igyekszem, hogy ez a félelem ne vonja el a figyelmemet –, mert, már majdnem utolértem Camet, és el kell tüntetnem ezt a bazinagy sárkányt az utamból.

Ja, és utol kell érnem a varázslót még a gólvonal előtt, valamint továbbra is játékban tartani a labdát.

Az már egy másik dolog, hogy ezt hogyan fogom megvalósítani. Különösen, mivel csak egyetlen módot tudok rá így, hogy mindketten tíz méter magasan vagyunk a levegőben… és az elég durva.

Tudom, hogy odalent a földön mindenki azt gondolja, elment az eszem. Tudom, hogy meg vannak győződve róla, hogy itt fogok meghalni a levegőben, és talán igazuk is van. De ennél elkeseredettebb már nem lehetek, ezért egyenesen a sárkány felé száguldok, felkészülve az összeütközésre.

Egy pillanatra engedélyezem magamnak, hogy belegondoljak, mi lesz, ha nem élem túl az ütközést. És hogy tényleg hajlandó vagyok-e vállalni ezt a kockázatot.

Az igazság azonban az, hogy ha nem vállalom, ha nem vívom meg ezt a harcot és nem nyerek, amúgy sem élném túl. Különben is, inkább halok meg harc közben azért, amiben hiszek, mint hogy áldozataként éljek valakinek kiszolgáltatva… különösen, ha az a valaki olyan gonosz, mint Cyrus.

Semmiképpen sem akarom a hátralevő hosszú életemet Cyrus foglyaként vagy személyes kőszörnyeként tölteni.

Mindezek tudatában valójában nem akarok meghalni. Ezért még jobban felgyorsítok, bevetem minden erőmet és energiámat, hogy még gyorsabban repüljek. Joaquin még mindig felém száguld, de a repüléséből látom, hogy meg van győződve róla, hogy az utolsó pillanatban én leszek az, aki meghátrál. Meg van győződve róla, hogy nem fogok összeütközni egy hatalmas sárkánnyal.

De téved. Nagyon téved. A téves meggyőződése pedig azt jelenti, hogy nálam van az előny. Jelenleg ez egy nagyon kicsi fölény, de bármit hajlandó vagyok felhasználni, amit csak kaphatok. Éppen ezért, miközben a sárkány kiterjesztett szárnnyal továbbra is felém tart és tüzet okád, az egyetlen dolgot teszem, amit tehetek.

Egy kicsit jobbra mozdulok, mindkét kezemet ökölbe szorítom, a karomat egyenesen kinyújtom magam elé, a szárnyamat a testemhez lapítom… majd hatalmas lyukat ütök Joaquin szárnya közepébe, azután átrepülök a lyukon.

Joaquin felkiált a fájdalomtól, forogni kezd a levegőben, majd a föld felé zuhan. Semmit nem tud csinálni törött, sérült szárnyával. Rossz érzés tölt el – természetesen –, egy törött szárnyat azonban könnyen helyre lehet hozni, különösen, mivel Marise az iskola nővére.

Azt viszont, hogy egy kőszörny egész életén át láncra verve, börtönben sínylődjön? Nem nagyon.

Vagy azt, hogy a Kör fele megvadulva, hataloméhesen és kontrollálatlanul uralkodjon a paranormális világon? Még annyira sem.

A szemem sarkából látom, hogy Joaquin varázslatos módon eltűnik a színről, mielőtt becsapódna a földbe. Valószínűleg egyenesen a betegszobába teleportálták. Bárhogy van is, az ellenfeleim eggyel kevesebben vannak, ami számomra jó hír.

A tömeg ezúttal már kiabál – rám vagy nekem, nem tudom, de nem is nagyon érdekel –, még csak rájuk sem pillantok.

Inkább csinálok egy hátrafelé dugóhúzót, és egyenesen a föld felé zuhanok, miközben Cam vészesen megközelíti a gólvonalamat. Macy hitvány exbarátja semmiképpen sem fogja átlépni azt a vonalat. Szó sem lehet róla!

Csakhogy ekkor Cole is ott terem, várja, hogy elintézzen, ha túl közel kerülök Camhez… vagy ha ki tud találni bármi más okot arra, hogy ezt megtegye. Én azonban nem azért jutottam el idáig, hogy egy magát istennek képzelő rühes kutya ellen veszítsek, még akkor sem, ha emberi alakban van. Ezért ahelyett, hogy Cam elé állnék, hogy megállítsam, hátulról szerelem le – egy jól irányzott rúgással a térde hátuljába.

Cam felkiált, előrebukik, és közben elejti a labdát… én pedig pontosan ezt vártam. Elkapom az üstököst a levegőben, csinálok egy hátraszaltót, és azt tervezem, hogy ismét felemelkedem a levegőbe. Mivel az egyik sárkány kikerült a képből, az esélyeim nagyot javultak a repülés terén.

Még mielőtt azonban egy métert is emelkedhetnék a földről, Cole rám veti magát. Nem tudok elég gyorsan elugrani előle, ezért kicsavarja a karomat, a derekamhoz szorítja, és megpróbál lebirkózni a földre.

Végig küzdök ellene – a kőszörny kőteste sokkal hatékonyabb egy ilyen a helyzetben, mint az én emberi testem –, de még mielőtt bevihetnék egy igazán nagy ütést, mindketten beleesünk egy átkozott portálba.

Ez a portál keskeny és gyors – olyan keskeny, hogy a szárnyaim hozzáérnek a falához, és olyan gyors, hogy gyakorlatilag lereszeli a végeit. Rettegek, hogy nem leszek képes repülni, ha túl sokat elveszítek a szárnyamból – a könyvtárban megszerzett információ szerint a kőszörnyek képesek visszaépíteni bizonyos testrészeiket, de nem egyik percről a másikra –, ezért az egyetlen megoldást választom, ami eszembe jut: visszaváltozom emberré.

De ez sem jobb, mert még mindig a portálban vagyok Cole-lal és a labdával, és miközben elszántan próbálom megszerezni az üstököst, Cole ugyanolyan elszántan akar engem megkaparintani. Megpróbálok távolabb mászni tőle, az ő testét használom talajként, arra állok, a karomat kinyújtom magam elé, és igyekszem elkapni a labdát, ami előttem forog. Cole azonban mást tervez. Megragadja a nadrágom hátulját, és egyenesen magához ránt, miközben én tíz körömmel kapaszkodom az előttem lévő jeges portálba.

Végül sikerül megfordítania, a nyakam köré fonja az ujjait, és szorítani kezdi.

115.

Annyira megérdemelte

Pánik tölt el – vad, mindent elsöprő, kétségbeesett pánik –, amikor rájövök, hogy ez már nem a labdáról szól. Nem a játékról, sőt még csak nem is a Körről. Itt most csak az a fontos, hogy Cole mennyire gyűlöl engem. Ez is csak azt bizonyítja – ha bárkiben kétség merült volna fel –, hogy Cole-t sohasem érdekelte a próbatétel. Csak az, hogy engem bántson.

Amitől milliószor veszélyesebb lett.

Kelj fel! – mondja bennem egy mély hang. – Rázd le magadról! Meg fog ölni!

Szeretnék visszavágni annak a hangnak hogy, Köszönöm, Nyilvánvaló kapitány, de a vadállat nem érdemli meg ezt a gúnyos hangnemet. Csak segíteni próbál.

A kezem már Cole-on van, a körmöm a bőrét karmolja, miközben próbálom lefejteni az ujjait a nyakamról. Csakhogy ő egy vérfarkas, vérfarkaserővel, és bármennyire próbálom is, nem tudom leszedni magamról. Pedig nagyon igyekszem.

Forgolódom, fickándozom, rugdosom és karmolom, próbálom oldalra borítani, bármit, csak engedjen el, lazítson a szorításon egy pillanatra. De meg sem moccan.

Hirtelen megint az a furcsa érzés tölt el, amikor közeledünk egy portál kijáratához, és felkészülök az egyetlen esélyemre, hogy elmeneküljek, hogy végre megszabaduljak tőle.

Csakhogy miközben a portál kilök – jobban mondva valósággal kilő – minket a pályára, Cole ujjai egy millimétert sem mozdulnak a nyakamról.

Durván esünk a földre, Cole felnyög a fájdalomtól. Én megragadom azt a tizedmásodpercet, amíg nem figyel, próbálok kiszabadulni, a testem vadul hánykolódik, miközben a platinaszínű fonalat keresem magamban.

Ha most átváltozhatnék kőszörny alakba, azonnal véget vethetnék ennek – elvégre egy követ nem lehet megfojtani –, de bármennyire próbálkozom is, képtelen vagyok rá. Minden energiámat és figyelmemet lefoglalja az, hogy megakadályozzam Cole-t, hogy még jobban szorítsa a nyakamat, és összezúzza a légcsövemet. A platina fonál megragadása koncentrációt és pontosságot igényel, és most egyiket sem tudom biztosítani.

A labda hirtelen kirepül a portálból, és egyenesen Cole fejét találja el oldalról. Még csak meg sem rezdül. Őszintén szólva abban sem vagyok biztos, hogy felfogta, hogy megütötte valami – és újra meggyőződöm arról, hogy ez a próbatétel semmit sem jelent neki.

Kelj fel, most! – utasít ismét a Megölhetetlen Vadállat.

Próbálok, de tényleg! Csakhogy nem kapok levegőt, és már gondolkodni is alig tudok. Minden kezd elszürkülni és összezavarodni a fejemben.

Egy részem érzékeli, hogy Cam most rohant el mellettünk, megfogta a labdát, ezért átfut a fejemen a gondolat, hogy ezzel elveszítettem a versenyt. Ekkor viszont egy másik gondolat ötlik fel bennem: milyen elcseszett ez az egész, hogy amiatt izgulok, hogy elveszítettem egy versenyt, amikor a halál az, amivel inkább foglalkoznom kellene.

Kétségbeesetten megpróbálom elérni Hudson erejét – biztosra veszem, hogy most jött el az ideje, hogy felhasználjam –, de nem tudok hozzáférni. Oxigén nélkül nem tudok keresgélni az emlékeim között, hogy megtaláljam azt, amiben elrejtette…

– Grace! – Hudson kiáltása visszhangzik a pályán. – Kelj fel! Szabadulj meg tőle! Most!

Szeretnék, tényleg szeretnék, de nem tudok. A sötétség kezd elborítani, egészben elnyel, én pedig egyre jobban halványulok…

Még utoljára oldalra fordítom egy kicsit a fejem, megpillantom Hudsont, és ekkor látom meg őket – Macyt, Jaxont valamint Hudsont az oldalvonalnál, miközben az aréna elnémul, a nézők döbbenten bámulnak.

Macy a pálya és a lelátó közötti kerítésnél áll, és a Körnek kiabál.

Jaxon még mindig félholtnak tűnik, de gyilkos düh sugárzik a szeméből, és mindkét kezét a láthatatlan falra tapasztja. Energiahullámokat küld felém, hogy elmozdítsa rólam Cole-t, a boszorkány varázslata azonban gátat szab neki, ezért csak a nézőket rengeti meg.

Hudson pedig… Hudson hihetetlenül szuggesztíven néz engem. A tekintete az arcomra szegeződik, és olyan átható, hogy képtelenség nem érezni, nem elhinni, hogy még mindig itt van a fejemben.

– Rázd le magadról azt az átkozott szemetet, Grace! – parancsol rám.

Nem tudom, hogy a brit akcentusa vagy a hangja ereje hat-e rám, de hirtelen úgy érzem, mintha megint itt lenne a fejemben, nem pedig odaát, a stadion másik részén. Gúnyosan rám förmed, hogy álljak fel, azt mondja, hogy vagány vagyok és erősebb, mint ahogy gondolom. Sürget, hogy próbáljam meg újra, keressem meg magamban a platinaszínű fonalat. Bár tudom, hogy túl messze van, és hogy nincs erőm megragadni, ezúttal annyira oda tudom érinteni hozzá az ujjamat, hogy megsimítsam halványan ragyogó felszínét.

Az utolsó lélegzetvételnél felrántom a térdem, és egyenesen Cole lába közé rúgok vele.

Ő erre felvonyít, mint egy kölyökkutya, és nem hazudok, egy részem csalódott, hogy nem tűnik el azonnal a halálos sérülés miatt. Be kell érnem azzal, hogy egy ideig majd bicegni fog, de legalább a keze már nem a nyakamat fojtogatja, hanem oldalra dőlve fájós testrészét szorongatja. És én végre, végre kapok levegőt.

Négykézlábra fordulok, hangosan köhögök, miközben oxigént juttatok fuldokló tüdőmbe. Magamra parancsolok, hogy álljak fel. Tovább kell mennem, de egy részem tudja, hogy már túl késő.

Cam mintha egy örökkévalósággal ezelőtt fogta volna meg a labdát. Azóta már biztosan nyert.

116.

Nem kezdődhet úgy egy gyászjelentés,

hogy jégtömb ütötte agyon

Amikor azonban körülnézek, és a látásom lassan kiélesedik, rájövök, hogy Cam nem csak hogy nem szaladt végig a pályán a gólvonalig, de ő és az egész csapat mozdulatlanul áll, és engem bámul.

Ha megpróbálnék tippelni, azt mondanám, hogy élvezettel nézték, ahogy Cole megfojt. A nyomorultak. Most pedig tátott szájjal bámulják Cole-t, ahogy a földön fetreng, és – a remélhetőleg összezúzott – ágyékát markolja. Nem tudják, mit csináljanak ezután.

Szerencsére nekem nincs ilyen problémám.

Összeszedem minden erőmet, előrelendülök, átváltozom és egyenesen Cam felé repülök. Kőlábamat meglendítem a testem alatt, hogy nekimenjek vele, és kiüssem a kezéből az üstököst. De feleslegesen készültem fel, mert amikor a lábam közelít hozzá, elejti a labdát, és megmarkolja a lába közét. Én az állára céloztam, de mindegy.

Lecsapok a földre és felkapom a labdát, mielőtt bárki más hozzáérhetne.

A próbatétel első másodperce óta védekeznem kell, amióta csak nálam van a labda, azt próbálom kitalálni, hogyan tartsam magam távol az ellenfeleimtől, nem pedig azt, hogyan győzzem le őket.

De ennek most vége.

Mert semmi szín alatt nem fogom ismét olyan helyzetbe hozni magam, mint amilyenben voltam. Cole soha többé nem fogja egyetlen testrészemet sem szorongatni vérfarkasujjaival és természetfeletti erejével.

Ideje kiegyenlíteni az esélyeket, én pedig pont a megfelelő kőszörny vagyok arra, hogy ezt megtegyem.

A torkom még mindig nagyon fáj, ezért sokkal nehezebben tudok levegőt venni, mint kellene. Különösen úgy, hogy egy hatalmas, kék sárkány van a nyomomban, mivel Delphina gyorsan magához tért a mutatványom után, és már megint itt van a seggemben.

A sárkány gyorsabb, mint én, és most már tömör jégdarabokat köpköd felém. Immunis vagyok ugyan a varázslatára, arra viszont nem, hogy ötkilós jégtömbök szédítő gyorsasággal csapódjanak a lábamhoz.

Elvégre a kőszörnyek is össze tudnak törni.

Én pedig ott szeretném tartani a lábamat, ahol van…

Ami azt jelenti, hogy egy csomót kell cikcakkban repülnöm, és még többször kell lebuknom és felemelkednem, miközben átrepülök a pálya fölött. Ez a nevetséges labda pedig egyre jobban rázkódik a kezemben, ahogy telnek a másodpercek.

De semmi gond!

Egy halálközeli élmény elég sok erőt ad egy lánynak, ezért előhívom belső snowboardos képességemet, és kipróbálok egy csomó trükköt, amit még sosem csináltam. A legtöbbjük egész jól sikerül – úgy értem, azért jellemzően a funkcionalitás dominál az elegancia helyett, de úgy tűnik, a nézők nem bánják, és végre úgy hangzik, mintha nekem szurkolnának.

Különösen, amikor egy hatalmas jégtömb süvít el közvetlenül a fejem mellett. Hála istennek. Nem kezdődhet úgy egy gyászjelentés, hogy jégtömb ütötte agyon.

És nem tagadom, Jaxon, Hudson és Macy jelenléte is nagyon sokat segített. Nem is tudtam, milyen egyedül éreztem magam, amíg meg nem láttam őket, amint próbálnak megmenteni. Felháborodnak a nevemben, szurkolnak és biztatnak. Még ha nem is érnek el hozzám, a szándékuk nagyon sokat jelent. Ez adja meg azt a kis pluszt, amiről nem is tudtam, hogy keresem.

A hátam mögé pillantok, miközben a gólvonal felé száguldok. Tudom, hogy nem fog sikerülni – még mindig túl messze van –, ami azt jelenti, hogy új tervre van szükségem. Bárcsak tudnám, mi legyen az!

Egy átlagos dobás vagy ejtés most nem fog működni, mivel Delphina szorosan itt van a sarkamban, és csak arra vár, hogy elhalássza előlem a labdát, majd az ellenkező irányba induljon vele a pályán. Ezért ahelyett, hogy csak simán elengedném, összeszorítom a fogam, és függőlegesen zuhanok lefelé, amíg oda nem érkezek Violethez és Simone-hoz.

Ezután Violet kezébe ejtem a labdát.

Ő felsikít a meglepetéstől, majd futásnak ered, ahogy arra számítottam. Simone azonban egy levegővarázslattal fordul felém, felkorbácsolja a szelet, és egyenesen rám küldi, mint valami hőkövető tornádót, amely visszaűz a pálya másik vége felé.

Gyorsan halad – gyorsabban, mint én, ami azt illeti –, és néhányszor meg is előz. Amikor elkap, olyan érzés, mintha egy örvénybe kerülnék, ami elszívja az összes oxigént. Mivel ma már volt részem egy nem-kapok-levegőt élményben, nem igazán kérek belőle még egyszer.

Ugyanakkor úgy vélem, ha jól forgatom a lapjaimat, a saját hasznomra fordíthatom, ezért nem próbálok túlságosan elszántan megszabadulni tőle. Inkább szorosan magam mellett hagyom, miközben tartom a tempót Violettel, várom, mikor passzolja a labdát az egyik csapattársának. Cam vagy Quinn lesz a kiszemelt – ők vannak a legközelebb hozzá –, és hazudnék, ha azt mondanám, nem örülnék neki, ha bármelyik nyomorulttal összecsaphatnék.

Miközben Violet ideje lassan letelik, lelassítok annyira, hogy téves biztonságérzet töltse el, ezzel viszont azt érem el, hogy utolér Simone tornádója. Nagy levegőt veszek. Épp mielőtt a tornádó megelőzne, bent tartom a levegőt, nem engedem ki, még akkor sem, amikor a szélvihar körülöttem örvénylik.

És valóban, Violet átpasszolja a labdát Quinn-nek, én pedig egyenesen a farkas felé iramodom. Vissza fogom szerezni azt az üstököst, és közben lenyomom ezt a tornádót az egyikük torkán.

Quinn egyáltalán nem készült fel a támadásra – sem rám, sem a tornádóra –, ezért az első széllökésnél kiejti a labdát a kezéből. Elhalászom előle, kirepülök a szélből, és beugrom a legközelebbi portálba. Otthagyom őket, hadd birkózzanak meg a szélviharral.

Most tudok először fellélegezni, valószínűleg órák óta, ám ez sajnos nem tart tovább tizenöt másodpercnél. Azután halkan káromkodom egyet, mert rájövök, hogy a szétszakító portálba kerültem – abba, amibe az első játékon is beleugrottam.

Elmondhatatlanul jobb, mintha újra és újra tűvel szurkálnának, de így is nagy kihívás, hogy magamnál tartsam a labdát. Nem beszélve a talpra érkezésről, amikor végül majd kilök a pályára.

De nincs veszteni való időm – Cole most már a fejemet akarja, ezért nagyon észnél kell lennem, ráadásul Delphina is a nyomomban van.

Kivéve, ha szerencsém van, és egy olyan portált választottam, ami az ellenfél gólvonala mellett lök ki. Na persze ma szinte semmiben nem volt még szerencsém, ezért nem is igen bízom benne.

Különben is, maximálisan el tudom képzelni Cyrusról, hogy az összes portált úgy állította be, hogy a lehető legtávolabb vigyen az ellenfél gólvonalától – csak hogy még jobban megnehezítse a dolgomat.

Ismét érzem azt a furcsa, vákuumszerű érzést, és felkészülök rá, hogy kikerülök a pályára. Meg is történik, de a vállammal érkezem a földre.

Nagyot nyekkenek, de nem fáj – kő alakban nem nagy kunszt –, azután talpra ugrom, amint tudok.

De így sem vagyok elég gyors, mert Marc csupán néhány lépésre van tőlem, vérfarkas alakban. Egy pillantást vetek rá, és látom, hogy feltett szándéka megbosszulni a falkavezérét.

Talán ezért leszek olyan dühös, amikor az első támadását azzal indítja, hogy ráharap a labdát tartó karomra, amilyen erősen csak bír. Nem fáj – hiszen még mindig kő vagyok –, de amikor meghallom, hogy a foga a karomat karcolja, őrült haragra gerjedek.

Elkezd végigvonszolni a pályán, és ekkor úgy döntök, hogy elegem volt ebből a szarságból. Megpördülök, és a másik öklömmel behúzok egyet ocsmány farkaspofájába. Felnyüszít, de nem engedi el a karomat, úgy szorítja, mint valami satu.

Ami még jobban feldühít, ezért ez alkalommal, amikor megütöm, nem bánok vele kesztyűs kézzel. Beleadom minden erőmet, amit csak képes vagyok összeszedni, és kőöklömmel a halántékára ütök. Azután megint.

Három az igazság, és miközben végre, végre elenged, távolabb gurulok tőle. Egy pillanatra hátranézek, és látom, hogy miközben a fejét rázza, azt tervezi, hogy ismét nekem támad. Ezt nem engedhetem.

Már a végletekig kimerültem, és biztos, hogy nem tudnám így folytatni – hogy mindig jön valaki, aki elveszi azt a kis előnyömet, amire szert tettem. Ez a játék akkor is durva, ha nyolcfős csapatok játsszák. Amikor azonban egy ember áll szemben nyolc – vagy akár hét – ellenféllel, akkor egyenesen brutális.

Ráadásul minden átváltozás – kőszörnyből emberré és vissza – kivesz belőlem egy kis erőt. Ahogyan az is, hogy majdnem egy teljes percig fojtogatott egy szupererős vérseggfej…

Mindez együtt pedig azt jelenti, hogy el kell kezdenem megszabadulni az ellenfeleimtől, ha abban reménykedem, hogy átlépem azt a gólvonalat. Bennem viszont több van reménynél. Elhatározás. Mert eldöntöttem, hogy semmiképpen sem fogok veszíteni ez ellen a seggfej Cole ellen. Szó sem lehet róla!

Ezért abban a pillanatban, hogy Marc egy kicsit támolyogva felém lendül, úgy döntök, itt az idő kiegyenlíteni az esélyeket. A testem egyik felével a labdát védelmezem, a másikkal pedig teljes erőmből körívesen az arcába rúgok – köszönhetően annak a szánalmas kick-box edzésnek, ahová Heather másodikban elvitt.

Marc felkiált, de nem áll meg – úgy tűnik, a farkasoknak nagyon kemény fejük van –, ezért még egyet ütök, még erősebben, azután körbefordulok, hogy egy újabb rúgást vigyek be… ezúttal azonban nemcsak összeesik, hanem varázslatos módon el is tűnik. Visszafojtom a hányingeremet, mert rájövök, hogy ha a következő rúgásom is célba talált volna, az már halálos lett volna.

Most azonban sokkal nagyobb problémám van. Az a tíz másodperc, amit azzal töltöttem, hogy kiüssem Marcot a játékból, két új problémát eredményezett.

Az egyik, hogy a labda már olyan erősen rázkódik, hogy majdnem szétesem tőle.

A másik pedig, hogy Cole egyenesen felém tart, és időt adtam neki, hogy utolérjen.

117.

Sárkányok potyognak az égből

Egy részem legszívesebben itt maradna és hagyná, hogy rám támadjon, csakhogy most fontosabb dolgom van – mégpedig újraindítani a labda számolását.

Ezért ezt csinálom. Feldobom a levegőbe, amilyen magasra csak tudom, aztán felrepülök utána, körülbelül két másodperccel azelőtt, hogy Cole odaérne, ahol állok. Hatalmasat ugrik utánam, az ujjai a talpamat súrolják, de már túl magasan repülök, nem tud elkapni.

Sajnos ugyanez nem mondható el Delphináról, akin látszik, hogy ugyanúgy elege van a játszadozásból, mint nekem.

Már majdnem elérem a labdát, ő viszont egy másodperccel hamarabb ér oda, erős farkával megüti, hogy átrepüljön a pályán – vissza a felé a gólvonal felé, amit védenem kell. Természetesen.

Utánaeredek, de már tudom, hogy el fogok késni, és vissza kell majd szereznem valaki mástól. Ismét a hatalmas jégtömböket kell kerülgetnem, ezért jelenleg főként az foglalkoztat, hogy ne én legyek a fődíj a saját, levegőbeli céllövöldémben.

Elég jól csinálom, leginkább azok miatt a halált megvető szaltók és forgások miatt, amelyekről fél órával ezelőtt nem is sejtettem, hogy a repertoáromban vannak. Delphina azonban egyre jobban céloz repülés közben, és az egyik nagy jégtömb eltalálja a csípőmet. Elvesztem az irányítást és megpördülök, miközben fájdalom hasít az oldalamba.

Dugóhúzószerűen zuhanok lefelé. Az agyam sikít, hogy húzzam fel magam, mozduljak meg, csináljak valamit, de a gravitáció, az aerodinamika és a kimerültség halálos kombinációnak bizonyul. Így végül azt teszem, amit a vezetési oktatóm tanított, ha megcsúszom az autóval.

Ahelyett, hogy azon munkálkodnék, hogy kijöjjek a pörgésből, inkább mozogjak együtt vele.

Nyilvánvalóan ez a helyes döntés, mert hirtelen minden megváltozik. Pár másodperc alatt visszaszerzem az irányítást, és máris a pálya fölött repülök egyenesen Cam felé, akinek vattapamacs van az orrában, a ruhája eleje véres, és nagy lapátkezében szorongatja a labdát.

Pokolian fáj a csípőm, de ez most nem számít. Semmi sem számít, csak az, hogy megállítsam Camet, mielőtt átadja a labdát Cole-nak – tudom, hogy Cole akarja átvinni a gólvonalon, mert ezzel ő vetne véget a versenynek.

Csakhogy vagy Cam lett okosabb, vagy az egyik boszorkány, mert miközben felé száguldom a pályán, egyikük sem próbál varázslatot bocsátani rám. Ehelyett Camre küld varázsigét… aki egyszerűen köddé válik a pálya felénél.

Most mi a francot csináljak?

Nincs időm – egyáltalán nincs –, és csupán az szól mellettem, hogy neki sincs. Körülbelül tizenöt másodperc múlva át kell adnia a labdát valakinek – akár láthatatlan, akár nem.

De nem akarok ennyi ideig várni. Minden egyes másodperccel egyre közelebb kerül a gólvonalamhoz. És ezt nem engedhetem meg.

Körülnézek, kétségbeesetten keresek valami ötletet, amikor hirtelen eszembe jut. Ezt még sosem csináltam. Na persze az elmúlt huszonnégy órában az esetek kilencvenöt százalékában olyasmit tettem, amit még sohasem csináltam azelőtt.

Kockázatos megoldás? Igen. Számít? Jelenleg cseppet sem.

Szeretnék leszállni, de tudom, hogy nem kerülhetek Cole közelébe, ezért a levegőben maradok, és keresni kezdem a jégtömböket, amiket Delphina lövöldözött rám, amióta csak elkezdtük ezt a pokoli versenyt. Több száz hever szanaszét a pályán, én pedig mindegyiket fel fogom használni.

Legalábbis ez a terv.

Azokban a könyvekben, amiket Amka adott nekem a könyvtárban, nem sok minden szólt arról, mire képesek a kőszörnyek, de egy dolgot mindegyik megemlített… a kőszörnyek természetüknél fogva képesek vezetni a vizet – feltehetően ezért használják őket már évszázadok óta az épületeken dekoratív vízköpőként. Nem tudom, hogy ez igaz-e vagy sem – ami azt illeti, Jaxon és Hudson sem tudja, mivel én vagyok az első kőszörny, akivel valaha találkoztak –, de most azt feltételezem, hogy igen.

Ha az információ mégis hamisnak bizonyul, valószínűleg elveszítem a versenyt.

De most nem foglalkozom semmi mással, csak azzal, hogy együttműködésre bírjam azt a sok jeget. Arra összpontosítok, hogy magamhoz vonzzam a vizet. Ugyanúgy, ahogy Jaxonba vezettem át a varázslatot az összekapcsolódás fonalán keresztül, vagy ahogy Hudson erejét használtam ahhoz, hogy meggyújtsam a gyertyákat, engedem, hogy felhalmozódjon bennem az energia. Érzem a célját, miközben átáramlik a testemen, és a kezembe összpontosítom.

Amikor már érzem, hogy fényesen izzik a tenyeremben egy energiagömb, ökölbe szorítom az ujjaimat, és visszafelé húzom. Azután csak húzom, húzom és húzom a jeget magam felé, és kiolvasztom a levegőben, miközben felém repül. És tényleg repül. Az összes. Nálam jobban senki sem lepődik meg ezen.

Elképesztő látvány, ahogy ezek a hatalmas jégtömbök a pálya minden részéből felém szállnak, és a levegőben vízzé alakulnak át. Egy dologgal azonban – amitől ez az egész még rosszabb és még félelmetesebb lett – nem számoltam. Azzal, hogy ez rengeteg víz a levegőben.

És én mindet magam felé húzom.

Hirtelen hatalmas vízfüggöny alakul ki a vízből, amit magam felé vonzok a pálya fölött. Még sohasem láttam ilyesmit. A nézők reakciójából ítélve – kiáltoznak és a lábukkal dobognak – ők sem.

Szeretném megkeresni a barátaimat – Hudsont, Jaxont és Macyt –, megnézni, hogy ők mit gondolnak erről, de félek megszakítani a koncentrációt, félek attól, mi történik, ha akár csak egy fél pillanatra is megszűnik az összpontosítás.

Ráadásul nincs sok időm. Meg kell találnom Camet, mielőtt túl késő lenne.

Nem fogok hazudni, kicsit félek, de most vagy soha. Ezért nagy levegőt veszek, minden vizet magamhoz vonzok, azután egyenesen a pályára dobom, ahol szerintem Cam van.

És valóban, amikor lezúdul a hatalmas víztömeg, nem megy keresztül a testén, ezért láthatóvá válik a körvonala, és hogy hol van – körülbelül negyven méterre a gólvonalamtól.

Elindulok felé a maximális sebességgel, amire csak képes vagyok, de még mindig nem tudom, hogy időben odaérek-e. Ezért újra összeszedem a vizet, hatalmas hullámot hozok létre belőle… majd egyenesen rá, Violetre és Quinnre dobom – akik mind ugyanazon a részén vannak a pályának. Amikor a hullám lecsendesedik, visszahúzom a vizet, és egy csuklómozdulattal örvényt formálok belőle, ami csapdába ejti őket.

Cam láthatóvá vált a vízi támadásom közben, de már nincs nála a labda. Egyiküknél sincs, én pedig erősen kutatok, próbálom megkeresni, mielőtt bárki más megtalálja.

Végül megpillantom az örvény alján. Azt terveztem, hogy nemsokára elengedem őket, de így nem tehetem. Hiszen olyan közel vannak a labdához és a gólvonalamhoz.

Egy gyors, hátravetett pillantás arról tájékoztat, hogy Cole és Simone is észrevették a labdát, és elindultak felé. Delphina időközben zuhanórepülésben felém tart, hogy megállítson. Az örvény fenntartása sok energiát igényel, ráadásul kezdek kifogyni az ötletekből.

Nincs más választásom, meg kell próbálnom nekem odaérni a labdához először.

Szerencsére el tudom kapni Cole elől, és ezzel lehetőségem nyílik arra a kis elégtételre is, hogy hasba rúgjam, miközben felszállok a levegőbe.

Meg kell mondanom, olyan ember létemre, aki mindig büszke volt rá, hogy nem kedveli az erőszakot, ez az utóbbi néhány ütés és rúgás végtelenül boldoggá tett. Na persze édes a bosszú, és már nagyon elegem van abból, hogy mindig én vagyok a szegény, gyenge kis Grace.

Ideje, hogy ezen a pályán – és ebben a paranormális világban – mindenki megtanulja, hogy velem nem lehet szórakozni. És hogy nem kell Jaxon mögé bújnom, hogy megvédjen.

Összehúzom a szemem, úgy nézem a célvonalat, miközben felé száguldom. Izgalom ég a mellkasomban, amikor rájövök, hogy sikerülni fog. Minden energiámat erre fordítom, egyre közelebb érek a gólvonalhoz, és akaratlanul is boldogság árad szét bennem.

Tényleg meg fogom csinálni.

Már szinte semmi erőm nem maradt, ezért elengedem az örvényt, ami távol tartja tőlem Violetet, Quinnt és Camet.

De nem számít. Már csak három méterre vagyok a céltól, ők pedig túl messze ahhoz, hogy utolérjenek. Ha Cole hirtelen nem tanult meg repülni, akkor megcsináltam. Tényleg megcsináltam.

Gondolatban alig öt másodpercig ünneplek, amikor rájövök, hogy hatalmas stratégiai hibát követtem el.

Megfeledkeztem Delphináról.

Ő pedig sokkal közelebb van hozzám, mint gondoltam. Rám ront, amikor már majdnem átrepülök a gólvonal fölött.

Teljes erőből és maximális sebességgel az oldalamnak ütközik, leüt a levegőből. Sőt, ami még rosszabb, hallom – és érzem –, hogy nagyot reccsen a kőszárnyam.

118.

Végjáték

Csupán azért vagyok képes még mindig a kezemben tartani az üstököst, mert akkora fájdalom tölt el, hogy minden izmom összehúzódik, hogy megvédjen a további szenvedéstől.

Ezúttal, amikor a föld felé zuhanok, nem tudok mást tenni, csak sikoltozni.

A jobb szárnyam nyilvánvalóan eltört – még nem láttam, de annyira fáj, hogy majdnem elvesztem az eszméletemet –, nem tudok egyenesen repülni, bármennyire is próbálom. Őszintén szólva egyáltalán nem tudok repülni, és csak azzal tudnám megakadályozni, hogy halálra zúzzam magam a leérkezésnél, ha lesiklanék a légáramlatokon. Gyorsan.

Nem könnyű, és nem is elegáns megoldás, de működik, és csakis ez számít. Azonban letelik a harminc másodperc, és még mindig nem érkeztem le a földre, ezért meg kell szabadulnom a labdától, különben tönkretesz a rázkódása. Megint.

Eszembe jut, hogy Nuri öt percig tartotta a kezében az üstököst, mielőtt megkezdődött volna a Ludares-játék, és hogy mennyire csodáltam ezért. Nálam eltelik harminc másodperc, és a lelkemet is képes lennék eladni, csak hogy kiadjam a kezemből.

Feldobom a levegőbe, és imádkozom – csak most az egyszer – egy kis segítségért. Már nem tudok repülni, ezért ha Delphina elkapja, nekem annyi. Na persze, valószínűleg amúgy is annyi, mivel most lent ragadtam a földön Cole-lal, aki úgy száguld felém, mintha a sátán kutyái üldöznék.

Delphina nem kapja el a labdát, ami meglep. Na persze abból ítélve, amilyen kacsázva repül, valószínűleg rá is ugyanúgy hatott ez az utolsó ütés, mint rám. Egy másik napon, egy másik próbatételen talán elszomorítana ez a tény. Jelenleg azonban csak örülök, hogy néhány másodpercre ő is kikerül a képből.

Cole egyenesen felém – és a labda felé – rohan vérfarkas alakban, én viszont közelebb vagyok, és tudom, ha futok, talán megelőzhetem. Ezért repülés közben átváltozom emberré, és a labda felé rohanok.

Sikerül elhalásznom nyitott állkapcsa elől. Futva érkezem a földre, gyorsan hátrapillantok, és látom, hogy nemcsak Cole van szorosan a sarkamban, hanem mindenki más is… kivéve Delphinát, aki még mindig úgy kóvályog, mint aki becsípett.

Quinn-nek, Violetnek és Camnek végül sikerül kijutnia az örvényből, amiben hagytam őket, és most a nyomomba erednek, mintha a jó hírük függne attól, hogy legyőznek-e engem vagy sem.

Lehet, hogy ez az igazság, nekem viszont az életem függ attól, hogy megengedem-e nekik vagy sem, ezért mindent beleadok. Összeszorítom a fogam, és túllépem a harminc másodpercet kezemben az üstökössel. A labda olyan forró, hogy szinte leégeti a bőrt a kezemről. Mégsem engedem el, többé nem adom át senkinek. Alig van erőm, össze vagyok zúzva, törve, és már nincs bennem harci szellem.

Ennyi volt. Tudom. Érzem a csontjaimban, minden porcikámban. Ez az egyetlen esélyem, hogy nyerjek, és ha most nem ragadom meg, valószínűleg soha többé nem lesz lehetőségem rá.

Ami azt jelenti, hogy most nem adhatom ki a labdát a kezem közül, nem számít, mennyire fáj. Nem számít, mit kell feláldoznom azért, hogy továbbra is én fogjam.

Csak futok és futok.

Amikor már csak tíz méterre vagyok a célvonaltól, hátrapillantok – és egy kicsit sem lep meg, hogy hat dühös paranormális lény rohan utánam a pályán. Amilyen szerencsém van, úgy tűnik, Delphina feje körül már nem repkednek a kismadarak, mert ő is csatlakozott a többiekhez.

Ami azt jelenti, hogy sokkal, de sokkal nehezebb lesz megnyernem ezt a versenyt.

Pedig már olyan közel vagyok.

Sajnos Cole is.

Vissza kell változnom kőszörnnyé, hogy ez a szadista seggfej ne ölhessen meg éles fogával vagy a karmával. De mi van, ha a szárnyam annyira megsérült, hogy a fájdalom miatt megingok egy kicsit? Egyetlen másodperc késlekedés is elég Cole-nak ahhoz, hogy utolérjen és megragadjon.

Az egyik könyvben azt olvastam, hogy az átváltozás bizonyos alakváltóknál gyógyító erővel hat, legalábbis részben, mert a varázslat csak az alakjukat változtatja meg, az élettani adottságaikat nem. Szóval van egy nagyon halvány esélyem arra, hogy az átváltozással valami előnyre teszek szert Cole-lal szemben – és talán visszakapom a repülési képességemet is.

Ezért úgy döntök, hogy megkockáztatom. Átváltozom.

Majdnem elájulok a megkönnyebbüléstől, amikor rájövök, hogy a szárnyam meggyógyította magát, ezért felrepülök a levegőbe. Nem ez a legelegánsabb felemelkedésem, de az üstökös már akkora fájdalmat okoz, hogy könnyek csorognak le kőarcomon. Már csak öt méterre vagyok a gólvonaltól, és repülök.

119.

A kőszörny lányok eleganciája

Alig teszek meg egy métert, amikor érzem, hogy valami felszántja a hátamat. Elviselhetetlen a fájdalom.

Éles karmok fonódnak a karom köré, azután olyan erővel húznak le a földre, hogy képtelen vagyok kiszabadulni.

A föld vészesen közeledik felém, a testem becsapódik, az üstökös ottmarad az egyik hónom alatt. A fejemet a célvonal felé fordítom, és majdnem sírva fakadok, amikor rájövök, hogy már csak néhány méter választ el tőle. Olyan közel vagyok.

De még ha tudnék is mozogni, amit határozottan nem tudok, Violet indákat növeszt a földből, amelyek rátekerednek a lábamra és a karomra, és még jobban a földbe nyomnak – az üstökös eközben olyan vadul rezeg, és olyan forró, hogy folyamatosan észvesztő fájdalmat okoz.

Csak tompán hallom, hogy a stadion felhördül, de fogalmam sincs, hogy félbe akarják-e szakítani a próbatételt, vagy azt akarják látni, hogy halállal büntetnek engem, amiért kétségbe mertem vonni az imádott Körük szentségét.

Simone vicsorogva néz rám, és megpróbálja kihámozni a labdát a testem alól. Cole viszont csak nevet.

– Ne fáradj azzal, hogy elveszed tőle! – mondja neki, majd a pálya melletti órára bök a fejével. – Már negyvenöt másodperce van nála. Átadja, miután megölte.

Felém fordul, a szeme egyre gonoszabbul csillog, ahogy telik az idő.

– Mert most már elviselhetetlen a fájdalom, ugye, Grace? Miért nem engeded el a labdát? Minden könnyebb lesz, ha ideadod.

– Baszd meg! – mondom neki. – Nem adom meg neked ezt az örömöt!

Csak vigyorog.

– Reméltem, hogy ezt mondod. – Azután teljes erőből pofon üt.

A többiek úgy tekintik ezt az ütést, hogy szabad préda vagyok, és rám ugranak. Quinn – ezúttal emberi alakban – megragadja és hátracsavarja a szabad karomat, hogy úgy érzem, menten kiszakad a helyéről.

Delphina a farkával üt arcon, vér csorog le a torkomon, és majdnem megfulladok tőle. Nem is tudtam, hogy kőszörny alakban is tudok vérezni, szóval köszönöm az infót.

Cam az oldalamba rúg, és azt kiáltja:

– Szívás, ha visszakapod, mi?

Cole pedig odasétál az egyik nehéz rúdhoz, ami kapuként szolgál, és farkaserejével kirántja a földből.

Próbálom valahogy megvédeni magam az ütéstől, ami tényleg összezúzhat. Arra gondolok, hogy visszaváltozom emberré, de ha megteszem, Cole ütése azzal a kapurúddal egész biztosan megöl.

Csapdába estem, ütések záporoznak rám, én pedig próbálom megtalálni az édesanyám mosolyának emlékét, megkeresni Hudson erejét, de nem vagyok rá képes. Nem tudok összpontosítani semmire, csak a következő, rám zúduló ütésre, miközben a labda már szinte darabjaimra ráz.

Érzem, hogy elhomályosodik a látásom, és tudom, hogy meg fogok halni.

Ezúttal senki sem tud megmenteni, még én magam sem.

De akkor sem bánom, hogy idejöttem a Katmere-re. Sohasem fogom megbánni, mert így Jaxon része volt az életemnek. Valamint Hudson. És Macy, Flint, Eden, Mekhi, Gwen, Finn bácsi, még szegény Xavier is. A barátaim. A családom.

Csak egy dolgot bánok, hogy a szüleim nem érték meg, hogy lássák, milyen életet alakítottam ki magamnak itt. Ők is ugyanúgy szerették volna ezeket az embereket, mint én. Az apám imádta volna Jaxon védelmező ösztönét és Flint nevetséges humorérzékét. Az édesanyám kedvelte volna Macy pimaszságát és azt, hogy Hudson milyen gyakran biztatott, hogy álljak ki magamért.

Amikor most eszembe jut az anyukám, a nevető, mosolygó anyukám, egy kép tűnik fel előttem, olyan tisztán, hogy szinte meg tudom érinteni.

A térdem. Nagyon fáj a térdem. Csúnyán lehorzsoltam a betonon, vér csorog végig a lábamon, és beleivódik szép rózsaszín zoknimba. Könny folyik az arcomon, miközben megkérdezem az apukámtól, miért nem kapott el, mielőtt elestem. Látom, hogy meghasad a szíve, hogy nem tudott segíteni nekem. Pedig segítenie kellett volna. De nem tette. Előrehajol, néhány hajtincset a fülem mögé simít, majd azt mondja, hogy sajnálja, és hogy később majd újra megpróbáljuk. Majd holnap elkap. Azután megfogja a kezem, hogy hazavigyen engem és a biciklimet. Én nagyon szomorú vagyok.

Ma nem tanultam meg biciklizni. Ehelyett elestem. Nem voltam elég erős. Nem tudtam megcsinálni. Fáj a térdem, de sokkal jobban fáj az, hogy csalódást okoztam a szüleimnek és saját magamnak. Felnézek az anyukámra, hogy ő is szégyenkezik-e miattam, ő azonban mosolyog. A szemében feltétel nélküli szeretet csillog.

– Sikerülni fog, kicsim. – Megfogja és megszorítja a kezem, azután az apukámra néz, hogy lépjen hátra, és adjon nekem helyet. – Most pedig kelj fel! Kelj fel, Grace!

Ismét mosolyog rám. A mosolyában olyan sok szeretet, magabiztosság, remény és melegség van, hogy érzem, ahogy eltölt belülről, erőt és hatalmat ad. Olyan sok erőt, hogy szinte sistereg a felszín alatt. Várja, hogy megérintsem. Elvegyem. Használjam.

Ekkor jövök rá, ekkor döbbenek rá, hogy mi ez.

Ez az erő, ami lángra gyújtja a testem minden sejtjét, nem az enyém. Hanem Hudsoné.

És felfoghatatlanul hatalmas.

120.

Az emlékek ereje

Nem tudom, honnan tudta Hudson, hogy ebben a pillanatban nagyobb szükségem lesz erre az emlékre, mint bármire egész életemben. Nemcsak az erejére, hanem a tudatra, hogy az anyukám bízik bennem. Talán Hudson előre tudta, milyen megtört, tönkretett és elcsigázott leszek a próbatétel végén. Vagy talán azért, mert ennyi idő után, amit a fejemben töltött, egyszerűen ismer és megért engem.

Érzem a föld remegését a fejem alatt, tudom, hogy Jaxon mindent elkövet, amit csak tud, hogy lebontsa a falat köztem és közte, és megmentsen. Hallom Macy hangját, ahogy varázsigéket kiabál, mindegyik úgy csapódik a falnak, mint egy gong. És tudom, ha Flint itt lenne, ő is minden erejét arra fordítaná, hogy megszüntesse a védőfalat a pálya körül.

De nincs szükségem arra, hogy megmentsenek. Hudsonnak köszönhetően én is képes vagyok megtenni. Még akkor is, ha ezt jelenleg senki sem tudja itt az arénában. Mert Hudson az egyetlen, aki erőt adott nekem, hogy saját magam álljak fel.

Úgy is megtette, hogy ezzel átadta nekem a lénye egy részét. Nekem. Egy lánynak, aki az elmúlt hetekben gyűlölte őt. Aki azon a ponton volt, hogy elvegye tőle azt, amit most önként adott át nekem.

Nagy levegőt veszek, hagyom, hogy az ereje eltöltsön. Azután rájövök, hogy nem csak egy keveset adott át belőle. Az összeset nekem adta.

És meg kell mondanom… szentséges ég! Tudtam, hogy nagyon erős, de már hozzá vagyok szokva az erőhöz. Elvégre Jaxon párja voltam, és abban a világban, ahonnan származom, nem létezik az övénél nagyobb erő… legalábbis azt hittem.

Hudson ereje viszont? Az a varázslat, ami most szétárad a testemben? Olyan hatalmas, amit el sem tudtam eddig képzelni. Olyan hatalmas, amit senki sem tud elképzelni… még Jaxon sem.

Még csak alig súrolom a felszínét, de máris olyan érzés, mintha olyan végtelen lenne, amit képtelenség uralni vagy birtokolni. Milyen lehet, ha ez van az emberben? Ha tudja, hogy bármit megtehet, amit csak akar, amikor csak akarja?

Egy pillanatra – csak egyetlen pillanatra – minden összeáll a fejemben. Az a sok kis apró információ, amit Hudson mondott nekem az elmúlt hetekben, a számtalan sok beszélgetésünk alkalmával.

Jaxon tényleg félreértette őt. Mert ha Hudson valóban népirtást akart volna elkövetni, ha tényleg meg akart volna ölni mindenkit, nem pazarolta volna az idejét arra, hogy csupán a rábeszélőképességét alkalmazza. Most már látom, mire képes. Egy puszta gondolattal porrá zúzta volna az ellenségeit. És nem csak egyet. Vagy tízet. Vagy akár ezret. Az összeset.

Akaratlanul is az jut eszembe, vajon nem azért tudta-e Jaxon legyőzni őt, mert Hudson hagyta, hogy nyerjen. Mert minden kétséget kizáróan tudom, hogy csak annyit kell tennem, hogy rágondolok valamire, és az azonnal megszűnik létezni.

De nincs időm ezen töprengeni, mert Cole vigyorog, és leguggol mellém. A rudat még mindig úgy szorongatja a kezében, mint egy kisgyerek a biztonságot adó kabaláját – újabb bizonyítékaként annak, milyen gyenge.

Nem mintha még több bizonyítékra lett volna szükségem. El sem hiszem, hogy ez a farkas a falkavezér. Hiszen szánalmas… csak eddig a pillanatig nem láttam, mennyire.

– Alig várom, hogy végezzek veled – mondja gúnyosan. – Nem tartozol ide. Soha nem is tartoztál ide. Csak Foster túl gyáva ahhoz, hogy ezt bevallja. Én viszont nem. Mindenkinek szívességet teszek azzal, ha egyszer s mindenkorra elintézlek. – Azután lehajol, és a fülembe súgja:

– Utánad pedig elintézem Jaxont és Hudsont is. Eljött az idő… érzed? Egyikük sem hasonlít a régi önmagára, ugye? Be kell vallanom, meglepett, hogy Hudson visszatért, de hé, így legalább van esélyem nekem megölni őt azért, amiért tavaly úgy tönkretette a terveimet.

A többiek felé fordul, és int a fejével, hogy menjenek el az útból. Azután felemeli a rudat, felkészül arra, hogy lecsapjon rám, amivel garantáltan véget vet a játéknak, és nagy valószínűséggel nekem is.

A háttérben Nuri hangosan és élesen fütyül, Cole azonban nem figyel rá. Ahogy senki más sem. Részemről rendben. Mert most, hogy Hudson ereje szétterjedt bennem, most, hogy már minden porcikámban érzem, pontosan tudom, mit kell tennem. Mert Cole semmiképpen sem fogja bántani se Jaxont, se Hudsont.

Azok után nem, amit ők tettek értem.

Azok után nem, amit számomra jelentenek.

– Ők egyetlen gondolatukkal képesek lennének elpusztítani téged – sziszegem Cole-nak. – De mire végzek veled, már nem lesz szükség rá, hogy megtegyék.

Ekkor egy halvány gondolat fogalmazódik meg a fejemben, és azonnal lehullanak rólam az indák, amelyek a földhöz szegeznek. Egyik kezemmel a földre támaszkodom, azután támolyogva talpra állok, a halálosan fájdalmas labda még mindig a kezemben van, miközben Hudson ereje az ereimben áramlik. Összekeveredik kőszörny énemmel, és egyre erősebbé válik… azután megérint valamit mélyen belül. Valamit, amit érzek, de még nem tudok megnevezni.

Minden összevegyül bennem, miközben végre kihúzom magam. Nem foglalkozom a zúzódásokkal és a körülöttem heverő apró, összetört darabjaimmal.

Cole önelégült mosolya lehervad az arcáról, amikor rám néz, de nem tudom, miért. Talán nem szokott hozzá, hogy bárki kiálljon ellene, a legkevésbé pedig az a kis emberlány, akivel azóta gonoszkodik, amióta idejött.

Az a kis emberlány, aki sokkal többnek bizonyult, mint amit bárki is elvárt volna tőle.

A félelemhez hasonló érzés fut át az arcán. Ekkor a boszorkányok a segítségére sietnek, mind a hárman felemelt varázspálcával állnak, és egymás után sújtanak le rám a varázslatukkal.

Én azonban kőszörny alakban vagyok… vámpírerővel felruházva, ezért minden rám küldött varázslat azonnal lepattan rólam. Delphina olyan erősen lövell rám jeget, hogy képes lenne újabb darabokat letörni belőlem… vagy legalábbis megingatni a lábamon… de egyiket sem teszi. Amikor előrelépek, rájövök, hogy a lábam, amin állok, nem az enyém. Vagy legalábbis nem a megszokott méretű.

Mert minden egyes felém küldött varázslattal egyre nagyobb leszek.

Minden jégdarabtól, amit Delphina rám köp, egyre magasabb és erősebb leszek, a kőtestem egyre sérthetetlenebb.

Ez lenne Hudson ereje? – töprengek, miközben még egyet lépek előre.

Erre képes?

Valami bennem azonban – a kőszörny énem vagy Hudson ereje, vagy valami furcsa keveréke a kettőnek – azt súgja, hogy nem. Azt súgja, hogy ami most történik velem, az valami egészen más. Olyasmi, amit még senki sem látott ezelőtt… de attól még nem jövök rá, hogy mi ez.

Delphina újabb adag jeget szór rám, azután Violet, Cam és Simone egymás mellé állnak, és riadtan felemelik a varázspálcájukat. Nem tudom, mit terveznek, de nem is érdekel. Csak annyit akarok, hogy átlépjem a gólvonalat, és egyszer s mindenkorra befejezzem ezt a versenyt.

Együtt olyan varázsigét bocsátanak rám, amitől hosszú, vörös szalagok repülnek a levegőben felém, rám fonódnak, a testemhez kötik a szabad kezemet, a labdát tartó karomat pedig a mellkasomhoz erősítik.

Nem tudom, miből gondolták akár egy pillanatig is, hogy ezek az erőtlen kötelékek bármiben is megakadályozhatnak, akár varázserejűek, akár nem. Egyetlen kósza gondolattal letépem magamról az összeset, továbbmegyek előre, a szalagok pedig több millió apró konfettivé válnak, és körülöttem lebegnek a levegőben.

Ekkor történik meg, hogy Cole és Quinn rám vetik magukat. Ismét farkas alakban vannak, morognak és vicsorognak, a karmaikkal próbálnak megragadni olyan helyen, ami fájdalmat okoz. Bármilyen helyen, amivel legyőzhetnek.

De nincs időm rájuk. Nincs több időm erre a szánalmas próbálkozásra, ezért legyintek egyet a kezemmel, hogy elhessegessem őket magamtól. A földre esnek, nyüszítenek, és majdnem alaktalanná válnak, én pedig rájövök, hogy ez az egyszerű legyintés minden csontjukat eltörte.

Sírnak, amikor visszaváltoznak emberré, hogy meggyógyítsák a csontjaikat, de már nem foglalkozom velük. Ha nem zaklatnak, én sem bántom őket.

A többiek felé fordulok, és felkészülök rá, hogy elejét vegyem egy újabb támadásnak, ha szükséges, de már senki sem jön a közelembe. Csak döbbent rémülettel néznek… ami részemről teljesen rendben van.

Delphina azért még utoljára próbálkozik, lecsap az égből, amilyen gyorsan csak tud, kiereszti a karmait, és egyenesen a szívemre céloz. Nekem csupán egy röpke gondolatra és egy legyintésre van szükségem, hogy eltűnjön.

A tömeg még hangosabban kiabál. Nem azért, mert megöltem őt, habár könnyen megtehettem volna. Hanem azért, mert a pálya melletti betegsátorban bukkan elő újra. Milyen furcsa, hogy egy kósza gondolattal halálos csapást vagyok képes mérni valakire.

Már csak néhány lépésre vagyok a gólvonaltól, és minden egyes megtett lépéssel egy kicsit összébb megyek, amíg vissza nem térek a normális méretemhez.

Megállok, mielőtt átlépném a vonalat, a közönség felé emelem a labdát, ugyanúgy, ahogy Nuri csinálta. Kihívást intézek minden egyes néző felé, hogy ők is tartsák olyan hosszú ideig maguknál, mint én – ami mostanra már körülbelül tíz perc is lehet, beleértve azt az időt is, amíg csapdába esve összetört testem alatt izzott és rázkódott.

Ekkor visszaváltozom emberi alakba, és miközben átlépem a vérvörös gólvonalat, Grace vagyok – csak Grace –, aki átsétál rajta a labdával.

Grace, csak Grace, aki valahogy le tudta győzni Cole-t, a Kört, a királyt és az esélyeket is.

Jó érzés.

Amikor átlépem a gólvonalat, az arénában éljeneznek és dübögnek a nézők, én pedig nem tudom megállni, gúnyolódom egyet a királlyal. Felé nyújtom az üstököst. Azt hittem, ennél hangosabb és fülsiketítőbb már nem lehet a lárma, mégis hangosabbá válik. Nuri fejet hajt tisztelete jeléül, én pedig rákacsintok. Azután leejtem az üstököst a földre.

Hudson ereje teljesen kimerített, és amikor kimondják a stadionban, hogy én vagyok a győztes, megállok. Egyszerűen csak megállok.

Azután térdre esem, és elborít a halálos kimerültség.

121.

Tomboló tömeg

Vége van! Végre vége van! Csakis erre tudok gondolni, miközben körülöttem megvadul a világ.

Fel akarok kelni, meg akarom nézni, hogy van Jaxon, Hudson, Macy, Flint, Eden, Mekhi és Gwen – mindannyian annak a harcnak a sebesültjei, amely idáig juttatott engem, ehhez a pillanathoz –, de túl fáradt vagyok ahhoz, hogy akár csak a fejemet is megmozdítsam. Túl fáradt vagyok, hogy bármit csináljak, leszámítva azt, hogy itt feküdjek, és próbáljam felfogni mindazt, ami történt.

A tömeg olyan hangosan kiáltozik és dobog, hogy úgy érzem, mintha maga az aréna is kettéhasadna. A diákok éljeneznek, a tanárok tapsolnak, még a Kör tagjai is úgy néznek rám, mintha talán egy cseppet alábecsültek volna.

Az egész egy kicsit furcsa, tekintve, hogy alig egy órával ezelőtt úgy éreztem, mintha mindenki ellenem lenne. Gyanakvóak voltak, dühösek, és úgy gondolták, nem tartozom ide… Most pedig engem ünnepelnek, mintha én is közülük való lennék.

Csupán egy dolog változott azóta. Az, hogy megnyertem a Kör próbatételét.

De én még mindig én vagyok, még mindig Grace. Félig ember, félig kőszörny lány. És most már úgy gondolják, hogy közéjük tartozom. Érdekes, mivel ennyire kevéssé még sosem akartam tartozni valahová. Most csak arra vágyom, hogy kisétáljak ebből a stadionból, és soha többé ne nézzek vissza.

Csupán nyolc ember van ezen az egész helyen, aki igazán fontos számomra – az összes többi elmehet a pokolba.

Ironikus? Igen. Most kell foglalkoznom vele? Egyáltalán nem.

Ezért őszintén remélem, hogy ez lesz az utolsó dolog, amit beleteszek a „Dolgok, amelyekkel ma még nem kell foglalkoznom” feliratú mappába, azután lehajtom a fejem a földre, és csak lélegzem. Csak lélegzem.

Fel fogok kelni – tényleg –, amint biztosan tudom, hogy a lábaim megtartanak. Kiderül, hogy rengeteget kivesz az emberből, ha egyedül csinálja végig a próbatételt, azután elképesztő megaerőt birtokol… különösen egy olyan éjszaka után, amiben részem volt.

De még mielőtt rájöhetnék, hogy mi fáj… vagy pontosabban mi nem fáj, mivel az sokkal rövidebb lista… Cyrus csak annyira engedi le a varázsvédő falat a pálya körül, hogy át tudjon jönni rajta, és most gyorsan lépked a füvön.

Nem akarok felkelni, de semmiképpen sem fogom hason fekve fogadni ezt az embert. Térden állva még kevésbé. Ezért mélyen magamba nyúlok, hogy összeszedjem az utolsó erőmet is, és nagy nehezen talpra állok. Támolygok kissé, de függőlegesben vagyok.

Amikor találkozik a pillantásunk, akaratlanul is észreveszem a szemében tomboló haragot, ezért arra számítok, hogy bármelyik pillanatban elkezdhet kiabálni, és teljes erejéből futni felém.

De ennél nagyobb akaratereje van.

Lassan, szándékosan kimérten lépked, háromrészes Tom Ford öltönyében és nyakkendőjében, és csak akkor áll meg, amikor már csak néhány centire van tőlem.

Minél közelebb ér… és egészen közel jön… annál nyugtalanítóbb a jelenléte. Részben azért, mert úgy néz ki, mint Jaxon és Hudson harmincéves változata – kicsit több arcszőrzet és sokkal több kifinomultság, valamint engedelmességet parancsoló kisugárzás –, részben pedig azért, mert amikor találkozik a pillantásunk, meglátok valamit a mélyén, amitől mindennél jobban kiráz a hideg.

Szeretnék hátralépni – ami azt illeti, nem is csak egyet –, de éppen erre számít. Ezért kényszerítem magam, hogy ott maradjak, felszegem az állam, és minden aggodalmam ellenére továbbra is egyenesen a szemébe nézek.

Arra számítok, hogy apró lázadásom feldühíti, ehelyett halvány mosoly jelenik meg az arcán, amikor végignéz rajtam. Nem szól egy szót sem, nem mozdul felém, engem mégis undor tölt el, miközben a tekintete végigszánt rajtam, sáros cipőmtől kezdve fel egészen az arcomig.

Talán mégis hátrébb kellett volna lépnem – mondjuk a szomszédos hegyre, ha lehetséges. De most már túl késő. Bármiféle hátráló mozdulat most már megfutamodásnak tűnne, és nem akarom megadni neki ezt az elégtételt… vagy ezt a hatalmat fölöttem.

Hirtelen az egész aréna remegni kezd, megmozdul a föld a lábam alatt, ám néhány pillanat múlva abbamarad.

– Szóval. Megcsináltad – szólal meg. Felvonja a szemöldökét, mutatóujját végighúzza az alsó ajkán, ahogy a férfiak szokták, amikor azt gondolják, hogy valami finom falatot találtak.

Csak szeretnéd.

– Igen – felelem. Az ajkam megvető mosolyra húzódik, pedig minden porcikám azért kiált, hogy meneküljek, mert egy halálos ragadozó kiszemelt magának. – Most pedig távozom.

El akarok menni mellette, ő azonban kinyújtja a karját, és megragadja a könyökömet.

Az aréna megint megremeg, ezért a barátaimra pillantok. Látom Jaxon és Hudson kétségbeesett arcát, és ösztönösen tudom, hogy Jaxon okozza ezeket a rengéseket. Harcol az apja védőfala ellen, kétségbeesetten próbálja áttörni.

A föld ismét megremeg, Cyrus pozíciót vált – és megerősíti a fogását a karomon. Felkészülök a fájdalomra, a büntetésre, valamire, az érintése azonban továbbra is könnyed, miközben hozzám hajol, és a fülembe súgja:

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy elengedlek?

– Azt hiszem, nincs más választása – felelem. – Végigjátszottam a kis játékát, és nyertem. Most pedig távozom. Magától. Az arénából. Mindentől.

El akarom húzni a könyökömet a kezéből, ám ekkor megszorítja az ujjait, és odaszegez arra a helyre, ahol állok. Nem tehetek ellene semmit. Olyan végtelen fáradságot érzek, hogy az egész testem remeg az erőfeszítéstől, hogy függőlegesen maradjak.

– Azt hiszed, nem tudom, hogy csaltál?

– Maga szerint érdekel, hogy mit tud? – vágok vissza.

– Én terveztem ezt a próbatételt. Képtelenség egyedül megnyerni. – Az ujjai még jobban a húsomba vájnak minden egyes kiejtett szavánál.

Nem rándulok össze, nem húzódom el, habár a fájdalom egyre rosszabb. Inkább viszonzom a mosolyát, és azt felelem:

– Érdekesnek találom, hogy úgy érezte, a legnehezebb próbatételt kell összeállítania egy félig emberi lánynak, aki csak körülbelül két hete van birtokában az erejének. Nem túlzás ez egy kicsit?

– Azt mondod, hogy nem csaltál? – kérdezi.

– És maga azt mondja, hogy nem csalt? – kérdezek vissza.

Mert gyakorlatilag azt hiszem, valóban csaltam egy kicsit… Hudson erejét használtam, amikor csak a párom ereje segíthetett volna.

De ez semmi ahhoz képest, amit ők tettek, hogy elbukjak. Szándékosan elszakították az összekapcsolódás fonalát percekkel azelőtt, hogy bementem az arénába.

Megfosztottak a páromtól, nemcsak erre a nevetséges versenyre, hanem egész életemre.

Összetörtek engem… és Jaxont is.

Cyrus pedig úgy gondolja, hogy lejön ide, és amiatt panaszkodik, hogy én csaltam? Sajnálom, de nem sajnálom.

– Azt gondolod, hogy ezzel helyet kapsz a Körben, kislány? – Gúnyosan kérdezi, habár az arca nem változik… és a könyökömet szorító ujjai sem engednek. – Egyetlen kőszörny sem lesz soha többé a Kör tagja. Nem, amíg én vagyok a király. Azok után, amit tettek, biztosan nem.

Nem tudom, mire gondol, és nem is érdekel. Sem most, sem talán soha.

Ezért visszavágok:

– Leszarom a Kört! Soha nem is érdekelt. – Torkig vagyok ezzel a beszélgetéssel, torkig vagyok vele és az egész átkozott világgal, meg az önkényes szabályaival és az irányítás nélküli varázslataival. – Szóval mi lenne, ha fogná a kis játékosait, és hazamenne? Senki sem akarja, hogy itt legyen.

– Te nem mondhatod nekem, hogy menjek haza. – Megkerül, és a hátam mögé áll. Tudom, hogy valami következik, a csontjaimban érzem.

De akkor sem hajolok meg ez előtt a férfi előtt. Nem tehetem. Sőt mi több, nem fogom megtenni. Inkább átváltozom kőszörnnyé. Megkeresem magamban a világító, platinaszínű fonalat, ami napok óta biztonságban tart.

– Te nem parancsolhatsz nekem – folytatja.

Oldalra fordítom a fejem, hogy lássam, mit csinál. Attól, hogy nem hódolok be neki, még nem akarom elveszíteni szem elől… különösen, amikor ilyen közel van hozzám.

– Én ugyanígy érzek, Cyrus. – Szándékosan szólítom a nevén, csak hogy feldühítsem.

Sikerül, mert a hangja jéghideggé válik, amikor válaszol:

– Ugye tudod, hogy nem nyerhetünk mind a ketten, Grace?

Gratulálnék magamnak, hogy sikerült feldühítenem, de van valami a hangjában, amitől érzem, hogy túlmentem egy határon. Ezért még éberebb leszek, és megmarkolom a platinaszínű fonalat. Elkezdem az átváltozást, pedig halálosan fáradt vagyok, és tudom, milyen sokat kivesz majd belőlem. De túlságosan kimerültem. A kőszörny alakom csak lassan alakul ki.

Cyrus ekkor csap le. Egy ezredmásodperccel azelőtt villan meg a szemfoga, hogy belemélyesztené a nyakamba. Egyenesen az ütőerembe.

122.

A csontok olyan túlértékeltek

Felsikítok, miközben a világ kifordul önmagából. A föld olyan erősen remeg, hogy esküszöm, szanaszét fog törni. Azután újra sikítok.

Nem tehetek róla. Olyan pusztító a fájdalom, annyira más, mint amikor Jaxon megharapott, hogy alig tudom felfogni, mi történik.

– Elég! – sikítom, majd ellököm magamtól Cyrust, miközben kétségbeesetten igyekszem befejezni az átváltozást.

De nem tudok átváltozni, a testemet már nem én irányítom, miközben a fájdalom végighasít a karomon, a lábam megroggyan, a vérem tűzforró lesz.

Ó, istenem, nagyon fáj! Nagyon fáj!

Könny gyűlik a szemembe, de pislogok, hogy visszafojtsam, meglököm Cyrust, mindenképpen le akarom rázni magamról. De már nincs itt, már elhúzódott. Nem értem, hogy lehetséges ez, miközben a fájdalom bennem egyre csak fokozódik.

Ekkor döbbenek rá. Nem vért vett el tőlem, mint Jaxon, hanem csak megharapott, és ez a harapás úgy éget, mint a Nap felszíne.

Méreg.

Cyrus a tömeg felé fordul, széttárja a karját, és dübörgő hangon bejelenti:

– A mi kis kőszörnyünk bevallotta, hogy csalt. Mindannyian láttuk. Aki pedig csal a próbatételen, az halált érdemel, ugye? – A hangja úgy harsan a csendbe, mint egy magányos harang. A tömeg lélegzet-visszafojtva figyeli a szavait. – Hogy merészelte megszegni a hagyományainkat és a szabályainkat? Nem közülünk való, és soha nem is lesz az.

Ezzel az utolsó megjegyzéssel visszafordul hozzám, hangos, zengő hangja széthasítja a levegőt. A tömeg hirtelen még hangosabbá válik, a föld remegése pedig abbamarad. Ami jó, veszem észre, mert minden elkezd lezáródni bennem, a lábam összecsuklik.

Zuhanni kezdek a föld felé, felkészülök a becsapódásra és arra, amit Cyrus még tesz velem, miután védtelenül fekszem előtte.

De nem érkezem le a földre, mert olyan hirtelen, ahogy Cyrus lecsapott rám, Hudson jelenik meg mellettem, és elkap.

Cyrus úgy fordul el tőlem, mintha értéktelen szemét lennék, és elsétál. Nézem magas alakját, ahogy átvág a pályán, és arra gondolok, lesz-e valaki, aki egyszer majd szembe mer szállni ezzel a brutális vámpírral. Mennyi ideig tart ki a világ, mielőtt térdet hajt előtte? Milyen naiv voltam, hogy azt gondoltam, én majd megrengetem a hatalmát? Én? Egy apró, félig ember kőszörny.

Hudson a karjába vesz, az arcán halálos félelem és harag tükröződik, amit még sosem láttam rajta.

– Grace! – kiáltja rekedt hangon. – Grace, tarts ki!

Most egyáltalán nem visszafogott. Nem gúnyos vagy védekező, még csak nem is szarkasztikus. A félelem és a fájdalom ellenére hirtelen rájövök, hogy valószínűleg most először látom az igazi Hudsont.

És tetszik a látvány. Kivéve, hogy… kék szeme könnybe lábad, amitől még áthatóbbnak tűnik.

Felemelem a kezem, hogy letöröljem a könnyeit.

– Hé, nincs semmi baj – mondom neki, habár tudom, hogy ez nem igaz. – Ne csináld ezt!

Hudson könnyei nélkül is tudom, hogy rossz a helyzet. Nem ér meglepetésként, mert a fájdalom és az égető érzés szétterjed a testem minden részébe. Ami nem jelenti azt, hogy nem vagyok szomorú. Alig vártam, hogy megismerjem őt úgy, hogy nincs a fejemben.

Nagyon sok mindent vártam már.

Oldalra pillantok, és látom, hogy Jaxon és Macy megpróbálnak idejönni hozzám. Már félúton járnak a pályán, de Jaxon csak támolyog… el sem tudom képzelni, micsoda erő kellett ahhoz, hogy megrengesse ezt a varázsvédő falat, különösen olyan kimerült állapotban, amilyenben van.

Bárcsak oda tudnék menni hozzá, bárcsak még egyszer át tudnám ölelni!

De már fázom, az eső és a havas eső beesik a stadionba most, hogy a védőburok eltűnt. Ezenkívül érzem minden részemet, ahová Cyrus mérge beszivárgott, egyre mélyebbre hatol a szervezetembe.

– Grace, nézz rám! – kéri Hudson olyan sürgető hangon, amit még sosem hallottam tőle. – Azt akarom, hogy nézz rám!

Lassan felé fordítom a fejem, és arra gondolok, mennyi idő kell a méregnek ahhoz, hogy megöljön. Mindenem pokolian fáj, alig tudok levegőt venni és gondolkodni.

– Muszáj kitartanod! – suttogja Hudson. – Helyre tudjuk hozni… tudom, hogy képesek vagyunk rá. Csak az kell, hogy még egy kicsit velem maradj!

– Örök harapás – súgom neki, mintegy emlékeztetőként, hogy tisztában vagyok vele, mi történt. Ugyanúgy, mint ahogy azt is tudom, hogy hazudik. Mert még soha senki nem gyógyult meg Cyrus örök harapásából… még a kőszörnyek sem. A történelem ezt már bebizonyította.

– A pokolba az örök harapással – feleli. – Nem fogsz meghalni, ha rajtam múlik, Grace.

Felnevetek – de csak egy kicsit –, mert ettől még jobban fáj.

– Nem hiszem, hogy képes vagy megakadályozni.

– Fogalmad sincs róla, mire vagyok képes.

És ha már itt tartunk…

– Azt hiszem, van nálam valami, ami a tiéd – suttogom.

Újabb fájdalom rázza meg a testemet, ezúttal olyan erős, hogy majdnem elveszítem az eszméletemet. Halványan érzékelem, hogy Hudson kiabál velem, könyörög nekem, de nem tudom, miért. Nem akarja, hogy valamit csináljak… valószínűleg azt, hogy meghaljak. Igen, azt én sem akarom. De ha meghalok, legalább esélyt akarok adni neki, hogy ő tovább élhessen, az erejével együtt.

Amikor a fájdalom végül elmúlik, felemelem a kezem, és megérintem az arcát. Magamba nézek, és megtalálom azt a ragyogó, kék fonalat, amit még sosem láttam ezelőtt… ott van legfelül, az összes többi tetején, mintha csak erre a pillanatra várt volna.

Na persze lehet, hogy így is van. Tudom, hogy Hudson sokkal jobban tudja nálam, mit kell tenni az erejével.

Az utolsó erőmmel megfogom a fonalat, és visszaküldöm Hudsonnak az erejét.

Elképesztően hatalmas, sokkal nagyobb, mint amit valaha is lehetségesnek tartottam, hogy egyetlen ember birtokoljon, nem beszélve arról, hogy használjon. Jaxon erejét már láttam, éreztem az összekapcsolódás fonalán keresztül, és az is hatalmas volt. Ez azonban… korlátlannak tűnik.

Az átadás folyamatosan halad, Hudson szeme minden eltelt másodperccel egyre jobban csillog, az ajka mozog, de nem hallom a szavakat, amiket mond, mert zúg a fülem, ahogy az ereje egyre jobban eltávozik belőlem. Végül, végre valahára kiürül belőlem. Hudson utolsó maradványa is eltűnik belőlem, most már tényleg egyedül vagyok.

Ami azt illeti, így tűnik igazságosnak. Gondolom, ha rákerül a sor, végül mindenki egyedül hal meg.

– Sajnálom – mondom neki, még egyszer könnybe lábad a szemem, összekeveredik az arcomon csorgó esővel. – Jobb lett volna, ha…

– Te! – szólal meg Cyrus. Alig tudja kordában tartani a haragját, miközben ránéz nemrég elvesztett fiára. – Te hogy kerülsz ide?

Valaki bizonyára elmondhatta neki, hogy Hudson itt van mellettem, ezért visszajött, hogy a saját szemével is lássa. Bárcsak távozott volna! Érzem, hogy már csak néhány percem van hátra, és ezt inkább Hudsonnal akarom tölteni.

– Mit számít az? – válaszolja Hudson. – Így is, úgy is megfizettél volna ezért, akár itt vagyok, akár nem.

– Grace csalt. A szabályok egyértelműek… csakis a párja segíthet neki teljesíteni a próbatételt, neki pedig nincs párja. Cole gondoskodott róla…

Nagyot dobban a szívem a mellkasomban, harag és megbánás éget amiatt, amit Cyrus most elárult. Szóval tényleg tudta, hogy mit tervez Cole… talán egyenesen ő kérte meg rá.

Mondani szeretnék valamit Cyrusnak, szembesíteni ezzel a szörnyű tettével – vagy szörnyű tetteivel –, amelyeket ma elkövetett, de már nincs több erőm harcolni. Minden energiámat felemészti az, hogy nyomon kövessem, mi történik körülöttem. Vitatkozni képtelenség. És amúgy sem számítana – ami történt, megtörtént, amúgy sem tudnám rávenni, hogy beismerje, hogy bármiben is bűnös. Csak azt akarom, hogy elmenjen, hagyjon békében meghalni.

Hudson sem vitatkozik. Csak merőn néz az apjára, az arca kifejezéstelen, a szeme izzik, és végül egyértelmű, hogy Cyrus kezdi kényelmetlenül érezni magát. Az arca elsápad, előre-hátra hintázik a lábán. Ennek ellenére megjátssza magát. Öntelten szembeszáll Hudson erejével.

– Ismered a szabályokat – közli. – Grace csalt.

– Nem csalt – mondja neki Hudson, azután egyikük sem szólal meg egy másodpercig, talán hosszabb ideig. – Meg fogom találni a módját, hogy meggyógyítsam. Egy nap ő fogja majd vezetni a Kört.

Cyrus elsápad, megrémül Hudson szavaitól, a tekintete ide-oda ugrál kettőnk között.

– Egyetlen kőszörny sem fogja vezetni a Kört többé – válaszolja nekünk. – Már a puszta feltételezés is felér azzal, hogy népirtást kívánsz a saját fajod ellen, Hudson.

– Nem, ez a te módszered. Te tetted ezt a saját népeddel – vág vissza Hudson. – És túl sok más fajjal is. Különben is, hamarosan teljesen lefoglal az, hogy meggyógyulj, nem lesz időd amiatt aggódni, ki áll a Kör élén, és ki nem.

– Meggyógyulni? Miből? Én…

Hudson legyint egyet, amivel félbeszakítja.

A következő pillanatban pedig Cyrus fájdalmasan felordít… és a szemem láttára kocsonyává válik.

123.

Minden összeomlik

– Mi volt ez? – suttogom. Nem tudom, mit tegyek. Azt nézzem, mi történik Cyrusszal, vagy inkább hunyjam be a szemem, és hajtsam Hudson mellkasára a fejemet?

A behunyt szem nyer, leginkább azért, mert nagyon fáradt vagyok, és túlságosan fáj mindenem. De azért is, mert az a kevés, aminek a szemtanúja voltam – Cyrus teste szó szerint magába zuhant, mintha felrobbant volna belülről –, a legrémisztőbb dolog volt, amit valaha láttam.

– Semmi olyasmi, ami miatt aggódnod kellene. A gazember csontjai újraépülnek… előbb-utóbb – válaszolja Hudson halkan, és kisimítja a hajamat az arcomból. Amikor azonban a mellkasára hajtom a fejem, és megpróbálom kizárni tudatomból a borzalmas fájdalmat, határozottan rám szól: – Ne aludj el, Grace!

– Szerintem a vámpírharapások nem úgy működnek, mint az agyrázkódás. – Minden szót csak nagy erőfeszítés árán tudok kiejteni, mert ég a tüdőm, de azért próbálok viccelődni, hogy még egyszer utoljára lássam Hudson mosolyát.

– Ja, mert biztos amiatt aggódom – viszonozza a viccet, majd a karjába vesz, és ölben visz át a pályán –, hogy agyrázkódásod van.

Jaxon és Macy végül odaérnek hozzánk, és Jaxon azt követeli:

– Add át nekem!

Hudson azonban szinte rá sem pillant, csak megy tovább. Nem tűnik át, inkább céltudatosan lépked, úgy vonul ki az arénából.

Csupán annyit vet oda:

– Mondd meg mindenkinek, hogy hagyja el a stadiont!

Nem tudom, hogy Jaxon eleget tesz-e az utasításnak, de már nem hallok hangokat egyre közelebbről. Mintha minden háttérbe vonult volna. Na persze az is lehet, hogy csak a méreg dolgozik a szervezetemben.

– Grace, tarts ki még egy kicsit! – mondja nekem Macy, a hangján hallatszik, hogy sír. – Megtaláljuk a módját. Esküszöm, biztosan van valami varázslat, akármi. Az apám most is éppen a boszorkány- és vámpírtanárokkal beszél. Megpróbálnak találni valami megoldást…

Nem fejezi be a mondatot, nem akarja kimondani azt, amire mindannyian gondolunk, hogy sokkal többre lesz szükség, hogy megmentsen, mint csupán néhány varázslatra. Cyrus túlságosan erős, a harapása visszafordíthatatlan. Keresgélhetnek, amennyit csak akarnak, de ha igaz az, amit Hudson a múltkor mondott az apjáról, semmit sem fognak találni.

És bármennyire nem szeretném én sem, hogy ez igaz legyen, a testemben szétterjedő fájdalom mást mond.

Akkor sem szeretem így látni Macyt. Le van sújtva, az arca eltorzul, könny áztatja, meg sem próbálja visszafojtani a sírást.

– Semmi baj – nyugtatom, mert valakinek azt is kell. – Minden rendben lesz veled. – Megdörzsölöm a karját, mert csak azt érem el.

– Hova mész? – kérdezi Jaxon, miközben Hudson halad tovább az aréna kijárata felé. – Hova viszed?

– Van egy ötletem – préseli ki összeszorított foga között, és a karja erősebben szorít. – Nem biztos, hogy működni fog, de jobb, mint itt ülni, és arra várni, hogy meghaljon.

A többiek elfintorodnak, én azonban örülök, hogy valaki végre hangosan is kimondta.

Meg fogok halni.

– Mi az ötleted? – suttogja Macy.

Hudson azonban már nem figyel rá. Teljesen magába fordult, a benne tomboló harag felé, amely olyan hatalmas, hogy azzal fenyeget, hogy felduzzad, és mindannyiunkat élve maga alá temet. Nem tudom, hogy a többiek látják-e ezt – hiszen az arca teljesen közömbös –, én azonban érzem abból, ahogy az ölében tart. Látom erősen megfeszített állkapcsát. Hallom ziháló lélegzetét, és túl gyors szívverését.

– Semmi baj – próbálom mondani neki, de egy erősebb fájdalomhullám éppen ezt a pillanatot választja, hogy rám törjön, ezért akaratlanul is megfeszülök a karjában. Erősen behunyom a szemem, ökölbe szorítom a kezem, a számat összepréselem, hogy ne sikítsak fel a fájdalomtól.

– De igenis baj van – morogja, miközben végül átlépünk a stadion kijáratán a hóba és a havas esőbe.

Miután kimegyünk az arénából, hangos robaj hallatszik a hátunk mögött.

Macynek elakad a lélegzete, az arca olyan fehér, mint a körülöttünk emelkedő hófödte hegyek. A következő másodpercben az egész épület elkezd összeomlani. Hudson válla fölött nézem, ahogy a fa, üveg, kő és fém egymás után leomlik, és a stadion szó szerint darabjaira hullik.

– Mi történik? – nyüszíti Macy. – Jaxon, mit művelsz?

Jaxon legalább olyan sápadt, mint Macy, és megrázza a fejét.

– Nem én csinálom.

Nem tudod, mi az igazi erő.

Hudson szavai csengnek a fülembe, és eszembe jut az a pillanat, amikor visszaadtam neki az erejét – az a pillanat, amikor rádöbbentem, hogy milyen végtelenül hatalmas.

Olyan nagy, hogy egy kézlegyintéssel porrá törte az apja csontjait.

Olyan nagy, hogy egy gondolattal összedönt egy egész stadiont.

Olyan nagy, hogy bármit megtehet, amit csak akar, amikor csak akarja.

És Jaxon döbbent arcából ítélve most már ő is tudja. Ami azt jelenti, hogy azt is tudja, hogy Hudson egész végig igazat mondott nekem. Mert ha tényleg azt a gyilkosságot és népirtást tervezte volna, amit Jaxon szerint véghez akart vinni két évvel ezelőtt, akkor meg is tette volna. Egy csettintéssel képes lett volna megcsinálni – egy kézlegyintéssel –, és senki nem tehetett volna ellene semmit, hogy megakadályozza. Jaxon már csak akkor értesült volna róla, miután megtörtént.

Mert ennyire hatalmas Hudson ereje.

És ezt most már az öccse is tudja.

Az emberek sikoltozva szaladnak ki az arénából, miközben az épület szerkezete szép lassan összedől. Hatalmas darabok válnak porrá, még mielőtt a földre esnének. A lelátó felső székei, a tető egyes részei, a külső fal kődarabjai. Minden elporlad. Mind apró porszemcsékké változik, amelyek ártalmatlanul lebegnek a levegőben, végül leszállnak a földre.

Tudom, mit csinál Hudson. Érzem, ahogy a harag hullámokban sugárzik belőle. Földig akarja rombolni azt az arénát, ahol az emberek csak ültek, és végignézték, ahogy Cole megpróbál megölni. Végignézték, hogy Cyrus valóban megölt. És nem tettek semmit. De őket nem bántja. Nem kell odanéznem, hogy tudjam, az embereket nem bántja. Ugyanakkor beléjük ülteti a félelmet, és őszintén szólva hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem érdemlik meg egy kicsit.

Micsoda erő kell ahhoz, hogy valaki leromboljon egy egész stadiont, de senkit ne bántson közben! Micsoda önuralom! Elmosolyodom. Az egyetlen dolgot, amit az apja megpróbált megtagadni tőle – hogy ő maga irányítsa az erejét –, Hudson megtanulta a maga módján. És ezt Cyrus is előre láthatta volna, ha egy kicsit is odafigyel a fiára. Az a nap az emlékeiben… amikor Hudson mindent elpusztított a szobában, kivéve az apját.

Ettől elgondolkodom rajta, vajon mi mást képes még tenni.

Halott voltam. Vagy valami hasonló.

Vagy valami hasonló? Mit jelent ez?

Azt jelenti, hogy mindannak a nagy része, amit az elmúlt hetekben és hónapokban hittem, hazugság volt.

Azt jelenti, hogy Hudsont vádoltam valamiért, ami nem az ő hibája volt… vagy talán meg sem történt. Attól pedig még rosszabbul érzem magam, hogy többször is megpróbálta elmondani nekem.

– Miért nem mondtad el? – kérdezem, miközben távolodik az arénától, vissza az erdőbe, ahonnan alig két órával ezelőtt kijöttünk.

Istenem, igazán szürreális érzés itt lenni. Látni, mennyi minden változott. Ugyanakkor semmi. A fájdalom már olyan hatalmas, olyan szintet ért el, hogy a testem már nem is érzékeli. Nyugalom száll meg, miközben a fájdalom apró hullámokban megszűnik, és már csak Hudsont látom. Csak ezt a pillanatot. Az utolsó szavakat, amiket egymásnak mondunk. Szeretném, ha tudná. Azt akarom, hogy tudja, hogy már mindent értek. Értem őt.

– Mit nem mondtam el neked? – kérdezi. – Hogy ne menj az apám közelébe? Biztos vagyok benne, hogy ezt többször is említettem.

– Nem – felelem, miután lenyelem a gombócot a torkomból. – Miért nem mondtad el, milyen jó ember vagy?

Riadt, kék szeme találkozik az enyémmel, és a tekintetünk egymásba fúródik.

Hudson egy pillanatra úgy lelassul, hogy majdnem megbotlik a saját lábában, miközben Macy és Jaxon azt akarják tudni, hogy mi történik.

Ő azonban nem válaszol nekik. Valójában nem mond semmit – ahogy én sem. Csak nézzük egymást, és furcsa, néma megértés zajlik közöttünk.

– Erről majd később beszélünk – szólal meg végül, és ismét elindul.

– Nem lesz később – mondom neki halkan –, ezt te is tudod.

Mondani akar valamit, aztán mégsem teszi. Nyel egyet. Ismét meg akar szólalni, de ismét nem teszi.

Miközben a szavakkal küzd, körülöttünk robbanások hallatszanak. Elszakítom a tekintetem meggyötört kék szemétől, még éppen időben, hogy lássam, ahogy egy százéves fa egy pillanat alatt elporlad.

– Hudson… – A keze után nyúlok, amely a térdem alatt átnyúlva a combomat fogja, és a kézfejére teszem az enyémet. – Mit csinálsz?

Megrázza a fejét, és nem válaszol. Újabb fák robbannak fel minden egyes lépéssel, amit tesz, körülöttünk az erdő a földdel válik egyenlővé, kérgek, gyökerek és levelek tűnnek el minden lépésénél. Egy szempillantás alatt letarol egy egész erdőt, olyan hatalmas a haragja.

– Hudson – suttogom. – Kérlek, ne legyél ilyen! Nem tehetsz semmit!

Újabb tucat fa robban fel körülöttünk, azután végre, végre megáll a tisztás közepén, amit alkotott – a gondolatának erejével száz, talán annál is több fát elpusztított.

A szája sarka pajkos mosolyra húzódik.

– Anyám, Grace, a belém vetett hited most is olyan elsöprő, mint mindig. – A vidámság azonban nem tükröződik szikrázó kék szemében, amely most majdnem szürkének tűnik a benne kavargó, csapongó érzésektől.

– Ennek semmi köze ahhoz, hogy hiszek-e benned vagy sem. Ez annak szól, hogy érzem, ahogy szétterjed bennem az apád mérge. Ezt nem tudod helyrehozni.

Megfeszíti az állkapcsát.

– Nem is sejted, mit tudok. – Nem azért mondja, hogy gonoszkodjon, ennyire már ismerem. Csak magát próbálja meggyőzni.

– Lehet, hogy nem. Azt viszont tudom… – Nem fejezem be, mert újabb fájdalomhullám söpör végig rajtam, és levegőt sem kapok. Korábban minden bizonnyal a vihar középpontjában lehettem, ezért most a fájdalom egyre fokozódik, és egyre nagyobb szenvedést okoz. Fogy az időm.

– Nem tudsz semmit – válaszolja nyersen. Zaklatott szeme könnyes, és olyan sok érzés tükröződik benne, hogy nem is ismerem fel mindet. – De ez hamarosan megváltozik.

124.

Búcsúzások

– Add át nekem! – követeli Jaxon harmadjára vagy negyedjére, amióta a bátyja ölbe vett, de egyértelmű, hogy Hudsont egyáltalán nem érdekli, mit akar a testvére.

Hosszú másodpercekig néz a szemembe, a tekintete az arcomat kutatja, miközben én a fájdalommal harcolok. Látom rajta, hogy azt szeretné tudni, át akarok-e menni hozzá. Jaxonhoz.

Mert akkor átadna. Csak egy szót kellene mondanom, és hátralépne. Csak azt nem tudom, hogy mi az, amitől hátralépne.

Két héten keresztül alig tudtuk elviselni egymást. Két órával ezelőttig pedig Jaxon párja voltam. Szóval nyilvánvaló, hogy szeretnék hozzá menni.

De nem mondok semmit. Nem vagyok rá képes. Jelenleg nem tudom, mit akarok.

Újabb fájdalom söpör végig a testemen, és ezúttal nem tudom elfojtani a sikolyomat.

– Ne harcolj ellene! – tanácsolja Hudson kicsit hangosabban, mint a suttogás. – Hagyd, hogy a fájdalom átmenjen rajtad! Fogadd magadba ahelyett, hogy harcolsz ellene! Úgy könnyebb lesz a következő néhány perc.

Nem vitatkozom vele – most amúgy is túlságosan fáj –, de szeretném megkérdezni, hogy érti azt, hogy csak úgy adjam át magam a fájdalomnak, miközben úgy érzem, mintha minden egyes idegvégződésemet forró lávába mártották volna… egyszerre.

Mielőtt meg tudnám fogalmazni a magyarázatot, Hudson lehajol, és nagyon-nagyon óvatosan áttesz Jaxon karjába.

Olyan érzés, mintha hazaérkeztem volna.

Jaxon könnyedén és biztos kézzel tart a mellkasához szorítva – pedig nagyon fáradt –, azután egy kicsit távolabb visz Hudsontól és Macytől. Végül leül a hóba, és az ölében ringat.

– Nincs semmi baj –, súgja, majd kisimítja rakoncátlan tincseimet az arcomból. – Minden rendben lesz veled. – A szemében azonban látom, hogy tudja az igazságot. Hudsonnal ellentétben ő tudja, hogy meg fogok halni.

Nem örül neki, de elfogadja.

Hudson mellett olyan hangot ad ki a föld, mintha sikoltozna, ezért mindannyian odafordulunk, és látjuk, hogy a hó felrepül a levegőbe, miközben Hudson kivájja a sziklás talajt.

– Mit csinálsz? – kérdezi Macy. – Azt hittem, segíteni fogsz Grace-nek. Azt hittem…

Hudson felemeli a kezét, mire Macy megdermed, ami nevetséges, hiszen nem fogja bántani, mégis teljesen érthető, mivel éppen most láttuk, ahogy porrá zúz egy hatalmas stadiont meg egy csomó fát, mindössze tíz perc alatt.

Figyelő tekintetünk előtt a hó alatti fagyott föld felrobban, és távolabb esik vissza. Hudson szinte oda sem néz, egyre mélyebbre ás a földbe. A hangok egyre rosszabbak, a föld saját magában csikorog, miközben Hudson szó szerint a gondolataival ás lefelé a gránitba.

– Mit csinál? – súgja Macy.

– Fogalmam sincs – feleli Jaxon, és még mindig zavartan nézi a bátyját.

Én sem tudom, de bármi legyen is, alighanem ez az az ötlete, ami nem biztos, hogy működni fog. Inkább Jaxon felé fordulok – aki legalább olyan kimerült és elcsigázott, mint én –, mert nem tudom elviselni a gondolatot, hogy reménykedni kezdek, hogy azt hiszem, Hudson valahogy mégiscsak talál módot arra, hogy megmentsen, csak hogy az utolsó percben csalódjak.

Gyűlölném, ha így lenne… miatta és miattunk is. Talán ezért próbálok meg mosolyogni, és halkan azt kérdezem:

– Elmondod nekem a repülőteres viccet?

– Milyen repülőteres viccet? – kérdezi szórakozottan, mert inkább arra figyel, mit csinál a bátyja.

– Pontosan tudod, milyen repülőteres viccről beszélek. – Felnyögök, mert újabb fájdalomhullám söpör végig rajtam.

– Azt, amit a folyosón mondtam neked? – kérdezi Jaxon hitetlenkedve. – Ezt most akarod hallani?

– Mindig is szerettem volna tudni a poénját. És valószínűleg nem lesz több esélyem rá, szóval…

Sötét szeme könnybe lábad, úgy néz rám.

– Ne mondd ezt! Kurvára ne merészeld ezt mondani nekem, Grace!

– Meséld el a viccet! – kérem újra, mert nem tudom elviselni a szeméből sugárzó fájdalmat. Magamra vállalnám, ha tudnám, elvenném tőle, ettől az összetört fiútól, aki már olyan sokat szenvedett. – Kérlek!

– Azt már nem! – feleli a homlokát ráncolva, és majdnem… majdnem sikerül visszafojtania a könnyeit. – Hallani akarod a poénját? Akkor ne halj meg, oké? Maradj itt, és jövő héten elmesélem neked. Ígérem!

Újabb fájdalom tör rám, ezt most hidegrázás is kíséri, amitől minden porcikám megremeg. A kettő együtt olyan elsöprő erejű, hogy majdnem magával ragadnak. Küzdök ellene, nem örökre, csak legalább most. Hogy még néhány percig nézhessem Jaxon imádott arcát.

– Az nagyon jó lenne – válaszolom kis idő múlva. – De nem tartom lehetségesnek.

Az arcához emelem a kezem, a hüvelykujjammal többször megsimítom a sebhelyet, amit olyan sokáig gyűlölt, és próbált rejtegetni előlem.

– Ugye tudod, hogy veled minden rendben lesz? – kérdezem tőle.

– Ne mondd ezt! A francba, Grace, nem beszélhetsz a halálról ilyen könnyedén, mintha csak reggel a fogadat mosnád, aztán kijelentenéd, hogy minden rendben lesz!

– Szeretlek – súgom halkan. Letörlöm az egyik könnycseppet, ami hosszú csíkot húz az arcán. És komolyan is gondolom. Talán nem ugyanúgy szeretem, mint amikor először a Katmere-re jöttem, hanem kicsit másképp.

Talán még jobban is.

– Kérlek, ne hagyj itt! – Ez a suttogás a legmélyebb, legösszetörtebb részéből szólal meg… abból a kisfiúból, aki már olyan sok mindent elveszített… ezért majdnem megszakad a szívem a hallatán.

Kicsit megrázom a fejem, mert ezt nem tudom megígérni neki. Nem leszek én is olyan, aki egyszerre tartja többnek, mint egy isten, és kevesebbnek, mint egy ember.

Ezért az egyetlen dolgot teszem, amit ebben a helyzetben lehet, az egyetlent, amire van időm. Rámosolygok és megkérdezem:

– Mi a különbség a teológus és a geológus között? – Csak bámul rám. Telnek a másodpercek, a csend reménytelenül feszül közénk. Valójában olyan sokáig vár a válasszal, hogy már azt hiszem, nem is fog felelni. Ekkor azonban nagy levegőt vesz, és nagyon-nagyon lassan fújja ki. Majd így szól:

– Fogalmam sincs.

Hát persze, hogy nincs. Semmi érzéke ezekhez a viccekhez, de azért mindig próbálkozik. Éppen ezért vigyorgok olyan szélesen, amennyire csak tudok, amikor megadom a választ:

– Ég és föld.

Felnevet, de a nevetése egyszer csak zokogásba fordul át, a nyakamba temeti az arcát.

– Sajnálom, Grace! – suttogja, miközben forró könnyek csorognak végig rajtam. – Annyira sajnálom!

– Én nem. – Az ujjaimat selymes, hűvös hajába fűzöm. – Soha nem fogom megbánni, hogy megtaláltalak, Jaxon, még akkor sem, ha nem tudtalak olyan sokáig megtartani, ameddig szerettem volna. – Lehúzom magamhoz a száját, és az ajkára szorítom az enyémet. Majdnem én is zokogni kezdek, amikor azt súgja:

– Szeretlek!

Mögöttünk Hudson végül abbahagyja, amit csinál, bármi legyen is az, és egy lépést tesz felém.

– Eljött az idő – szólal meg Macy, és könnyek csorognak le az ő arcán is, amikor megfogja a kezem. – Minden rendben lesz – biztat. – Minden rendben lesz veled.

Nem tudom, hogyan lehetséges ez. Hudson lehajol hozzám, és kivesz Jaxon karjából, hogy a sajátjába fogjon, én pedig most először pillantom meg, hogy mit csinált, mialatt én Jaxonnal beszélgettem.

Rémület szorítja össze a mellkasomat. Hudson egész idő alatt sírt ásott nekem a fagyott talajba, és az alatta lévő gránitba.

Elakad a lélegzetem, úgy suttogom:

– Miért?

125.

Kő kövön nem marad

– Ne! – könyörgök, miközben zavarodottság uralja fájdalomtól gyötört fejemet. – Hudson, kérlek! Kérlek, ne csináld ezt! Ne akard, hogy…

– Mit művelsz? – kérdezi döbbenten Jaxon, majd talpra áll, és elindul felénk. – Ne nyúlj hozzá…

Hudson nem veszi le rólam a tekintetét, úgy nyújtja ki oldalra a karját, és széles hasadékot vág a földbe. Jaxon és Macy az egyik oldalán reked, míg Hudson és én a másikon.

– Bízol bennem? – kérdezi tőlem.

– Természetesen, de…

– Tényleg. Bízol. Bennem? – kérdezi újra, és a szavak között… kettőnk között… hagyott helyeken azok a dolgok rejtőznek, amiket sosem mondtunk ki.

– Ne! – kiált nekem Jaxon. – Ne higgy el semmit, amit mond! Tudod, hogy nem bízhatsz benne, Grace. Tudod, hogy…

– Igen, bízom – suttogom, habár az egész testem irtózik attól a gödörtől a földben, amit nekem ásott.

– Valóban? – kérdezi, kék szemében némi bizalmatlanság és nagyfokú elszántság tükröződik.

– Igen, Hudson. Bízom benned. – Lehet, hogy ez a legnevetségesebb döntés egyre fogyó időmben, de tényleg bízom benne. Őszintén szólva jobban, mint ahogy néhány rövid nappal ezelőtt hittem volna.

– Emlékszel arra az estére, amikor a könyvtárba mentünk?

– Melyikre?

A szemét forgatja.

– Arra, amikor Jaxy-Waxy tacót szerzett neked vacsorára.

Felnevetek egy kicsit azon, milyen mogorva arcot vág, aztán azt kívánom, bárcsak ne tettem volna, mert újabb fájdalomhullám önt el a mozdulattól.

– Igen. Arra az estére, amikor totál seggfejként viselkedtél? Ami azt illeti, nagyon is jól emlékszem.

– Szerintem össze vagy zavarodva – feleli nagyot sóhajtva. – De azok után, milyen délelőttöd volt, úgy vélem, ez érthető. Nem rovom fel neked.

– Biztos vagy benne? – kérdezem. – Mert meg kell mondanom, élve eltemetni valakit meglehetősen durva bosszúnak tűnik.

– Megtennéd, hogy egy pillanatra elfelejted ezt a nyavalyás gödröt? – csattan fel.

– Te könnyen beszélsz, ami azt illeti – vágok vissza felháborodva. Azután hosszú másodpercekig köhögök a meggondolatlanságom miatt.

– Olvastam valamit a könyvtárban, aztán amikor találkoztunk a Megölhetetlen Vadállattal… – Elhallgat, mert egy újabb köhögési roham tör rám, alig kapok levegőt, könnyek csordulnak ki irányíthatatlanul a szemem sarkából. – Nincs időnk a magyarázkodásra.

– Nincs. – Újabb köhögés fog el, ezúttal erősebb és fájdalmasabb, mint az előző.

– Ez egyre rosszabb – állapítja meg. A hangjából teljesen hiányzik a vidámság.

Most már úgy érzem, mintha súly nehezedne a mellkasomra, de azért nagy nehezen még sikerül kinyögnöm:

– Nem… mondod… Sherlock…

Mindketten tudjuk, mit csinálok… megkönnyítem Hudson számára a helyzetet, hogy eltemessen a földbe.

Ő legalább annyira nem akar oda tenni, mint amennyire én sem szeretnék ott lenni, de nincs más lehetőségünk.

Ezért lehajol, és óvatosan lefektet a sírba, amit olyan elszántan ásott nekem.

Félelmetes érzés – a legfélelmetesebb, ami valaha történt velem, még azok után is, amivel az elmúlt hónapokban szembe kellett néznem. Azt mondom magamnak, hogy hunyjam be a szemem. Tegyek úgy, mintha ez meg sem történne. Csak lélegezzek, és várjam ki a végét.

De nem vagyok rá képes, hiszen Hudson idehívja Jaxont és Macyt, és most már mindenki itt áll a sírom fölött, és engem néz.

– Temesd be… – kéri Hudson.

– Nem! – tiltakozik Jaxon kategorikusan. – Nem fogom eltemetni, mielőtt meghalt.

Hudsonnak azonban nincs hangulata ahhoz, hogy ezt eltűrje.

– Temesd be! – parancsol rá. – Most azonnal! Különben nem fogsz örülni annak, ami ezután történik. Ezt megígérhetem.

Macy szeme elkerekedik a félelemtől, én pedig szeretném elmondani neki, hogy Hudson nem gondolta komolyan. Ő és Jaxon azonban bizonyára komolyan veszik, mert Jaxon a telekinetikus erejét használva lassan és módszeresen apró kövekkel és kavicsokkal borít be engem.

A lábamnál kezdi, egyre több apró követ helyez rám, azután lassan, óvatosan feljebb halad. Betemeti a lábamat, azután a csípőmet, a felsőtestemet és a karjaimat.

Fázom, nagyon fázom, de igyekszem még egy kicsit kitartani. Ha ez az utolsó alkalom, hogy ezeket az embereket látom – a családomat –, akkor az utolsó pillanatig ki fogok tartani. Velük maradok, amíg már nincs más választásom.

Macy mostanra már teljes erejéből zokog, Jaxon szomorúan néz rám. Hudson pedig… Hudson a fejemnél guggol, kezével végtelenül gyengéden a hajamat simogatja.

A legvégsőkig nézem ezt a három embert. Amíg a kövek be nem fedik a nyakamat, és már nincs több időm. Akkor, és csakis akkor hunyom be a szemem, és hagyom, hogy a föld és a kövek magukba fogadjanak.

0.

Grace, te csodás – Hudson –

Rettegek.

Nem szívesen vallom be, még magamnak sem – ha valaki rákérdezne, biztosan letagadnám –, de tényleg halálra vagyok rémülve, miközben nézem, ahogy Grace belesüllyed a földbe.

Nézem, ahogy beborítják a kövek, miközben hideg, havas eső zúdul ránk.

Nézem, ahogy minden egyes nehéz lélegzetvétellel egyre jobban távolodik.

Ennek nem így kellett volna történnie. Egyáltalán nem. Amikor először elterveztük, hogy együtt visszatérünk, azt hittem, minden eshetőségre gondoltunk, mindent számba vettünk, mi romolhat el. Tudtam, hogy nem lesz könnyű, azt viszont soha, de soha nem gondoltam volna, hogy ez lesz a vége.

Ha sejtettem volna, találtam volna más megoldást. Bármi mást, ennél még az is jobb lenne, ha örökre kőbe zárva maradtunk volna.

Beletúrok a hajamba, körbenézek a pusztításon, amit az erdőben műveltem. Tavasszal ki kell jönnöm, és facsemetéket ültetnem. Grace biztosan ezt akarná.

– Ha ez nem sikerül, elpusztítalak – morog rám Jaxon, amikor az utolsó kő is rákerül Grace-re.

Nyilvánvalóan azt akarja, hogy veszekedjünk.

De nem harapok rá a csalira. Nem engedem meg, hogy belevonjon egy vitába, amikor ilyen gyerekesen viselkedik. Ezért inkább lenyelem azt a nyolcezer választ, amit mondhatnék, és inkább a kendőzetlen, színtiszta igazságnál maradok:

– Ha ez nem sikerül, nem lesz rá szükség.

Mert mi a francot kezdjek, ha Grace nem jön ki élve ebből a sírból? Hogy a fenébe éljek tovább magammal… hogyan éljek egyáltalán… nélküle?

– El sem hiszem, hogy ez történik – szólal meg az unokatestvére. Még mindig könnyek csorognak az arcán.

Jaxon lesújtó pillantást vet rám.

– Nem kellene így lennie.

Érdeklődve viszonzom a pillantását.

– Talán nem is lenne így, ha megölted volna azt a nyomorult farkast, amikor lehetőséged volt rá. – Na jó, lehet, hogy egy kicsit mégis csak ráharaptam a csalira.

El tudom viselni az öcsém átkozott nyaggatását – már sokszor megtettem –, de nem fogok felelősséget vállalni olyasmiért, amit neki kellett volna elintéznie.

– Tényleg azt gondolod, hogy megakadályozhattuk volna ezt, ha megölöm Cole-t? – kérdezi.

Nem tudom. Talán semmi sem akadályozhatta volna meg, csak az, ha kalitkába zárjuk Grace-t, és olyan távol tartjuk az apámtól, amennyire csak lehetséges. Persze Cyrus valószínűleg akkor is rátalált volna végül. Akár tudják a többiek, akár nem, Cyrus attól a pillanattól kezdve a nyomában volt, mióta megtudta, hogy Grace kőszörny. Talán már azelőtt is.

– És most mit csinálunk? – kérdezi Macy. A hangja visszhangzik ebben a feszült, dühös csendben, ami ránk telepedett. Abbahagyta a sírást, de a hangja ugyanolyan üres, mint ahogy én érzem magam, miközben a kővel borított sírt nézzük.

– Most várunk – válaszolja Jaxon. – Mi mást tehetnénk?

Semmit. Ha úgy gondolnám, hogy van még valami, bármi, amivel segíteni tudnék neki, azt csinálnám.

– Mennyi ideig fog tartani? – Macy előre-hátra hintázik a talpán, mint aki túl ideges ahhoz, hogy egy helyben álljon.

– Nem tudom. – És nem is érdekel. Addig maradok itt, amíg csak kell, ha ez azt jelenti, hogy Grace gyógyultan jön ki a föld alól.

– Van valami, amit tudsz? – kérdezi Jaxon. A szemében tükröződő bizalmatlanság fájdalmasan belém hasít, ugyanakkor legszívesebben behúznék neki egyet miatta. – Mi a francért kellett egyáltalán visszajönnöd? Minden rendben volt, amíg ide nem jöttél…

– Ha a rendben azt jelenti, hogy engem mindenki halottnak hitt, te pedig a saját szenvedésedben fetrengtél, lemondtál az életről, mint egy igazi lúzer… szóval, ha számodra ez jelenti azt, hogy minden rendben volt, akkor igen. A dolgok tényleg rendben voltak!

– Lemondtam az életről? Próbáltam összeszedni magam mindazok után, amit te csináltál, meg amit később anyánk… – Nem fejezi be a mondatot, csak a sebhelye látszik mindennél feltűnőbben az arcán, még ebben az időjárásban is.

Talán rosszul kellene éreznem magam amiatt, amit az anyám tett vele, de a picsába már! Fogalma sincs róla, milyen kevéssel megúszta!

– Ó, anyuci nem szeret téged eléggé? – Megjátszom, hogy aggodalmas képet vágok. – Szegény kicsi Jaxy-Waxy! Milyen nehéz lehet neked!

– Jobb munkát kellett volna végeznem, amikor megöltelek. – Úgy néz végig rajtam, mintha azt mérné fel… már megint… mekkora hullazsákra van szükség a holttestemhez. Milyen meglepő!

– Egyetértek – felelem közömbös arccal. – Persze nálad már nyilvánvalóan hagyomány, hogy elszúrsz dolgokat, aztán sajnálod magad miatta, és elvárod, hogy mindenki más is sajnáljon téged.

– Tudod, mit? Baszd meg! Nincs szükségem mások sajnálatára!

– Ööö, srácok… – próbál Macy a szavába vágni, de ez a vita már nagyon régóta esedékes, és semmiképpen sem fogja félbeszakítani egy tizenhat éves csitri… akár boszorkány, akár nem.

– Dehogyis nincs! – gúnyolódom vele, mert nem tudom visszafogni magam, most, hogy végre esélyem van legalább egy részét kiadni magamból annak, ami hetek óta érlelődik bennem. – Amikor Grace-szel együtt voltam, folyton arról beszélt, mennyire sajnál téged. Én mindig mondtam neki, hogy nincs oka rá, de tudod, milyen lágyszívű a barátnőnk.

– Az én barátnőm – javít ki Jaxon. – Az én párom… összekapcsolódás fonala ide vagy oda.

Igaza van, ezért úgy hatnak rám a szavai, mintha gyomorszájon vágott volna. Az elmúlt két és fél hét valóságos pokol volt számomra, most pedig úgy viselkedik, mintha nála lenne minden ütőkártya, miközben ő az, aki hagyta, hogy ez megtörténjen Grace-szel. Szar ügy, totál szar ügy, és már elegem van abból, hogy az emiatti nyávogását kell hallgatnom.

– A te párod? Ja, igen. Biztosan ezért védted meg olyan jól, hogy már a fonalat is elvesztettétek.

Ökölbe szorítja a kezét.

– Micsoda szemétláda vagy!

– Te pedig egy szánalmas kisgyerek, aki magát sem tudja megvédeni, nemhogy bárki mást.

– Most tényleg ezt vágod a fejemhez? – kérdezi Jaxon hitetlenkedve. – Nem beszélhetnénk arról… csak egy pillanatra… hogy ki a franctól próbáltam megvédeni Grace-t az előző szemeszterben? Ja, igen. A gyilkos hajlamú exbarátnődtől, aki képes lett volna feláldozni őt, hogy téged feltámasszon.

Megint bűntudat hasít belém, mert igaza van. Ez mind az én hibám. Nem azért, mert én terveltem ki, hanem azért, mert nem tudtam megakadályozni. És most ez lett a vége. Lia halott, Grace a földben van, Jaxon pedig…

– Srácok! – Macy hangja ezúttal sokkal határozottabb, megpróbálja magára vonni a figyelmünket. – Nézzétek!

Mostanra elállt az eső, Jaxon és én pedig egyszerre fordulunk Grace felé, és látjuk, hogy a teste elnyeli az egyik követ, amit az öcsém a mellkasára tett.

– Mi történik? – kérdezi Jaxon csodálkozva, tágra nyílt szemmel.

– Nem tudom – feleli Macy. – De az elmúlt két percben ez már a harmadik kő, amit elnyelt.

– Tényleg? – Nézem, amint egy újabb kő kezd remegni, azután lassan belemélyed a testébe.

Megfeledkezve a vitánkról, Jaxon, Macy és én hosszú percekig figyeljük Grace-t, mialatt nagyon-nagyon lassan minden egyes követ befogad a teste, amit Jaxon ráterített. Több száz apró kavics és kő süllyed bele az egész testfelületén, egymás után.

Amikor véget ér, amikor az utolsó kis gránitszemcsét is beszívta, ott állunk fölötte, és várunk… valami jelet, egy lélegzetvételt, bármit, ami azt jelzi, hogy életben van.

Valamit, ami bebizonyítja, hogy ez az utolsó, kétségbeesett próbálkozásom tényleg működött.

Hosszú, idegtépő másodpercek után még mindig nem történik semmi. Aztán amikor Jaxon káromkodni kezd, én pedig már majdnem feladom, Grace kinyitja a szemét. Minden akaraterőmre szükség van, hogy ne essek térdre, és zokogjak a megkönnyebbüléstől.

– Ó, istenem! – Macy a szája elé kapja a kezét, és mindannyian megdöbbenünk. – Grace! Grace, jól vagy?

Nem válaszol, de amikor Jaxon odaszalad mellé, és leül a feje mellett, rámosolyog.

– Jól vagy? – kérdezi az öcsém. Ilyen boldognak még soha nem hallottam a hangját.

– Én… – Grace hangja elcsuklik, köhög egyet, és megnyalja az ajkát.

– Tessék! – Macy benyúl a mindig nála lévő hátizsákba, elővesz egy üveg vizet, majd átnyújtja Jaxonnak.

Jaxon kinyitja, azután segít Grace-nek felülni a gránitágyon, hogy ihasson egy kortyot.

– Hogy érzed magad? – kérdezem, majd lassan a másik oldalára megyek, és leguggolok mellé.

– Azt hiszem, jól. – Megint köhög, azután elhallgat, és megvizsgálja magát. – Ami azt illeti, nagyon jól. Szerintem… helyrejöttem. – Ezúttal már nem köhög, amikor nagy levegőt vesz.

– Emlékszel arra, hogy mi történt? – kérdezi Macy. Izgalom és aggodalom váltakozik az arcán.

Grace elgondolkodik, majd azt feleli:

– Igen, emlékszem.

Nekem ekkor váratlanul remegni kezd a kezem, pedig sosem szokott. Nem tudom, mit kezdjek vele, ezért zsebre dugom.

És várok.

– Megnyertem a versenyt, azután Cyrus megharapott. Ti srácok ide hoztatok, és… – felém fordul. – Hudson, köszönöm! Nagyon-nagyon köszönöm!

Csalódottság tölt el, de nem foglalkozom vele. Mostanra már szinte meg is szoktam, és – hogy a pozitív oldalát nézzük – már nem remeg a kezem. Mert mi van akkor, ha emlékszik arra, hogy mi történt, de ezenkívül semmi másra? Arra semmiképpen sem, ami előtte történt. Valószínűleg jobb is így.

– Ne köszönd meg! – mondom neki, miközben felém nyújtja a kezét, megfogja a karomat, és úgy mosolyog rám, ahogy már nagyon régóta nem tette. Most már az egész testem remeg… és halvány fogalmam sincs, mit tegyek ellene.

Különösen, amikor Grace teli szájjal vigyorog rám, habár a szorítása még nem olyan erős és határozott, mint máskor.

– Miért ne köszönjem meg?

Legalább fél tucat válasz jut eszembe, de végül egyiket sem mondom.

– Gondoltam. – A szemét forgatja. – Csak ismerd el, Hudson, hogy megmentettél! Ígérem, hosszú távon nem foglak kevésbé seggfejnek tartani emiatt.

– Szerintem össze vagy zavarodva. – A fejemet rázom, és most mindennél erősebben elhatározom, hogy ezúttal a helyén is tartom. A legkevésbé sincs szükségem Grace hálájára. Ez az utolsó dolog, amit szeretnék tőle. – Én csak…

– Nem akarok vitatkozni veled – feleli. – Különösen ilyen nevetséges dolog miatt.

– Akkor ne tedd! – válaszolom. – Biztosan jobb dolgod is van ennél most. – Leszámítva azt, hogy ismét kitépje a szívemet a mellkasomból.

Például visszatérni a Katmere-re, és elfoglalni jogos helyét a Körben.

Mindkettő szükséges.

Mindkettő fontos.

És mindkettő rendkívül veszélyes.

Mert lehet, hogy Grace túlélte az apám harapását, de ettől még inkább célpont lett. Cyrus végül meg fog gyógyulni, és miután ez megtörténik, még dühösebb lesz, és még jobban fog félni, mint ezelőtt.

Ami azt jelenti, hogy máris túl késő.

A háború, amit olyan elszántan próbáltam megakadályozni – amelynek kirobbantásával az öcsém és mások engem vádoltak –, hamarosan elkezdődik, akár akarjuk, akár nem.

Akár készen állunk rá, akár nem.

Most pedig, hogy már tudjuk, kinek az oldalán fognak állni a farkasok… legutóbb, amikor a vámpírok és a farkasok együtt harcoltak, egy hadseregnyi kőszörnyre volt szükség, hogy legyőzzük őket. Ki tudja, most mi kell hozzá, különösen, hogy csupán egyetlen kőszörnyünk van, meg néhány renitens vámpír, akik hajlandók csatlakozni a boszorkányokhoz és a sárkányokhoz.

Nem valami jók az esélyeink.

De a háború most még várhat… legalább néhány napot. Mert Jaxon kinyújtja a kezét Grace felé, hogy kiemelje a gödörből, amit én ástam neki, ölbe veszi, és magához szorítja. Én pedig éktelen haragra gerjedek, még mielőtt lehajolna hozzá, hogy megcsókolja. Minden higgadtságom – és érzelmi túlélési ösztönöm – egy szempillantás alatt semmivé lesz.

Ökölbe szorítom a kezem, a szemfogam megnyúlik a számban, és bár milliónyi más módon reméltem Grace tudomására hozni az új felfedezésemet, a szavak megállíthatatlanul buknak ki belőlem, mielőtt visszafoghatnám őket:

– Jaxon, lennél szíves levenni a kibaszott kezedet a páromról?

VÉGE A MÁSODIK KÖNYVNEK

Várjanak… még nincs vége!

Olvassák el ezt a két fejezetet is

Hudson szemszögéből.

Hamarosan minden megváltozik…

Nem így akartam

felébredni

– Hudson –

Valami nem stimmel.

Azt még nem tudom, hogy mi, de valami határozottan nem stimmel.

– Grace? – kérdezem, és várom, hogy rám villantsa azt a mosolyt, amit csakis nekem tartogat… félig vidám, félig bosszankodó és nagyon édes.

De nem teszi.

Nem csinál semmit, csak bámul maga elé üresen, és ez a frászt hozza rám.

Mi van, ha valami elromlott?

– Grace! – próbálom újra, ezúttal kicsit hangosabban, és egy kicsit jobban éreztetem vele, hogy itt vagyok.

Ezt még soha nem kellett csinálnom, na persze akkor még csak mi ketten voltunk egy egészen más létezési síkon – nem volt háttérzaj, amit túl kellett harsogni, nem volt hóvihar, sem ostoba, középiskolás diákok, akik csak isten tudja, miről cseverésznek. Nem volt régi Rolling Stones-zene csengő gyanánt, mert az igazgató azzal áltatja magát, hogy ez menő.

Csak mi ketten voltunk, én pedig támogattam Grace tervét, hogy visszatérjünk – mert ha a közelében vagyok, igazi, csillogó szemű optimista válik belőlem (ezt még soha senki nem mondta nekem Grace-t kivéve) –, de bevallom, nem számítottam rá, hogy így sül el a dolog.

Még mindig nem válaszol nekem, csak lesétál a Katmere Akadémia lépcsőjén, mintha tizenhat perccel ezelőtt lett volna utoljára itt, nem pedig tizenhat héttel korábban.

Nem értem.

– Grace! – Ezúttal rálépek arra az ösvényre az agyában, amit nem tud figyelmen kívül hagyni (ahogyan én sem). Hetekkel ezelőtt ez az ösvény volt az első jele annak, hogy össze vagyunk zárva.

Megbotlik, rossz lépcsőfokra teszi a lábát, és majdnem leesik. Én megfogom, egy pillanatra átveszem az irányítást a teste fölött, amíg visszanyeri az egyensúlyát. Tudom, hogy megegyeztünk, csakis akkor fogom uralni a testét, ha úgy gondolom, hogy tényleg szükséges, de most úgy érzem, ez egy olyan helyzet, mert így megakadályozhatom, hogy leguruljon a lépcsőn.

Miután biztosan áll a lábán, megtorpan és körülnéz, mintha keresne valakit… vagy azt nézné, ki szólította a nevén.

Izgatottság lesz úrrá rajtam a gondolattól, hogy végre meghallotta, hogy szólok neki, ezért újra a nevét mondom:

– Grace! Grace, hallasz engem?

Megriad és ismét körülnéz. De mindjárt reggel nyolc óra van, ezért egyetlen diák sem figyel rá, mert mindenki az órájára siet.

– Grace, itt vagyok!

Még egyszer utoljára felpillant a lépcsőfordulóra, aztán kissé megrázza a fejét, és azt motyogja magában:

– Szedd már össze magad, Grace! – Ezután lemegy a maradék lépcsőfokon, és a fő folyosóra fordul.

A francba! Valami határozottan elromlott. Tényleg fogalma sincs róla, hogy itt vagyok. Nem tudom, hogyan lehetséges ez, hiszen olyan gondosan elterveztünk mindent. Azt sem értem, miért nem próbálja legalább megfejteni, hogy mi csúszott félre. Talán nem hall engem, de legalább azon csodálkozhatna, hogy hova tűntem.

Leginkább emiatt vizsgálom át a gondolatait, próbálom kideríteni, mi történt. Amikor belép a zsúfolt folyosóra, és habozás nélkül megy tovább rajta, végül gyomorszájon vág a felismerés. Nemcsak hogy nem hall engem, de nem is emlékszik rám.

Mi. A. Jó. Büdös. Franc?

Meggyőzöm magam, hogy tévedek, hogy feleslegesen idegeskedem.

Grace nem felejtett volna el engem. Kizárt dolog, hogy elfelejtett minket.

Ekkor azonban megállítja őt a folyosón egy hosszú hajú vámpír – ha jól emlékszem, az öcsém egyik barátja.

– Grace? – kérdezi, és olyan arcot vág, mintha szellemet látna. Na persze, valószínűleg ezt is gondolja.

Egy részem még mindig arra vár, hogy Grace megnyugtassa, megmondja neki, hogy jól van, azok után, hogy ilyen sokáig távol volt. Ő azonban csak rámosolyog, és azt feleli:

– Hát itt vagy, szia! Már azt hittem, hogy egyedül kell felolvasnom ma a Hamletet. – És ekkor rájövök, milyen elcseszett ez a helyzet.

Mert nem csupán engem felejtett el, hanem mindent.

Most először kezdek aggódni amiatt, hogy talán vele nincs rendben valami. Hogy az emberré alakulás közben – amikor engem is magával hozott – valami megsérült benne. Már a puszta gondolattól is kiver a víz, valamint attól, hogy képtelen vagyok kommunikálni vele vagy bárki mással. Nincs rá mód, hogy megmondjam neki, mi történt vele.

– A Hamletet? – kérdezi a vámpír, és most már legalább annyira aggódik, mint amennyire nem érti a helyzetet.

– Igen, a Hamletet. Amit a britirodalom-órán veszünk, amióta idejöttem. – Grace egy helyben topog, érzem hirtelen támadt idegességét. – Ma egy jelenetet adunk elő, nem emlékszel?

Kezdem azt gondolni, hogy talán jogosan ideges… talán mindkettőnknek izgulnunk kellene. Gyűlölöm ilyen állapotban látni, ezért mindent elkövetek, hogy a mentális kapcsolaton keresztül megnyugtassam, de fogalmam sincs, hogy eljut-e egyáltalán hozzá. Ráadásul nehéz úgy megnyugtatni őt, amikor engem is csak egy hajszál választ el attól, hogy kiboruljak.

– Mi nem… – A vámpír félbehagyja a mondatot, mert üzenetet ír valakinek a telefonján. Sajnos van egy olyan érzésem, hogy tudom, kinek.

– Jól vagy? – kérdezi Grace, és közelebb lép hozzá. – Nem nézel ki valami jól.

– Én nem nézek ki jól? – nevet fel a srác, a nevetésében azonban nyoma sincs vidámságnak. – Grace, te…

– Miss Foster! – Az egyik tanár lép oda Grace-hez, és félbeszakítja a vámpírt. – Jól van? – kérdezi.

– Persze, jól vagyok – feleli Grace, majd riadtan hátralép.

Az teljesen egyértelmű, hogy egyáltalán nincs jól. A gondolatai a nyugodt állapotból összegabalyodott zűrzavarrá változtak, érzem, ahogy az érzelmek mázsás súlyként nehezednek rá. Félelem, zavarodottság, bosszúság, aggodalom… mindenfelől támadják, összeszorítják a mellkasát, ezért lassan kezd kialakulni benne egy pánikroham, amit annyira gyűlöl.

Nagy levegőt vesz, és úgy tűnik, kicsit megnyugszik, miközben elmagyarázza:

– Csak igyekszem odaérni az órámra, mielőtt becsengetnek.

Megsimogatom a hátát, és azt suttogom:

– Jól vagy. Minden rendben van.

Tudom, hogy nem hall engem – fogalma sincs arról, hogy egyáltalán itt vagyok –, de egy kicsit talán mégis érez, mert a légzése egyenletesebbé válik, és az egész teste ellazul egy kicsit.

– Meg kell keresnünk a nagybátyját – mondja a tanár… egy farkas… és szinte meglöki, hogy induljanak el a folyosón.

A vámpír majdnem elbotlik a saját lábában, olyan gyorsan igyekszik kitérni az útjukból, és emiatt meglehetősen lesújtó véleményt alkotok róla. De most nincs időm ezen aggódni, mert minél távolabb jut Grace a folyosón, annál idegesebb lesz. Érzem a vadul verő szívéből.

Érzem a nyelvén azt a fémes utóízt.

Hallom rendszertelen légzését, amit elkeseredetten próbál uralma alá vonni.

– Itt vagyok – próbálom sugallni neki, és a korábbi összeköttetést használom… azt az utat, amin egyszer vagy kétszer már biztos, hogy hallott engem. – Itt vagyok veled.

Ezúttal azonban csak még idegesebbé teszem.

– Elmondaná, hogy mi folyik itt? – kérdezi, a hangja egy oktávval magasabb a szokásosnál, miközben kettéválik előtte a tömeg.

Érzem, mennyire gyűlöli, amikor ezt csinálják az emberek – valamint azt is hallom, hogy eszébe jut: ez hozzátartozik ahhoz, hogy az öcsémmel jár. Jelen időben.

Basszus. Basszus, basszus! Nem tudom, hogy mit kezdjek ezzel.

– Nem is tudja? – kérdezi a tanár. A hangja kísértetiesen hasonlít ahhoz, ahogy én érzem magam. Nyugtalan, feszült, valamint egy kicsit dühös.

– Grace! – szól neki az egyik sárkány, aki kilép az osztályteremből, hogy együtt sétáljon velük. – Ó, istenem, Grace! Visszajöttél!

Alaposabban is megnézem a srácot Grace szemén keresztül, és felismerem. Flint Montgomery. A rohadt életbe. A csapások egyre csak jönnek.

Ugyanúgy néz ki, mint a testvére. Annyira, hogy legszívesebben behúznék neki egyet csak azért, mert ugyanazon a folyosón vagyok, mint ő. Majdnem két év telt el Branton halála óta – tizenkilenc hónap –, az árulása azonban, a legjobb barátom, az egyetlen barátom árulása még mindig úgy fáj, mint a szívembe szúrt tőr.

– Ne most, Mr. Montgomery! – csattan fel a tanár, és minden egyes szónál hangosan összekoccantja a fogsorát.

Soha életemben nem gondoltam volna, hogy egyszer még hálás leszek egy farkasnak, de amikor a tanár – Mr. Badar, ahogy Grace nevezi – elsiet Flint mellett, határozottan hálás vagyok neki. Már az is szinte lehetetlen, hogy megbirkózzak ezzel a katasztrófával, ami Grace-szel történt. Ha ráadásul még a múltam törött darabjaival is szembe kell néznem…

– Várj, Grace… – Flint kinyújtja felé a karját, de a farkas elé áll, és nem ér hozzá.

– Azt mondtam, ne most, Flint! Menjen vissza a terembe! – mordul rá a tanár, és kivillantja a fogát.

Flint dühösnek látszik. Ráadásul szeretne ellenkezni – a sárkányok olyanok, mint a vámpírok, egyikük sem hajlandó parancsot elfogadni egy farkastól… még a legjobb pillanatukban sem…, és hirtelen az ő foga is megcsillan a csillár halvány fényében.

Azután bizonyára úgy dönt, hogy nem éri meg – pedig nyilvánvalóan verekedésre készül –, mert végül megáll, és csak nézi… ugyanúgy, ahogy mindenki más a folyosón… ahogy Grace és a farkas elsétálnak.

Többen mondanak Grace-nek valamit, a tanár azonban halkan és figyelmeztetően morog, ami mindenkit távol tart tőle. Személy szerint én örülök, hogy ennek a fickónak ugyanolyan félelmetes a harapása, mint amennyire a morgása, mert Grace egyre feszültebb és egyre jobban pánikol, ezért minél kevesebb emberrel kell foglalkoznia, annál jobb.

Különösen, hogy úgy tűnik, semmivel sem tudok hatni rá, hogy megnyugtassam.

Nem ez az első alkalom, hogy így viselkedik. Többször előfordult már, miközben együtt voltunk. Először mindent egyedül csinált, ahogy azonban telt az idő, megtanult bízni bennem, és hagyta, hogy segítsek.

Nem az erőmmel, mivel az nem működött rajta, hanem a jelenlétemmel. A hangommal. Az érintésemmel, vagy legalábbis valami ahhoz hasonlóval. Annyira megszoktam már, hogy hozzá fordulok – valamint azt is, hogy ő hozzám fordul –, hogy most belehalok, hogy nem tehetek semmit, miközben ilyen zaklatott.

– Tartson ki, Grace! Már majdnem ott vagyunk – mondja neki a tanár.

– Majdnem hol? – kérdezi, a hangja feszült és furcsán magas.

A gondolatai vadul kavarognak, miközben próbál rájönni, hogy mi történt, miről maradt le, én pedig aggódom amiatt, hogy mit csinál, ha majd kiderül.

Attól is félek, hogy az igazság még erősebben köti majd ehhez a világhoz, és ezáltal még nehezebb lesz számomra, hogy elérjem őt.

Kibaszottul nem tudom elhinni, hogy az a sok gondos tervezés ilyen rohadtul félrecsúszott.

Befordulunk a sarkon egy keskeny folyosóra, és Grace benyúl a zsebébe a telefonjáért. Miközben ezt teszi, csakis Jaxon körül forognak a gondolatai.

Jaxon körül. Nem körülöttem.

Nem értem.

Tudom, hogy az összekapcsolódás fonalát nem lehet elszakítani, de az első hónapban, amikor együtt csapdába estünk, a Jaxonnal való összeköttetése szinte megszűnt létezni. Pedig akkor még alig tudtuk elviselni egymást. Jóval azelőtt, hogy érzéseket kezdtünk volna táplálni egymás iránt. Én hetente legalább egyszer ellenőriztem, és szinte nem is láttam.

Mindketten azt gondoltuk, hogy biztosan azért, mert örökre itt rekedtünk együtt. Az összekapcsolódás fonala elszakad, ha valamelyik fél meghal. Ez annyira különbözne ettől?

De amikor megtaláltuk a módját, hogy visszajöjjünk, mindketten tudtuk, hogy élnünk kell a lehetőséggel. Ennyivel tartozunk Jaxonnak.

Most viszont, hogy Grace visszatért a Katmere-re, és már nem vagyunk csapdába esve egy másik létezési síkon, az összekapcsolódás fonala ismét határozottan itt van. Elöl és középen, el sem lehet téveszteni, és úgy működik, mintha mindig is ott lett volna.

Grace gondolataiban képek villannak fel – kettőjükről, együtt –, miközben Jaxonra gondol. Mosolyok. Érintések. Csókok. Az egyik emlékbe hosszan belefeledkezik, az én szívem pedig megszakad. Totálisan értéktelennek érzem magam.

Számítottam a haragra, a dühre, hogy a lány, akit szeretek – a lány, aki szinte minden bensőséges részletet elárult magáról, és aki rólam is majdnem mindent tud –, itt áll, és egy másik fiúról ábrándozik. És nem csak akárkiről, hanem Jaxonról.

A fájdalom azonban a semmiből érkezik.

Úgy csap le rám, mint egy cunami, magával ránt, lehúz a mélybe.

Darabokra töri a lelkemet, és nem tudom, képes leszek-e valaha újra összerakni.

Ha most lenne testem, biztosan térdre esnék. Így viszont nem tudok mást tenni, csak itt állni és érezni – nem, elviselni – a Grace-ben egyre erősödő izgalmat és szerelmet, amikor arra gondol, hogy viszontlátja Jaxont.

De nem csak izgalom van a fejében. Zavarodottság és félelem is, valamint egy kis harag, amikor végre felteszi azt a kérdést, amit mindketten tudni szeretnénk, ugyanakkor rettegünk a választól:

– Mi a fene folyik itt?

– Biztosra veszem, hogy Foster azt reméli, ezt majd maga elmondja – válaszolja a tanár.

Nem erre a válaszra számított, ezért a nyugtalansága egyre inkább pánikba fordul át. Gyűlölöm ezt. Mindegy, mennyire haragszom – mindegy, mennyi fájdalom ér –, nem tudom elviselni, hogy Grace is fájdalmat érez. Ezért azon az úton, ami egyenesen a fejébe és a lelkébe vezet, átküldök neki mindent, ami megmaradt bennem.

Jelenleg ez nem sok, ahhoz képest pedig semmi, amit szeretnék neki adni, de egy perc múlva érzem, hogy megnyugtattam. Nyugodtabb lesz, még mielőtt az asztalnál ülő titkárnő megszólalna:

– Egy pillanat, és máris figyelek. Csak még ezt az egy…

A nő felnéz Grace-re a számítógép monitorja fölött lila, félkör alakú szemüvegén keresztül, és a torkára fagy a szó, amikor rájön, ki áll előtte. Amint felismeri, felugrik a székéről, és kiabálni kezd Fosternek, mintha egy egész csapat szellemet látott volna.

– Finn, jöjjön gyorsan! – Megkerüli az asztalt, azután úgy öleli magához Grace-t, ahogy én vágyom rá. – Grace, úgy örülök, hogy látlak! Annyira örülök, hogy itt vagy!

Grace viszonozza a nő ölelését, de még mindig fogalma sincs róla, hogy mi folyik itt, ami újabb arculcsapás számomra. Újabb emlékeztetője annak, hogy már semmit sem jelent neki mindaz, ami köztünk történt.

– Én is örülök, hogy látom – válaszolja végül.

– Finn! – kiáltja ismét a nő. Mivel közvetlenül Grace füle mellett van a szája, mindketten megriadunk a hangjától… nem csak Grace. Az én fülem is cseng, aztán a nő megint elkiáltja magát: – Finn! Itt van…

Hirtelen kinyílik az igazgatói iroda ajtaja.

– Gladys, van belső telefo… – Foster is félbehagyja a mondatot, elkerekedik a szeme, amikor rájön, hogy Grace áll előtte.

– Szia, Finn bácsi! – Grace elméje teljesen összekavarodik, amikor Foster titkárnője végül elengedi. Integet a nagybátyjának, de nyilvánvaló, hogy nem tudja, mi történik.

Még sosem bántam annyira, hogy nem élek igazán, mint most, mert nagyon szeretnék közé és a többiek közé állni, hogy adjak neki egy percet átgondolni a dolgokat. Levegőt venni.

De nem tehetem, és közben a nagybátyja továbbra is döbbenten bámulja őt.

Grace viszonozza bámuló tekintetét, azután zavartan megvonja a vállát, és így szól:

– Ne haragudj, hogy zavarlak!

Ha annyira megkavarodott a feje, hogy azt sem tudja, mennyi idő telt el az utolsó emléke óta, akkor már most elveszítettem… még mielőtt igazán az enyém lehetett volna.

Minden gondos tervünk füstbe megy a szemem előtt, minden hamuvá porlad bennem. Önkéntelenül is arra gondolok, milyen nagyot tévedett Shakespeare,{1} mert az a duma, hogy „jobb szeretni és elveszíteni a szerelmet, mint sohasem szeretni” egy nagy rakás baromság.

Mindannyian

bekaphatják

– Hudson –

2 évvel ezelőtt

Mégis mit kell tennie itt egy srácnak ahhoz, hogy szétrúgják a seggét?

Egy ököl repül az arcom felé. Egy átlagos napon hátrahajolnék egy kicsit, hogy ne érjen hozzám, még az erőmet sem kellene használnom. Ez viszont nem egy átlagos nap. Távolról sem. Ezért ahelyett, hogy hátrahajolnék, megállom, hogy ne forgassam a szemem, és inkább előrehajolok, egyenesen bele az ütésbe. Hagyom, hogy telibe kapja az állkapcsomat.

Szeretnék csillagokat látni vagy legalább azt érezni, hogy kiserkent a vér a számban, igazság szerint azonban még az anyám is erősebbet üt ennél. Sokkal erősebbet.

Most viszont bizonyítani akarok valamit, ezért megteszem, ami tőlem telik, hogy az ütés sokkal rosszabbnak látszódjon, mint amilyen. Persze ehhez meg kell harapnom a nyelvemet, de szükség törvényt bont. Még hátra is tántorodom egy kicsit, hogy jobban fessen, azután szándékosan belefordulok a bal oldalról érkező felütésbe.

Ez most tényleg sajog egy kicsit, szét is nyílik egy seb az állkapcsomon – a támadó ujján lévő vérkőgyűrűnek köszönhetően. A fickó nevet, azután felemeli az öklét, hogy egy újabb ütést vigyen be.

A nevetés hat rám legjobban, legszívesebben letörölném azt az önelégült vigyort a képéről. Bosszant, de nem azért, mert jobb nálam, hanem azért, mert nem az. Szó szerint úgy harcolok, hogy mindkét képességemet leállítottam, a fickó pedig még mindig úgy viselkedik, mintha csinálna is valamit. Mintha ő lenne a nagymenő ebben a felállásban, én viszont őszintén szólva csak nagy önuralom árán tudom visszafogni magam, hogy ne ásítsak.

Az ásítással úgysem érnék el semmit, ahogy azzal sem, ha úgy szétrúgnám ennek a fickónak a seggét, ahogy megérdemli. Túl régóta várok már erre a lehetőségre ahhoz, hogy megengedjem, hogy egy kis büszkeség – vagy, tudják, némi alapvető ügyesség – az utamba álljon. Így hát úgy teszek, mintha nem látnám a másik fickó lábát, amint felém lendül, és hagyom, hogy egyenesen gyomorszájon rúgjon. Ekkor térdre esem, bekapok még néhány ütést a vállamba, a nyakamba és az államba.

A szemem sarkából látom, hogy apám a falhoz dől, a karját összefonja a mellkasán, az arcán undorodó és gúnyos kifejezés ül. Mellette egy ellenszenves vérfarkas fickó áll, aki láthatóan még jobban undorodik – és még jobban szórakozik –, mint az apám. Na persze az ő fia az egyik seggfej, aki jelenleg a szart is kiveri belőlem… azt hiszem, Cole a neve ennek a szarzsáknak.

Újabb ütést kapok – ezt a halántékomra –, mire a vérfarkas gyerek felnevet… én pedig a gyilkosságot fontolgatom. Aztán persze úgy döntök, hogy hagyom az egészet a fenébe, és inkább lezuhanok a földre. Minél hamarabb ér véget ez a műsor, annál hamarabb tudok továbblépni a tervem következő részéhez. Különben is, bármennyire is szükséges, nem szeretek ilyen elégedettséget okozni a hozzájuk hasonló seggfejeknek.

Előredőlök, a földbe ütöm már felhasadt államat, és ezúttal jobban vérzik, mint először… a fejsérülések mindig nagyon durvák.

Az apám előrelép, jelzi, hogy eleget látott, ezért arra számítok, hogy leállítja a verést most, hogy már biztosan tudja, milyen értéktelen vagyok. De nem teszi. Ehelyett alig észrevehetően bólint a három támadó felé, akik még elszántabban esnek nekem. Ököllel, lábbal, könyökkel és térddel rontanak rám minden irányból.

Ennek ellenére nem védekezem. Még mindig hagyom, hogy azt tegyék, amit szerintük tenniük kell, hogy lenyűgözzék az apámat… mert nem az a fontos, hogy ők mit tesznek velem… hanem az, hogy én mit engedek meg nekik. Jelenleg a cél szentesíti az eszközt, és már nagyon régóta dolgozom ezen a bizonyos terven. Túl régóta ahhoz, hogy az apám szadizmusa eltérítsen a céltól.

Tovább folytatódik a verés, végül már tényleg cseng a fülem. Mindenem fáj, és tudom, hogy ez a tompa lüktetés később sokkal rosszabb lesz. A dolog azonban a végéhez közeledik. Hallom a támadóim erős lihegéséből, érzem abból, hogy az ütéseik egyre lassabban jönnek, látom, hogy az apám már nem is undorodik. Egyszerűen csak elege van, és éppen erre pályáztam egész végig.

Végül az idős férfi hanyagul int, hogy leállítsa a támadókat.

Az ütések ugyanolyan hirtelen érnek véget, mint ahogy elkezdődtek, ám miközben elsétálnak, az egyikük – azt hiszem, a vérfarkas gyerek – szándékosan rálép a kezemre, de olyan erősen, hogy hallom és érzem, ahogy darabokra törnek a csontjaim a csizmája alatt.

Ez az első sérülés ma, ami érdekel. És határozottan az első, ami feldühít.

Az apám rám se néz, mielőtt kimegy a szobából, ezután a vérfarkas falkavezér és a kísérete is kivonul. Miután becsukódik az ajtó, rájövök, hogy végre sikerült. Végre megkaptam, amit olyan régóta akartam.

Még néhány percig a földön fekszem, csak a biztonság kedvéért, ha esetleg visszajönnének… és talán részben egy kicsit azért is, mert a fejem úgy lüktet, mint a dob egy Aerosmith-számban. Végül azonban nyilvánvalóvá válik, hogy a király nem fog visszajönni, hogy megnézze, hogy vagyok.

Már abban a pillanatban, amikor hanyagul intett, tudtam, hogy végzett velem. Végleg leírt. Az ember azonban nem lehet túl óvatos, ha Cyrusról van szó. Lehet, hogy nem ő a legokosabb ember a környéken, de pokolian jók a túlélési ösztönei. És ha még hozzávesszük azt is, hogy hajlandó bármit megtenni, hogy eljuttassa az üzenetét másokhoz, akkor érthető, miért annyira veszélyes.

Végül feltápászkodom a földről, és számba veszem sérüléseimet. Abból ítélve, mennyire fáj a fejem, biztos, hogy agyrázkódást szenvedtem. Az állkapcsom nem tört el, csak megzúzódott, a vállam pedig kiugrott. Néhány bordám elrepedt, a többi részem azonban – még azok is, amelyek nem törtek el – úgy fáj, mintha a szart is kiverték volna belőlem.

Mondjuk pont ez történt.

Az a legrosszabb az egészben – leszámítva azt, hogy le kellett nyelnem a büszkeségemet, és hagyni, hogy mindez megtörténjen –, hogy szanaszét törték a kezemet. Az a nyavalyás vérfarkas nem volt kimondottan nagydarab, a csizmája viszont nyilvánvalóan jókora sérülést képes okozni.

Rápillantok az órámra, és látom, hogy a „verekedés” közben eltört. A telefonomat is megnézem, de azzal is ugyanez a helyzet, ami jobban feldühít, mint maga a verés. Elvégre az összecsapásra már hetek óta számítottam. A pokolba, hiszen szinte vártam is. A telefonomra viszont rohadtul szükségem lenne.

A járás némi kihívást jelent, de jobban aggódom amiatt, hogy vissza kell tennem a kezemet és a vállamat a helyére, mielőtt a testem elkezdené a gyógyulást. A vállamat gyorsan nekiütöm a legközelebbi falnak, amitől visszaugrik, azután néhány pokolian fájdalmas perc alatt helyre igazgatom a kezemet is. Ez utóbbit bekötözöm – legalább néhány órára –, és visszamegyek a szobámba. Van egy találkozóm, amit nem késhetek le.

Waters már ott van, amikor megérkezem. Nem tesz megjegyzést a késésemre, gúnyos szipogása és felvont szemöldöke azonban szavak nélkül is mindent elmond.

Legalábbis amíg azt nem közlöm vele:

– Ez lesz az utolsó óránk. – Gúnyos arckifejezése ekkor átváltozik valami mássá. Óvatossággá? Sajnálattá? Reménnyé? Nem tudom, és most nem is foglalkozhatok azzal, hogy megfejtsem. Túl sok minden más miatt kell aggódnom.

– Jól vagy? – kérdezi Waters, miközben kitesz nekem egy darab fát az ablak melletti polcra.

Nem is próbálom titkolni megvetésemet, amikor odasétálok a munkapadhoz, amit előkészített nekem. Ez az egyetlen válasz, amit tőlem kap, és a sóhajtásából ítélve ezt ő is tudja.

– Büszke vagyok rád – közli.

Ez az első alkalom életemben, hogy valaki ezt mondja nekem, ezért egy pillanatra meg sem tudok szólalni, úgy kiszárad a szám.

– Nem kell annak lenned – válaszolom végül.

– A büszkeség nem így működik. – Precízen elhelyezi a szerszámokat a fadarab mellett.

– Ezt én nem tudhatom.

Először az ívfűrészt fogom meg, de amikor az ujjaim összezáródnak a markolatán, a kezem fájdalmasan felsikít. Összeharapom az állkapcsomat, és továbbra is a kezembe fogom. Néhány próbálkozás után azonban rá kell jönnöm, hogy nem fog menni.

Harag lobban lángra bennem. Irracionális, tudom, azok után, hogy szándékosan hagytam magam megverni, de ettől még nem leszek kevéssé dühös. Nem érdekelnek az ütések és a rúgások, nem érdekel az agyrázkódás, a kiugrott vállam, csak a kezem, és ami még fontosabb, hogy ez az utolsó óránk… és ha ki kell hagynom, az jobban fáj, mint amit valaha is hajlandó lennék beismerni.

– Szerintem ma nem fogunk tudni faragni – állapítja meg Waters, de nyoma sincs sajnálkozásnak metsző, pattogós szavai mögött.

– Meg tudom csinálni – sziszegem neki, miközben összeszorítom lüktető állkapcsomat. – Csak másik szerszámra van szükségem.

De bármit is fogok a kezembe – a faragókést, a vájóvésőt vagy akár magát a vésőt –, egyiket sem tudom rábírni, hogy azt csinálja, amit akarok.

Végül csalódottan feladom, lecsapom a vájóvésőt a polcra, és kinézek az ablakon.

– Elmehetsz – mondom Watersnek elutasítóan. Elvégre ő csak a tanárom.

Hosszú csend követi a szavaimat, majd egy sóhajtás hallatszik, amely mintha a csontjaiból tört volna fel.

– Minden rendben lesz, fiam.

– Tudok vigyázni magamra, habár a jelen állapotom nem ezt bizonyítja.

– Ezt egy pillanatig sem vontam kétségbe. – A vállamra teszi a kezét, én pedig akaratlanul is arra gondolok, hogy a több évtized alatt, mióta engem tanít, most először ér hozzám. – Ha esetleg nem lenne más alkalom, hogy elmondjam neked, igazi kiváltság és megtiszteltetés volt, hogy az elmúlt években a tanárod lehettem. Én…

– Nem szükséges ezt mondanod – válaszolom neki, miközben a szívverésem felgyorsul.

– Nem szükséges mondanom semmit – csattan fel, a szótagok most még pattogósabbak, mint máskor. – Ettől viszont még nem lesz kevésbé igaz az, amit úgy döntök, hogy mégis elmondok.

Elhallgat, vesz egy nagy levegőt, azután lassan kifújja.

– Fiam, miközben néztem, ahogy felnősz ebben a… házban, féltem attól, milyen ember lesz belőled.

– Igen, tudom. Nem vagyok jó.

– Nem ezt akartam mondani.

– Nem kell kimondanod – válaszolom, és igyekszem nem törődni azzal, hogy a szavai ezerszer jobban fájnak, mint bármilyen ütés. – Tudom, mi vagyok.

– Valóban? – kérdezi, és ez a szó gúnyosabb, mint bármi, amit valaha tőle hallottam. – Tényleg tudod?

A szoba közepén álló kanapé felé intek… mire a bútor egy pillanat alatt semmivé porlad.

– Én egy… szörnyszülött vagyok. Egy hiba.

– Az vagy, ami lenni akarsz – feleli.

– Bárcsak igaz lenne! – Az ép kezemmel megfogom a fadarabot, és az ujjaim között forgatom. – Tudom, mi vagyok. Tudom, honnan jöttem.

– Éppen ez az, drága gyermekem. Az, hogy kitől származol, csak egy nagyon kis része annak, hogy ki vagy. – Tetőtől talpig végignéz rajtam. – Ez a borzalom, amit most elviseltél, éppen ezt bizonyítja.

– Ez nem volt semmi – felelem neki.

– Tévedsz. Ez minden volt – vág vissza. – Ne légy igazságtalan magaddal… vagy velem… azzal, hogy másnak próbálod feltüntetni. – Lenéz a kezemben lévő fadarabra. – Ahonnan származol, amit elviselsz, az csak egy része annak, aki vagy, és akivé válhatsz. Az igazi teszt az, hogy mi van benned… és hogy mit kezdesz vele.

– Már megmutattam, hogy mi van bennem. – Hátranézek oda, ahol egykor a kanapé állt.

– Nem, te azt mutattad meg, hogy mit tudsz csinálni vele. Ez egyáltalán nem ugyanaz. – Elveszi tőlem a fadarabot, és visszateszi a munkapadra. – Az adottságod többre képes, mint csupán pusztítani.

– Ez nem igaz.

– De igen. – A fadarabra bök a fejével. – Gyerünk, próbáld meg!

– A kezem…

– Ezúttal ne a kezedet használd!

Először nem értem, aztán amikor rájövök, hogy mire céloz, az első reakcióm az, hogy felnevessek. Aztán hogy nemet mondjak. Őszintén szólva azonban azt akarom, hogy igaza legyen. Azt akarom, hogy több legyen bennem, mint csupán a pusztítás képessége… habár erre az erőmre van igazán szükség, ha meg akarom állítani az apámat. Ezért kellett bebizonyítanom neki ma délután, hogy teljesen haszontalan vagyok számára. Mert ha azt gondolná, hogy akár csak egy kis esélye is van annak, hogy fegyverként felhasználjon, soha nem engedne el a Katmere-re.

Soha nem engedné, hogy egy pillanatra is szabad legyek.

Soha nem adna lehetőséget arra, hogy megakadályozzam azt a borzalmat, amit eltervezett.

– Nem vagyok rá képes – mondom Watersnek, miközben a fát nézem. Természetesen nem történik semmi.

– Az a baj, hogy a halállal azonosítod a képességedet. Csak azt a pusztítást látod, amire képes. Pedig valami gyönyörűt is létre tudnál hozni.

Lenyelem a torkomban nőtt gombócot.

– Nem tudod, miről beszélsz.

Arra számítok, hogy összehúzza a szemét a sértés hallatán, a tekintete azonban ellágyul.

– Mit csinálunk, amikor kifaragunk valamit egy darab fából? Eltávolítjuk a felesleges részeket. Már most is ott van valami gyönyörű ebben az anyagban, csak a megfelelő személyre van szüksége, hogy előhívja belőle.

Egy kicsit remegni kezd a kezem, de nem nyúlok a fadarab után. Nem vagyok rá képes. Talán mert annyira akarom, hogy igaz legyen, amit mond.

– Ne félj a pusztítástól, fiam! Képzeld el, hogy mi lehet ebből fából, azután engedd szabadjára az erődet!

– Ha szabadjára engedem, mindent elpusztít.

– Ha szabadjára engeded – feleli –, megtalálod azt, amire szükséged van.

Nem hiszek neki. Nem engedhetem meg magamnak, hogy higgyek neki. A halványzöld szemében tükröződő kifejezés azonban arról árulkodik, hogy nem fogok tudni kibújni ez alól a feladat alól. Hogy csakis úgy tudom elkerülni, ha földig rombolom ezt az egész helyet.

Az pedig mindent tönkretenne, amiért eddig dolgoztam. És nem engedhetem, hogy ez bekövetkezzen. Jaxon és a világ nem érdemli meg, hogy ez megtörténjen.

Ezért az egyetlen dolgot teszem, amit ebben a helyzetben tudok, elképzelem, hogy milyennek akarom látni a végterméket. Azután elengedek egy apró foszlányt az erőmből, és egész végig biztosra veszem, hogy nem fog sikerülni.

Csakhogy… mégis sikerül. Nos, majdnem.

A fa minden olyan része elporlad, amire nincs szükségem, a legfinomabb fűrészporrá változik. Ami pedig megmarad… itt hever előttem annak a lónak a szakasztott mása, amit évekkel ezelőtt az öcsémnek faragtam. Ha közelebbről is megvizsgálom, látom a hibáit, néhány helyen nem sikerült igazán jól kiviteleznem, de a szívem attól még hevesen ver a mellkasomban. Mi van, ha tényleg képes vagyok másra is, mint csupán pusztításra?

– Nagyszerű – mondja nekem Waters, azután fogja a táskáját. – Tényleg nagyszerű.

– És mo… – Félbehagyom a mondatot, és lenyelem a gombócot a torkomban. Soha nem ezt a nyavalyás lovat képzeltem volna el, ha tudom, hogy van esély rá, hogy Waters elképzelése működik. – És most mit csináljak?

– Amit csak akarsz – válaszolja, és beteszi a táskájába a saját fadarabját. – Amit csak tudsz – folytatja, majd becsatolja a táska csatját. – Amit csak kell – fejezi be, és megveregeti a karomat. – Most már minden csak tőled függ.

Ezért gyakorlok. Órákon keresztül. Amíg a legapróbb részletekig újra nem tudom alkotni a lovat, amíg el nem tűnik minden szemcse, amire nincs szükségem, és csupán az marad meg, amit akarok.

A végén mindketten hátralépünk, és megvizsgáljuk a végterméket. Mindig is tudtam, hogy mit kell tennem, de most már azt is tudom, hogy miért.

Nem azért megyek a Katmere-re, hogy megakadályozzam apám gonosz tervét, hanem azért, hogy eltávolítsak mindent, ami rút és rossz, hogy az iskola valódi szépsége újra megmutatkozhasson.

Köszönetnyilvánítás

Egy ilyen hosszú és összetett regény megírásához nem elég egyetlen ember, ezért azzal kell kezdenem, hogy megköszönöm két nőnek, hogy lehetségessé tették e könyv megszületését: Liz Pelletiernek és Emily Sylvan Kimnek.

Liz, úgy érzem, mi ketten egy háborún vagyunk túl, vagy lehet, hogy nem is egyen, és csak annyit mondhatok: köszönöm, köszönöm! Köszönöm, hogy kizökkentettél engem és a könyvet a komfortzónánkból, köszönöm a fáradhatatlan elszántságodat, hogy elmeséljük ezt a történetet, és köszönöm azt a herkulesi erőfeszítést, amit belefektettél, hogy mindenképpen a végére érjünk (nevetségesen hosszú idő alatt). Nagyszerű csapatot alkotunk, és annyira csodállak, hogy azt el sem tudom mondani.

Emily, mit is mondhatnék? Az elmúlt hatvannégy könyvemnél végig mellettem voltál, ezért hihetetlenül hálás vagyok neked. Köszönöm a lelkesedésedet, a támogatásodat, a barátságodat és azt a sok együtt töltött éjszakai műszakot. Őszintén mondom, te vagy a legjobb ügynök és barát az egész világon.

Stacy Cantor Abrams, amíg ezen a történeten dolgoztam, elérkezett az első YA könyvem évfordulója, és rájöttem, hogy már tíz éve dolgozunk együtt. Annyira szerencsés vagyok, hogy annak idején megvetted a Tempest című írásomat. Többet tanultam tőled, mint amit szavakkal el lehet mondani, nagyszerű barátnak és remek szerkesztőnek tartalak.

Köszönöm mindenkinek az Entangled és a Macmillan könyvkiadónál, akik részt vállaltak a Sóvárgás-sorozat sikerében, köszönöm, köszönöm, köszönöm! Bree Archer és Elizabeth Turner Stokes, köszönök minden egyes gyönyörű könyvborítót minden alkalommal. Jessica Turner, köszönöm a kiváló marketinget és publicitást, Meredith Johnson, hálás vagyok a segítségedért a könyv sok különböző formájának megjelentetésében, Toni Kerr, köszönöm a rugalmasságodat és azt, hogy ilyen hihetetlenül vigyázva bántál az én gyermekemmel. Curtis Svehlak, igazi csodát műveltél a gyártási folyamatban, és köszönöm, hogy elviselted, hogy mindennel elkéstem. Katie Clapsadl, olyan kedvesen válaszoltál mindig a legalább egymillió kérdésemre, Riki Cleveland, most is csodálatos voltál, mint mindig, Heather Riccio, köszönöm a lelkesedésedet és a segítségedet abban a rengeteg különböző dologban, Jaime Bode, hálás vagyok, hogy ilyen buzgón támogatod ezt a sorozatot, Nancy Cantor, Greta Gunselman és Jessica Meigs, csodálatosan gondját viseltétek minden egyes oldalnak ebben a könyvben.

Eden Kim, eszményi béta olvasó vagy, és te ihletted az egyik legkedvesebb szereplőmet.

Sherry Thomas, köszönöm az éveken át tartó barátságodat és a napi üzeneteket. Esküszöm, ezek tartották bennem a lelket, amikor nehezebbre fordultak a dolgok. Nagyon szerencsés vagyok, hogy a legjobb barátnőm vagy.

Megan Beatie, köszönöm a segítségedet és a lelkesedésedet a Sóvárgás kiadásánál. Te vagy a legjobb!

Stephanie Marquez, mindent köszönök! A segítséget, a támogatást, a szeretetet, a biztatást, a lelkesedést és az izgatottságot, ennél többet nem is kérhetnék. Köszönöm, hogy megőrizted a békét, hogy gondját viselted az édesanyámnak és a gyerekeimnek azokon a napokon, amikor képtelen voltam elszakadni a számítógéptől, köszönöm, hogy rólam is kedvesen és szeretettel gondoskodtál, és elviseltél, amikor kialvatlan és zsémbes voltam.

Köszönöm a három fiamnak, akiket teljes szívemből szeretek. Köszönöm, hogy megértettetek azokon az estéken, amikor bezárkóztam a szobámba, és inkább dolgoztam, minthogy veletek lettem volna. Köszönöm, hogy besegítettetek, amikor a legnagyobb szükségem volt rá, mellettem álltatok a nehéz években, és a legjobb gyerekek vagytok, akiket egy szülő csak kívánhat magának.

És végül köszönöm Jaxon, Grace és az egész gárda rajongóinak. Köszönöm a töretlen támogatásotokat és lelkesedéseteket a sorozat iránt. El sem tudom mondani, milyen sokat jelentenek nekem a leveleitek, az üzeneteitek és a posztjaitok. Köszönöm, hogy úgy döntöttetek, velem jöttök erre az utazásra, és remélem, hogy a Vonzódást is ugyanúgy szerettétek, mint ahogy én szerettem írni. Szeretlek titeket, és hálás vagyok mindegyikőtöknek.

Tracy Wolff

Vonzódás

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tracy Wolff / Crush

Entangled Publishing, LLC, 2020

Copyright © Tracy Wolff, 2021

This translation published by arrangement with Entangled Publishing, LLC

through RightsMix LLC. All rights reserved.

Fordította LUKÁCS ANDREA

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2021

Hungarian edition © Cartaphilus Könyvkiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó a Cartaphilus Könyvkiadó ügyvezetője

Szerkesztette Liska Enikő

{1} Az idézet valójában Alfred Tennysontól származik. (A ford.)

Table of Contents

1. fejezet

Így ébredtem fel

2. fejezet

Szóval… miről maradtam le?

3. fejezet

Csipkerózsika hozzám képest semmi

4. fejezet

A hatodik érzék az, amikor feláldozod magad

5. fejezet

A kőszörny az új fekete

6. fejezet

A vámpírrulett vér nélkül nem az igazi

7. fejezet

Amit elfelejtettem, bántani fog engem… és mindenki mást is

8. fejezet

Szeress egy kicsit!

9. fejezet

Remény táplálta hallucináción élek

10. fejezet

Egy óriási púp a hátamon

11. fejezet

Nevezz csak kőszívűnek

12. fejezet

#Harcosok Klubja

13. fejezet

Üss csak meg még egyszer

14. fejezet

Gyanús dolgok

15. fejezet

Játsszuk azt, hogy megkeressük az őrült gyilkost

16. fejezet

Nincs abban semmi, ha egy kicsit felszarvaztak

17. fejezet

Csőlátás

18. fejezet

Azt hiszem, amnéziám volt egyszer… vagy kétszer

19. fejezet

Véreskezű

20. fejezet

Boszorkányos átjáró

21. fejezet

Tartsd közel az ellenségeidet, de csak, ha nem véreznek túl erősen

22. fejezet

A család a kedvenc szavam

23. fejezet

Erről nem volt szó a mesékben

24. fejezet

Menj, koszold össze magad

25. fejezet

És az emlékezetkiesések egyre csak jönnek

26. fejezet

Akié a test, azé a hatalom

27. fejezet

Tűnj a fejemből!

28. fejezet

Köszi, innen átveszem

29. fejezet

Túl szexi vagyok a kabátomhoz… ahogy mindenki más is

30. fejezet

Vérontó vacsorája

31. fejezet

Üdvözlet a jégkorszakban

32. fejezet

Ami az egyiknek valóság, az a másiknak agyf*sz

33. fejezet

Nehéz megválogatni a csatáimat, amikor a csaták választanak engem

34. fejezet

Két dudás egy csárdában

35. fejezet

Hogyan szabaduljunk meg a bennünk rejlő pszichopatától?

36. fejezet

Csináld magad ördögűzés

37. fejezet

Biztosan nem ettől fogok szépeket álmodni

38. fejezet

Vegyél a sárkányszárnyaid alá

39. fejezet

A salemi „mi a franc” perek

40. fejezet

A túlélés már lejárt lemez

41. fejezet

Kiderül, hogy az ördög Armanit visel

42. fejezet

Dupla randi

43. fejezet

Még a mániákus gyilkosoknál is van egy határ

44. fejezet

Két fej nem jobb, mint egy

45. fejezet

Az apakomplexusodnak kívül tágasabb

46. fejezet

A kőszörnyekre is ráfér egy kis ragyogás

47. fejezet

Vérköves vagy?

48. fejezet

Győzelem, vereség vagy halál

49. fejezet

A csapatmunka álommunka… (vagy rémálom)

50. fejezet

Kezdünk túl sokan lenni az ágy alatt

51. fejezet

Mutasd, mit tudsz

52. fejezet

Gyerünk, bébi, gyújtsd meg a gyertyámat

53. fejezet

Mindenki uralni akarja a világot

54. fejezet

Kinek van szüksége repülő szőnyegre, ha a legjobb barátja egy sárkány?

55. fejezet

Hullámvasút sárkányháton

56. fejezet

Fogd be, és táncolj

57. fejezet

A szív húrjai

58. fejezet

Mindig nézd az élet harapós oldalát

59. fejezet

Két vámpírral több a kelleténél

60. fejezet

Egy paranormális szappanoperában élek

61. fejezet

Szörnyharc

62. fejezet

A gravitáció fáj

63. fejezet

Nincs elég boldog gondolat a világon

64. fejezet

Elnézést az egzisztenciális válságomért

65. fejezet

Zárt tárgyalás: egy életrajz

66. fejezet

Az álbarátságok örökre szólnak

67. fejezet

Szólj hozzám, Mr. Darcy

68. fejezet

Az igazság fáj

69. fejezet

Harapni vagy nem harapni

70. fejezet

Amikor az ördög feljön a Denalira

71. fejezet

A testrablott bosszúja

72. fejezet

Isten hozott a paranormális dzsungelben

73. fejezet

Élni és szeretni hagyni

74. fejezet

Pont mint egy kosárlabda-bajnokság…

75. fejezet

Most látsz, most meg nem

76. fejezet

Parádés befutó

77. fejezet

Üss-tökös

78. fejezet

Lerágott csont

79. fejezet

Bizalomgyakorlat 2.0

80. fejezet

Kőszörny útmutató az antigravitációhoz

81. fejezet

Boszorkányság!

82. fejezet

Repülj, vagy meghalsz

83. fejezet

Hazatérés

84. fejezet

Két vámpír, egy boszorkány és egy vérfarkas bemegy a temetőbe…

85. fejezet

Por és sárkánycsont

86. fejezet

Grace össztűz alatt

87. fejezet

Mindenki boldog

88. fejezet

Tudat alatt a tiéd

89. fejezet

Hajolj, amíg el nem törsz

90. fejezet

Tűz és vérkő

91. fejezet

A Családi viszály semmi hozzánk képest

92. fejezet

Az is dobásnak számít, ha kidobod a taccsot?

93. fejezet

Az árulás egy csúnya szó

94. fejezet

Bizonyos napokon a pohár tényleg félig üres

95. fejezet

A második csillagnál jobbra, aztán előre egyenesen Szibériáig

96. fejezet

Nem félünk a farkastól

97. fejezet

Vigyázz, nehogy kőbe harapj!

98. fejezet

Éjszakai repülés

99. fejezet

Csapda és csalétek

100. fejezet

Ölj a mának

101. fejezet

Hangok a fejemben

102. fejezet

Mi vagyunk a szörnyek

103. fejezet

A varázslat nem játék

104. fejezet

Mert a halál sem állíthat meg minket

105. fejezet

Kegyvesztettség

106. fejezet

A kőszív is össze tud törni

107. fejezet

Amúgy sem kértem ezt soha

108. fejezet

Elő a pomponokkal!

109. fejezet

Hová tűnnek az elszakított fonalak?

110. fejezet

Éééééééééés Hudson

111. fejezet

Hatalommal való visszaélés

112. fejezet

Az igazság nem fogja felszolgálni magát

113. fejezet

Pokoli verseny

114. fejezet

Színleld, amíg bele nem szakadsz

115. fejezet

Annyira megérdemelte

116. fejezet

Nem kezdődhet úgy egy gyászjelentés, hogy jégtömb ütötte agyon

117. fejezet

Sárkányok potyognak az égből

118. fejezet

Végjáték

119. fejezet

A kőszörny lányok eleganciája

120. fejezet

Az emlékek ereje

121. fejezet

Tomboló tömeg

122. fejezet

A csontok olyan túlértékeltek

123. fejezet

Minden összeomlik

124. fejezet

Búcsúzások

125. fejezet

Kő kövön nem marad

0. fejezet

Grace, te csodás - Hudson -

Nem így akartam felébredni - Hudson -

Mindannyian bekaphatják

- Hudson -

Köszönetnyilvánítás

Kolofon