T. Kingfisher

Csalán és csont

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Impresszum

Erős, Független Csirkének ajánlom,

egy madárnak a millióból

1. FEJEZET

A fák tele voltak varjakkal, az erdő őrültekkel. A verem tele volt csonttal, a keze dróttal.

Az ujjai véreztek, ahogy megvágta a drót. Az első sebekből már nem szivárgott vér, de égett a szélük, és gyulladt csík haladt visszafelé a bőre alatt. Az ujjbegyei duzzadtak és érzéketlenek voltak.

Marra tisztában volt azzal, hogy ez nem jó, csakhogy annyira kicsi volt az esélye az életben maradásának addig, amíg a fertőzés végezne vele, hogy nem aggódott emiatt.

Fölvett egy hosszú, vékony csontot a lábak közül, és drótot tekert a végére. Szépen illeszkedett egy másik hosszú csont mellé – nem ugyanabból az állatból származott, de elég hasonló volt hozzá –, úgyhogy összekötötte a kettőt, és beillesztette a készülő vázba.

Tele volt a csontgödör, de nem kellett túl mélyre ásnia. A rétegeken keresztül jól nyomon lehetett követni az éhezést. Először szarvast ettek, és marhát. Amikor a marha elfogyott, és a szarvasok elmentek, megették a lovakat, és amikor elfogytak a lovak, megették a kutyákat.

Amikor elfogytak a kutyák, megették egymást.

Marra a kutyákra vágyott. Lehet, hogy építhetett volna embert csontokból, de többé nem rajongott az emberekért.

Viszont a kutyák… A kutyák mindig hűségesek voltak.

– Hárfa kulcsa lett az ujja – énekelte halkan, csak úgy magának. – Arany haj lett hárfa húrja…

A varjak ünnepélyesen szólongatták egymást a fákról. Marra gondolatai a dalban szereplő hárfás körül forogtak, és azon, mi is járhatott a fejében, amikor a halott nő csontjaiból készített hangszert. Valószínűleg ez a férfi lenne a világon az egyetlen, aki megértené, amivel Marra foglalatoskodott.

Már ha egyáltalán létezett. És ha létezett, mégis miféle élete lehet annak, aki hullákból készít hárfát?

Ami azt illeti, miféle élete lehet annak, aki kutyát készít csontokból?

Sok csontot széttörtek a velő miatt. Ha sikerült találnia kettőt, amelyek összeillettek, akkor összedrótozhatta, hogy kiadjanak egy egészet, de sokszor fűrészes volt a csontok vége. Sínbe kellett tennie a dróttal, és egy csomó véres ujjlenyomat maradt a csontok felszínén.

Nem volt ezzel gond. Része volt a mágiának.

Amikor Mordecai, a nagy hős legyőzte a mérges férget, ő talán panaszkodott, hogy fájnak az ujjai? Persze hogy nem.

Legalábbis nem olyankor, amikor valaki meghallhatta, hogy aztán leírja.

– Más dalt nem játszott a hárfa: – dúdolta. – Eső és szél jajongása…

Teljesen tisztában volt azzal, mennyire eszelősnek hangzott. Lénye egyik része elborzadt az egésztől. Egy másik, nagyobb rész azt mondta, jelenleg egy csontokkal teli verem peremén térdel, egy olyan vidéken, amely annyira felduzzadt a sok iszonyattól, hogy Marra lába úgy süllyedt a földbe, mintha óriási hólyag felszínén lépkedne éppen. Egy kis téboly egyáltalán nem lóg ki innen.

A koponyákkal egyszerű dolga volt. Talált egy szép széleset, amelynek erős állkapcsa és kifejező szemgödre volt. Tucatjával akadtak effélék, de csak egyet tudott felhasználni.

Nem is számított arra, hogy ez mennyire fájni fog. Az örömöt, hogy talált egy jót, könnyűszerrel összeroppantotta a szomorúság, amiért ilyen sok marad parlagon.

Életem végéig itt üldögélhetnék drótokkal, és építhetném az egyik csontkutyát a másik után. Aztán megesznek a varjak, bezuhanok a gödörbe, és együtt leszünk csontok…

Zokogás tört fel a mellkasából, úgyhogy abba kellett hagynia. Kitapogatta a vizestömlőt a zsákjában, és ivott egy kortyot.

Félig már kész volt a csontkutya. Megvolt a koponya, megvolt a gerinc szépséges íve, két láb és a hosszú, karcsú bordák. Tény, hogy legalább tucatnyi kutya lesz benne: de a koponya volt a lényeg.

Megcirógatta a gondosan körüldrótozott szemgödröket. Azt mondták, a szív az, ahol a lélek lakik, de Marra már nem hitt ebben. A koponyából kiindulva építkezett lefelé. Jó néhány csontot félredobott már, mert valahogy nem illettek a koponyához. Az agarak hosszú, lehetetlenül vékony bokája nem jó arra, hogy az hajtsa előre az ő koponyáját. Ennél erősebb, szilárdabb csontokra, vérebek, kopók csontjaira volt szüksége, olyasmire, aminek van súlya.

Volt valami ugróköteles mondóka egy csontkopóról, nem? Hol is hallotta? A palotában biztosan nem. A hercegnők nem szoktak ugrókötelezni. Később kellett lennie, a zárda melletti faluban. Hogy szólt a mondóka? „Csontkopó, kőkopó…”

A varjak figyelmeztetően károgtak.

Felnézett. A bal felől álló fákon rikoltoztak. Jött valami, botladozva tört utat magának a törzsek között.

Fejére húzta köpenye csuklyáját, és a kutyacsontvázat a mellkasához szorítva félig a gödörbe csusszant.

Bagolyszövetből való rongyokból és csalánból font fonalból készült a köpeny. A mágia nem volt tökéletes, de a rendelkezésére álló idő alatt ezt sikerült összehoznia.

Pirkadattól alkonyatig és visszafelé, tövisből készült árral… Na igen, kíváncsi vagyok, tud-e bárki ennél jobbat. Még a sárbanya is azt mondta, hogy ügyes voltam, pedig ő úgy osztogatja a dicséretet, akár a vizet a sivatagban.

A cafatokból álló köpeny nagy réseket hagyott szabadon, de Marra már tudta, hogy ez nem számít. A ruha megtörte a körvonalait, és az emberek egyszerűen elnéztek mellette. Ha kissé furcsának is találták a fény és árnyék sávjainak elrendeződését, soha nem időztek annyi ideig ezzel, hogy kitalálják, mi a gond.

Az emberek felettébb szívesen vonták kétségbe azt, amit a saját szemükkel láttak. Marra arra gondolt, a világ talán annyira különös, a látás annyira hiányos, hogy nem kellett hozzá sok, és mindenki elfogadta, bármi lehet egyszerű fényjáték, minden lehet csalóka árny.

A férfi a fák közül lépett elő. Marra hallotta, ahogy magában dörmög, de nem értette, mit mond. Azt is csak a mély hangjából tudta, hogy férfi, a többi puszta találgatás volt.

A felhólyagzott vidéken élők többsége ártalmatlan volt. Tilalmas húsból ettek, ezért megbüntették őket. Volt, aki olyasmiket látott, amik nem voltak ott. Némelyikük nem tudott járni, ezért a társaik segédkeztek nekik. Néhány éjszakával ezelőtt ketten közülük megosztoztak a tűzön Marrával, bár ügyelt, hogy ne egyen az ételükből, hiába kínálták vele.

Kegyetlen szellem volt, aki éhezőket azért büntetett, amit kénytelenek voltak enni, de a szellemek soha nem tettek úgy, mintha kedvesek lennének.

A tűz mellett ülők figyelmeztették.

– Légy óvatos! – mondta az egyikük, egy nő. – Légy fürge, fürge és csöndes! Vannak néhányan, akikre ügyelni kell. Azelőtt is rosszak voltak, és mostanra csak még rosszabbak lettek.

– Rosszak – mondta a férfi. Nagyon nehezen tudott levegőt venni, minden egyes szó után meg kellett állnia. Abból, ahogy a szünetek között próbált beszélni, Marra látta, mennyire bosszantja a dolog. – Nem… jó. Most… mi… mind. – Sajnálkozva ingatta a fejét. – De ők… dühösek.

– Semmi haszna annak, ha dühös az ember – vette át a szót az első. – De ezek nem törődnek vele. Túl sokat ettek. Rákaptak az ízére.

Marra erre felnevetett, de túlságosan is éles hangon, és közben végig a kezét nézte.

– Mi abbahagytuk, amint volt valami más, de ők utána is ilyet ettek.

A második a fejét csóválta.

– Nem. Több… ennél. Mindig… dühösek. Így… születtek.

– Van, aki így született – bólogatott Marra. Jól ismerte ezt a fajtát.

Néhányan közülük férfiak. Néhányan közülük hercegek. Igen, tudom. Másféle haragról van szó. Valami komorabb, előre megfontolt dolog.

A férfi láthatóan megkönnyebbült, amiért Marra megértette, miről van szó.

– Igen. Dühösebb… most. Sokkal.

Csöndben üldögéltek egy ideig a tűz mellett. A nő a lángok felé nyújtotta a kezét, és lassan kifújta a levegőt.

– Általában végeznek velünk – szólalt meg váratlanul. – Nem tudunk mindig elmenekülni. Zavaros lett minden…

Marra nem is próbálta megérteni, miféle mozdulatot tett a levegőben szemmagasság fölött, de amikor a társa meglátta, bólintott.

– Ha úgy van, könnyűszerrel elkapnak minket. De ha meglátnak, veled is próbálkozni fognak.

Pattant a tűz. Nyirkos volt minden, és Marra hálás volt a meleg miatt, mégis…

– Nem féltek, hogy meglátják a tüzet?

A nő a fejét csóválta.

– Utálják. Ez a büntetés. Minél többet esznek, annál jobban tartanak tőle… Tudod, nem főzik meg a húst…

Megdörzsölte az arcát, láthatóan megviselte a dolog.

– Biztosabb – mondta a férfi. – De… nem lehet… mindig… tüzelni.

Egymásnak dőltek. A nő a társa vállára hajtotta a fejét, aki átnyúlt maga előtt, hogy magához szorítsa.

Néhány nappal korábban Marra nem értette volna, miért nem hagyták még itt ezt a rettenetes vidéket. Immár nem értetlenkedett. Lehet, hogy a külvilág fogalmaival mérve nem voltak épelméjűek, de nem voltak bolondok sem. Ha úgy érezték, nagyobb biztonságban vannak itt, mint odakinn, akkor nem az ő dolga meggyőzni őket ennek az ellenkezőjéről.

Ha mindenkinek, akivel csak találkoztam, el kellett volna magyaráznom, mi is történt velem, hagyni, hogy ítéletet mondjanak felettem azért, amit tennem kellett… Nem, szerintem én magam is úgy gondolnám, a környéken kószáló néhány emberevő nem nagy ár érte. Itt legalább mindenki tisztában van azzal, mi is történt, és amennyire csak lehet, kedvesek egymással.

Kislányként nem értette volna a helyzetet, de Marra már nem volt azonos azzal a lánnyal, aki egykor volt. Betöltötte a harmincat, és abból a lányból nem maradt más, csak a csontok.

Egy pillanatra irigyelte is őket, ezt a két embert, akiket önhibájukon kívül megbüntettek, de akik ott voltak egymásnak.

Most, amikor a csontokkal teli veremben kuporgott, megmoccant a mellkasán dédelgetett csontváz.

– Csitt! – suttogta a koponya üregeibe. – Csitulj!

Csontkopó, kőkopó… fehér kopó, fekete…

Hallotta a közelgő lépteket. Észrevette őt a férfi?

Ha igen, akkor ő is fénytörésnek tekintette és nem foglalkozott vele. A léptek megkerülték a perem mentén a vermet, és a lélegzetvétel lassan elhalkult.

– Valószínűleg ártalmatlan – dörmögte a koponyának. De ha nem lenne az, Marra akkor is nehéz célpont volna.

A többi, szelídebb helybeli rendkívül sebezhető volt. Ha az ember megtanulta, hogy ne bízzon az érzékeiben, előfordulhatott, hogy túl sokáig várt a meneküléssel az ellenség elől.

Marra már nem bízott annyira az érzékelésében, mint valaha, viszont az elméje pereme csak kissé rojtosodott ki, és nem robbantották széjjel a tombolóan dühös szellemek.

Amikor már hosszú percek teltek el a léptek távozása óta, és a varjak visszatelepedtek a fákra, Marra felült. Köd szegélyezte az erdő peremét, alacsonyan kavargott a mező fölött. A varjak úgy károgtak egymásnak, mint ritmusát vesztett szívverés. Semmi más nem mozdult.

Ismét a csontkopó fölé hajolt, ujjai tekergették a drótot, és remélte, hogy még sötétedés előtt végez a munkával.

* * *

A csontkopó alkonyatkor kelt életre. Nem volt még teljesen kész, de már nem sok hiányzott. Marra a bal mellső lába fölött görnyedt, amikor a koponya eltátotta az állkapcsát és nyújtózott, mint aki hosszú szendergésből ébred.

– Csitt! – szólt rá Marra. – Mindjárt végzek…

A kutya felült. Kinyitotta a pofáját, és egy nedves nyelv kísértete ért a nő arcához, akárha ködpamacs lenne.

Megvakarta a koponyát ott, ahol a füle töve lett volna. A körmei halkan kaparászták a fakó felszínt.

A csontkopó örömében csóválta a farkát, a csípőjét és még a gerince nagyját is.

– Ülj le! – utasította Marra, ahogy felvette a mellső lábát. – Ül! Hadd fejezzelek be.

A kutya illedelmesen helyet foglalt. A szemüreg felnézett Marrára, mire neki fájdalmasan összeszorult a szíve.

Egy csontkopó szeretete, gondolta, ahogy ismét a mancs fölé görnyedt. Ennyit érek manapság.

Az is igaz, hogy kevés ember akadt, aki valóban megérdemelte egy élő kutya szeretetét. Van olyan adomány, amelyre soha nem leszünk méltók.

Egyszer körbe kellett fonnia a dróttal minden egyes apró lábcsontot, úgy erősíteni a többihez, aztán jó néhányszor körbetekerni az egész mancsot, hogy tartson. Nem kellett volna egyben maradnia, mégis ez történt.

A köpeny is ugyanígy állt össze. A csalánfonalnak és a rongydaraboknak szét kellett volna esniük, mégis sokkal szilárdabban tartott az egész, mint amilyennek ránézésre tűnt.

A kutya karmait nem fedte hús és szőr, ezért nevetségesen nagyoknak tűntek. Úgy bugyolálta be mindegyiket, akárha amulett lenne, majd hozzáerősítette a vékony drótból készült kosárhoz.

– Csontkopó, kőkopó – suttogta. Lelki szemei előtt látta a gyerekeket, három kislányt, amint egymásnak énekelnek. „Csontkopó, kőkopó… Fehér kopó, fekete… Él a kopó, döglött… Sárga kopó, fuss!”

A „fuss!”-ra az ugrókötél közepén lévő lány kiszökkent, és ide-oda kezdett futni a lengő kötél mentén. Nem lehetett hallani mást, csak a lépteit és a kötél csattogását a porban. Amikor végül megbotlott, a két másik lány végre elengedte a kötél végeit, és együtt kuncogtak.

A csontkopó Marra alkarján nyugtatta a pofáját. Nem volt se füle, se szemöldöke, Marra mégis valóságosan érezte, ahogyan néz rá: azzal a szomorú és reményteli nézéssel, ahogy a kutyák oly gyakran néznek.

– Kész – szólalt meg végül. A kése teljesen eltompult a sok drótmetszéstől, és az utolsó darabot csak sokadjára sikerült levágnia. Az éles végét benyomta az illesztés alá, hogy ne akadjon bele semmibe.

– Tessék! Remélem, ennyi elég.

A csontkopó letette a mancsát és ránehezedett. Egy pillanatig csak állt, aztán megfordult és elrohant a ködbe.

Marra a hasára szorította az öklét.

Ne! Elfutott… Meg kellett volna kötnöm. Gondolnom kellett volna arra, hogy megszökik…

A karmok kopogása beleveszett a tejfehérségbe.

Mielőtt elpusztult, biztosan volt egy másik gazdája. Talán elment megkeresni.

Sajgott a keze. Sajgott a szíve. Szegény, buta kutya. Az első halála nem volt elég, hogy megtanítsa, nem minden gazda méltó a szeretetre.

Marra maga is túl későn tanulta meg ezt a leckét.

A csontverembe pillantott. Lüktettek az ujjai: nem olyan borzalmas, csípősen fájó lüktetés volt ez, mint akkor, amikor összeállította a csalánköpenyt, hanem valami mélyebb, és a szívverése ütemét követte. A gyulladás felfelé kúszott a kezén. Egy hosszú csík már a csuklóján kígyózott végig.

Nem akart tudomást venni arról, hogy újra le kell ülnie, és egy másik kutyát kell készítenie.

Sajgó kezébe temette az arcát. A sárbanya három feladatot adott. Varrjon köpenyt bagolyszövetből és csalánból, készítsen kutyát átkozott csontokból, és ejtse fogságba a holdfényt agyagkorsóban. Elbukott a másodiknál, mielőtt még esélye lett volna nekilátni a harmadiknak.

Három feladat, aztán a sárbanyától megkapja azt, amivel végezhet egy herceggel.

– Jellemző – mondta a tenyerébe. – Jellemző. Nyilván sikerül megtennem azt, ami lehetetlen, aztán nem jut eszembe, hogy a kutyák néha elszöknek.

Még az is lehet, hogy a csontkutya valamilyen szagot fogott, és végül száz mérföldnyire innen fog kikötni valahol, ahol csontnyulakat, csontrókákat vagy csontszarvasokat fog hajszolni.

Megdagadt kezébe nevetett, és mint annyiszor, a nyomorúság most is fáradt derültségbe fordult.

Nahát. Nem ez a módja?

Ezt kapom, amiért arra számítok, hogy a csontok hűségesek lesznek pusztán azért, mert felszedtem és összedrótoztam őket. Mégis mit tud egy kutya a feltámadásról?

– Csontot kellett volna hoznom a kutyának – eresztette le a kezét, és a fákon lakó varjak felkapták a nevetését.

Na igen.

Ha a sárbanya cserben hagyta – esetleg ő vallott kudarcot a sárbanya előtt –, akkor majd egyedül is kitalálja, hogyan tovább. A keresztelőjén volt egy keresztanyja, akitől kapott egyetlen ajándékot, és egyáltalán nem simította el előtte az utat. Ez talán némi tartozást jelent.

Megfordult, és csoszogva, nehéz léptekkel elindult kifelé a felhólyagzott vidékről.

2. FEJEZET

Marra mogorva lányként nőtt fel – olyasfajta gyerek volt, aki mindig pontosan a rossz helyen áll, és a felnőtteknek kell szólniuk, hogy menjen az útból. Tulajdonképpen nem volt lassú észjárású, de fiatalabbnak tűnt a koránál, és nagyon kevés dolog érdekelte igazán sokáig.

Két nővére volt, ő volt a legfiatalabb. Nagyon szerette az idősebbet, Damiát. Ő hat évvel volt idősebb nála, ami egy egész életnek tűnt; magas volt, a háta egyenes, az arca egészen sápadt. Marra apjának első házasságából született.

A középső lány, Kania csak két évvel volt idősebb Marránál. Az anyjuk is közös volt, Kania mégsem szívelte húgát.

– Gyűlöllek – mondta tizenkét évesen a tízéves Marrának. – Gyűlöllek, és azt kívánom, bárcsak meghalnál!

Marra a bordái alá rejtette ezt az ismeretet, hogy a nővére gyűlöli. A szívét nem érte el, de mintha kitöltötte volna a tüdejét, és néha, amikor megpróbált venni egy nagy levegőt, beleütközött a nővére szavaiba, és minden levegő kiszorult belőle.

Senkinek nem beszélt a dologról. Nem volt értelme. Az apjuk nem volt rideg, de még ha testében mellette is volt, sokszor akkor is elérhetetlennek tűnt. A legjobb, amire számíthatott volna, hogy sután megpaskolja a hátát, és elküldi a konyhába valami nassolnivalóért, mintha még mindig kicsi lenne. Anyja, a királynő, azt mondta volna oda se figyelve, „Ne légy nevetséges, a nővéred szeret”, mialatt kémei legutóbbi küldeményét bontogatja, és meghozza a politikai döntéseket, amelyek megakadályozzák, hogy romba dőljön a királyság.

Az udvartartás ujjongott, amikor bejelentették Vorling herceg és Damia eljegyzését. Marra családja balszerencséjére olyan városállam fölött uralkodott, amely az egyetlen mély vizű kikötőt birtokolta két ellenséges királyság tengerpartján. Mindkét királyság magának akarta a kikötőt, és alig egy-két pillanatnyi erőfeszítésébe tellett volna csak bármelyiknek bekebelezni a várost. Marra anyja hosszú ideje egyensúlyozott már velük két kés között.

Most azonban az Északi Királyság Vorling hercege elveszi feleségül Damiát, és ezzel megszilárdul a két ország közötti szövetség. Ha a Déli Királyság megpróbálná elfoglalni a kikötőt, az északiak a védelmére kelnének. Damia elsőszülött fia egy napon majd elfoglalja az északi trónt, míg a második (ha lesz) uralkodni fog a kikötőváros felett.

Meglehet, hogy kissé furcsának tűnt egy elsőszülött fiút olyan jelentéktelen helyre pazarolni, mint a Kikötői Királyság, de azt beszélték, az északi királyi családnak túlságosan is felhígult a vére, és a századok alatt túlságosan is gyakran házasodtak túlságosan is közeli rokonok. Nagy erejű mágia védte őket, csakhogy a varázslat nem tudta helyrehozni a vér erejét, ezért a királyok az országuk határain kívül kerestek párt maguknak. Azzal, hogy házassággal magukhoz kötötték a Kikötői Királyságot és hajózható öblét, egyszerre erősítették a családjukat, és tömték tele a kincsesládáikat.

– Végre – mondta Marra apja. – Végre biztonságban leszünk.

Marra anyja bólintott. A Déli Királyság mostantól nem merné megtámadni őket, az Északinak pedig többé nincs szüksége erre.

Marra volt az egyetlen, aki sírt.

– De én nem akarom, hogy elmenj! – hüppögte, és ölelte Damia derekát. – Most el fogsz menni!

Damia nevetett.

– Minden rendben lesz. Majd jövök látogatóba. Vagy te fogsz eljönni hozzám.

– De nem leszel itt!

– Elég. – Az anyja pengevékony ajkakkal húzta el a nevelt lányától. – Ne légy önző, Marra!

– Marrának az a baja, hogy neki nincs hercege – csúfolódott Kania.

Marra csak még jobban sírt a helyzet igazságtalansága miatt. Tizenkét éves volt, tudta, túl nagy már ahhoz, hogy hisztizni kezdjen, mégis úgy érezte, hogy mindjárt el fog kezdődni.

Előkerítették a dajkát, hogy vigye el, és ez azt jelentette, nem látta Damiát, amikor a vőlegénye királyságába induló menyasszony pompájával és ünnepélyességével útra kelt.

Viszont végignézte, amikor öt hónappal később teljes díszgyászban hazahozták a testét.

Hat fekete ló húzta a fekete hintót, amelyet két sorban gyászszalagot viselő lovasok kísértek. Három behúzott függönyű fekete fogat jött a hintó előtt és mögött is. Ezeket is fekete lovak húzták: fekete volt a kantárjuk, a nyergük, fekete volt a takarójuk.

Marra a menetet figyelve úgy vélte, túlzásba vitték a bánatot. Valaki tudatni akarta a világgal, mekkora szomorúságot engedhet meg magának.

– Elesett – suttogták. – A hercegnek megszakad a szíve. Állítólag várandós volt a gyermekével.

Marra a fejét ingatta. Az nem lehet. A világ nem lehet annyira silányan összerakva, hogy Damia meghalhasson.

Nem sírt, mert nem hitte el, hogy a nővére halott.

Nagyon furcsának tűnt, hogy mindenki más elhitte: ide-oda rohangáltak, néha sírtak közben, de jobbára a temetés részleteit tervezgették.

Marra aznap éjjel besurrant a kápolnába. Ha sikerül bebizonyítania, hogy nem Damia teste hever ott, akkor abba lehet hagyni ezt az egész temetéses butáskodást.

Erős kámforszaga volt a lefátyolozott alaknak. A fátyol tetejére halotti maszk borult: Damiát ábrázolta, nyugodt arckifejezéssel.

Marra egy ideig csak nézte, és az járt a fejében, jó néhány napja már, hogy hírét vették a nővére halálának. Hűvös volt ugyan az idő, de nem volt hideg. A kámfor nem tudta teljesen elnyomni a bomlás illatát.

Ha megpróbálta volna félrelökni a halotti maszkot és lerántani a fátylat, rothadó holttestet látott volna alatta. Ki tudja, hogyan festhetett?

Úgy gondolkodtam, mint valami kisgyerek. Mérges volt magára. Azt hittem, meg tudom majd mondani, tényleg Damia az. Bárki lehetett a fátyol alatt.

Még akár ő is.

Eloldalgott, egy ujjal se nyúlt hozzá a fátyolhoz.

A temetés fényűző volt, de elsietett. A lovasoknak, akiket a herceg küldött, jobb volt a ruházatuk, mint Marra apjának és anyjának. A lány neheztelt a szüleire, amiért kopott az öltözékük, és neheztelt a hercegre, amiért felhívta erre a figyelmet.

A testet a földbe eresztették. Lehetett volna Damia is. Lehetett volna akárki. Az apja sírt, az anyja mereven nézett maga elé, és elfehéredett bütykökkel szorította a sétapálcáját.

Szép sorjában jöttek a napok, hetekké torlódva hajtották egymást. Marra addigra elhitte, hogy valóban Damia volt a halott, jobbára azért, mert úgy tűnt, mindenki más ezt gondolja, de addigra túl késő volt gyászolni, és egyébként is hogyan fordulhatott elő ilyesmi?

Egyszer próbált meg mondani valamit Kaniának.

– Persze hogy meghalt – zárta rövidre a dolgot a nővére. – Hónapok óta halott.

– Igazán? Mármint… igazán. De… hogy halott lenne?! Tényleg? Szerinted mi értelme van ennek?

Kania csak nézte.

– Ne legyél nevetséges! – mondta aztán. – Nem kell, hogy bármi értelme legyen. Az emberek csak meghalnak, és kész.

– Értem. – Marra leült az ágy szélére. – Mármint… mindenki azt mondja, hogy ő az.

– Ilyesmiről nem hazudnának. A házasság a herceggel azt jelentette, hogy biztonságban leszünk. Ha Damia halott, akkor a herceg valaki mást fog feleségül venni, és újra veszélyben leszünk.

Marra nem mondott semmit. Eddig ez se jutott az eszébe.

Neki kell kezdeni felnőtt módjára gondolkodni. Kania ügyesebb benne nálam.

A kettejük közötti két év egyszerre hatalmas távolságnak tűnt, tele olyasmivel, amiről Marra ugyan eddig is tudott, csak eddig egyáltalán nem foglalkozott vele.

Kania felsóhajtott. Kinyújtotta a karját, és átölelte a húgát.

– Nekem is hiányzik.

Marra elfogadta az ölelést, bár tudta, hogy a nővére gyűlöli. Úgy látszott, a gyűlölet, akárcsak a szeretet, bonyolult dolog.

* * *

Előtte húzódott a felhólyagzott vidék határa. Közel egy percen át csak nézte és gondolkodott.

Különös volt, mennyire jól látszott a határvonal: mintha felhő vetett volna árnyékot a földre. Az egyik rész sötét volt, a másik világos. Beletellett egy-két pillanatba, mire a szél átfújt az egyik oldalról a másikra.

Hallotta, ahogy a varjak egymást szólongatják. A kintiek úgy hangzottak, ahogy az megszokott volt: „Kár! Kár! Kár!”

A feje fölöttiek inkább úgy: „Há-rá-kár! Há-rá-kár!”

Eltöprengett, vajon a kinti varjak ugyanúgy utálták-e a felhólyagzott föld varjait, ahogy a kinti falusiak utálták a bentieket. Még figyelmeztették is Marrát, mielőtt bement.

– Amint megpillantanak, meg fognak ölni – mondta egy kerítésnek támaszkodó férfi. Egy másik, a barátja vagy a testvére, Marra nem tudta eldönteni, ütemesen bólogatott.

– Kúszik előre – magyarázta. – Évről évre kicsit nagyobb lesz.

Az első helyeslően biccentett.

– Néhány fa, amelyik régen ezen az oldalon volt, mostanra átkerült oda. – Köpött egyet. – Tele van kannibálokkal. Aki bemegy oda, azt meg fogják enni, aztán leszopogatják a csontjait.

– Nincs miért bemenni – mondta a második. – Aki okos, annak nincs.

Gyanakodva mérték végig. Az első köpött még egyet, ez alkalommal Marra lábához.

Mint kiderült, a bentiek sokkal vendégszeretőbbek. Megosztoztak vele a tüzükön, és a tőlük telhető legjobb útbaigazítást adták.

Nem amiatt aggódtam, amiért kellett volna.

Már megint.

Másfél napba tellett eljutni a sárbanya otthonától a felhólyagzott földre. Előzetesen valamiért azt hitte, ennél hosszabb időre lesz szükség. Előtte még sohasem hallott a felhólyagzott földről, és nem is kellett volna ott lennie, épp ott, gyakorlatilag a küszöbön.

Talán mágia. Mágia, vagy valami még rosszabb.

Hogy egyáltalán létezhet ilyen vidék. Hogy az istenek elpusztították. Hogy ha az ember kinézett egy útirányt, és úgy indult el, hogy mindvégig ezt a gondolatot tartotta az eszében, akkor mindegy, merre ment, ide érkezett.

Egyáltalán nem tetszett neki ez az egész. Azt jelentette, hogy a felhólyagzott föld esetleg érintkezhet Marra királyságával, és hogy az istenek, amelyek büntetést mérnek az éhezőkre, egy nap esetleg kinyúlnak és az ő embereit érintik meg. Túlságosan közel volt, túlságosan valóságos és túlságosan éhes volt.

A válla köré terítette a bagolyszövet köpenyt, és kilépett a felhólyagzott vidékről.

Akármerre ment, az átok beléakaszkodott, úgy viszketett a bőre miatta, mintha szúnyogcsípés lenne ott. Oda se figyelve a karjára csapott, pedig tudta, hogy nincs ott semmi.

Talpa alatt furcsán kemény volt a talaj, mintha szőnyegről lépett volna le kőre. Az erős fényben pislogva nézett körül.

Nagyjából tíz lépést tehetett meg a mellkasához szorított kézzel, amikor valaki rákiáltott:

– Állj!

* * *

Alig egy évszak telt el Damia temetése után, amikor híre jött, hogy a herceg készen áll feleségül venni Kaniát.

– Még nem – mondta Marra anyja. – Még egy-két évig nem. Nem lenne illendő. Majd utána, hogy fennmaradjon a szövetség.

Kania bólintott. Sötétebb árnyalatú volt a bőre, mint Damiának, és legalább fél fejjel alacsonyabb is volt nála, de abban a pillanatban Marra úgy vélte, nagyon hasonlítottak egymásra: eltökéltek, erősek és egy kicsit rémültek.

– Nem… – mondta, de csak halkan, és nem hallotta senki.

Nevetséges volt a gondolat, hogy Kania meghal, mert Damiával ez történt. Damia halála baleset volt… és kész. Tragikus esemény. Senki nem volt hibás.

Marra tisztában volt mindezzel. Meg se ingott a szegycsontja alá beékelődött, emésztő rettegés. Úgy érezte, ez a rettegés kinövésként látható kell hogy legyen a többiek számára, és furcsa volt, amiért senki soha nem tett rá megjegyzést.

– Légy óvatos! – mondta egy nap Kaniának. – Kérlek! Ne…

Elhallgatott. Nem tudta, hogyan fejezze be. Ne házasodj meg? Ne sétálj le semmilyen lépcsőn?

Kania szúrós tekintettel mérte végig.

– Miben legyek óvatos?

Marra nyomorultul ingatta a fejét.

– Nem tudom. Csak úgy érzem, hogy valami baj lesz.

– Nem lesz semmi baj! Baleset volt, ami Damiával történt. Velem nem fog megtörténni.

Nagyon megnyomta a személyes névmást, majd elfordult és elvonult.

Megint elrontottam. Amíg nem tudok még többet, nem mondhatok semmit.

Eltelt egy év, és Kania, valamivel kevesebb pompával, mint Damia, de elment északra. Marra a tenyerébe vájta a körmét, úgy nézte. A nővére túlságosan is fiatal volt, és erről senki nem beszélt egy szót sem.

Damia halála előtt Marra nem hagyta volna annyiban, válaszokat és magyarázatokat követelt volna. Most lehajtotta a fejét és nem szólt semmit.

Mindenki tudja. Tudniuk kell. Oka van annak, hogy nem beszélnek róla. Miért nem beszél róla senki?

– Ne sírj! – mondta a dadája, amikor a várfalon állva figyelte, ahogy a herceg lovai elviszik Kaniát. – Próbálj meg örülni a jó sorának. Egy napon neked is lesz herceged.

Marra a fejét ingatta.

– Nem hiszem, hogy akarok.

– Dehogynem akarsz – felelte a dada. Arra fogadták fel, hogy gondoskodjon arról, hogy a hercegnők rendesen felöltöznek és esznek, hogy megtanuljanak méltóságteljesen lépkedni, udvariasan beszélni és mosolyogni, nem pedig arra, hogy kibogozza a gondolataik fonalát. Marra tisztában volt ezzel, és azzal is, hogy túl sokat kér, ezért inkább nem mondott semmit, csak nézte, ahogy a lovak egyre messzebbre és messzebbre viszik a nővérét.

* * *

Nyolc hónappal később lépett be a zárdába, tizenöt évesen. Semmi értelme nem volt, hogy zárdába vonuljon, amikor teljesen elképzelhetőnek tűnt, hogy összeházasodik egy herceggel és gyermekeket szül, Vorling herceg azonban ezt nem akarta. Kaniának nem született még gyermeke. Ha Marra megházasodik, és még a nővére előtt gyermeke lesz, akkor az a gyermek magának követelheti a kis Kikötői Királyság trónját.

Vorling herceg megkapta, amit akart. Az Északi Királyság kése még mindig a kis ország torkának szegeződött, és most már Kania is ott volt túsznak.

Mindezt a királynő magyarázta el Marrának, bár a „túsz” szót nem használta. Olyasmiket mondott, hogy „célszerűség” meg „diplomácia”, de Marra pontosan tudta, valahol a háttérben ott ólálkodik a „túsz” is. Kania a herceg túsza volt. Marra gyermekei, már ha születnek egyáltalán, Kania termékenységének voltak a túszai.

– A zárda tetszeni fog – mondta a királynő. – Mindenképpen jobban fogod érezni magadat ott, mint itt.

Marrával erősen hasonlítottak egymásra: széles, kerek arcú nők, semmiben sem különböznek a kastély körüli földeken dolgozó parasztoktól. A királynő elméje olyan éles volt, akár egy vastőr, és azzal töltötte a napjait, hogy finoman szövögette a szövetségekből és kereskedelmi megállapodásokból kötött hálót, amely lehetővé tette a királyságnak, hogy létezzen, de ne falják fel. Láthatóan arra jutott, Marrát ki lehet venni a kalmárok és hercegek játékából, és biztonságban félretenni. A lány egyszerre neheztelt az anyjára, amiért tisztán lát, és hálát érzett, amiért nem kell részt vennie a játszmáiban – el is tette ezt a bonyolult dolgok szíve alatt halmozott gyűjteményébe.

Ráadásul valóban jól érezte magát a zárdában. A Csirögés Miasszonyunk háza csöndes és álmosító hely volt, ahol világosan láthatta, mit várnak tőle, azt nem rejtették tapintatos szavak fátyla mögé. Nem számított egészen novíciának, mégis közöttük dolgozott a kertben, velük készített tépéseket és szemfedőket. Szeretett kötni, szerette a szöveteket és a fonalakat. Dolgozhatott a keze, közben azt gondolhatott, amit csak akart, és senki nem akarta megtudni, mi az. Ha butaságot mondott, az csakis rá hullott vissza, és nem az egész királyi családra. Amikor bezárta a cellája ajtaját, akkor az zárva is maradt. A királyi palotában valaki mindig kinyitotta az ajtókat: jöttek-mentek a szolgák, jöttek-mentek a dajkák, jöttek-mentek az udvarhölgyek. A hercegnők közvagyonnak számítottak.

Eddig nem is sejtette, hogy egy apáca nagyobb hatalommal bír, mint egy hercegnő, mert bezárhatja az ajtaját.

Az apátnőn kívül senki sem tudta, hogy Marra hercegnő, azt viszont mindenki tudta, hogy valamilyen nemes, ezért nem várták tőle, hogy kilapátolja a trágyát az istállóból, ahol a kecskék meg a szamár lakott. Amikor az érkezése után néhány hónappal rájött erre, valamiféle harag lobbant benne. Korábban büszke volt a munkára, amelyet végzett: hozzá, Marrához tartozott, és nem a királyi hercegnőhöz, ráadásul ügyes is volt benne. Az öltései aprók, finomak és szabályosak voltak, a szövet, amelyet készített, egységes és gondos. A tény, hogy még mindig a hercegnő árnyékában él, felébresztette a konokságát. Az istállóhoz ment, fogott egy vasvillát, és gyakorlatlan mozdulatokkal munkához látott.

Nagyon ügyetlen volt, de nem hagyta abba, és visszament másnap is, pedig sajgott a háta, és vízhólyagok nőttek a tenyerén.

Nem rosszabb, mint amikor először leestél a lóról. Lapátolj csak tovább!

A kecskék gyanakodva figyelték, de ez nem jelentett semmit, mert a kecskék mindenkit gyanakodva figyeltek. Úgy sejtette, nem tartották valami nagyra, ahogy a vasvillával bánt.

– Senki nem várja, hogy ilyesmit tegyél – szólt rá a novíciák vezető tanítója az istálló ajtajából. Árnyéka úgy vetült a karámok közti folyosóra, mint egy állókőé.

– Pedig kellene! – Marrának sajogtak a vízhólyagjai, ahogy a szerszám nyelét markolta. A vasvilla fogait a göröngyökbe állt trágya alá csúsztatta és óvatosan felemelte.

A tanítónő felsóhajtott.

– Néha érkeznek olyan novíciák, akik még soha nem dolgoztak – mondta szinte oda se figyelve. – Van, aki fél a kemény munkától. Aztán vannak olyanok, akik nem érzik úgy, hogy a munka nekik is a dolguk lenne. És vannak olyanok is, akik dagonyáznak benne, a test sanyargatásának látják.

Marra a várakozó talicskába fordította a trágyakupacot, és felegyenesedett. A háta azt kérdezte, tényleg és igazán ezt szeretné-e csinálni.

– Maga szerint én melyik vagyok?

A tanítónő vállat vont.

– Idővel mindenki ugyanott köt ki. Elvégezzük a munkát, mert el kell végezni, és egy kis ideig elégedettséget ad, hogy elkészült. – Elvette a vasvillát, és két-három szakavatott mozdulattal részben kitakarította az egyik állást.

– Így kell fogni. Túlságosan közel fogod a villához, és ezzel nincs meg a megfelelő emelőerő.

Marra visszavette a szerszámot és óvatosan megpróbálta. Könnyebb volt a mutatott módon, és mintha nem is nyomott volna annyit a trágya. Most, hogy jól csinálta, a kecskék már nem szórakoztak olyan kajánul, és arrébb húzódtak.

– Bekerülsz te is a listába. – A novíciák tanítója lesöpört egy kis koszt a köpenyéről. – Ha végeztél ezzel a karámmal, hagyd abba mára. És beszélj a patikárius nővérrel a vízhólyagokról.

– Köszönöm! – mondta alig hallhatóan Marra, és fejet hajtott. Úgy érezte, mintha átment volna valami próbán, még ha csupán a saját gondolataiban is, és nem tudta, mit tanult, vagy tanult-e egyáltalán bármit is.

3. FEJEZET

A felhólyagzott föld határán Marra megállt, és körülnézett, hogy megkeresse a hang forrását. Túlságosan fényes volt minden. Már hozzászokott a felhólyagzott földön uralkodó homályhoz. Úgy sajgott a szeme, mintha poros út és kerítés helyett hómezőt figyelt volna.

– Láttalak – mondta a beszélő. Hunyorogva meredt a fénybe, és észrevette, ki az. Egy férfi: teljesen átlagosan nézett ki abban a szürkésbarna öltözékben, amelyet mindenki hordott itt, a sivatag peremén. Nem volt benne semmi feltűnő, csak az, hogy kiabált Marrával.

– Üdv… – krákogta a lány. Olyan reszelős volt a hangja, akár a fejük fölött kerengő varjaknak.

– Láttam, hogy onnan jöttél ki – morogta a férfi. – Te is olyan vagy. Olyan rossz fajta.

Marra a fejét ingatta. Ez nevetséges. Átkozott lelkekkel osztozott az ételen, és természetesen egy állítólag józan és értelmes ember az, aki most megpróbálja megállítani. Nevetséges. Ez…

Jellemző. A herceg is józan és értelmes annak alapján, ahogy az ilyesmit megítélni szokás. Ezt valószínűleg előre sejtenem kellett volna.

– Nem vagyok idevalósi. – Igyekezett legyűrni a késztetést, hogy megvédje a bentieket. – Eltévedtem. A Kikötői Királyságból származom.

– A Kikötői Királyság jó messze van ide.

A helyzet ellenére Marra megkönnyebbülést érzett. Nagyon jó: a felhólyagzott föld nem érintkezik a királyságával – még nem.

A megkönnyebbülés hamar elillant. Lapát volt a férfinél. Marra gyanakodva méregette. A lapáttal el lehetett földelni a holtakat, de halottá is lehetett tenni vele másokat.

– Sokáig utaztam, hogy itt legyek – kezdte. – Na jó, nem pont ide utaztam. A sárbanyához.

Azon tűnődött, vajon a neve segíteni fog-e. A sárbanyákat egészen biztosan mindenki tiszteli, nem?

A férfi köpött egyet.

– Halottakat akartál feltámasztani? – kérdezte. – A rossz halottakat, ott?

Tett egy lépést előre.

– Nem, hanem… – Marra hátrált, közben vetett egy pillantást a válla fölött. Visszaérhet még a köd jelentette biztonságba?

Ez teljesen nevetséges. Mordecainak, a hősnek talán meg kellett állnia, hogy elmagyarázza a helyieknek, mi a helyzet a mérges féreggel? Talán megpróbálták visszakergetni a mocsárba?

Épp elég baj volt, hogy Marra kudarcot vallott, de most még ez is?

A férfi tett előre még egy lépést, és felemelte a lapátját.

– Takarodj vissza! Menj vissza, vagy megöllek! Ott maradsz, ahová tartozol!

– De…

Próbálta elmagyarázni a dolgot. Tényleg megpróbálta. Úgy buktak ki belőle a szavak, akár a sebből a vér: kusza magyarázkodás a sárbanyáról, a csontkopóról, a három lehetetlen feladatról és arról, hogy kocsikon utazott a Kikötői Királyságból, de nagyjából harminc másodperc után rájött, a férfi egyáltalán nem figyel. Meredten nézett a háta mögé, a ködbe.

Marra megfordult, és árnyakat látott mozogni a felhólyagzott föld homályba vesző peremén.

– Ó, istenem – suttogta a férfi, és marokra fogta a lapátnyelet. – Jön valami!

Marra megdermedt: mozdulni sem mert, csapdába esett az árnyék és a lapát között. Léptek puffanását hallotta a talajon, valami csörgő zajt, aztán…

Vágtázva érkezett a ködből: mellső lábáról elrugaszkodó, ízekből álló kísértet. Egy pillanatra felágaskodott, nem létező nyelvével végignyalt az arcán, aztán visszaereszkedett.

– Kopó! – Könnyek kezdtek csorogni az arcán. – Kopó! Visszajöttél!

A csontkopó felnézett üres szemgödrével, száját eltátotta hústalanul vigyorogva.

– Szö… szörny! – kiáltotta a paraszt, és botorkálva hátrált. – Szörnyeteg!

Szörny? Hol?

Marra hátrapillantott, mert attól tartott, hogy valami rémség mászott elő a felhólyagzott földről. A csontkopó némán ugatott, ugrándozott, ő pedig világosan hallotta a csigolyák és a drótok ropogását.

Elkapta a kutya tarkócsontját, próbálta megtalálni a módját, hogyan tartsa. Nem lehet belemarkolni egy olyan állat grabancába, amelyiknek nincs bőre.

– Nyughass! – könyörgött. – Ülj le! Nyugi!

A felhólyagzott vidék pereme békésnek tűnt. Varjú károgott, a hangja visszhangot vert valahol, ami nem volt sem itt, sem ott. A férfi közben eltűnt, a lapátját viszont otthagyta.

Szörny?

Aztán lepillantott, és ráébredt, hogy a támadójuk a kutyacsontvázról beszélt.

Hm. Na igen. Azt hiszem… igen.

Savanyú arcot vágott. Csontkopó igenis jó kutya volt. Kiváló csontokból állt, és ugyan lehet, hogy Marra kicsit túl sok drótot használt, és kissé összekeverte a lábujjaknál meg az egyik farokcsontnál a dolgokat, ám úgy vélte, tisztességes ember legalábbis megállna és megcsodálná a mesterségbeli tudást, mielőtt felordítana és elrohanna.

– Ízlések és pofonok – dörmögte. Egy kicsit még mindig sírt, de a könnyei csak annyira tűntek valódinak, mint a csontkopó nyelve. – Na jó. Menjünk vissza a sárbanyához, és mutassuk meg neki, hogy létezel.

* * *

Mivel Marra novícia volt, de soha nem fogja letenni az apácafogadalmat, nem várták el tőle, hogy ott legyen a napi három istentiszteleten. Néha azért megtette: a Csirögés Miasszonyunk miséi rövidek voltak. Az istennő – vagy szent, ezt senki se tudta pontosan – nem foglalkozott a bonyolult teológiával. Senki nem tudta, mit is akart pontosan, csak annyit, hogy általában véve jóindulatúan viszonyult az emberekhez.

– Misztériumvallás vagyunk – mondta az apátnő, amikor a szokottnál kicsivel több bort ivott. – Olyanoknak, akiknek túl sok a munkájuk ahhoz, hogy misztériumokkal foglalkozzanak. Úgyhogy egyszerűen csak elboldogulunk, ahogy tudunk. Néha valakinek látomása van, de nem úgy tűnik, hogy sok mindent akar, mi meg igyekszünk viszonozni a szívességet.

A Csirögés Miasszonyunk szobra csuklyás nőalak volt, a kámzsája ráncot vetve egészen az ajkáig leért. Ajkán fanyar mosoly ült, a karján pedig négy madár. Az oltárterítőit a kisebb szenteket ábrázoló hímzések díszítették. Mivel úgy tűnt, az istennő nem akar semmit, az apácák olyan szentekhez imádkoztak, akiknek nem voltak saját híveik.

– Némelyikük szinte biztosan nem él – magyarázta az apátnő, mialatt gyertyákat gyújtott. – De a holtaknak szánt imák se mennek rossz helyre.

A zárdának volt egy közös fala egy kolostorral, és ha lett volna gardedámja, Marra átmehetett volna annak a könyvtárába. Soha nem ment neki túl könnyen az olvasás, de ott nemcsak a vallásról, mindenről voltak könyvek, és talált olyanokat, amelyek a kötésről és a szövésről szóltak. Megérte kibogarászni a hosszabb szavakat, hogy új mintákat tanulhasson. Maradékokból állított össze darabokat, és néha működtek, néha nem, de annyira égett benne a kíváncsiság, hogy vajon menni fog-e a következő, aztán a következő és a rákövetkező, hogy egyre csak tört előre.

Soha életében nem érzett még hasonlót. A hercegnők esetében nem volt igény az intellektuális kíváncsiság táplálására. Még azt se tudta igazán, minek nevezze. Olyan érzés volt, mintha fény ragyogna a mellkasában, és ezzel valamelyest látná az előtte lévő utat, és ennyi elégnek is tűnt ahhoz, hogy továbbmenjen. Nem akadt senki, hogy megmondja, mit is akar tudni, vagy hogy egyáltalán létezik-e az információ. Nem akadt senki, akivel megossza az izgatottságát, de nem bánta, mert eszébe se jutott, hogy bárki mást érdekelne.

Mivel királyi származék volt, és nem egészen apáca, Marrának hagyták, hogy folytassa. Amikor évszakonként egyszer az apátnő írt a királyi családnak, és pénzt kért a hercegnő ellátására, megemlítette, hogy a védence erősen érdeklődik a kötés és a hímzés iránt, ezért aztán a pénz mellett finom gyapjú és festett fonál is utat talált a zárdába.

Anyja, a királynő, havonta egyszer megfontolt, szabatos leveleket küldött. Semmi olyasmi nem volt bennük, amit egy kém érdekesnek talált volna. A király megfázott. Virágoznak az udvarban növő almafák. Marra hiányzik a királynőnek. (Nem tudta eldönteni, ezt elhiszi-e.) És minden hónapban volt egy sor, mindig ugyanaz: „Nővéred azt mondja, jól van”.

Marra tizennyolc éves korában szenvedélyes szerelemre lobbant a kolostor egyik akolitusa iránt, akit a cellárius testvér mellé osztottak. A fiúnak csodaszép szeme, ügyes keze volt, és Marra bolondult érte. Vadul és félszegen szeretkeztek négyszer vagy ötször, aztán a fültanúja volt annak, ahogy a fiú azzal kérkedik a többi növendéknek, hogy lefeküdt a király egyik zabigyerekével. Nem számított, hogy kigúnyolták és nem hittek neki. Marra a szobájába ment, nyomorúságában egészen összekucorodott, és úgy döntött, hogy megszakadt a szíve és ebbe belehal. A kobzosok szomorú dalokat fognak írni arról, hogyan fordult a fal felé és hogyan vesztette életét a férfiak csalárdsága miatt.

Nem tudta eldönteni, szeretne-e nyughatatlan szellem lenni, aki kísérteni fog a zárdában. Egészen kellemes lenne szomorú tekintetű, szépséges kísértetként végiglebegni a folyosókon, a többi lánynak szánt figyelmeztetésként felnézni a holdra és némán zokogni közben. Másfelől viszont még mindig alacsony volt, kerek arcú és keménykötésű, márpedig nagyon kevés kísértettörténet szól alacsony, keménykötésű nőalakokról. Marrának élete tizennyolc éve alatt egyszer sem sikerült sápadtnak, karcsúnak és tüdővészesnek lennie, és úgy vélte, halála előtt ezt nem is sikerülhet megvalósítania. Talán jobb lenne, ha csupán dalok szólnának róla.

Bejött hozzá a patikárius nővér, aki különféle bajaik során kúrálta a zárda lakóit, továbbá gyógyszereket, kenőcsöket kevert ki, kezeléseket állított össze a környéken élő parasztasszonyoknak. Néhány percig feszülten tanulmányozta Marrát.

– Férfi miatt, igaz? – kérdezte aztán.

Marra csak mordult erre. Egy órával korábban az jutott eszébe, nem tudja, a kobzosok miképpen szereznek majd egyáltalán tudomást a létezéséről, hogy szomorú dalokat írhassanak róla, és ez kissé lekötötte a gondolatait. Levelet szokás írni nekik?

A patikárius nővér két kis kupicába szíverősítőt töltött, és az egyiket átnyújtotta Marrának.

– Igyál velem, és mesélek neked az első fiúról, akibe szerelmes voltam.

Még három kupica szíverősítőre és még két szerelmi bánatról szóló történetre volt szükség, de Marra végül kiengedett, és mindent elmondott a nővérnek. A patikárius teát adott, hogy megjöjjön a havivérzése – a biztonság kedvéért –, és megkereste az apátnőt, majd egy héttel később a fiút áthelyezték egy másik kolostorba. Marra üresnek, csupasznak érezte magát, és egyre azon a tényen borongott, hogy az „ismeretlen nemes hölgy” valamilyen módon „a király zabigyereke” lett a szerzetesek fejében.

Hát, biztonságosabb volt, mint hercegnőnek lenni. Kívül állt a hierarchián, ezért kapott egy olyan történetet, amelynek az ő helyzetében volt értelme. Marra kényelmetlenül érezte magát az édesanyja helyett, mert most mindenki azt hitte, hogy a király hűtlen volt, aztán egyszerre arra gondolt, talán tényleg hűtlen volt, és élnek még máshol féltestvérei, és ez túlságosan is nagy, túlságosan is szédítő gondolat volt, ezért azonnal mélyre temette.

De a szíve begyógyult, ahogy a szívek szinte mindig. Egy ideig borongott, aztán abbahagyta. Erős és teljességgel viszonzatlan szerelemre lobbant egy tűzvörös hajú és kifejező tekintetű tudós iránt, aki a zárdába látogatott, és ez kellemes gyötrelemmel töltötte el. Szellemek és kobzosok helyett most arról ábrándozott, hogy a zárdában fog megöregedni, és élete nagy, elvesztett szerelméről fog mesélni fiatal novíciáknak.

Az idő ment tovább és még ez a heves szenvedély is kellemes emlékké vált – a királynőtől hónapról hónapra érkeztek a levelek, hogy arról tájékoztassák, a nővére, Kania jól van.

* * *

Amikor húszéves volt, és már öt évet töltött a meszelt falú kis szobájában, a gombolyagokkal és kötésekkel teli kosarak között, az Északi Királyságba idézték. Kania végre gyereket várt.

Különös volt ismét a királynő hintójában utazni. Marra tetszése szerint elhagyhatta a zárdát, így gyakran ment el a közeli faluba, de vagy gyalogolt, vagy a szamárkordén utazott valamelyik nővér társaságában. Fürge, deres lovak húzta, jó rugózású, bársonyüléses hintóban ülni régóta ismeretlen fényűzés volt.

Kifelé nézett az ablakon, és azon töprengett, mennyire furcsa, nagyon furcsa ez az egész.

– Nagyon jól nézel ki – mondta a királynő.

– Köszönöm. – Marra fürkész tekintettel mérte végig az anyját. Mintha huszonegynéhány évvel későbbi jövőt mutató tükörbe nézett volna. A királynénak még mindig sötét volt a haja, bár ebben a hennának is volt szerepe, és gondosan, vért módjára rétegezték a ruháját, hogy olyan alakja legyen, amelyben semmi kifogást nem találnak az ellenséges pillantások.

– Jobbára a fűző – jegyezte meg mosolyogva a királynő, aki Marra tekintetének irányát figyelte. – Az én koromban megvan a trükkje. Két gyerek után is jó alak kell hozzá, de nem annyira kislányos, hogy az emberek cselt gyanítsanak, és nem is annyira asszonyos, hogy azt higgyék, csábító akar lenni.

– Ennyit számít? – nézett a saját dísztelen köntösére Marra. Nagyon jó anyagból készült, az ujjaira csirögéket hímeztek, de senki nem hitte volna, hogy nem egy zárdából érkezett.

– Egy királynőnél? Igen.

Marra sóhajtott. Nevetségesnek tűnt az egész. Az apátnő leginkább egy hordóhoz hasonlított, a patikárius nővérnek keskeny válla és széles csípője volt, mint valami körtének, és mind a ketten olyan öltözéket viseltek, mint Marra, azzal a különbséggel, hogy az apátnőnek ornátusa is volt, míg a patikárius nővér hátrakötötte a ruhaujját, nehogy belelógjon a gyógyfüves főzetekbe.

– Ha ezen a héten köntös helyett inkább rendes ruhát szeretnél viselni, gondoskodhatunk róla – mondta a királynő. Ügyelt arra, hogy a hangjából semmit ne lehessen kiolvasni, mint aki nem kíván elfogultan viszonyulni Marra döntéséhez.

A lány szemügyre vette a királyné öltözékét, és eszébe jutott, hogy már tizenöt évesen is mennyi időbe tellett, mire elkészült. Akkor olyan izgalmasnak tűnt az egész. Ma rengeteg munkának, és a most rászegeződő pillantások sokkal kevésbé lesznek megengedőek, mint amikor kamasz hercegnő volt a családi kastélyban.

Bármit is tudtam, mára elfelejtettem. Lesznek szolgálók és udvarhölgyek, akik gondoskodnak rólam, elkészítik a frizurámat, bepúderozzák az arcomat, de akkor órákon át kell egyhelyben ülnöm, amíg felöltöztetnek, mint valami babát, és aztán a nap hátralévő részében nem mernék se enni, se inni, nehogy tönkretegyem a kezük munkáját.

– Inkább apácaként jelennék meg – mondta.

Az anyja bólintott.

– Akkor újabb köntösök kellenek. Könnyűszerrel megoldható. De ugye tudod, hogy nem hercegnőként, hanem apácaként fognak kezelni?

– Azt hiszem, hogy örülnék is neki. – Marra összekulcsolta a kezét, hogy elrejtse a trágyalapátolás okozta bőrkeményedéseket.

Az Északi Királyság fővárosa hideg síkság fölött állt, egy dombtetőn. Nem nőtt sok fa erre. A háttérben lévő hegyek kardokként magasodtak, de a város még magasabbra tört, mintha a kardok ellenében készítették volna.

Az első városnak falai voltak, aztán kinőtte a falakat, ezért emeltek egy másodikat, aztán egy harmadikat, míg végül öt rétegben álltak magas, fehér falak, és főút kanyargott közöttük felfelé, egészen a palotáig.

A fehér kő ragyogott a barna föld mellett, de fagyos volt a fénye, akár a holdnak a havon. Marra nagyon kicsinek érezte magát a roppant méretű fehér városhoz képest, nagyon kicsinek és jelentéktelennek, s közben az volt a benyomása, hogy ez a hatás szándékolt volt, mintha úgy tervezték volna a várost, hogy a látogatók hozzá képest jelentéktelennek érezzék magukat.

Talán ettől védettebb lesz a támadásokkal szemben, gondolta. De nem valami baráti a hely.

A hintó áthaladt a kapun, a fűrészfogakként elhelyezett kapurostélyok alatt. Marra megigazította maga körül a foltvarrott takarót, mintha beszivárogna a hideg. A palotába vezető hosszú, kanyargós úton az utcák köröket írtak le újra meg újra, mintha egy összetekeredett angolna testén kapaszkodnának felfelé. A zárda közelében lévő folyóban éltek angolnák, és előfordult, hogy az emberek ezekkel fizettek tizedet az apácáknak. Marra jó sok angolnát evett már. Arra gyanakodott, hogy ha ezzel próbálkozna, akkor a torkán akadna.

A palotában szinte senki nem várta őket. Marrának homályos sejtése volt arról, hogy látványosan nagy pompával, királyi kegy közepette kellett volna érkezniük, és fel is készült, hogy végigküzdje magát rajta. Amikor nem jelent meg ebből semmi, úgy érezte, mintha egyensúlyát vesztette volna.

– Nincsenek sokan – dünnyögte.

– Épp a helyünkre tesznek – felelte higgadtan a királynő. – Kania családjaként és nem királyi küldöttekként érkeztünk, ezért emlékeztetnek minket arra, hogy szegény rokonok vagyunk.

– Mit kezdünk ezzel?

– Nem törődünk vele. – Azzal úgy szállt ki a hintóból, mintha nem holmi szegény rokon lenne, hanem ennek a királyságnak az uralkodója.

Két libériás lakáj vett körül két oldalról egy nőt, aki a patikárius nővérre emlékeztette Marrát.

– Megkezdődött a vajúdás, felség – közölte a bába kertelés nélkül. – Órákig fog még tartani, pedig már órák óta tart. Az első alkalom mindig nehéz.

– Vigyen hozzá!

Csupa szín, csupa folyosó és faliszőnyeg volt a palota. Marrát magával sodorta az anyja, követte, ahogy a bába nyomában haladtak. Arra is számított, hogy érkezés után esetleg pihenhet, ehet, de úgy tűnt, erre most nincs idő.

Tényleg ott leszek? És látni is fogom?

Elképzelhető.

A bába kinyitott egy ajtót, és ott is volt: nagyterem méretű hálószoba, egyik végében kandallóval. Bármiféle hiányosságok is voltak a fogadásukat illetően, az Északi Királyság a bábákat nem sajnálta a hercegnőtől. Mintha egy fél hadsereg táborozott volna a helyiségben, és a kellős közepén, a csatateret idéző ágyban ott látszott a fakóbarna kör: Kania arca.

– Ragyogóan festesz – fogta meg lánya kezét a királynő. Marra nem tudta, mit is mondhatna, ahogy ott ólálkodott mögötte.

Kania egyáltalán nem nézett ki ragyogóan. Kimerültnek és sápadtnak tűnt, a szeme sötét kútnak látszott leginkább.

– Anyám – kapaszkodott a királyné kezébe. – Anyám!

Lehunyta a szemét és nagyot nyelt. A torkában mintha kattant volna valami.

– Nemsokára vége – ígérte a királyné. – Fáj, de aztán vége.

– Nem érdekel, mennyire fáj – közölte rekedten Kania. – Azt akarom, hogy kint legyen belőlem ez a gyerek. Most!

– Minden nő így van vele, amikor eljön az ideje – felelte a királyné. Csókot nyomott Kania homlokára. – Nemsokára kint lesz. Ígérem.

Felkelt az ágy mellől.

– Megyek, hozok valamit inni. – Azzal teát kért az udvarhölgyektől.

Marra nyugtalanul pillantott az anyjára, aztán újra Kaniára. Még egy nőt se látott szülni, és nem tudta, mire számítson, de Kania gyűlölete ott lapult a szíve alatt. Egyáltalán látni akarta őt itt a nővére?

– Marra! – suttogta most.

– Itt vagyok – fogta meg a nővére kezét. – Itt vagyok!

– Itt vagy – ismételte Kania. Elpillantott a húga válla felett. – Hol van anyám?

– Elment, hogy innivalót hozzon. Nemsokára visszajön.

– Akkor nincs idő – suttogta Kania. Közelebb intette Marrát, amíg szinte már a füléhez ért az ajka.

– Kania…

– Figyelj! – sziszegte a nővére. – Figyelj! Ha meghalok, ne hagyd, hogy feleségül adjon a herceghez. Menekülj el! Tedd tönkre magadat! Kerül, amibe kerül. Ne hagyd, hogy Anya utánunk téged is belerángasson ebbe a pokolba!

Marra pislantott. Kania megragadta a vállát, és talán mondott volna még többet is, de jött az összehúzódás, és Kania felsikoltott, felpuffadt teste hányta-vetette magát az ágyban.

Ez mi? Mi volt ez?

Marra rémülten nézett körbe, mert az ilyesmi nem lehet rendjén, de a bábák nyugodtak voltak, és úgy viselkedtek, mintha mindennapos dolog lett volna, hogy egy nő teste döglődő kígyóként tekeregjen az ágyban.

A királyné visszatért. Kania még egyszer, utoljára sokatmondó pillantást vetett Marrára, mielőtt elengedte. A királyné vizet csepegtetett a lánya ajkára és csitítgatta, mialatt a bábák sakálokként köröztek, úgy várták, mikor érkezik a baba.

4. FEJEZET

Kislány lett. Kania összepréselt, vértelen ajkakkal fogadta a hírt. Vajúdás közben rettenetesen ordított, de erős és egészséges nő volt, és talán Marra volt az egyetlen, aki furcsállta, hogy a nővére csapásnak éli meg a hírt.

A királynő felemelte az unokáját és rámosolygott – Marra még soha nem látott ilyen széles mosolyt. A herceg nem jött el látogatóba. Marra még mindig nem látta. Mostanra úgy képzelte, hogy nem is ember, hanem valami olyan lény, akár egy sárkány, valami nagy, hatalmas és meghatározatlan.

Az Északi Királyság palotája egyértelműen legalább annyira lehetett egy sárkány birodalma, mint egy emberé. Hatalmas volt, díszes, száz folyosóval, folyosónként száz faliszőnyeggel, és száz udvaronc ólálkodott ott, mind a gyengeség jeleit figyelték. Még azután sem volt lehetőség visszavonulni, hogy megszületett Kania lánya. Nem kérdezhette meg a nővérétől, mit akart mondani, vagy hogy egyáltalán akart-e valamit.

Az udvaroncokat nem kedvelte. Az igazat megvallva kissé félt tőlük. Az északi palota sokkal nagyobb volt annál a kis kopott épületegyüttesnél, amelyben felnőtt, és az a palota is sokkal nagyobb volt a zárdánál. Tényleg csak öt év telt el azóta, hogy köztük járt? Mintha sokkal több idő lett volna, akárha egy egész élet telt volna el. Marra nagyon örült, amiért úgy döntött, nem húzza fel a ruhákat, amelyeket az anyja felkínált neki.

Az udvaroncok zavarták tehát Marrát, de azok jobbára nem foglalkoztak vele. Túlságosan is jelentéktelen szereplő volt ahhoz, hogy érdemes legyen kapcsolatot ápolni vele. Amikor mégis beszéltek hozzá, udvariasak voltak, és óvatosan fogalmaztak, s két nap után rájött, hogy együgyűnek tartják.

Hát, az ő szempontjukból talán tényleg az is vagyok. Nincs érzékem az efféle fondorkodáshoz. Inkább a faliszőnyegekkel foglalkoznék, hogy megpróbáljak rájönni az öltések módjára.

Találkozott a királlyal is, aki nagyon idős volt. Rozmáragyarból készült műfogai voltak, és rendszeresen elkalandoztak a gondolatai. Volt, hogy vágott az esze, és volt, hogy teljesen elhomályosult. Amikor zavaros napjai voltak, a palota folyosóin kóborolt, és a nagyanyja nevén szólította Marrát. Az őrök, akik kísérték, úgy tettek, mintha semmi különös nem történne éppen, és Marra is ugyanígy viselkedett.

Egy hetet maradtak, egészen a keresztelőig. A palota még azzal a rengeteg faliszőnyeggel együtt is nagyon hidegnek tűnt. Váratlan helyeken támadt huzat, még a szobájában is, de bármennyire próbálkozott, nem sikerült rájönnie, honnan jön.

– Szerintem a halott királyok miatt van – jelentette ki magától értetődően a szolgálója.

– Halott királyok miatt? – nézett a tükörben a szemébe Marra.

A szolgáló bólintott. Fiatalabb volt nála, de élete nagyobbik részét az Északi palotában töltötte, és megszánta a hercegné húgát, akinek nem sok érzéke volt a világi dolgokhoz. Marra egészen megkedvelte. A lánynak be nem állt a szája, de a locsogása ártalmatlan pletykálkodás és éles szemű politikai megjegyzések keveréke volt. Amikor a szülés utáni első napon azt mondta Marrának, hogy meghatározott frizurában kell hordania a haját, ő fejet hajtott, és hagyta, hogy a szolgáló úgy fonja a tincseit, ahogy jónak látja. Később, amikor látta, hogy a többi nő milyen frizurát hord, még örült is neki. A visszafogottabb hajviselet épp az egyszerűségével hívta volna fel magára a figyelmet, márpedig Marra jobban szerette kerülni a feltűnést.

Azt viszont eddig nem vette észre, hogy a szolgáló talán babonás.

– Miféle halott királyok miatt? – kérdezte.

– A palota alatt – felelte a lány. – Ott vannak a kripták. Odalenn kell tartani őket, hogy a fagy ne lökje vissza a testeket, de ez azt jelenti, hogy egytől egyig hidegek és száradtak, és nem fogynak le csontig olyan hamar, mint kéne. Szegje le az állát, kisasszony, hogy hozzáférhessek ehhez a részhez…

Marra engedelmesen leszegte az állát. A tükörben nézve a nyaka eltűnt egy puffadt hurkában. Érdekelte, vajon a szolgáló magától is folytatja, vagy neki kell újabb kérdést feltennie. Szerencsére láthatóan ez volt a lány kedvenc témája.

– Az összes halott király odalenn van, meg a halott hercegek is. Azt beszélik, egy egész palotára való halott van lenn. Tudja, minden egyes királynak külön szobája van, és mellette ott van a királyné szobája. Ha volt gyereke, aki meghalt, akkor a királyné szobájába teszik, a királyéba pedig… – Itt enyhe és örömteli borzongás futott végig rajta. – A királyéba tették az ágyasokat, mármint akkor, amikor még voltak ilyenek. És ha az ágyasok még nem voltak halottak, amikor eltemették a királyt, hát akkor selyemzsinórral megfojtották, aztán betették őket a király mellé.

Marra nézte a tükörben, ahogy elkerekedik a szeme.

– Te jó ég! Mit szóltak ehhez a királynék?

– Szerintem már annak is örültek, hogy kapnak saját szobát – jelentette ki gyakorlatiasan a szolgáló. – De természetesen akadtak olyan királyok, akiknek nem csak egy királynéjuk volt. Ha még azelőtt meghalt, hogy gyereke született volna, akkor visszaküldték a sajátjaihoz, de egyébként itt temették el, ezért a királyok szobájából néha három-négy másik helyiség nyílik, és aztán a hercegek is ott kapnak szobát, úgyhogy most tiszta útvesztő van az egész palota alatt, és senki se tudja, milyen régre nyúlik vissza a története. Néha megpróbálják felderíteni, de az egyik kezükben egy családfát kell vinni, a másikban térképet, és nem mindig jönnek vissza onnan.

Felhúzta az orrát.

– A halottak nem nyugszanak mindig békében, főleg a királyok nem, és nincs mindig ínyükre, ahogy az utódaik teszik a dolgokat, úgyhogy fel szoktak jönni, itt járkálnak és elégedetlenkednek. Ettől van ilyen nagy huzat.

– Te jó ég! – ismételte Marra. Szeretett volna erősebb káromkodásokat is mondani, de ez nem tűnt helyénvalónak egy hercegné húgától, aki jobbára egyébként is apáca. – Sok a király?

– Nem élnek sokáig. – A szolgáló a királyi család halandóságát is gyakorlatiasan kezelte. – Nehéz királynak lenni, és amelyik nem hal meg csatában, az fiatalon elsorvad. Nyilván látta már őfelségét.

– Nagyon öreg. – Marra a műfogakra és a zavaros elméjére gondolt.

– Alig ötven.

– Tessék?

A szolgáló nevetett, de nem bántóan.

– Úgy bizony, a vérében van. Az anyám szolgált az apja és a nagyapja alatt is, és csak tavaly hagyta itt a munkát. Egyesek szerint rettenetes varázslat ül a királyságon, és csak a keresztanya áldása az, ami ezt féken tartja. De a szegény királyokat így is megviseli ennek a folyamatos terhe. Anyám szerint kiégnek abban, hogy vigyáznak mindannyiunkra. De ki tudja? A lényeg, hogy ezért olyan nagy a palota alatti palota.

– Ó… – mondta halkan Marra, és azon töprengett, hová is házasodott valójában a nővére.

– Egyesek szerint nem csak a királyokról van szó – tette hozzá a szolgáló. – Nem létezhet egy ilyen jó nagy halottak palotája sírrablók nélkül, nem igaz? Úgyhogy az egész tele van átkokkal, amelyek kiszakítják a rablókból a lelküket, kötegbe is fogják, és azt beszélik, ez kacsázik és hullámzik végig a halotti palota falai között, ahogy keresi az újabb lelkeket.

– Ejha!

– Tisztára beleborzong az ember, nem? – kérdezte vidáman a szolgáló. Úgy paskolta Marra vállát, ahogy egy lovat szokás. – Készen is van, hölgyem. Nehogy elkéssen a keresztelőről!

* * *

Marra a keresztelőn látta először Vorling herceget.

Alacsony férfi volt, a leginkább ez lepte meg. Az egész családja a herceg kénye-kedvét leste, és Marra fejében óriási árnyékot vetett ezért. Pedig alig volt magasabb Kaniánál, a dereka vékony, arca csontos, szögletes. Ott állt az aranybölcső mögött, egyre csak mosolygott, a szeme úgy csillogott, akár a kavicsok a patakban. Nem úgy festett, mint aki gyorsabban öregedne a szokottnál, de lehet, hogy ez az egyik pillanatról a másikra történik a királyoknál, vagy csak a szolgálók között terjedő pletykáról volt szó.

Azért alaposan szemügyre vette a királyt: ugyanolyan vékony szálú és ritkás volt a haja, mint a bölcsőben a csecsemőnek. Tényleg még csak ötvenéves?

Maga a keresztelő unalmas volt. Az udvaroncok ott álltak mindenütt, és úgy tettek, mintha elkápráztatná őket a bölcső látványa, amelyben valahol a sok csipke és vászon között volt állítólag egy gyerek. Családtagként Marra közelebb állhatott, mint ahol egyébként lehetett volna, de a család minden fontosságot nélkülöző részeként elsősorban anyja bal válla fölött nézhetett mindent.

A bölcsőt aranymasnik díszítették. A király motyogott valami nevet, mire Vorling csengő hangon kikiáltotta lánya nevét. Marra azt még elkapta, hogy az első a Virian volt, aztán jött a nevek áradata, és a többi az egyik fülén be, a másikon ki.

Csak nem aggatnak ennyi nevet annak a szegény gyereknek a nyakába?

Szeretett volna értetlenkedő pillantást vetni a nővérére, de Kaniát csak profilból látta.

Most pedig következnek a beszédek, gondolta, és megkeményítette magát, hogy higgadtnak, összeszedettnek tűnjön, és udvarias érdeklődést mutasson.

De nem voltak beszédek. Helyette Vorling hátralépett és annyit mondott:

– A tündér áldása.

Elhallgatott, és az udvaroncok is azonnal csöndben maradtak. A trónterem oldalában kinyílt egy kétszárnyú ajtó.

– A királyi ház tündér keresztanyja – jelentette be az ajtónálló, majd ellépett onnan, és egy szürkébe öltözött alak jelent meg az ajtóban.

Idős volt a keresztanya, olyan idős, hogy Marra eddig nem is gondolta volna, lehet valaki ennyire öreg. Már ráncai se voltak: a bőre egészen a koponyájára simult, szinte áttetszővé vált. Látta a csontok körvonalát az arcán, mintha fény ragyogna keresztül a testén, akár az ólomüvegen, és a csontok lennének a bőr üvegtáblái között az ólom.

Nagyon lassan mozgott. A gerince görbe volt, de olyan módon, ami nem annyira az időskort, mint inkább egy szablyát juttatott az ember eszébe. Fekete botra támaszkodott, és hosszú percekbe tellett, mire a bölcsőhöz ért, de egyetlen udvaronc, de még a herceg se mutatta a türelmetlenség legapróbb jelét se.

Az jutott Marra eszébe, hogy a királlyal feleakkora tisztelettel se bántak, mint a tündér keresztanyával.

A ruhája galambszürke volt, de a sápadt bőréhez képest szinte feketének hatott. Lassan jutott el a bölcsőhöz, és Marra csak akkor vette észre a ruhaujját borító finom csipkerétegeket, amikor felemelte a kezét.

Ő maga egyszer próbálkozott csipkeveréssel, soha többé. Elképesztően drága mulatság volt. Még a hercegnek és a legnagyobb főuraknak is csupán a kézelőjén, a ruhájuk szegélyén volt csipke, ám a keresztanya annyit viselt, hogy abból egy palotát is lehetett volna venni.

A csipke suhogott, ahogy széthúzta a bölcső függönyét, és árnyékcsontos kezét a gyermek fejére tette.

– Ez az adományom – szólalt meg. Nem beszélt hangosan, de akkora volt a csönd, hogy még a terem sarkában is hallani lehetett. – Szolgálni fogom őt is, ahogy életemet az övékhez kötve szolgáltam az egész családját. Semmiféle külhoni varázslat nem fog ártani neki. Semmilyen ellenség nem fogja megdönteni a trónját. A királyi család minden gyermekénél így volt eddig, és így lesz nála is, amíg csak levegőt veszek.

A király fejet hajtott. A herceg is. Ahogy a keresztanya megfordult, és lassú útjára indult az ajtó irányába, az Északi Királyság új hercegnője sírni kezdett.

Kania félig odafordult, mint aki oda akar menni a lányához, de a herceg elkapta a karját és nem eresztette. Dajka sietett oda valahonnan oldalról, és halk, kissé kétségbeesett suttogással csitítgatta a babát.

Még a saját keresztelőjén sem szabad sírnia. Marra lehajtotta a fejét, hogy ne lássák, amint az ajka megrándul. Valamikor ő is volt hercegnő. És nem tudom, hogy szeretném-e neked is ezt, unokahúgom, de én csak egy apácának öltözött legkisebb nővér vagyok, és egyébként se érdekel senkit, hogy mit gondolok.

* * *

Megkönnyebbülés volt visszatérni a zárdába. A színek bősége után hűvösnek, nyugtatónak hatottak a fehér falak. Marra gondolatai még a különféle öltéseken jártak, és jó néhány szövetdarabot tett tönkre azzal, ahogy megpróbálta ezeket lemásolni.

Számos novícia, akik még mindig fattyúnak hitték, mindent tudni szerettek volna a palotáról, a keresztelőről és a hercegnőről. Marra igyekezett válaszolni, de rá kellett ébrednie, hogy nagyon kevés a mondanivalója. Tényleg nyalka volt az összes férfi? Nem úgy gondolta. Tényleg gyönyörű volt az összes nő? Eszébe jutottak a sötét karikák Kania szeme alatt, és az, ahogy összepréselte az ajkát. Tényleg jóképű volt a herceg? Őszintén mondhatta, hogy fogalma sincs róla. Megpróbálta leírni, és az egyetlen jelző, amit sikerült kinyögnie, az „alacsony” volt.

A novíciák egészen mást szerettek volna hallani, és amit még Marra mondhatott volna nekik, arról nem akart hangosan beszélni. Végül abbahagyták a faggatózást, és mind a két fél kölcsönös csalódottsággal távozott.

Az apátnőnek is voltak kérdései, és Marra jobbára ezekre sem tudott felelni. Vorling herceg tündér keresztanyja érdekelte, még inkább a keresztelőn jelen lévő papok.

– Láttad Lydean érseket?

Marra széttárta a kezét.

– Nem tudom. Láttam?

– Fiatal ember – mondta az apátnő. – Soha még senkit nem neveztek ki érseknek ilyen fiatalon. Az archimandrita, egy nagyon idős, kék palástos férfi mellett lehetett.

Marra homályosan emlékezett az idős férfira: égszínkéken ragyogó folt volt a tömegben. Igen, látta. Egyre csak köhögött, úgy festett, mintha az ég rázkódó darabja lenne.

– Ó! – mondta az apátnő. – Hallottuk, hogy gyengélkedik. Amikor meghal, Lydeané lesz a mitra, és ő lesz az archimandrita, de ellenállásba fog ütközni, mert nagyon fiatal.

– Hát igen. – Marra tudta, hogy itt politikáról van szó, aminek nem sok köze van a hercegnőkhöz.

Az apátnő megpaskolta a fejét, és újra otthagyta – Marra birkózott tovább az új öltésekkel, gyomlálta a kertet, és engedte, hogy a zárda nyugalma meleg takaróként boruljon rá.

Hat hónappal később a királynő egyik levele említette, hogy Kania újra várandós, és ez igencsak nyugtalanította Marrát, bár magának sem akarta ezt bevallani. Természetesen nagyon gyorsnak tűnt a dolog: a királynő nem hozta volna szóba, ha nem lett volna már hónapok óta viselős. Marra egészen addig nem is gondolta volna, hogy szülés után ilyen gyorsan teherbe lehet esni, de a patikárius nővér azt mondta, lehetséges az ilyesmi.

Teltek-múltak a hónapok, várta, mikor értesítik a szülésről és a keresztelőről, aztán egy napon kiszámolta az ujjain, hogy Kaniának mostanra legalább tizenegy hónapos terhesnek kellene lennie.

Biztos elvesztette a gyereket, gondolta, vagy talán nem is volt soha várandós.

Mostanra többet tudott a vetélésekről, mint amennyit egy hercegnőnek valószínűleg kellett volna. Továbbra is jó barátságot ápolt a patikárius nővérrel, és mivel tudott olvasni, könyvtárban keresni és olvashatóan írni, azon találta magát, hogy apró feladatokat végez a gyógyító apácának. Egy nap behoztak egy bérest: ordított, annyira fájt a törött lába. Marra tartotta a lámpást, adogatta a nővérnek a gyolcsot, segédkezett az ellátásban. A nővér jóval éjfél után vödörnyi véres vízben mosta a kezét, és annyit mondott Marrának:

– Jól dolgoztál.

A csontja velejéig megmelengette őt a dicséret, mert igaz volt, és mert nem a hercegnőnek szólt.

Néhány nappal később éjfélkor kopogtattak az ajtaján. Nem tudta mire vélni a dolgot, ilyen későn soha nem keresték, éjféli istentiszteletet pedig a Csirögés Miasszonyunknál csak napfordulók és napéjegyenlőségek idején tartottak. Kinyitotta az ajtót: a patikárius nővér állt ott, kezében repedezett bőr hátitáskával.

– Szülés – közölte kurtán. – Egyet láttál már, nem?

– Egyet…? – felelte Marra. – Csak egyet.

– Akkor máris előrébb vagy az ispotályos testvérnél. Ő azóta nem ért hozzá egy nő alvégéhez, hogy előbújt onnan. A segédemet meg leteperte a hasmars, ezért kell valaki tartani a lámpást.

Marra nyelt egy nagyot. Várta, hogy mi is lesz a következő lépése, félig-meddig azt gondolta, nyöszörögve összegömbölyödik majd a földön, de helyette kihúzta magát, és azt mondta:

– Rendben. Mindjárt veszem a cipőmet.

* * *

A vajúdás nagyjából ugyanúgy zajlott, mint Kaniánál, és Marra először furcsállta ezt.

Na persze, a parasztasszonyok és a hercegnők ugyanúgy és ugyanolyat szarnak, ugyanúgy jön meg a havibajuk, úgyhogy nem meglepő, hogy a gyerekek is ugyanúgy jönnek elő belőlük.

Miután ilyesmód megelőlegezett néhány évszázadra elegendő forradalmi gondolatot, nekilátott a vízforralással és a teakészítéssel foglalkozni.

Legalább gyorsabban történt, mint Kaniánál, de attól még hosszan tartó, feszült és fáradságos dolog volt. Marra elbóbiskolt közben, nem is egyszer, és néha lámpással a kezében, a nő lábai között guggoló patikárius nővér mellett arra riadt, hogy nem tudja eldönteni, ébren van-e, vagy ez valamiféle különös álom éppen.

Felkelt a nap, és jobbára túl voltak már a reggelen is, amikor a baba a világra jött, körülnézett, és sírva fakadt.

– Majd megszokod – mondta a nővér, és Marrának nyújtotta, aki elborzadva meredt a gyerekre: véres volt, ráncos, vörösesszürke: épp úgy festett, mint akit szentelt vízzel kellene visszakergetni a pokolba.

– Öhm.

– De… – Az anya zihált, alig kapott levegőt. – …felsírt, él, ugye?

– Hogyne – felelte sietve Marra. – Nagyon is.

Meredten nézte a csecsemőt, igyekezett kitalálni, mit is mondhatna még.

– Megvan keze-lába… és, khm… a feje is.

– Az jó! – Az anya magas hangon, hisztériásan kuncogni kezdett. – Az nagyon jó! Mindenki azt akarja, hogy meglegyen a fejük.

– Csirögés Miasszonyunk irgalmazzon! – suttogta a patikárius nővér, de mivel ezt egyenesen a szülőcsatornának címezte, ezért Marrán kívül nem hallotta más.

Szerencsére hamar megérkezett a méhlepény, és a nővér átvette tőle a terhet.

– Menj, ezt add oda a férjének! – mondta. – Ő tudni fogja, mit kell tenni.

Marra fejet hajtott és eliszkolt onnan.

A parasztember arca fiatal volt, a keze bütykös és ősöreg. Úgy vette át a méhlepényt, mintha maga a gyerek lett volna.

– Segít nekem, nővér?

Marra nyelt egy nagyot.

– Én nem… nem vagyok nővér. Nem egészen.

A férfi elmosolyodott.

– Nem is kell annak lennie. Ehhez nem.

Elkísérte a férfit, és felmarkolta a lapátot, amire mutatott. Egy hikorifa tövébe, a gyökerei közé temették el a különös, izom nélkül született húsdarabot.

– A tölgy a szokásos – ült le a paraszt, mialatt Marra lelapogatta a földet. – A tölgy erős. A hikori viszont szerencsét hoz. Van már két erős gyerekünk, a harmadikra ráfér némi szerencse, hogy megéljen.

Marra visszanyelt egy sóhajt, és közben a saját keresztanyjára gondolt, aki egészséget és hercegeket ajándékozott nekik. Egy kis szerencse talán könnyebbé tette volna mindannyiuk számára az utat.

Amikor bábáskodni hívták a patikárius nővért, Marra vele tartott, márpedig sokszor hívták éjszaka, mert a városi bába idős volt már, és mélyen szokott aludni. Havonta egyszer-kétszer kopogtattak az ajtaján, és ő indult a nővérrel segédkezni egy vajúdó nőnek.

Soha nem kértek tőle többet, mint hogy fogja a kezüket, vagy hozzon vizet, ezzel együtt megtanult néhány dolgot. Többek között azt is, hogyan tegyen úgy, mint aki nem hallja, micsoda rettentő átkozódások hagyják el a vajúdó nők száját. Bármennyire különös is volt, ettől valahogy megnyugodott. Kania sem gondolhatta komolyan, amit akkor a fülébe suttogott.

A vajúdás miatt van: egyszerűen csak ennyi. Amikor a molnárt a felesége szülőágyához vitték, a nő azzal fenyegetőzött, hogy malomkövek közé teszi és porrá őrli a férje golyóit, ha csak még egyszer ránéz ezek után.

Látott gyermekeket születni és anyákat meghalni. Látott anyákat, akiknek könnyű volt a szülésük, és aztán egyszerűen nem akart elállni a vérzés, s végül a párnához képest is sápadtan, vértelenül meghaltak. Látott szülőhorgot, és azt is, hogyan használták az olyan babák kihúzására, akik nem maradtak életben annyi ideig, hogy előbújhassanak.

Az ötödik-hatodik vagy tizedik alkalommal, amikor visszafelé tartottak a zárdába, képtelen volt tovább magában tartani.

– Ez olyan ostobaság!

A nővér szelíden pillantott rá.

– Mind a ketten életben vannak. Ez az én olvasatomban jó végeredmény.

– Nem azt mondom. – Az anya és a gyereke is élt, habár nehezebb szülés volt ez annál, ami bárkinek jólesett volna. – Csak… Csirögés Miasszonyunkra! A hátunkon fekszünk vagy egy székben ülünk, úgy nyomunk ki magunkból valamit, ami túl nagy, hogy kiférjen, úgyhogy mindenki véresre szakad! Milyen ostoba, ostoba módja ez a szülésnek!

– Ja, hogy az – mondta a nővér. – Igen. Gyakran elgondolkodtam ezen én is. A teheneknek sokkal könnyebb. A birkáknak és a kecskéknek is. Igaz, hogy kicsit nehezebb kibogozni a lábakat, de feleannyira se nehéz, mint az embereknél.

– Én nem fogok – jelentette ki Marra.

– Senki nem is kért rá. – A nővér megállt. Marra eléggé biztos volt benne, hogy az apáca pontosan tudta, kiféle-miféle ő, kik a szülei, és épp a következő mondatát igyekezett megfelelően megfogalmazni. – Legalábbis egyelőre. Ha pedig valaki mégis… hát… na igen. Megvannak arra is a módszerek.

„Menekülj el! Tedd tönkre magadat! Kerül, amibe kerül. Ne hagyd, hogy Anya velünk együtt téged is belerángasson ebbe a pokolba!”

Megnyalta az ajkát. Vajon Kaniánál is szülőhorgot használtak annál a gyereknél, aki túlságosan is régóta volt benne anélkül, hogy megszületett volna?

– Módszerek?

A nővér körbepillantott, mintha valaki tényleg hallgatózhatott volna a pirkadat előtti órában, a lehető legtávolabb eső sövénykerítésnél.

– Módszerek. Jobbára gyógynövények. Citromlébe áztatott szivacsok. Egyik se tökéletes, és hazudik, aki azt mondja, hogy azok. A többségük veszélyes. Van úgy, hogy egyébként is mindenki meghal, és nincs mit tenni. De vannak módszerek arra, hogy ne lehessen könnyen teherbe esni.

Marrának nagyot dobbant a szíve. Megtanulhatja? Elmondhatja esetleg Kaniának? A királynéknak és a hercegnőknek épp az volt a lényegük, hogy a királyi családok tenyészkancái legyenek, de ha vannak módszerek ezt megakadályozni…

– Meg akarom ismerni – mondta. – Az összeset.

A patikárius nővér felsóhajtott.

– Meg lehet oldani. Csak nem ma este.

* * *

A nővér állta a szavát. Marra számára egyelőre eléggé elvontnak tűnt az egész, de megjegyezte a módszereket, még főzött is egy egész üvegcsényi kivonatot – a nővér felügyelte, hogy biztosan jól készíti-e el.

– Nagyon fontos neked ez a dolog – állapította meg.

Marra vállat vont. Nem akarta, hogy fontos legyen. Nem akart arra gondolni, hogy a zárdában töltött időszak véget érhet, hogy visszarángatják a sakktáblára a királyok, királynők meg a többi gyalog közé.

De ha mégis így lesz, akkor nem leszek fegyvertelen. Tanulnom kell. És talán elmondani Kaniának.

Látott nőket, akik teljesen elkoptak a sok gyerekszülésben.

Egy levél várta most a szobájában, egy újabb udvarias hangvételű írás anyjától, és a végén az állt, hogy Kania ismét várandós.

Ez túl sok. Biztosan az. Kifacsarja magát, hogy örököst szüljön, és ha meghal…

Marra azt bizonygatta magának, hogy a nővérét félti, nem önmagát, és elfojtotta az áruló suttogást, amely arról beszélt, hogy neki kell majd átvenni a nővére helyét, neki kell a herceg tenyészkancájának lennie.

Nem leszek. Nem leszek! Nem is fog sor kerülni rá. Megtanulom…

5. FEJEZET

A zárdában töltött tizenötödik évének tavaszán láz söpört végig a királyságon. Marra hosszú időre ágynak dőlt tőle, és amikor sikerült vére kilábalnia a betegségből, kiderült, hogy az apátnő a halálán van. Közel egy héten át csak egy hajszálon függött az élete. Mivel Marra addigra már felépült, engedték, hogy gondozza. Az igazat megvallva nem volt sok tennivalója, csak ott kellett ülnie a szobában, gyakorolni a varrást, és hallgatni a hörgő-kapkodó lélegzést, amely sehogy se akart lecsillapodni.

Az apátnő felépült, de fehér csíkok jelentek meg acélszürke hajában, és óvatosabban mozgott, mint előtte. Bottal tudott csak felmenni a lépcsőn, és ez egyértelműen dühítette. Soha nem volt türelme saját gyengeségével szemben.

Marra szépen rendbe jött, bár voltak napok, amikor csak szendergett az ablak mellett, és nem tudta rávenni magát, hogy bárhová is elinduljon. Még a kilátás is a járványra emlékeztette. Elvesztettek két novíciát, és az öregember helyét, aki kecsketejet szállított a zárdának, a fia vette át, aki finoman jelezte, hogy az apja nem jön többé.

Marra épp félálomban bámult kifelé az ablakon, hosszú, szálaira bomló gondolatok közepette, amikor kopogtattak az ajtón. A patikárius nővér állt odakint, a kezében levelet tartott.

– Az apátnő arra kért, hogy ezt hozzam el neked. Ő maga jött volna, de nem bírja a lépcsőzést. Nem tudom, mi ez, de biztosan nem jó hír.

Marra feltörte a pecsétet. Lehet, hogy a nővér mondott még valamit, de már nem hallotta – túlságosan is hangos volt a szívverése. Ha az apátnőt tájékoztatták a levél tartalmáról, akkor rossz hírnek kell lennie: nem lehet más…

„Szomorúan tudatom, hogy a láz elvitte unokahúgodat, Viriant. Amint a család elutazhat az Északi Királyságba, megtartják a temetést. Ha elég jól érzed magadat, hogy útnak indulj, hintót küldünk érted.”

– Ó – mondta Marra. Elborzadt, mert megkönnyebbülést érzett. Nem az anyjáról, nem a nővéréről, nem az apjáról volt szó. Sajnálta a gyászoló Kaniát, de egy hang újra meg újra azt mondogatta benne, ez csak egy gyerek, akit a keresztelőjén láttál néhány percre, és azóta sem találkoztál vele. Utálta magát emiatt, de ez távoli veszteség volt, a szeretete is valamiféle elvont szeretet, nem olyasmi, ami a meghitt közelségből fakad.

– Az unokahúgom – mondta, amikor észrevette, hogy a nővér válaszra vár. – Az unokahúgom belehalt a lázba. Temetés lesz, el kell rá mennem. Nem… szólni kellene valakinek… Nem tudom, mit fogok tenni, de állítólag eljönnek értem, hogy elvigyenek…

Valakinek szóltak is. Két nappal később már hintóban haladt észak felé. A lovak feketék voltak, a szerszám fekete volt, a kocsis szénszürkét viselt. Az Északi Királyság ismét kérkedett a gazdagságával, és Marra azon kapta magát, hogy sír, de nem az unokahúga, hanem Damia miatt.

Megint későn, gondolta. Olyan régen volt már. Megint lassú vagy, csak most a gyásszal. Úgy egy évtized múlva valószínűleg eljutsz majd oda, hogy megsirasd az unokahúgodat is.

Valami ostoba módon megnyugtató volt ez a gondolat, mert talán azt jelentette, hogy ő nem egy szörnyeteg. Az első, ösztönös megkönnyebbülése óta nem hagyta nyugodni ez a gondolat.

Egy inas fogadta, aki Kania lakrészébe kísérte. Az egész annyira emlékeztetett az előző alkalomra, hogy félig-meddig arra számított, a nővére megint vajúdni fog. De nem ezt tette. Egy ablaknál állt, vállán az anyjuk ölelő karja, és az első dolog, amelyet Marra észrevett, nővére hasának gömbölydedsége volt.

– Megint várandós vagy – bukott ki belőle. Az évek során érkeztek még levelek, amelyek terhességekről szóltak, de születésről egy se. Idővel aztán elapadtak, és Marra arra gondolt, hogy Kania talán felhagyott a próbálkozással.

Talán csak azzal hagyott fel, hogy szóljon róla másnak.

Kania és a királynő is rápillantott. A nővérének karikák sötétlettek a szeme alatt, az arca megduzzadt, de még mindig annyira egyértelműen az anyja lánya volt, hogy Marra úgy érezte, mintha a királynő és a tükörképe fürkészné éppen. Sikerült hebegve szabadkoznia, vagy talán csak valamit hebegnie, amitől Kania megszánta.

– Az vagyok – mondta.

– Hát… öhm… gratulálok! Bizonyára nagyon…

A fenébe! Hogy is lehetne boldog? Most vesztette el a lányát, aki már megszületett.

Marra tekintete vadul cikázott körbe abban a reményben, hogy rátalál majd a megfelelő szavakra, de nem talált semmit, és végül olyan hosszúra nyúlt a csönd, hogy szavakkal már egyáltalán nem lehetett volna helyrehozni.

A királynő felsóhajtott, de Kania kényszeredett nevetést hallatott, és a szobán átsietve megölelte Marrát.

– Örülök, hogy itt vagy – mondta.

– Sajnálom. – Marra nyomorultul érezte magát. – Sajnálom, ami Viriannal történt, sajnállak téged, vagy… Jaj, annyira sajnálom. Nem vagyok valami jó az ilyesmiben.

– Ne aggódj! – mondta Kania. – Én sem.

Megtörölte a szemét és hátralépett. Marra arra gondolt, hogy talán nem jár még nagyon benne, csak olyan szabású a ruhája, hogy kiemelje a hasát, vagy esetleg azok közé a nők közé tartozik, akiken szinte azonnal meglátszik.

– Tudok tenni valamit? – kérdezte. – Bármit?

– Nem lehet tenni semmit – felelte Kania. – Gyere, ülj ide, mellém! Holnap lesz a temetés.

Marra bólintott és helyet foglaltak az ablak mellett – igyekezett, nehogy valami túlságosan is borzalmas ostobaságot mondjon, aminek az lett az eredménye, hogy jobbára hallgattak.

Aznap este családi vacsora volt. A kényszeredett hangulatban mindenki csak turkálta az ételét. Túlságosan is sok fogást szolgáltak fel, túl sok fűszerrel mindegyiken, és alig ettek belőlük, amikor már el is vitték a szolgák a tálakat. Marra nézte, ahogy héjában főtt teknős, sárgabarackos párolt fürj, vörösáfonyás szarvashús, szarvasgomba és tejszínhabos, lekvárral töltött mandulás piskóta jött és ment, s közben azon töprengett, kinek juthatott eszébe ilyesmiket felszolgálni egy gyászoló családnak.

Az öreg király elméjét köd borította aznap, csak rövidke világos időszakai voltak. Vorling sima, jóképű arca még simább, még ridegebb volt, mint ahogy emlékezett. Eltöprengett, vajon a herceg is elkezdett-e úgy öregedni, ahogy a király. Fogalma sem volt arról, mennyi idős. Negyven? Negyvenöt? Nem tűnt idősnek. Nem tűnt fiatalnak sem. Úgy nézett ki, akárha márványból faragták volna. A mellette ülő Kania egészen nyilvánvalóan hús és vér volt: a csuklója, bokája megdagadt, a bőre felpuffadt. Marra szerette volna kézen fogni és könyörögni, ne legyen ismét várandós, szerette volna a nővére ölébe dobni egyszerre mindazt, amit megtanult a fogamzás megakadályozásáról.

Nem tette, mert még ő sem vesztette el annyira a kapcsolatát a valósággal, hogy vacsora közben ilyesmivel álljon elő, különösen nem egy olyan férj előtt, aki azért vásárolta meg a nővérét, hogy fiúkat szüljön neki. A borospohara szárát babrálta, és arra várt, hogy az ételek végeláthatatlan sora egyszerűen tűnjön el onnan. Végül így történt – kivitték az utolsó tálat is, és a király felállt, mire mindenki felkelt a helyéről.

– Holnap – mondta Vorling, és Kania felé rebbent a tekintete. – Hozd magadat rendbe! Rémesen festesz.

Marra felszisszent. Tényleg ezt mondta a herceg? Rosszul hallotta volna? Miért nem reagált erre senki? Ez döbbenetesen durva volt. Nem lehet, hogy valóban azt hallotta, amit.

Igazolást keresve édesanyja arcára pillantott, de a királynő teljesen higgadt maradt: ugyanolyan rezzenetlen volt, mint amikor ellenfelekkel és diplomatákkal kellett beszélnie. A királyt támogató két segítő szelíden az ajtó felé kezdte terelni az uralkodót, és Vorling utánaindult.

– Szeretnék virrasztani a lányom mellett – mondta Kania a herceg hátának. – A kápolnában.

Vorling megfordult. Marra látta, ahogy az ajka megfeszül, látta, ahogy a tagadást formázza, de az öreg király Kaniára pillantott, tétova mosoly terült szét az arcán, és azt mondta:

– Igen, igen, ez helyes és illő…

Harag suhant át Vorling vonásain. Annyira furcsa volt ez, annyira váratlan, hogy Marra szinte nem is ismerte fel: egy pillanatig azt hitte, a herceget fájdalom gyötri, vagy valamiféle rohama lesz. Aztán el is múlt az egész, és arca visszanyerte sima, közönyös higgadtságát.

– Küldök őröket – mondta.

– Inkább egyedül virrasztanék. – Kaniának kissé remegett a hangja, mintha valamiféle hatalmas szívességet kérne éppen. – De vigasztalásnak ott lesz mellettem a húgom.

Vorling most Marra felé fordult. Volt az arcában valami maszkszerű, de Kania is őt nézte, akárcsak az öreg király.

– Persze, hogyne – mormolta Marra, és a ruhaujjába dugta a kezét. – Megtiszteltetés.

– Egy őrt kell magad mellett tartanod – mondta Vorling.

– Gyászolnom kell. Azt hiszem, ehhez egy apáca épp elegendő kíséret és őrzés – felelte Kania.

Marra szólni akart, hogy ő igazából nem apáca, de tudta, hogy a nővére tisztában van ezzel, és ha úgy vélte, ez annyira fontos, hogy még hazudni is érdemes érte, nem ő fogja felhívni a figyelmet az igazságra.

Könnycsepp csordult le az öreg király arcán, letörölte. Pihés haja szinte lebegett körülötte, ahogy bólintott.

– Így illő. – Megbökte a fia vállát. – Engedned kell, hogy a hölgyek a maguk módján sírják ki magukat.

Vorling ajka a fogaira feszült.

– Az őreim elkísérnek – mondta kimérten, majd sarkon fordult és elvonult.

* * *

Az őrök nem sokkal a vacsora után jöttek is Marráért. Addigra már elküldte a szolgálót, és épp a szobájában függő faliszőnyegeket tanulmányozta, egyiktől a másikig lépdelt. Jobbára megállapodások aláírását ábrázolták, és egészen unalmasak voltak, de elismeréssel kellett adóznia a mesterségbeli tudásnak, amely jelezte, hogy a lapokon írás van, viszont nem lehetett ténylegesen kibetűzni a szöveget.

Ez igazán ügyes munka. Kíváncsi vagyok, nekem menne-e…

Az egyik falikárpit meglibbent a huzatban, amely talán az alattuk lévő porpalotából érkezett. Az unokahúga holnap csatlakozni fog az ősrégi királyokhoz. Hideg és magányos helynek tűnt ez ahhoz, hogy gyereket küldjenek oda.

Kopogtattak az ajtaján, majd azonnal be is nyitottak. Két őr lépett be a herceg személyi őrségének fehér uniformisában.

– Hívatják – szólalt meg a magasabbik.

Marra biccentett. Kissé megkésve, de az jutott eszébe, hogy az őröknek valamivel nagyobb tisztelettel kellene megszólítaniuk egy hercegnőt, de ezen a halott királyokra épülő helyen talán nem ér olyan sokat egy hercegnő. Lehajtott fejjel ment az őrök mögött, és arra összpontosított, hogy amennyire csak lehet, apácának nézzen ki.

Csirögés Miasszonyunk, bocsáss meg ezért a csalásért! Úgy tűnik, fontosnak kell lennie.

A kápolna, ahol az unokahúga feküdt felravatalozva, éjjel, a lobogó fényű gyertyák, az árnyékokban nyújtózó árnyak között nagyobbnak tetszett. Kania kifejezéstelen arccal állt az ajtóban, mint aki egy kis időre hátralépett a saját arcától, és valahová mélyen magába vonult vissza.

Két másik, szintén fehérbe öltözött őr volt vele. A négy fegyveres átkutatta a kápolnát, belestek minden ülőhelyre, minden árnyékos sarokba. Marra már-már az elővigyázatosság paródiájának látta ezt. Sehová se lehet itt rejtőzni. Őt próbálják meg lenyűgözni azzal, hogy mennyire alaposak? Orgyilkosokat keresnek a padok alatt?

Félig-meddig meglepődött, hogy nem néztek bele a lezárt díszkoporsóba, de azt békén hagyták. Amikor távoztak a helyiségből, a négyes vezetője kurtán biccentett Kaniának. Marra hallotta, ahogy csikorogva egy rúd csúszik a helyére, ahogy bezárták őket.

– Ez… alapos volt – suttogta.

Kania felhorkant.

– A herceg attól fél, hogy minden bokorban szeretőket tartok. Ha a király nem gondolta volna „illőnek” – megvetően köpte ki a szót –, akkor még ennyi egyedüllétet se kaptam volna.

– Ó – jegyezte meg halkan Marra. Nyelt egy nagyot. Kania? Szeretőket tartana? Értette, mit jelent a szó, de egyszerűen nem állt össze a fejében a dolog. – Ó.

Letérdeltek a koporsó előtti korláthoz. Kania nehézkesen mozgott, a hasa kidomborodott. Marra szerette volna elmondani, hogy ez túl sok várandósság, megkérdezni, ismeri-e a fogamzás megakadályozásának módszereit, de hogy lehetne ilyesmiről beszélni egy halott gyerek koporsója mellett? Inkább lehajtotta a fejét, és próbált imádkozni.

Csirögés Miasszonyunk, kérlek… kérlek…

Semmi nem jutott eszébe, amiért imádkoznia kellene. Mit lehet kérni olyankor, amikor meghalt egy gyerek?

Kérlek, tedd ezt annyira könnyűvé a nővéremnek, amennyire csak tudod – erre jutott végül. Ez tűnt az egyetlen olyan dolognak, amelyet érdemes lehet kérni.

Meredten nézte a kőkoporsót, és újra az jutott eszébe, mennyire megkönnyebbült, hogy csak az unokahúga halt meg. Elfogta a szégyen. Lesütötte a tekintetét, és a kezét nézte.

– A zárdában megtanultál imádkozni – szólalt meg halkan Kania.

– Azt hiszem. De inkább a szövés és a hímzés módszereiről tanultam. Meg azt, hogyan kell kilapátolni az istállót. Az utóbbi időben még azt is, hogyan kell levezetni egy szülést.

Itt Kaniára pillantott, és arra gondolt, ezzel el lehet kezdeni egy beszélgetést, de a nővére nem szólt semmit.

Térdeltek tovább. A gyertyák lassan leégtek, egy csepp viasz csorgott le lassan a fakó oszlopokon.

Egy órának tetszett, mire Kania megszólalt:

– A lányom hever ebben a koporsóban, és nem érzek semmit. – Könnytelen szemmel nézett a kis szarkofágra. – A zárdádban megtanítják, mit lehet ezzel kezdeni?

Marra nagyot nyelt és a fejét ingatta.

– Amint megszületett, elvették tőlem – folytatta Kania. – Emlékszel? Egyetlen pillanatig se tartottam a kezemben. Az apjának adták, aztán a dajka kapta. Egész hadseregre való dajkája és tanítója volt. A legjobb esetben is csak néhány percre láttam napközben. – Lassan csóválta a fejét. – Olyan sok mindenről lemaradtam, és még csak nem is tudtam, hogy lemaradtam róluk. Felállt, elindult, kimondta az első szót, és ezt mind a dadáktól tudtam meg.

– Talán akkor már elgyászoltad – mondta Marra, és kétségbeesetten remélte, hogy valóban így legyen.

Én se gyászoltam el, és most úgy tűnik, senki se gyászolta, igazán nem, és ez nincs rendjén.

– Lehet. De most gyászolnom kellene. – Kania mintha gondolkodott volna valamin. – Lesújtottan kellene itt lennem. Anya nem ismerhet ennél nagyobb fájdalmat. Mégis olyan, mintha egy ismeretlen gyereke halt volna meg. Nagyon sajnálom az ismeretlent, de nem érzem, hogy bármi köze lenne hozzám.

– Sajnálom – krákogta Marra. Csirögés Miasszonyunk, kérlek, mondd meg, mit mondjak! Csirögés Miasszonyunk, ezt hozd helyre te, mert nekem nem megy.

– Én is. – Kania fájdalmasan, nehezen mozdult. Kezét a derekára szorította, arca megrán dult, majd a térdeplőhöz tartozó korlát mentén kinyújtotta a karját. – Elvették a lányomat, és most elvették a képességemet is arra, hogy meggyászoljam. Azok a gyerekek, akiket még a születésük előtt vesztettem el… Őket sokkal valóságosabbnak éreztem.

Ez remek lehetőség lett volna arra, hogy beszélni kezdjen Kaniával az elvesztett gyerekekről. Ez volt a megfelelő alkalom. De Marra nem tudta levenni a tekintetét a nővére csuklójáról, a véraláfutásos, bíbor foltok soráról.

Kicsit remegett a keze, ahogy kinyújtotta, és a foltok illeszkedtek: ujjnyomok. Egy férfikéztől származtak, mert nagyobb volt, mint az övé, de biztosan ujjnyomok voltak.

– Kania – mondta rekedten.

A nővére a karjára pillantott és lejjebb húzta a ruhája ujját, hogy eltakarja a véraláfutásokat.

– Oh.

– Azok… Hogyan…? – Marra torka elszorult. Nem lehet, hogy ezek azok voltak, aminek látszottak.

Baleset volt… Bizonyára csak baleset lehetett. Elesett, és Vorling elkapta…

– Általában ügyelni szokott, hogy ne hagyjon nyomot ott, ahol látszik. – Kania olyan beletörődve beszélt, hogy még a falon lévő domborműveknek is életre kellett volna kelni és zokogni. – De mivel várandós vagyok, ezért csak korlátozottak a lehetőségei. És nagyon dühös volt, hogy egyedül virrasztok.

Marra meredten nézte. Kútba hulló kövek voltak a szavak, hallotta, ahogy kopogva zuhannak egyre mélyebbre a lelkében, de mintha semmi értelmük nem lett volna. Nem lehetséges, hogy azt jelentsék, amit.

– A herceg… – Nyelnie kellett. Egészen kiszáradt a torka. – Bánt… téged?

Nővére azzal a fajta gyors és éles pillantással mérte végig őt, amelyre emlékezett még gyerekkorából, amikor túlságosan is lassú volt, hogy megértsen valamit. Akkor is ugyanilyen pillantása volt, amikor Marra nem volt hajlandó elhinni, hogy Damia meghalt. Úgy hőkölt hátra, mint akit orrba vertek.

– Persze, hogy ezt teszi. Habár amikor várandós vagyok, akkor jobbára abbahagyja. Nem akar több vetélést. Így is, úgy is azt kapja – mosolyodott el savanyúan. – Habár ez nem nagy haladék, mert jó sok haragot gyűjt össze azokban a hónapokban. Az ember azt gondolná, vannak ribancai, akiken kiélheti, de iszonyodik a fattyaktól és a törvénytelen származástól, úgyhogy vagy én, vagy senki.

– A herceg. – Marra úgy érezte, mintha még mindig fél lépéssel a beszélgetés mögött járna. – A herceg ezt műveli?

Kania újabb éles pillantást vetett rá.

– Persze. Ki más?

– De valakinek meg kell állítania. A királynak… vagy…

Elhallgatott – ugyan ki állíthatna meg egy herceget? Ráhívják az őrséget? Azt nem lehet, nem igaz?

– A király már szenilis – mondta Kania. – Te is láttad. Az ünnepségeken megjelenik, motyog valamit, integet, aztán visszabújik az ágyába. Itt Vorling a valódi uralkodó. Már évek óta.

– Ez mióta folyik? – suttogta Marra.

– A kezdetek óta.

– Ó! – Marra nyelt egy nagyot. Se a király. Se az őrök. Nincs segítség. – Akkor gyere haza! Hagyd itt, és gyere haza, ahol nem érhet el.

Kania szinte sajnálkozva nézett rá.

– Akkor háborút hirdet a hazánk ellen, mert megszegtük a megállapodást. Szerinted nem kérdeztem utána? Látogatóba se engedtek haza. Mondtam már, hogy retteg a fattyaktól. Ez mind a két irányba igaz. Ha egy napra a szeme elől téveszt, biztosra veszi, hogy teherbe estem egy másik férfitól. Azt hajtogatja, hogy nem fog fattyút látni a trónon. A varázslat, a keresztanya áldása miatt. Semmilyen ellenség sem fogja elfoglalni a trónt… de csak addig, amíg a vérvonal fennmarad. Ha fattyú kerül a trónra, akkor az Északi Királyság elesik. Neki legalábbis ez a meggyőződése.

Csúf szavak voltak ezek, úgy hangzottak, akár a fatestet érő fejszecsapások. Marra a fejét ingatta. Elképesztő, megdöbbentő volt az egész. Hol van ebből az értelem?

– De te nem tennél ilyesmit!

Kania kurtán, rekedten felnevetett.

– Egy szívdobbanásnyi idő alatt – suttogta. – Egy pillanat alatt. Ha tudnám, hogy lehetne olyan gyerekem, aki nem ettől a szörnyetegtől származik…

Marra a koporsót nézte, mert többé nem volt képes a nővére szemébe nézni.

– Az elején egyszer elment hadjáratra – folytatta Kania. – Évekig tartott. Amikor visszatért, kilenc hónapig hozzám se ért. Azt mondta, azért, hogy biztosra menjen. Teljesen biztosra. – Újabb rekedt nevetés. – Azok voltak a házasságom legjobb évei. Csak akkor még fiatal voltam, és ostoba, és azt hittem, hogy talán meg fog változni.

Marra vett egy nagy levegőt.

– Akkor meg kell ölnöd! – Most már ő is csak suttogott. Hallhatják esetleg az őrök? Még halkabbra fogta. – Szúrd le álmában!

Kania szánakozva, kétségbeesetten nézett rá.

– Nem alszik velem.

– Akkor… amikor… érted… – Marra érezte, hogy élénkvörös lesz.

Kania ellágyult tekintettel pillantott a húgára.

– Az őrei még olyankor is vele vannak – mondta egészen szelíden. – Azt hiszem, felizgatja a tudat, hogy nézik.

Mintha az egész világ kifordult volna a helyéből. Marra soha nem gondolta volna… még álmában sem…

– Ó. – Csak ennyit mondott.

Képtelen volt ezt feldolgozni. Nem tudta a fejében sehova se tenni ezt az egészet. Próbált valami másra gondolni, ami helyrehozhatja. Kania csak ült karba font kézzel és hallgatott, nézte a lánya koporsóját, a lányáét, akit soha nem szerethetett.

– Ha… ha lenne örökösöd – kezdte Marra –, ha szülnél neki örököst, elengedne? Akkor elmehetnél. Valahová máshová. Egy különálló birtokra vagy vissza, haza? Bárhová. Többé nem lenne rád szüksége.

– Többé nem lenne rám szüksége – bólintott a nővére. – Abban a pillanatban, amint nem lesz rám szüksége, abban a pillanatban, amint lesz egy fia, aki uralkodhat majd a mi királyságunk és az övé felett, akkor az életem még a legutolsó paraszténál is kevesebbet fog érni. Nem fogok gyorsan meghalni, de meg fogok halni.

– Akkor nem lehet több gyereked! – közölte reményvesztetten Marra. Nem tudott gondolni másra, csak fekete szerszámos lovakra, a gyászolók menetére, a betekert testre, aminek Damia testének kellett lennie.

– Nem lehet! Még az is lehet, hogy fiú lenne!

Ha pedig nem fogan gyermekeket, Vorling többé semmi hasznát nem fogja venni. Meg fogja ölni, és elveszi feleségül a sorban következő lányt, hogy megkapja azt a fiút.

A következő lányt.

Kania rezzenetlen tekintettel figyelte, és Marra ráébredt, hogy minden bizonnyal kiült az arcára, amit megértett.

– Most már tudod, hogy is kell lennie – mondta a nővére halkan. – Ha van is ebből kiút, én nem találom.

Kihúzta magát: minden ízében királyné volt.

– De kitartok. A népünkért tűrni fogok.

* * *

Émelyítő volt a következő három nap borzalmas tompasága. Marra senkivel sem mert beszélni arról, amit megtudott. Még a herceg fülébe jutna. Biztosan ez történne. Kaniának csakis a kápolnában volt bátorsága mindezt szóba hozni őelőtte és a lánya holtteste előtt.

Én senkinek se merek beszélni róla. A herceg meg fogja tudni. Meg fogja tudni.

De éppúgy, ahogy nem lehetett erről beszélni, nem lehetett nem gondolni sem rá. Akár ébren volt, akár aludt, nem akadt egyetlen pillanat, amikor nem ez izzott az elméjében. Legyűrte valahogy a száraz kétszersültet, és a Kania karján látott véraláfutásokról álmodott, és csak annyi könnyebbsége volt, hogy az elborzadását mindenki betudta a gyásznak.

Az unokahúga koporsóját a palota alatti kriptában helyezték nyugalomra. Marra nem emlékezett másra, csak arra, ahogy nyílik a nagy vasajtó, aztán elindult a menet a hideg kőfolyosók útvesztőjében. Kezét a ruhaujjába dugta, úgy követte Kaniát, közben Vorling arcát figyelte, és rádöbbent, hogy egészen mostanáig nem tudta, mit jelent gyűlölni. Mert ez kellett hogy legyen ez az új érzés. Olyan sok helyet foglalt a mellkasában, hogy nem tudta, képes-e egyáltalán lélegezni tőle.

Amikor édesanyjával elindultak haza az Északi Királyságból, olyan erős volt benne a megkönnyebbülés, hogy szinte örömnek élte meg – mintha mindjárt kipenderülne a hintóból és táncra perdülne az úton.

Nem érezhetek ilyen megkönnyebbülést. Kania még mindig csapdában van. Nem én vagyok, aki veszélyben él. Nem érdemlem meg, hogy ezt érezzem.

Mégis ezt érezte, és hullámokban tört rá emiatt a szégyen, de amikor a hullámok elcsitultak, még mindig megvolt a zabolátlan öröm, amiért maga mögött tudhatta Vorling palotáját.

Csak egy napot maradt apja várában. A régi szobája még mindig megvolt. Még egy kicsi és szegény királyság is általában megengedheti magának, hogy megőrizze egy hercegnőnek a gyerekszobáját. Ám túlságosan is gyerekes szoba volt, tele puha plüssállatokkal, és Marra most már harmincéves volt.

De aligha kérhetem meg őket, hogy alakítsák át, amikor évtizedenként egyszer használom. Ez pazarlás lenne.

Az apátnő lesújtó pillantással fogadná ezt a hóbortot, amikor ebből a szegényeknek is lehetne ételt juttatni, míg a patikárius nővér a fejét ingatná nevetve.

Viszont volt valami, egyetlen dolog, amit megtehetett az apja házában. Összeszedte minden bátorságát. Eddig nem is gondolt arra, hogy az apácalét esetleg megfosztotta a bátorságától, mégis, amikor arra készült, hogy beszél az anyjával, sokkal riasztóbb volt a gondolat, mint gyerekként bármikor. Nem tudott szabadulni attól, hogy a másik nő elsősorban királynő, és csak ezt követi, hogy az édesanyja is, ő maga pedig apró és jelentéktelen figura a játéktáblán.

– Beszélnem kell veled – mondta, amikor anyja felnézett. – Öhm, felség. Anyám. Kérlek.

Hát, ez még a vártnál is rosszabbul sikerült, gondolta. Soha nem bánt túl ügyesen a szavakkal, de úgy tűnt, mostanra még azt is elvesztette, ami eddig megvolt.

Ránc formálódott a királynő két szemöldöke között.

– Távozzatok! – utasította az udvarhölgyeket, mire a válluk fölött érdeklődőn hátrapillantgatva kisorjáztak az ajtón.

– Kania bajban van – kezdte Marra, amint becsukódott utánuk.

A királynő oldalvást billentette a fejét.

– Ezt hogy érted?

– A herceg miatt. – Marra nyelt egy nagyot. Kiszáradt a torka. Most figyel: ez is valami. – Vorling herceg miatt. Kania fél. Nagyon fél. Azt hiszem… Eléggé biztosra veszem…

Képtelen volt kimondani. Ott voltak a fejében a szavak. „Bántja Kaniát.” Mégsem tudta kimondani.

Nem megy. Miért nem megy?

Olyan érzés volt, mintha valami borzalmas és szégyenletes dolgot akarna mondani. A torka el akart szorulni, így akarta talán megakadályozni, hogy ilyen szörnyűségekről beszéljen, még úgy is, hogy ez volt az igazság, még akkor is, ha ez nem Kania hibája volt, hanem Vorlingé, de valamiért már az is lehetetlennek tűnt, hogy kimondja a megfelelő szavakat. Nyelt egy nagyot. Égett az arca.

Mondd ki! Mondd ki! Újra eszébe jutott a lila ujjnyomok sora, és próbált összpontosítani. Miért volt ez ennyire nehéz? Kania nem kért segítséget, neki mégis ki kellett mondania. Az anyjuk majd helyrehozza a dolgot. A királyné megoldott mindent… az apjuk ezért vette feleségül. Értett a politikához, értette, mi az a célszerűség, és valahogy helyre fogja hozni.

– Vorling… ő… – Vett egy nagy levegőt. Mondd ki! Ki kell mondanod. – Bántja Kaniát. Tele volt lila foltokkal. El kell hoznunk onnan.

– Hm – mondta a királynő.

Hisz nekem? Mi van akkor, ha nem? Egyszerre eszébe jutott az összes gyerekkori emlék, valamennyi apró hazugság, Kania, amint azt mondja, csak féltékeny, amiért neki nem jutott herceg…

Jaj, Csirögés Miasszonyunk! Mit tegyek? Rángassam vissza az Északi Királyságba, és mutassam meg neki Kania karját?

Minden erejét elvesztette, ahogy erre gondolt. Nézte, ahogy a királyné a kezében lévő hímzés fölé hajol. Marra láthatta, pontosan milyen öltést használ: ágas öltés volt – úgy vélte, neki jobban és szabályosabban menne. Ebből merített valamennyi bátorságot, hogy van valami, amiben ügyesebb a királynőnél – így sem maradt valami sok.

– Vorling herceg egy szörnyeteg – közölte határozottan a királynő. – Kétség sem fér hozzá, hogy különféle módokon árt Kaniának, habár azt megtanulta már, hogy ne tegyen semmi olyasmit, aminek vetélés lehet a vége. Reméljük, hogy a következő gyerek fiú lesz, és akkor a nővérednek lesz esélye kikerülni a figyelme középpontjából.

Marrának tátva maradt a szája, de egyetlen szó, egyetlen hang se jött ki a torkán.

De nem fogja elengedni. Akkor meg fogja ölni.

– De amíg nem szül fiút, addig ki van szolgáltatva Vorlingnak. Ahogy mi is.

– De… – krákogta Marra.

A királynő türelmetlen mozdulattal döfte át a tűt az anyagon.

– Gondolkodj, Marra! Nagyon kicsi királyság a miénk, és ő a torkunknak szegezi a kést. Ha az Északi Királyság többé nem védelmez minket, megindul ellenünk a Déli Királyság, hogy elfoglalják a kikötőnket.

– De… de eddig nem… – Marra úgy érezte, valamiféle táncban vesz részt éppen, és csak botladozik, mert sokkal bonyolultabbak a lépések, mint azt első ránézésre gondolta.

– Eddig nem tették, mert az Északi Királyság megállította volna őket. Ha nem miattunk, hát azért, hogy ne kerüljön a déliek kezébe a kikötő. De ha az Északi Királyság kinyilvánítaná, hogy kiestünk a kegyeikből, és többé nem kívánnak védelmezni minket, két hét sem telne el, és déli katonák vennék körül a palotát.

Marra megpróbálta elképzelni, ahogy a vár körüli területeken mindenütt sátrak, kardok és pikák sarjadnának a földből, de nem tudta.

A tű újból az anyagba szúrt. Túlságosan szoros lesz az öltés, össze fogja húzni a szövetet.

– Vagy ha szembeszállunk Vorlinggal, még mielőtt örököse lenne, akiről elképzelhető, hogy majd örökölni fogja a mi trónunkat is, igencsak feltételezhető, hogy ő maga dönt úgy, ellenünk vonul, és egyetlen véres nap alatt porig rombolja ezt az egész várost.

Marra nyelt egy nagyot.

– De Kania…

– Jelen pillanatban nagyon veszélyes tűvel öltöget. Megkért, hogy hozzuk ki?

– Nem… – Marra úgy érezte, mintha néhány lépéssel önmaga mögött állna éppen, teljesen kívül a világon, amely annyira különös, kegyetlen és bonyolult tud lenni. – Nem, csak… Nem.

A királynő bólintott.

Rengeteg mindent szeretett volna még mondani. Szerette volna elmondani, hogy Kania szerint ha fia születik, az a halálát jelenti, de lehet, hogy a nővére tévedett, vagy talán a királyné tévedett, esetleg tévedett mindenki, és semmit nem lehetett helyrehozni. Volt viszont még egy gondolat, amely ablakon koppanó molylepkeként verdesett a koponyájában.

– Te tudtad? Korábban?

– Tudtam, hogy bajok vannak a herceg vágyaival – felelte a királynő. Sem a hangjában, sem az arcán nem látszott semmi, ami megbocsátást kért volna. – Azt reméltem, elég bölcs ahhoz, hogy ne keltsen ezekkel feltűnést. Nem hittem volna, hogy ennyire ostoba lesz, és addig gyötri a feleségét, amíg elvetél és meg is hal.

A fejét ingatta, vértelen ajka komor vonallá keskenyedett.

Meghal? De hát…

Hosszú időbe tellett, mire Marra végre megértette, hogy most nem Kaniáról, hanem Damiáról beszél.

Ó!

Ó!

Szóval tényleg Vorling ölte meg.

És Anya tudta.

Nem volt egyértelmű, mit is érezzen most. Túlságosan is nagy, túlságosan is különös volt ez az egész. Nem tudta, sírjon-e, tomboljon-e, vesse-e le magát a várfalról. Sem a szívében, sem az életében nem volt eddig semmi, ami segített volna abban, hogy mihez is kellene kezdeni ezzel az új ismerettel. Túlságosan is nagy volt. Félre kellett tolnia, és Kaniára összpontosítani, máskülönben teljesen elnyeli.

– Elhozhatnánk – jegyezte meg reményvesztetten. – Eljöhetne onnan, és ott lehetne mellettem. Felvehetné a nővérek egyes szentségeit. Vorling akkor nem tudná elkapni.

A királyné kedvesebb hangra váltott.

– Marra, drágám, szerinted egy olyan embert, aki rendszeresen kínozza a feleségét, és ha kedve szottyanna, megsemmisítene egy egész királyságot, megállítanának egy apátság falai?

Még mindig bénultan állt, messze önmagától, kívülről nézte, ahogy lehajtja a fejét.

– Nem. Persze hogy nem – mondta.

Azonnal kihunyt az eddig erősödő haragja. Az anyja tudott az egészről, ahogy arról is, hogy nem tehet semmit. Túl késő. Talán azóta túl késő, hogy sok évvel ezelőtt Vorling megkérte Damia kezét.

„Ne hagyd, hogy Anya velünk együtt téged is belerángasson ebbe a pokolba!” – ezt mondta Kania fájdalomtól elhomályosult szemmel, a húga köntösét markolva. „Menekülj el!”

Vér üt át a kötésen úgy, ahogy most megérkezett a felismerés. Vorling herceg kiválasztott egy apró, sebezhető királyságot, amely nem tudott szembeszállni vele. Tudatosan tette. Elvette feleségül a lányokat, mert tudta, hogy kedve szerint gyötörheti őket, és bármit is kapnak tőle, elfogadják, hogy ne essen a népüknek bántódása.

…Ó!

– Ne tegyél semmiféle ostobaságot! – mondta a királyné. – Ne beszélj erről senkinek! Ha a herceg fülébe jut, a nővéred nagyon megsínyli. – Félretette a hímzését. – Pontosan ezért nem szoktam én sem beszélni róla.

– Kania élete rendben lesz? – Marra pontosan tudta, hogy erre nemleges a válasz, de szerette volna, ha a királyné megnyugtatja, és azt mondja, minden a lehető legjobban fog alakulni, épp úgy, ahogyan kislány korában.

– Eddig elboldogult – felelte az anyja. – Egy sárkányt lovagol meg, és a királyságban mindannyian ott ülünk mögötte.

6. FEJEZET

Marra összesen tizenöt évet töltött a zárdában. Néhány hónap híján az eddigi élete felét. Tudott hímezni, varrni és kötni, és talán egy kicsivel jobban értett a politikához, mint egy átlagos apáca. De semmit nem tehetett, hogy megmentse a nővérét.

Azt hitte, ha visszatér a zárda jól ismert napi tevékenységeihez, az majd megnyugtatja, de nem így történt. Miután hazautazott az Északi Királyságból, még napokkal később sem tudott lecsillapodni. Ide-oda járkált, tétlenségében meg-megrándultak az ujjai, képtelen volt elviselni a zárda állandó rezzenetlenségét. Mit tehetne? Segítenie kell Kanián, de nem tud, de kellene, de nem tud, de…

– Szerelmes vagy, vagy teherbe estél? – kérdezte a patikárius nővér.

– Egyik se – felelte kissé elszörnyedve Marra.

– Ne nézz rám ilyen rémülten! Olyan pattanásig feszült vagy, akár egy szöcske, és tudomásom szerint ez a két betegség kezdődik ilyen tünetekkel.

– Nem – felelte erre. Bízott a patikárius nővérben, de nem feledte, mit mondott a királyné arról, ha a herceg fülébe jut a dolog… – Nem. Aggódom a nővérem miatt. Nagyon… sok várandóssága volt. Gyors egymásutánban. Néhányszor elvetélt és… érted…

– Értem – mondta komoran a patikárius nővér. – Folyton ezt látom. „Egy gyerek, egy fog”, ez a mondás a parasztasszonyok között, de sokuknak több gyereke van, mint ahány foga. Elkopnak a folytonos várandósságban. De a nővéred hercegnő, és a hercegnők jobb körülmények között élnek, mint mi, többiek. Jó kezekben van.

Épp a herceg kezei azok, amelyek miatt aggódom. Csípik, marják, szorítják… Eszébe jutott a lila ujjnyomok sora Kania csuklóján.

– Valamit tennem kell – motyogta, ahogy fel-alá járkált, és a saját csuklóját markolászta.

– Nem a te dolgod ezt helyrehozni – mondta a patikárius nővér. – Szerinted én nem állítanám meg azokat a nőket, akik újra meg újra teherbe esnek, amíg meg nem halnak? De az embernek nincs erre lehetősége. Nem lehet kirugdalni a férjüket az ágyukból. Vékaszám készíthetek a különleges teából, de nem kényszeríthetem őket arra, hogy meg is igyák.

Marra a kezét bámulta.

– Tennem kell valamit.

– Sok szerencsét! – emelte rá a patikárius nővér a szíverősítővel töltött poharát. – Ha megtalálod a módját, mondd el nekem is!

* * *

A napokból hetek lettek, és Marra egyre csak gyötrődött, s olyankor körmét mindig a bőrébe vájta. Az apátnő aggódott, de a patikárius nővér balzsamot készített a karmolásokra, és csak annyit mondott:

– Nem akarod elfogadni, hogyan működik a világ, csak ez a bajod.

Ez tulajdonképpen igaz volt, de Marrának nem tetszett. Az ilyesmit nem harminc, hanem tizenhat évesen kellene elintéznie magában az embernek.

Soha nem tartottam ott, ahol a koromhoz képest kellett volna, de ez azért túl sok.

A hetekből hónap lett, aztán még egy, meg még egy, és Marra nem tett mást, csak járkált, nyugtalankodott, és egyre hasznavehetetlenebbnek érezte magát.

Tennem kellene valamit. Képesnek kellene lennem tenni valamit. Valahogy képesnek kell lennem rendbe hozni ezt.

Semmi nem jutott eszébe. Meglehet, hősöknek való feladat volt ez, és Marra nem tudta, hogyan lehetne hősnek lenni. Éjjelente ébren hevert, csukott szemmel kergette a rémképeket, újra meg újra átélte a kápolnabeli pillanatokat, a szóváltást az anyjával. Nagyívű terveket alkotott a sötétben, hogy nappal elvesse őket. Kihallgatást akart kérni Vorlingtól, és aztán leszúrni. (Nem, az őrök megállítanák.) Megpróbálná elcsábítani a herceget, de azzal a feltétellel, hogy elküldi az őröket, és aztán szúrná le. (Majdhogynem apáca; ugyan mit tud a csábításról?) Elvinne néhány növényt a patikárius nővér raktárából, és megmérgezné Vorlingot. (Hogyan jutna egyáltalán az étele közelébe?) Azt kellene… azt kellene…

Láthatóan nem fog tenni semmit. Bármit is talált ki, annak a végén ő meghalna, és vagy a nővére, vagy a királyságuk odaveszne. Éjszakáról éjszakára követték egymást a fejében a tervek, egytől egyig hasznavehetetlenül.

Mit sem érnek ezek a tervek. Mit sem érsz, Marra. Mi haszna van bárkinek belőlem?

Az jutott eszébe, hogy Kania mostanra már jócskán benne jár a várandósságban.

Ha látszik rajta, akkor talán biztonságban van. Azt mondta, amikor várandós, akkor Vorling békén hagyja. Jobbára.

Nővére ruháira gondolt, arra, hogy olyan korán meglátszott már rajta. Néha előfordult az ilyesmi, de Kania nem volt ostoba, és a varrónői talán úgy szabták a ruháit, hogy nyilvánvaló legyen a várandóssága.

Már ha nem vesztette el ezt is.

De nem a baba volt az, amit elvesztett. Híre jött, méghozzá nem levélben, hanem szóbeszéd útján, hogy a király meghalt, és Vorling hercegből Vorling, Észak királya lett.

Így most jobb?

Vagy rosszabb?

Többen fogják figyelni?

De mostantól király, és immár senki sem tudja megállítani.

Nem tudott erre válaszolni. Nem tudta, hogy ez vajon jó, vagy rossz, vagy rettenetes, hogy vajon Kania ezzel mentőkötelet vagy halálos ítéletet kapott. Még átgondolni se volt képes. Semmi értelme nem volt annak, hogy „Vorling király”. Eszébe jutott a hirtelen jött harag, amikor Kania azt kérte, hadd virraszthasson a lánya koporsójánál. Hogyan lehet király egy ilyen ember, hogyan tarthat a markában egy egész királyságot?

Ádáz indulattal nekilátott kigyomlálni a kertet, szaggatta a lóromot, az útifüvet és a halvány gyopárt, és közben csikorgatta a fogait.

Ha férfi lennék, harcolnék ellene.

Ha Kania férfi lenne, senki sem kényszerítené, hogy egyik gyereket hordja ki a másik után. Ha én lennék férfi, nem én lennék a következő a sorban, ha őt Vorling megöli. Ha férfiak lennénk…

A sárba markoló ujjaira meredt. Nem számít. Nem férfiak. A világ történetét nők méhébe írták, nők vérével írták, és soha nem fogják hagyni, hogy ő ezen változtasson.

Reszketett a haragtól: akkora volt a dühe, hogy még a mennyeket is összedönthette volna, ám aztán elpárolgott, ahogy megértette, mennyire tehetetlen. A haragnak csak akkor van haszna, ha az ember kezdhet is vele valamit.

Még mindig a kezét bámulta, amikor meghallotta két világi nővér beszélgetését.

– Nem tudom, mit kellene tenni. Kifogytam az ötletekből – mondta az egyik.

– Menj el a sárbanyához! – tanácsolta a másik. – Ő ért mindenféléhez.

– Milyen mindenféléhez?

– Tudod. Varázsláshoz.

Marra felkapta a fejét. Mint kiderült, kicsit túl nagy lendülettel. Észrevették, és sietve odébbálltak, halkabbra is fogták, de a bogarat már elültették a fülébe.

A sárbanya.

A királyságnak ezen a részén a méretétől függetlenül minden temetőnek volt egy sárbanyája. Marra nem sokat tudott róluk, de ő a királyság nyugati feléből származott, és egyértelmű különbség volt a két rész között. A tengerparti területeken kutyát temettek a cintermekbe, hogy kísérjék és őrizzék a holtakat: templomi ordasoknak nevezték őket. A keleti, hegyvidéki területen sárbanyák voltak. (Középen egy-két helyen volt sárbanya és templomi ordas is. „Nincs velük gond – mondta az egyik sárbanya az ordasokról –, és még jó is egy kutya a háznál.”)

A sárbanyák a temetők mellett, kis kunyhókban laktak. Félig boszorkányok, félig sírásók voltak, kiásták a gödröket, és nyugovóra helyezték a holtakat. A sárbanya még akkor is dolgozott, amikor már túlságosan öreg és gyenge volt, hogy maga ássa meg a sírt: kicsoszogott egy lapáttal, és ő tette arrébb az első ásónyomnyi földet, hogy aztán béresek végezzék a többit. Máskülönben fennállt a lehetősége, hogy a holtak még azt gondolnák, a sírásók valójában sírrablók, és ha nincs ott a sárbanya áldása, elátkozzák őket.

A sárbanyák állítólag beszélték a holtak nyelvét, és ismerték az összes titkot, ami csak a föld alatt szunnyadt. Amikor egy sárbanya meghalt, a testét elégették, és a hamvait szétszórták a temetőben, hogy valamennyi utána következő sárbanyának a keze ügyében legyen az elődei bölcsessége.

Marra felhúzta a köpenye kámzsáját, és elindult megkeresni a sárbanyát. A zárdának is volt egy parányi temetője, de azok a lelkek Csirögés Miasszonyunkhoz tartoztak. Be kellett mennie a városba, az Arató Miasszonyunknak szentelt nagytemplomhoz, az ottani temetőbe.

A sárbanya épp dolgozott: a sírokat gondozta. Kövér, keménykötésű, rózsás arcú nő volt.

– Jó napot! – mosolygott. – Segíthetek, lyányom?

– Varázslatért jöttem – bukott ki Marrából, aztán csak állt ott, és nem tudta, nem vétett-e valami borzalmas módon az illendőség ellen. Nem szokás csevegni egy sárbanyával? Könyörögni? Pénzt ajánlani? – Bocsánat! Én nem… – Arcához emelte a kezét: nagyon égett.

A sárbanya feltápászkodott és megpaskolta a kezét.

– Kezdjük szépen az elején. Engem Elspethnek hívnak. Neked mi a neved?

– Marra – mondta, mielőtt még eszébe jutott volna, hogy hazudnia kellene.

– Erős, harcos név. Ugyanaz, mint a hercegnőnké. Gyere, ülj le, mondd el, mi a gond!

Marra vett egy nagy levegőt. Gondolatait megülte anyja figyelmeztetése. Mennyit mondhat el?

– A nővérem megházasodott. – Letelepedett az alacsony kőfalra a sárbanya mellé. – A férje… nem jó ember. Folyton várandós, úgyhogy nem tudja megverni. De nehéz ez a nővéremnek. Néha elveszíti a gyereket, és akkor még rosszabb lesz. Nem… segítenem kell neki. De a férje… hm… nem fogja elengedni.

A kezére meredt.

– Szegény lány. Nehéz ügy. A férjének megvan a rangja, hogy ezt ne kérhessék számon rajta?

Azzal senkin se segített volna, ha hisztériás nevetésben tör ki, ezért Marra csak annyit mondott:

– Igen.

Elspeth komoly arccal dőlt hátra.

– Mit szeretnél tőlem, gyermekem? Nem úgy tűnik, mintha a terméketlenség segítene a nővérednek. Adhatok talizmánt, amitől egyszerűbben foganhat meg, de megmondom az igazat, nem ér sokat, és nem tudja megóvni az olyan babát, amelyik nem akar világra jönni.

Marra lehunyta a szemét, árulásra, királygyilkosságra gondolt, és azt suttogta:

– Tudsz olyan varázslatot adni, amelyik megöli a férjét?

A sárbanya sokáig csak hallgatott. Marra kinyitotta a szemét: arra számított, hogy elszörnyedő arcot fog látni, de Elspeth tekintete szomorúságról és megértésről árulkodott.

– Nem. Ha képes lennék ilyesmire, talán meg is tenném, habár nem vagyok hóhér, és többet kellene tudnom, mielőtt összemocskolom a kezemet. De az a fajta varázslat, amit kérsz, jóval meghaladja az én tudományomat. Valódi hatalomról beszélsz, nem talizmánokról, nem arról, hogyan ismerhetjük és hallgathatjuk meg a holtakat. – Elfordította a fejét, láthatóan mérlegre tette, amit mondani készült. – Ha elmész a fővárosba, állítólag van ott egy nő, aki sokat tud a mérgekről.

Marra a fejét ingatta. A hercegnek természetesen volt ételkóstolója, de ezt aligha tudta volna elmagyarázni.

– Ha megmérgeznék, akkor mindenki azonnal a nővéremre gyanakodna – mondta inkább.

Elspeth megfogta a kezét. Marra egy pillanatra azt hitte, vigasztalásként tette, de ahhoz túlságosan is erősen szorította. Riadtan pillantott fel: a sárbanya szeme furcsán ernyedt lett, a szembogara tágra nyílt, szinte el is tűnt az írisze.

A holtak szeme, gondolta a lány. Damiának is biztosan ilyen szeme volt.

Aztán Elspeth pislantott, és a szeme megint olyan lett, mint volt. Elengedte Marra kezét, és az arcát dörgölte.

– Nahát – mondta mintegy magának. – Nos tehát. Akkor így állunk.

– Tessék?

– A holtak segíthetnek. De ahhoz valódi sárbanyára van szükséged, olyanra, aki agyaggal, csonttal és sírhantokkal kötötte össze az életét, nem pedig egy vén javasasszonyra, aki ügyesen tud gödröt ásni.

Elspeth hunyorgott és fintorgott, mint akinek rosszul esik a nappali fény. Marra látta, ahogy egy könnycsepp csurran ki a szeme sarkából, és végigfolyik az arcán.

– Ilyet hol találok?

– Délen. Délen és keleten. Itt nem. Menj át a hegyek déli oldalára! Ismered a pusztaságot?

Marra bólintott. Az apjuk egyszer, a királyi körút részeként elvitte őket oda: csontszáraz, kőszáraz az egész vidék, utazásuk közben nagy fehér porfelhőket vertek fel.

– Ismerem.

– Van ott egy nagy nekropolisz, de neked nem az kell. Állj meg, mielőtt még odaérnél! A hegyoldal, a kivájt sziklabarlangok, az elhagyott házak és a bikák koponyái. Oda menj! Ott él egy olyan sárbanya, aki méltó a nevére. A holtak térden csúszva mondanák el neki a titkaikat.

Marra megint bólintott.

– Köszönöm – mondta, és lehuppant a falról.

– Ne köszönd! Ha vége, gyere vissza, és meséld el, hogy ment!

Marra a hosszú útra gondolt és a fejét ingatta.

– Lehet, hogy nem élem meg – ismerte be.

– Tudom – felelte szelíden a sárbanya. – De akkor is meg tudlak majd hallgatni.

* * *

Hosszú volt az út. Nem szólt róla másnak, csak a patikárius nővérnek, aki rezzenéstelen tekintettel méregette, aztán átnyújtott egy pénzérmékkel teli erszényt és egy tealevelekkel teli zsákocskát.

– Varázslat – mondta. – A varázslathoz nem értek. Ahogy tudsz, gyere vissza, és ha nem tudsz, akkor remélem, a sors irgalmas lesz hozzád.

Marra mostanra nemigen hitt már a sorsban. Hercegnőnek született, ami állítólag nagy szerencse, de hiába mondhatta el magáról, hogy sosem kell éheznie, ezért cserébe olyan hatalmasok közötti viaskodásba keveredett, akiket nem lehetett a törvény elé állítani.

Szerette volna, ha a patikárius nővér marasztalja, mert akkor lett volna valami, aminek nekifeszülhet. Hozzászokott ahhoz, hogy nyakaskodjon, és elvette a kedvét, hogy mindenki egyetértett vele, és így nem volt miből építkeznie.

A patikárius nővér fedezte a távollétét, és Marra ismét felhúzta a kámzsát, és újra a városba indult. A sárbanya egy pásztorhoz irányította, aki irhákat szállított délre, Alsó-Bandai piacára. Marra egészen a városig utazott vele. A pásztor láthatóan örült a társaságnak, de nem beszélt sokat, és ez így meg is felelt Marrának, aki nem sok mindent tudott mondani azon kívül, hogy Istenem, Istenem, mit művelek, Istenem…

Alsó-Bandaiból hintók indultak minden irányba. Elköszönt a pásztortól, és beszállt egy délkeletre tartó kocsiba. Ment vele, amíg csak tudott, aztán fogott egy másikat. A pénzére vigyázott, csak ételre költött, és vagy a hintóban aludt, vagy egy padon, amíg a hintóra várt. Fáradt volt, ingerült, a kámzsája sokszor arra szolgált, hogy eltakarja a borzalmas haját, viszont a pénzkészlete nem fogyatkozott olyan gyorsan, mintha szobát bérelt volna valamelyik fogadóban.

Senki nem hitte volna, hogy hercegnő.

Félelmetes volt, amikor először kellett helyet foglalnia egy hintón. Soha addig nem csinált ilyesmit, és attól tartott, hogy valami ostobaságot mond, amitől a kocsis kineveti, és nem lesz hajlandó helyet adni. De összeszedte a bátorságát, és azt mondta:

– El kell jutnom Essemquébe – és a kocsis mondta az árat. Átadott egy érmét, mire a férfi bólintott, és azt mondta, a kocsi húsz perc múlva indul, addigra legyen rajta.

A következő alkalom már egyszerűbben ment, az utána következő még egyszerűbben. Megszokta a batárokat, és megtanulta, hogy bezsúfolódni egy ilyenbe biztosan csontokat összerázó rosszullétet eredményez, de még mindig ez volt a legolcsóbb módja az utazásnak. Nem tudta, honnan jött ez a váratlan takarékosság, de a fejében valami azt suttogta, hogy sehonnan nem remélhet segítséget, és ha kifogy a pénzből, akkor többet nem fog tudni szerezni. Nem értett máshoz, csak a hímzéshez és a kertgyomláláshoz.

Gondolom, áruba bocsáthatnám a testemet, de azt se tudom, hogyan csinálják az ilyesmit.

Valahogy sokkal bonyolultabbnak tűnt ez, mint venni egy helyet a kocsiban. Odamegy ilyenkor az ember másokhoz, vagy mások jönnek oda hozzá? Hogyan kell olyan beszélgetést kezdeményezni, amelynek a végén pénzen vett szex van? Léteznek erre társasági szabályok?

Az ilyesmit nem oktatták a zárdákban. Egyszerűbb volt a hintóban aludni.

Ülve, zötyögve aludt, miközben haladt hol dél, hol kelet felé, a hegyek tövében. Az jutott eszébe, hogy az apátnőnek minden bizonnyal szólnia kellett a királynénak, hogy eltűnt. Most akkor megszökött? Harmincévesen még lehetséges elszökni?

Tulajdonképpen szerencsés volt. Senki nem háborgatta… nagyon. Csak egyszer próbálkozott egy férfi veszélyesnek bizonyuló párbeszédet kezdeni vele.

– Merre tart? – kérdezte. Vele szemben ült a hintóban. Megvolt még az összes foga, és ahogy elvigyorodott Marra látta is mindet.

– Délre.

– Melyik városba?

Marra vállat vont.

– Délre – ismételte, és igyekezett leplezni, hogy szaporábban kezdett verni a szíve. Talán felismerte? Miért kérdezősködik?

A férfi megkérdezte, hogy hívják, de Marra csak nézett rá, és nem felelt. További kérdéseket tett fel – hová megy, van-e ott családja –, és amikor ezekre se kapott választ, komisz hangnemben folytatta. Mit sem törődve azzal, hogy a többi utas is hallja, sértést vágott Marra fejéhez.

Egy középkorú nő mentette meg: odahajolt, és csettintett a férfi orra előtt.

– Micsoda durva egy fiatal bolond maga! – morogta. – Nem látja, hogy apáca? Miért éli ki a haragját egy apácán, aki zarándokúton van?

A férfi épp az asszony felé fordította szidalmait, amikor felfogta a szavainak értelmét. Félbehagyta a trágárkodást, elhaltak a mássalhangzók a nyelvén, és úgy meredt Marrának az út porától koszos köpenyére, mintha nem is látta volna eddig.

– Apáca?

Marra megragadta a lehetőséget.

– A Csirögés Miasszonyunkat szolgálom – mondta az asszonynak. Lehetett volna nagyobb is a hazugság. – Köszönöm!

Bocsáss meg, Miasszonyunk!

A férfi elvörösödött, morgott valamit az orra alatt, és többé nem zaklatta. A legközelebbi megállónál leszállt. A középkorú nő megvárta Marrával a következő hintót. Szürke szeme gyenge és vizenyős volt, de a tekintete éles, akár a kovakő.

– Azonnal mondd azt, hogy apáca vagy – tanácsolta. – Sok olyan férfi van, aki nem gondolja meg, hogy rosszul bánjon egy nővel, de tart az egyházi öltözéktől és a szent jelképektől. Így talán nem lesz annyi bajod útközben.

Marra bólintott. Ezután igyekezett úgy járni, ahogy az apátnőtől látta, és a ruhája ujjába rejtve összefonni a kezét, ahogy a nővérek tették. Volt egy nyaklánca faragott csirögetollakkal, amit még az anyja küldött neki egyszer, és korábban arra gondolt, hogy eladja, de most inkább kívül hordta. Eléggé hasonlított egy papi medálra ahhoz, hogy kicsivel több helyet adjanak neki a hintókban, hogy kicsit nagyobb távolságot tartsanak tőle. Azok, akik csak lökdösték volna Marrát, a nőt, most elléptek Marra, az apáca útjából.

Na és Marra, a hercegnő? Szórakoztatta ez a gondolat. Neki is félreállnának?

Ez természetesen soha nem merült fel. Egy hercegnő nem utazik közönséges postakocsin. Nem ül közönséges postaállomások padjain, nem alszik el fejét a falnak vetve. A hercegnő, aki valaha volt, mostanra halott, akár a sírjában fekvő Damia, olyan halott, mint a gyerekek, akiket Kania megpróbált kihordani.

* * *

A nagy nekropolisz előtti utolsó városban elment a sírkerthez, és megkereste az ottani sárbanyát: az asszony olyan idős volt, hogy alig bírta megtartani a lapátot.

– A sárbanyát keresem – mondta. – A… a nagy hatalmút.

– Aha – felelte az öregasszony. – Tudom, kire gondolsz. Indulj el kifelé a városból a kelő nap irányába, amíg nem látsz két falat, amik kicsit magasabbak, mint egy ember. Van köztük egy rés és rengeteg kilazult kő. Sétálj át a résen, és egy lapályos helyre érsz, ahol rengeteg a sír. Van ott egy kis kődomb. A háza azon a dombon áll.

– Köszönöm.

– Légy óvatos! – mondta az öregasszony. A holtak néztek vissza a szeméből, és Marra nem tudta eldönteni, pontosan kitől is származik ez a figyelmeztetés. – Légy udvarias! Nem olyan ő, mint az ördög, nem akar a szavaival csapdába csalni, de túlságosan is sokat tud.

Marra nyelve hegyén volt a kérdés, hogyan lehet túl sokat tudni, de aztán eszébe jutott, mennyi mindent tudott meg Vorling hercegről és Damia haláláról. Úgy hajolt meg a sárbanya előtt, ahogy a hercegnők soha senki előtt, mire az öregasszony felsóhajtott, és követte a tekintetével, ahogy elballagott kelet felé.

* * *

A falak már nem voltak embermagasságúak. Lehet, hogy az öregasszony fiatalkorában magasabbra nyúltak, vagy talán az emlékezetében növekedtek meg. Marra elsétált a vállig érő falak között, és végignézett a sok száz tenyérnyi, lapos kövön, melyeken valami ismeretlen nyelvű írás állt.

Kis tojásdad, nyílás nélküli méhkasoknak tűnő építmények álltak a kövek tengerében. Marra azonnal felfogta, hogy ezek sírok. Északon is lehetett néhol látni ilyeneket, általában ott, ahol a családoknak volt saját földje.

A lapos kövek miatt figyelnie kellett a lába elé. Óvatosan lépdelt; ha futnia kellene, még kitörné a bokáját, vagy valami annál is rosszabb történne. Kopogtak-csúszkáltak a talpa alatt, egymással beszélgettek kőnyelvükön, elmondták mindazt, ami felgyülemlett bennük, amíg arra vártak, mikor jár közöttük ember.

Marra lefelé nézett, és nem előre, ezért meglepődött, amikor meghallott valamit, és nem is a zaj szokatlansága, hanem éppenséggel a köznapisága miatt. Nem ilyen hangra számított ezen a különös, köves síkságon, az ősi sírok peremén. Felnézett.

„Kot” – ismételte a tyúk, és elfordította a fejét, hogy alaposabban szemügyre vehesse a jövevényt.

Marra felnevetett. Köves dombot látott, ház állt az oldalában. A ház előtt néhány csirke meg tyúk kapirgált és fürdőzött a porban. Az egyik épp megcsípte egy társát, aki panaszosan felrikoltott, és elfutott a kövek közé.

A ház igencsak hasonlított a méhkassírokra: egymásra fektetett lapos kövek rétegeiből állt, de volt egy sötét, tátongó bejárata. Félelmetes lett volna, ha nem csipegetnek előtte a csirkék, amelyek hajthatatlanul csirkeszerűek voltak. Nehéz úgy tartani az ismeretlentől, ha az ismeretlen tyúkokat tart.

– Igen, igen – szólalt meg valaki odabenn. Nem beszélt magas hangon, se reszketegen, mégis volt benne valami, ami az öregséget jelezte. – Igen, hallak. Azt hiszem, látogatónk érkezik.

Marra megdermedt, nem tudta, odamenjen-e a házhoz, kopogtasson, vagy csak szóljon hangosan. Az egyik tyúk úgy döntött, a mozdulatlanul álló ember rendkívüli fenyegetést jelent valamennyi háziszárnyasra, ezért riadtan kotkodácsolva elrohant.

– Nohát, gyere be! – mondta a ház. – Én már nem leszek fiatalabb. – Majd kicsit megkésve: – A barna tyúkkal vigyázz! Démon lakik benne.

Marra körülnézett, de nem látott a közelben barna tyúkot. Kifújta a levegőt, kihúzta magát, és elindult, hogy szembenézzen a sorsával, és megszerezze az eszközöket, amelyekkel végezhet a herceggel.

7. FEJEZET

Bizonyos szempontból az első feladat volt a legkönnyebb.

– Ez egyszerű – mondta a sárbanya. – Ez itt bagolyszövet.

Végighúzta kezét az anyagon. Nem csillámlott, nem sziporkázott a fényben, de volt benne valami, ami megzavarta a szemet. Féltucatnyi foszlott szélű darab hevert belőle a sárbanya otthonának tetején.

– Készíts belőle köpenyt! A fonalat neked kell megfonnod hozzá. – Fából készült kéziorsóra, egy guzsalyra és valami durva akármire mutatott, ami alig volt kézzelfoghatóbb a füstnél.

– Azzal.

Marra elkomorodott. Túlságosan is könnyűnek tűnt, és gyanakodott minden olyasmire, ami könnyűnek tűnt. Font már fonalat: a zárdában mindenki egyfolytában pörgette a kéziorsót, ahogy beszélgetett, üldögélt, vagy akár még imádkozás közben is. Csakis ezen a módon tudtak elegendő szálat biztosítani a takácsoknak. Minden egyes szövő nővérhez hat másik fonó nővérre volt szükség.

Megérintette a füstös kupacot, és azonnal vissza is kapta az ujját. Úgy sajgott, mintha megcsípte volna valami. A szájába vette, hogy ezzel csillapítsa az égető érzést.

– Csalángyapjú. – A sárbanya nem tűnt önelégültnek, és ez volt az egyetlen, amiért elviselhető volt az egész. – Fonalat kell fonnod belőle, hogy azzal öltsd össze a bagolyszövetet. Ha teheti, fájdalmat fog okozni neked.

– Régebben ruhát készítettek csalángyapjúból. Az nem lehetett ilyen.

– Ó, az nem. Ha az ember kinn hagyja néhány hónapig a szárakat a mezőn, akkor olyan lesz, mint a többi. Ez olyan kos gyapja, amelyik száz éven át volt csapdában a tüskebokrok között, és a tövisek belenőttek a vérébe meg a szemébe.

A sárbanya a csizmája orrával megbökte a gyapjút.

– Tényleg? – Marra nehezen hitte a dolgot.

– Valószínűleg nem. De akkor is gonosz, megbájolt anyag. – A sárbanya kihúzta magát. – Alkonyattól pirkadatig és pirkadattól alkonyatig van időd. A korsóban van víz.

Lemászott a létrán, Marrát egyedül hagyta a tetőn a gyapjúval, amelyet nem lehetett megfonni.

* * *

Végül persze megcsinálta. Ugyanolyan keserű érzése volt, mint amikor kitakarította az istállót: meg fogom csinálni. Nem fogsz megállítani. Féltucatnyi módját is kipróbálta, hogyan védhetné a kezét, de vagy túl nehézkes volt az anyaggal úgy dolgozni, vagy túl vékony volt, hogy védje. Végül csak nézte a füst halmát, és arra gondolt: hősi feladatot kell végeznem, márpedig a hősi feladatokat nem ímmel-ámmal teszik. Ez csak fájdalom. Kaniának sokkal rosszabb, mint nekem.

Azzal bal kezével belemarkolt a csalán és füst kupacába, és fonni kezdett.

Égetett, csípett és izzott. Sziszegett, káromkodott és rágörnyedt a kezére.

Nem! Folytasd! Ha elkezdted, akkor már nem hagyhatod abba!

Felidézte az összes szülést, amelynél csak ott volt. Azok a nők sokkal nagyobb fájdalmat éltek meg, mégis megtették, mert ha az ember egyszer elkezdte, akkor nem hagyhatja abba. Ő is meg fogja ezt tenni.

Csak a bal kéz. A jobbra szükségem lesz, hogy megfonjam a fonalat.

Ennél a résznél egy darab szövettel védhette a jobbját, a bal viszont kellett, hogy a guzsalyra húzza a gyapjút, és ott nem volt mód megóvni.

A balja ügyetlen volt, de nem is kellett figyelni arra, hogy végzi vele a munkát, csak el kellett végezni. Az ujjai kivörösödtek, az ízületei megdagadtak, de ez nem számított. Elég volt megfelelően tartani a kezét, hagyni, hogy a maró füst átfolyjon az ujjai között. Odafenn lassan kúszott a nap előre. A hüvelyk- és a mutatóujja között fájt, egyre csak fájt a vékony bőr, míg aztán megszűnt fájni, és valami más lett a fájdalomból.

Nehéz volt kellően lassan pörgetni az orsót. Szeretett volna sietni. Csakhogy a gyorsabb pörgetéssel vékonyabb lett a szál, márpedig neki durva, vastag szál kellett, hogy összetartsa a köpenyt, és így ne kelljen annyit használnia belőle. Véresre harapta a szája belsejét, bámulta baljának karomba görbedt ujjait, és azon töprengett, képes lesz-e még használni ezt a kezet egyáltalán bármire.

Végül elég fonalat készített. Valószínűleg. A csalángyapjú csaknem elfogyott, csupán egy nagy, hegyes tövis maradt, olyan nagy, akár egy birka mellső lába, a hegye még egy ember szívét is átszúrta volna. Ledobta az orsót, és mellkasához szorította meggyötört kezét: vörös volt, lila, kétszeresére dagadtak az ízületei. Amikor megpróbálta megmozdítani az ujjait, érezte, ahogy az inak a csonthoz dörzsölődnek, és nem tudta magában tartani a sikolyát.

Felnézett. A nap már a nyugati láthatáron járt, egyre kékültek az árnyak. Ivott vizet, jobbjával fogta a korsót. Egy kicsit próbált a baljára locsolni. Nem ért semmit. Sírt egy kicsit, de az se ért semmit.

Jobb kezét a finom munkára tartogatta. Nagy levegőt vett, és lecsípte a szálat az orsóról, de a húsa közben úgy izzott, mintha tüzet fogott volna. A szála egyenetlen volt, csúf és rücskös, de ezzel nem lehetett mit kezdeni. Egyébként se volt több megfonni való csalángyapjú. Szerette volna fonallá sodorni, de nem volt elég ideje, és nem tudta, mennyi fájdalmat képes még elviselni.

Nem volt tű sem. Csak nézte a bagolyszövetdarabokat, a kezében lévő szálat, és nem akarta elhinni, hogy erről megfeledkezett.

Mindig van tű, gondolta elcsigázottan. Hímezni szoktam: mindig van nálam tű.

Kuncogni kezdett csak úgy, magában: a halálos sebesültek eszelős nevetése volt ez. Valamennyi tűjét a zárdabeli szobájában hagyta, gondosan beletűzve egy kis fehér patkányt formázó tűpárnába, amit a patikárius nővértől kapott ajándékba.

Körülnézett a tetőn, hátha meglát valamit, ami eddig elkerülte a figyelmét, hátha ráhunyorít a csont, a fém a holdfényben. Mikor jött fel a hold az égre? Tényleg ilyen késő lenne?

Nem talált tűt. Viszont a fény tompán visszaverődött a csalángyapjú közepében lévő óriási tüskéről.

Duzzadt ujjai közé fogta és megvizsgálta a hegyét. Elég hegyes volt, hogy árként használhassa. Az ujjaival kell majd átdugni a lyukon a szálat, aztán a túloldalt megfogva áthúzni, úgyhogy égetni fog, de nagyon, és talán nem is fogja tudni használni az ujjait, márpedig akkor lehet, hogy a fogát kell használnia, amihez a Csirögés Miasszonyunk adjon erőt.

Azt hitted, a lehetetlen feladatokat olyan egyszerű elvégezni?

Formátlan kis fonalhalmára pillantott, majd a lágyan hullámzó bagolyszövetre, sírdogált egy keveset, aztán az anyag fölé hajolt és munkához látott.

* * *

– Az Isten tökéletességére! – mondta egy héttel később a sárbanya, ahogy szemügyre vette a csontkopót. – Megcsináltad!

Nem úgy tűnt, mint aki örül. A csalánköpeny miatt se tűnt boldognak, amikor Marra lemászott a tönkrement kezével, a feldagadt ajkával, és a lába elé dobta a bagolyszövetből készült ruhát.

– Meg – mondta a lány. – Hol kezdjek neki a következő feladatnak? Holdfény kell egy agyagkorsóban?

A sárbanya felnyögött. Nem felelt, csak felállt, és kotorászni kezdett a kamrájában. Talált egy kupac csirkecsontot, és a csontkopónak dobta.

Marrának valahonnan az derengett, a csirkecsont árt a kutyáknak, viszont abban sem volt biztos, hogy van-e a csontkopóban bármi, ami megsérülhet. A kutya boldogan leheveredett és rágcsálni kezdte: széthasadt csontdarabok hullottak a nyakából, amikor nyelt.

A sárbanya széket húzott az asztalhoz, és lezökkent. Míg Marra alacsony volt, és kerek, addig ő magas, csontos és görnyedt hátú.

– Tudod te, miért adnak valakinek lehetetlen feladatot?

Marra elkomorodott. Utálta az efféle kérdéseket, mindig úgy érezte, a másik az ő rovására akar okoskodni vele. De a sárbanya tisztességesen bánt vele, ezért megpróbált rájönni a válaszra.

– Hogy kiderüljön, képesek-e rá?

Erőltette az agyát, felidézte a régi mondákat: Mordecai és a féreg; a fehér szarvas, aki beleszeretett egy emberbe, és az a rettentő küldetése, hogy megmentse a szerelmét; Kisegér, aki menyasszonyként az esküvője napján ölte meg a sárkányt.

– Hogy kiderüljön, hősök-e?

– Hősök! – A sárbanya nagyot horkantott. – Az istenek óvjanak minket a hősöktől!

Marrára pillantott, rendszerint kifejezéstelen arcán a bánat árkai látszottak.

– De talán végül ez a sorsod. Nem, gyermekem, azért adnak lehetetlen feladatot, hogy ne legyenek képesek elvégezni.

Marra gondosan, minden oldalról megvizsgálta a kijelentést.

– De én megtettem – felelte. – Kétszer.

– Észrevettem – közölte mogorván a sárbanya. – És nagy valószínűséggel el fogod végezni a harmadik feladatot is, és akkor kénytelen leszek segíteni, hogy megöld ezt a te hercegedet.

– Nem az én hercegem – közölte epésen Marra.

– Ha azt tervezed, hogy megölöd, akkor az. Az áldozatod. A herceged. Nem számít, melyik. Ha az ember kést márt valakibe, abban a pillanatban összekapcsolódik vele. Amikor egy gyilkost figyelünk, akkor látjuk az összes áldozatát is, ahogy fekete szálon húzza őket maga után, és a kísértetek árnyai várják, mikor jön el a lehetőség. – Körmeivel kopogott az asztalon. – Biztosan ezt akarod?

– Megölte Damiát. Kínozza Kaniát. Megérdemli a halált.

A sárbanya erre nem felelt. Egy ideig nem hallatszott más, csak a csontok ropogása és a földre hulló darabkák koppanásai.

– Nagyon sokan vannak, akik megérdemlik a halált – szólalt meg végül a sárbanya. – Nem mindenki érdemli meg, hogy gyilkos legyen.

Nagyot sóhajtott.

– Nem tudom megváltoztatni az elhatározásodat?

– Nem.

– Rendben. – Hátralökte a székét, hosszú karjával felnyúlt, és levett egy korsót a polcról. – Tessék – nyomta Marra kezébe. – Nyisd ki!

Nehéz, szögletes és teljesen dísztelen agyagkorsó volt. Marra óvatosan kinyitotta. Holdfény sütött az arcára kékesfehér ragyogással.

– Csukd vissza! – utasította a sárbanya. – Tessék, itt van a holdfény agyagkorsóban. Add vissza, kérlek.

Marra teljesen elképedt, és most egyszerűen csak visszazárta a korsót és átnyújtotta neki. Káprázott a szeme a nap közepén a házban felragyogott hold nyomán.

– Tessék, adtál nekem agyagkorsóba zárt holdfényt. Ügyes voltál. Ez volt a harmadik feladat.

– De hát… – Marra előbb a sárbanyát nézte, aztán a korsóra pillantott. – De nem érdemeltem ki. Nem tettem semmit.

– Lehetetlen feladat volt. A másik kettőnek is annak kellett volna lennie, de most itt vagy egy csontkopóval meg egy bagolyszövetből és csalánból készült köpennyel. De belerokkantál volna abba, hogy befogd a holdat. Az nem olyan halandóknak való, akik szeretnék megőrizni a szívüket.

– De…

– Nem akartam megtenni – mondta a sárbanya. – Ezért adtam a lehetetlen feladatokat, hogy elbukj és elmenj, és ne kérj tőlem semmit. Nem szeretek utazni, nem szeretek máshol járni, és kerítenem kell valakit, aki ügyel a csirkékre. Ráadásul hiábavaló is elindulnunk, és valószínűleg mind meghalunk.

– De…? – Remény sarjadt Marra szívében. Gyorsan elfedte, azt mondta magának, hogy minden bizonnyal tévedett.

A sárbanya a fejét ingatta.

– Fegyvert keresel a herceg ellen. Nekem nincs varázskardom, se megbűvölt nyílvesszőm, se semmi, amit egyszerűen el lehet vinni innen. – Hátradőlt a székben. – Íme, a fegyvered a herceg ellen. Én.

* * *

Marra úgy érezte, túl sokáig tart felkészülni az indulásra.

– Három nap – mondta a sárbanya. – Össze kell csomagolnom, el kell rendeznem néhány dolgot.

A barna tyúk épp farkasszemet nézett az udvaron a csontkopóval, és láthatóan nem zavarta, hogy a kutyának nincs szeme.

– Három nap múlva Kania már halott lehet.

– Akkor meghal. – A sárbanya hajthatatlan volt. – Merthogy hetekbe telik, mire az Északi Királyság fővárosába jutunk, főleg úgy, hogy útközben meg is kell állnunk.

Marra vett egy nagy levegőt, és türelemre intette magát. Zárdában még egy hercegnő is tanul türelmet, és amit a nővérek nem tanítottak meg, azt a varrás és szövés során sikerült elsajátítania. A sietség végén elejtett szálak és torz zoknik vártak. Kania életével nem lehetett kapkodni.

Ráadásul már így is éveket vártál, gondolta komoran. Ha öt vagy tíz évvel ezelőtt feltűntek volna a véraláfutásai, mostanra már rég vége lenne.

A csontkopó ráunt, hogy egy csirke jár folyamatosan a nyomában, úgyhogy leheveredett a saját udvarrészén. Lehetetlen volt megállapítani, mikor alszik, de volt valami lassú emelkedés és süllyedés a mellkasában, ami pihenést sugallt.

– Hogy hívják? – kérdezte a sárbanya.

– Kit? – pislogott Marra.

– A kutyát, gyermekem! A kutyáknak is van nevük. Ez különbözteti meg őket a farkasoktól.

– Ó… khm… Csontkopónak?

– Most kérdezed vagy mondod?

– Csontkopónak hívják – közölte valamivel határozottabban. Csontkopó az udvaron a másik oldalára hemperedett, és tekergőzve megfürdette gerincét a porban.

– Nem a képzelőerődről vagy híres, igaz? – A sárbanya arcvonásait mosoly rendezte át. – Nem sértésnek szánom, gyermekem, ne nézz rám ilyen sötéten. Az efféle munkáknál nem légvárakat kell építeni, hanem két lábbal kell a földön állni.

A barna tyúk megkerülte a házat, meglátta Csontkopót, és úgy vonult ellene, akár egy seregét vezető tábornok. A kutya farkába csípett, mire nyüszítés szellemhangja volt a jutalma. Csontkopó talpra szökkent, nem értette a helyzetet, míg a tyúk diadalittas kotkodácsolással szaladt el.

A sárbanya palackokból, zsebekből és pántokból, akasztókból álló köpenyt kerített a vállára – olyan volt tőle, mint egy két lábon járó szekrény. Marra nem is értette, miért nem csörög járás közben. Aztán levette, és nekilátott a polcokon lévő korsókból és palackokból megtölteni a zsebeket és fiolákat, folyadékokat mért ki cseppenként, és különös csomagocskákat tett el. Marra nézte, ahogy tollakat, egérkoponyákat és kötszerdarabokat csomagol, és végül azt kérdezte:

– Mi a haszna ennek az egésznek?

Kolibritollak csillantak, ahogy a sárbanya aprócska madárbőrt csúsztatott a zsebébe.

– Fogalmam sincs róla – felelte. – A nagy része várhatóan egyáltalán semmire nem kell majd. De azt mondtam, segítek, és ez azt jelenti, hogy a lehető legjobbat kapod.

Megnyalta az ujját, és három kis fekete gyöngyszemet tett egy zsírpapír borítékba, majd megtorpant.

– Mutasd csak a kezedet!

– Tessék?

– A kezedet. Kíméled.

Marra kinyújtotta a kezét. Az ízületei elmerevedtek, és a vörös duzzanat, ahol felsértette magát a drótokkal, csak rosszabb lett.

– Szentek és ördögök! Nyílt sebek a felhólyagzott vidéken. Tartsd!

Levett egy tégelyt az egyik polcról.

– Ez most rossz? – kérdezte Marra.

– Úgy egy hét alatt valószínűleg végezne veled – hajolt a keze fölé a sárbanya. – Először rákapnál az emberhúsra, ami mindenkinek nagyon szórakoztató lenne… Jaj, ne nézz már ennyire döbbenten!

Kinyitotta a tégelyt. Marra orrát mézillat csapta meg, de a nő tűzpiros folyadékot kent a sebeire.

– Ez mi?

– Rozsdaméz. Mechanikus méhek készítik. – Beledörgölte az ízületekbe, közben mormolt is valamit, de Marra nem értette, mi az. Végül kiegyenesedett. – Ettől már jól leszel. De azért szólj, ha ingered támad kiharapni egy darabot valakiből.

– Jó hosszú a névsorom, hogy kiket szeretnék megharapni – felelte kissé kimérten Marra.

A sárbanya kurtán, horkantva felnevetett.

– Jogos. Akkor azért szólj, ha utána ingered támad meg is rágni a falatot.

Marra összefonta, behajtotta az ujjait. A bütykei már most sem voltak olyan duzzadtak. Érdekelte, hogy vajon a sárbanya valami varázslatot motyogott az orra alatt, vagy a méznek köszönhető ez a hatás.

Ahogy ezen töprengett és hallgatta, amint az öregasszony tesz-vesz a kunyhóban, csörögnek a korsók, üvegek, és ilyen-olyan varázsdolgok kerülnek a köpeny ráncaiba, lassan elszunyókált a sarokban.

* * *

A barna tyúk a sárbanya botjának tetején, a csontból készült keresztrúdon üldögélt. A teste együtt mozgott a bottal, de a feje a csirkékre jellemző sajátos módon végig vonalban maradt. Marra előbb kétkedve, majd ámulattal nézte.

– Hozod a tyúkot?

– Démon van benne – felelte az öregasszony. – Udvariatlanság lenne itt hagyni a szomszédok gondjára.

A tyúk késő délelőttig utazott ezen a módon, akkor nyújtózott egy nagyot, lesétált a sárbanya kinyújtott karján, és a hátizsákjába mászott. Pontosan ez okból volt nyitva a teteje. A tyúk úgy negyedórát kotlott ott, egyetlen elégedett kotyogást hallatott, majd visszakapaszkodott a karon át a botra. A sárbanya megállt, kivett a zsákból egy barna héjú tojást, és egy biztonságos zsebbe helyezte. Reggel aztán megfőzte, pontosan félbevágta, és megosztotta Marrával.

Egy fél főtt tojás nem túlzottan laktató reggeli, de azért sokkal több a semminél. Csontkopó néha felzavart és elkapott egy nyulat: olyankor megálltak és megsütötték. Volt, hogy egy gazda tojásokat, vekni kenyeret adott el nekik, habár a sárbanyának egyedül kellett vásárolnia, mert ha a gazda meglátta volna Csontkopót, akkor jöttek volna a kérdések.

Ugyanebből az okból nem utazhattak postakocsin, és szekerekre se kéredzkedhettek fel. Nem aludhattak fészerekben sem, ahol esetleg melegebb lett volna, mint odakinn. Csontkopót nem lehetett álcázni. Így csak egészen lassan haladhattak északnyugat felé.

– Ez nem lesz jó – jelentette ki a harmadik-negyedik napon a sárbanya. – Mire odaérünk, a nővéred megöregszik és meg is hal, én pedig annyira görnyedt leszek a sok földön alvástól, hogy a herceged térdkalácsát fogom elátkozni.

– Mihez kezdjünk? – kérdezte Marra. Mostanra nyakörve is lett Csontkopónak, habár inkább csak egy hurok volt, amit csomóra kötöttek a nyakcsonton. Védelmezőn csúsztatta kezét a hurokba. Nem tudná magára hagyni Csontkopót. Ő hozta vissza az életbe, és ez valamiféle alkunak tűnt, még erősebb szövetségnek, mint amit az élő kutyákkal szoktak kötni az emberek.

De Kaniát se hagyhatom cserben.

– Nem kell ennyire elcsüggedni. Telihold van, és a goblinpiac még mindig nyitva áll.

– A micsoda?

– A goblinpiac – ismételte a sárbanya. – A föld urainak szerelmére! Hát mit tanítanak nektek abban a zárdában?

– Goblinokról nem valami sokat. De rengeteget tudnék mesélni a sebkötözésről, a gyógynövények szárításáról és a kisebb szentek ünnepnapjairól.

– Hát – dörmögte a sárbanya azoknak a hangján, akik eltökélték, hogy méltányosak lesznek –, ez sem teljesen hasznavehetetlen. Akkor kinek van ma az ünnepnapja?

Marrának ki kellett számolnia, milyen nap van.

– Szent Ebbának – mondta aztán. – A vaddisznóvadászok védőszentjének.

– Hmm. A vaddisznók ravaszak, erőszakosak, és nehéz őket megölni, épp, mint a hercegedet, habár a vadkanokat sokkal jobban tisztelem. Lehetne rosszabb is, mint hogy hozzá fohászkodjunk.

Marra kötelességtudóan lehajtotta a fejét és fohászkodott. Olyan keveset lehetett tudni Szent Ebbáról, hogy nem volt semmilyen külön imája, ezért az általános, minden szentnél felhasználható könyörgést használta:

– Szent Ebba, ügyelj ránk! Szent Ebba, óvj minket, és vigyázz ránk! Szent Ebba, járj közben miértünk…

Meglepte, amikor a sárbanya csatlakozott az utolsó „Így legyen”-hez. Az öregasszony nem tűnt valami vallásosnak.

Könnyen elképzelhető, hogy száz év múlva valaki szentté avatja. Lehet, hogy néhány igazi szent ilyen is volt: különös adományokkal rendelkező, házsártos öregasszonyok.

Eszébe jutott egy Szent Ebbát ábrázoló ikon: ősz hajú nő, az egyik lába egy vadkan orrán, azzal szorítja a földre. A vadkan és a nő is vigyorgott. Amikor látta, arra gondolt, hogy az ikonfestő nem volt valami ügyes.

Ha szentként megfesteném a sárbanyát, akkor egy barna tyúk lenne mellette, és a tyúk vigyorogna is… Ebben egészen biztos vagyok.

Rádöbbent, hogy elkalandozott.

– Goblinpiac?

– Az, aminek hangzik. Vásártér goblinoknak, tündéreknek és olyan embereknek, akik valahogy bejutnak vagy betévednek oda. Átkok és kincsek egyenlő arányban. És persze hétköznapi dolgok is.

– Tündérek? – Marra megnyalta a száját. – Veszélyes hely?

– Nagyon. De ha az ember ostoba, akkor mindenhol veszélyes. A goblinpiacnak megvannak a maga szabályai, és ha betartod, akkor ott se rosszabb, mint más helyeken. – Az öregasszony elgondolkodott egy pillanatig. – Már ha a hold sötétjén kívül maradsz. Sötétben megváltoznak a szabályok, és van úgy, hogy egyik percről a másikra is mások lesznek. Telihold vagy telő hold idején nem olyan szigorúak. Ma este meglátogatjuk.

– Hol van?

– Nem számít. – Mosoly bujkált a sárbanya szája szegletében. – Könnyebb odajutni, ha találunk egy patakot. Ha nem, akkor tűzön át megyünk.

Marra kénytelen volt ennyivel megelégedni, mert többet nem kapott. Az aggódnivalók listájára gondolatban felírta a goblinpiacot is, és érezte, ahogy rágja a szorongás.

Végül kiderült, hogy félelmetes, de nem nehéz a bejutás. Néhány mérföldre találtak egy sekély és széles patakot, amint a köveket mosta. Ezt követték az egyre sűrűsödő alkonyatban, és végül egy gázlóhoz értek: tele nagy, kerek, szürke kavicsokkal, amelyek feketén csillantak, ahol átrohant felettük a víz.

– Hmm. – A sárbanya szórakozottnak tűnt. – Hmm…

Felemelte a kezét, hogy megállítsa Marrát.

– Igen. Ott is egy. Gázlóknál szokott lenni.

Csontkopó unalmában leült, és megpróbálta a hátsó fertályát nyalogatni. Mivel nem volt se nyelve, se bármije, amit nyalogathatott volna, semmit nem ért el az igyekezettel, de attól még elégedettnek tűnt.

A sárbanya a botja végével húzott egy vonalat a kavicsok közé, a szendergő tyúk elégedetlenkedve kotyogott közben.

– Ne beszélj hozzá! – mondta az öregasszony.

– Mihez? – kérdezte Marra, mire a sárbanya előszólította a halottat.

8. FEJEZET

Marra először onnan sejthette, hogy történik valami, hogy elhallgattak a tücskök. A távolban madár énekelt: „jaj-meg-halsz, jaj-meg-halsz”, és amikor a tücskök elhallgattak, a dal csak még hangosabb lett. Még a patak sziszegő hömpölygése is mintha lelassult volna, majd Marra egészen távolról csobbanást hallott, ahogy valami egyre közelített hozzájuk.

– Jön valami – mondta. Csontkopó megremegett, úgy figyelt.

– Csitt! – szólt rá a sárbanya. – Nehéz a vízbe fúltakkal.

Bármit is akart mondani, Marra inkább becsukta a száját, valami viszont felelt az öregasszonynak: bugyborgó hang volt ez, ami éppúgy lehetett nevetés, mint zokogás.

Valami felfelé tartott a mederben. A hold épp elég magasan járt, hogy az alakot elérje hűvös, csillogó fénye. Marra először hódra, vidrára, valamilyen úszó állatra gondolt, csakhogy soha nem látott még ilyen nagy vidrát, ráadásul a vidráknak nincs emberarcuk.

A halott fiú fürgén úszott felfelé, akár a hal, majd felállt. Szájából, üres szemgödreiből csorgott a víz. Bőre megduzzadt, kirepesztette a ruháját: a sápadt, puffadt hústömeg kidagadt a rátapadt hínár csíkjai közül.

Nem leszek rosszul, gondolta Marra. Nem. Nincs semmi vér. Nem olyan rossz, mint amikor a béres lábát törte, és kilógott a csont. Ez nem olyan.

Meg sem hallotta, amit a sárbanya mondott: igazából alig érzékelte, hogy egyáltalán beszélt. De a halott fiú válaszolt: bugyborékoló hang, mintha drótok szúrták volna át a torkát. Marra immár nem abban reménykedett, hogy nem lesz rosszul, hanem abban, hogy nem fog elájulni.

– Nagyon jó – felelte az öregasszony. – Merre?

A vízbe fúlt fiú felemelte a karját. Összedagadt ujjai fehér, egyujjas kesztyűnek tűntek. A folyón felfelé mutatott, és hörgött valamit.

A sárbanya biccentett.

– Szeretnéd, ha vége lenne? – Olyan nyersen kérdezte, mintha egy vekni kenyérről alkudozna éppen valami gazdával.

Újabb gurgulázás. Marrára nézett, aki tudta, nem elborzadnia kellene, hanem sajnálkozni, de volt valami furcsa, kihívó abban, ahogy a fiú mozgott, mint aki tudja, hogy megrémít, és örömét leli ebben. Duzzadt kezével hívogató mozdulatot tett, és amikor a lány hátrahúzódott, nyeldekelve nevetett.

– Ebből elég – szólalt meg a sárbanya. – Ő nem azért van itt, hogy vízbe fúljon.

Újabb nevetés. A fiú előrelépett, a víz homokként halmozódott a lába körül, aztán tett még egy lépést.

A barna tyúk halk, de annál ellenségesebb hangot hallatott. A fiú megdermedt és felnézett. Egy hosszú pillanatig a madárra meredt a szemürege, majd lehajtotta a fejét.

– Kakastaréj és démon lelke! – mondta a sárbanya. – Ne tedd próbára a türelmemet, fiú!

A hulla mogorván bugyborgott, de visszalépett.

Az öregasszony előhúzott valamit a zsebéből. Marra a félhomályban nem látta, mi az. A sárbanya átdobta a fiúnak, aki püffedt, fehér kezével kapott utána.

– Menj! – A sárbanya elbocsátó mozdulattal legyintett az ujjaival. – Vissza a vízbe, és ne feledd, hogy csak akkor ránthatsz le utazót, ha megszegi az egyezséget!

A vízbe fúlt fiú válla meggörnyedt, ahogy elfordult. Beragyogta a hold fénye, ahogy lépésről lépésre lejjebb süllyedt a folyómederben, amíg végül lebukott, mint valami vidra, és elmerült.

– Fuj! Akik vízbe halnak, azok között nagyon sok a rohadt. Van valami a vízben, amitől aljasokká válnak. Inkább jöjjenek a csontok a földben!

Marra a szájára szorította a kezét, és csak a következő lélegzetvételre összpontosított, amíg le nem csillapodott a gyomra.

– Ezt miért idézted meg? – kérdezte aztán. Miféle szörny kísér engem? Én mit fogok elszabadítani? Nem csak egy öregasszony meg a tyúkja…

Ezt már eddig is tudtad, felelt önmagának. Tudtad, hiszen pontosan ezért kerested meg. Egy herceggel akarsz végezni. Ne kezdj most kényeskedni!

– Útmutatásért – felelte a sárbanya. – Meg is adta, habár sokkal nagyobb árat szeretett volna kérni érte, mint amit hajlandó voltam fizetni.

– Útmutatásért?

– Bizony. Menjünk is, és derítsük ki, mennyit ért.

Láthatóan sokat ért az útbaigazítás, mert húsz percen belül elértek egy göcsörtös fához, amely a partról a víz fölé hajolt.

– Itt is van – állapította meg az öregasszony. A fa egyik gyökere kimeredt a partoldalból. – Föld, fa és víz.

Madzagot húzott elő a zsebéből, amelynek egyik végére egy kő volt rákötve. A másik végét a gyökérre hurkolta, hogy a madzag a vízbe lógjon.

– Tartsd vissza a levegőt! – mondta mintegy mellékesen, majd fejét lehajtva átbújt a madzag, a gyökér és a kinyúló partszakasz alkotta ív alatt.

Tett két loccsanó lépést, ahogy áthaladt. A túloldalon is épp ugyanúgy festett, mint előtte, de valahogy mégis jóval távolabbról hallatszottak a csobbanó léptek, mint előtte.

Csontkopó töprengve a gyökérre tette a lábát. Nem történt semmi, ami láthatóan megfelelt neki. Marra feltételezte, hogy épp visszatartja a lélegzetét, már amennyire képes ilyesmire valami, ami nem lélegzik. A lány vett egy nagy levegőt, és átsétált a hevenyészett kapun.

Semmi nem változott. Nem olyan volt, mint az a ragadós érzés, amikor kijött a felhólyagzott vidékről. Néhány lépés után viszont pattant egyet a füle, és amikor elfordította a fejét, mintha a dolgok a pillanat törtrészével lassabban mozdultak volna, mint ahogy kellett: mintha a szemének nehezére esne utolérni a mozgást.

Felkapaszkodott a parton. A sárbanya türelmetlenül dobolt ujjaival a botján. A tyúk kotyogott.

– A csirke visszatartja a lélegzetét? – kérdezte Marra.

– Démon van benne. Neki nem kell.

Az öregasszony megfordult és elindult arra, ahonnan jöttek.

Micsoda? Ezt nem csak képletesen mondta?

– Mármint hogy ebben a tyúkban tényleg lakik egy démon? Nem csak egy… rosszul viselkedő tyúk?

Elképesztően ostobának érezte, amit mondott, és a sárbanya pillantása alapján annak is hangzott.

– Mondd csak, lányom, utaltam én az elmúlt hét során akárhogyan is arra, hogy bármivel kapcsolatban viccelni szoktam?

– De hogy került egy démon a tyúkba?

– A szokott módon. A kakasba nem tehettem. Akkor abból baziliszkuszkakas lett volna.

Marra már arra készült, hogy rákérdezzen, mi a szokott mód, de elakadt a szava, mert hatalmas lépcsősor nyílt a földben ott, ahol határozottan és egyértelműen nem volt még, amikor az előbb erre jártak.

A kő lépcsőfokok olyan szélesek voltak, hogy két ló is elfért volna rajtuk fej fej mellett. Marra egészen biztosan észrevette volna, ha már az előbb is ott van. Egyenesen lefelé tartott, mit sem törődve a közeli folyóval, ami pedig könnyen vízeséssé változtathatta volna. A sárbanya meg se torpant, hanem elindult lefelé. Még a fejét se húzta le.

Az első néhány fokon még homály uralkodott, de alatta zöldes fény világította meg a lépcsősort. Marra kereste a forrását, aztán azt kívánta, bár ne tette volna: a lépcső két oldalán falfülkékben házimacska méretű szentjánosbogarak világítottak.

– Ez hová vezet? – suttogta, ahogy megszaporázta a lépteit, hogy beérje az öregasszonyt. A szentjánosbogarak nem törődtek vele, de csápjaik lassan mozogtak a levegőben. – Ki készítette?

– A goblinpiacra – felelte a sárbanya. – A második kérdésedre pedig az a válasz, hogy nem tudom. Nem is vagyok egészen biztos abban, hogy ezt készítették. Van úgy, hogy valami egyszerűen létrejön, amint elkerülhetetlenné válik, hogy létezzen.

Marra még mindig ezt a választ forgatta magában, amikor egy lépcsőpihenőre értek, ahonnan egy földbe süllyesztett csarnokon nézhetett végig: a goblinpiacon.

* * *

Valóban piacnak nézett ki, bár soha nem látott még ehhez hasonlót. Ékkövekkel díszített pavilonok sorakoztak vályogviskók, állatbőr sátrak és leginkább felfordított madárfészekre emlékeztető kunyhók szomszédságában. A közöttük húzódó ösvények zsúfoltak voltak, de a piac népe egyáltalán nem tömeg módjára tolongott, inkább táncosoknak tűntek: némelyek könnyeden lejtettek, mások nehézkesen léptek, akadtak, akik magányos keringőt jártak. Marrának nem is a piacnapi város, hanem a hercegi palotában látott udvaroncok jutottak az eszébe róluk.

Kicsit tartott azoktól az udvaroncoktól, ezektől a népektől pedig sokkal, de sokkal jobban. Amazok minden szertartásosságuk, öltözékük és politizálásuk mellett legalább emberek voltak, míg ebben a tömegben akadtak, akik határozottan… nem.

Itt állok, sarkamban egy kutyacsontvázzal meg egy öregasszonnyal, akinek démonlakta tyúk ül a botja tetején, úgyhogy vajon mit tarthatnak ők felőlem?

– Ne bámulj! – suttogta a sárbanya. – De ha valaki rád néz, ne kapd el a tekintetedet! Igyekezz minél kevésbé gyengének mutatkozni! Ne egyezz bele semmibe, ne fogadj el semmit, csak ha már tudod az árát!

Azzal belépett a tömegbe. Marra sietett utána.

A tömeg túlnyomó része távolról embernek tűnt, de amint közéjük keveredett, elbizonytalanodott ebben. Akadt, aki formára ember volt, a bőre viszont zöld vagy kék. Néhányuknak antilopéhoz hasonló rövid és hegyes szarv nőtt a homlokából. Egy nő olyan agancsot hordozott, amelyet bármelyik szarvasbika megirigyelhetett volna, és minden egyes ágán ezüst nyakörvet viselő, kis fekete madarak gubbasztottak.

Volt, aki egyáltalán nem emlékeztetett emberre. Keményített csipkegallért viselő vaddisznók triója lépdelt két lábon, és elmélyülten röfögtek. Hat, egyenként emberderékig érő fehér patkány gyaloghintót hordozott a vállán. És ki tudhatta, miféle lény rejtőzött az alakját tetőtől talpig elfedő, világos fonatok alatt?

Honnan jöttek ezek? A világ más részeiről, vagy mindannyian idevalósiak? De mégis hogyan lehetnének helyiek?

Persze ki ne hallott volna már mindenféle történeteket tündérekről, a világ mögött élő aprónépről, régi istenekről, akik soha nem tanulták meg, hogyan kell meghalni. De azt Marra el sem tudta volna képzelni, hogy ilyen sok lehet belőlük, vagy hogy éppen itt lesznek, egy fa gyökerének túloldalán, vagy nem messze, a dombok alatt.

Erre még a felhólyagzott vidék sem készítette fel.

– Hmm – dünnyögött a sárbanya. Megállt egy asztalnál, amelyen négyzetekre osztott fatál állt. A négyzetek mindegyikében egy-egy döglöttnek tűnő molylepke hevert. – Hmm. Az – mutatott az egyikre.

– Megmutatja, mire van szükséged. – Az asztal mögött álló asszony unottnak tűnt. Öreg volt, ráncos, vékony ősz fonatok tekeregtek a feje körül. – Biztos nem akarod azt, amelyik megmutatja, mi a szíved vágya? Az sokkal jobb.

– Gondolom, sokkal drágább is.

A nő elvigyorodott. Nem voltak fogai. A nyelve viszont piros-fekete csíkos volt, rajta aranyszín szempár, mint a kígyóé. – Öt év az életedből. A többit viszont a szíved vágyával töltheted, úgyhogy megéri.

– Köszönöm, de maradok a szükségesnél. – A sárbanya megérintette a molyt. Megrebbent a szárnya, amivel megijesztette Marrát. Fehér volt, de írásra emlékeztető szaggatott fekete vonalak borították.

– Hmm. Hat hét az életedből.

– Hat nap.

– Egy hónap.

– Egy hét.

– Két hét, és ez az utolsó ajánlatom. És ne engem hibáztass, ha egy vödörre száll le, mert azt jelzi, hogy innod szükséges.

– Két hét az tisztességes ár. – A sárbanya intett Marrának. – Két hét az életedből, gyermekem.

– Hogy? Tessék? – kérdezte a lány.

– Itt ennyi az ára, hacsak nincs valamid, amit fel tudsz ajánlani cserébe.

– És ha egy héten belül meghalok?

– Nem így működik a dolog. Abból az időből vonják le, amit élhetnél. Akkor is mindenki megkapja a fizetségét, ha holnap elüt egy szekér.

Marra megborzongott, bár igyekezett legyűrni.

Nem vagy hajlandó lemondani két hétről az életedből a nővéredért? Hogy megmentsd, mielőtt az összes hetet elveszti a saját életéből?

– Rendben.

– Egy fél pillanat – mondta a kígyónyelvű nő. Ezüst abakuszt húzott elő, és ide-oda tologatta a golyókat. – Tessék. Tizennégy nap.

A sárbanya ránézett és beleegyezően bólintott.

Az abakusz alatt volt egy kistányér, benne növényi szárakra emlékeztető dolgokkal. A nő kivette az egyiket: Marra felismerte, hogy egy hernyót lát.

– Nyújtsd a kezed!

Megtette, bár aggódott. Fájni fog? Milyen érzés, amikor az ember veszít két hetet az életéből?

A kígyónyelvű a tenyerébe dobta a hernyót, ami kinyújtózott és lemászott a tenyeréről. Marra meg se lepődött, hogy remeg a keze.

A hernyó selyemszálat húzott a hüvelykujja körmétől, azon ereszkedett le. Összegömbölyödött, aztán fürgén tekeregni kezdett, ahogy selymet szőtt maga köré. Marra dermedten állt, és nézte, amint a hernyó olyan gyorsan készített magának gubót, ahogyan még sohasem látta.

Kevesebb, mint egy perc telt el, és már be is burkolózott, ráadásul élénkzöld árnyalatot öltött.

– Á… Hát… Most mit kellene tennem? – suttogta a sárbanyának.

– Már nem kell sokat várni. – Az öregasszony a hernyót figyelte. Csontkopó észrevette, hogy Marra nem mozdul, ezért helyet foglalt a lábán: a csípőcsontja vágta a bokáját.

A gubó felhasadt. Gyűrött szárnyú, bársonyos barna molylepke bújt elő, és kitárta nedves szárnyát.

– Meg is vagyunk – mondta a kígyónyelvű nő. Megragadta Marra csuklóját, és ahogy magához húzta, lefejtette róla a gubót és a molylepkét is. A lepke a tálca egyik fadobozába került, az üres gubót pedig a szájába dobta. Marra még látta, ahogy a kígyónyelv szétnyílik, de aztán elfordult, közben kissé émelyegni kezdett.

– Hozd a molyodat! – mutatott a sárbanya a tálon lévő fehér pillére. Marra ügyetlenül kiszedte a dobozából. – Most fújj rá, és mondd meg neki, hogy keresse meg, amire szükséged van!

Egyre inkább úgy érezte, valamiféle álomba került – még inkább, mint a felhólyagzott vidéken. Egyedül Csontkopó kemény és kényelmetlen súlya jelezte, hogy ez itt valóban megtörténik.

Arca elé emelte a molylepkét. Bolyhos volt, nagy fekete szemekkel.

Ne úgy nézz rá, mint egy rovarra! Gondolj inkább úgy rá, mint egy… egy egérre. Egy olyan egérre, aminek tollak vannak a füle helyén.

Marra a lepke hátára fújt.

– Kérlek – suttogta –, keresd meg, amire szükségem van, hogy segíteni tudjak a nővéremnek.

A szárnyak megremegtek. A fekete vonalak mintha átrendeződtek volna, és betűket, szavakat, mondatokat formáltak, majd a molylepke kitárta a szárnyát, és felröppent.

A barna tyúk feléje kapott, de nem sikerült elcsípnie, mert a sárbanya elhúzta a botját.

– Mit képzelsz?! – szólt a tyúkra. A madár nem mutatta a bűnbánat semmi jelét.

– És most? – kérdezte Marra.

– Kövesd a molyt!

* * *

Utat törtek maguknak a goblinpiacot járók különös tengerében. A moly kissé előttük és felettük verdesett, ide-oda kanyargott, hogy elkerülje az agancsokat, a zászlókat és a szárnyakat.

Két soron is keresztülhaladtak, és épp ráfordultak a harmadikra, amikor körülöttük kiürült a tér: a piac népe hátrahúzódott, hosszú utat nyitott középen. Mindenki halkabbra fogta, de nem ámulatában, inkább bosszankodva. Marrának az jutott eszébe, ahogy az emberek elhúzódnak a nyakában csengővel járó leprás útjából.

Az ösvény közepén érkező asszony olyan fenségesen lépdelt, akár egy királynő. Marrának az volt a benyomása, hogy nagyon magas, de amikor közelebb ért, mégis úgy nézhetett a szemébe, hogy nem kellett felpillantania. Talán a fények miatt tűnt olyan magasnak.

Merthogy nem lehetett azt mondani, hogy ragyogott volna, de úgy mozgott egy fényfelhőben, mintha porban gázolna. Léptei nyomán csillámló szikrák pattantak szerte. Lába körül gomolygott a fény, és utána is megmaradt, mintha nem akarna leülepedni. Jobbjában levágott kezet tartott. A balja csuklónál csonkban végződött: nem vérzett, egyszerűen csak volt. A fényszemcsék mintha odagyűltek volna, néhány pillanatra ujjakat formáztak, majd újra a földre hullottak.

– A szent! – suttogta valaki Marra mögött, szinte undorodva.

Talán mert nem húzódtak vissza elég gyorsan, talán mert a bátor barna tyúk zsémbesen kottyant egyet és felborzolta a nyaktollait, de a szent feléjük nézett.

Az arcán éppoly szelíd derű ült, mint a zárdabeli szobrokén. Nem a Csirögés Miasszonyunk volt – Marra szinte biztosra vette, hogy nem –, mégis olyan volt, mintha ismerné. Lehet, hogy a szentek kommunikálnak egymással? Van valami hely, ahová elmennek, és ott feltett lábbal beszélgetnek, mialatt a fejüket ingatják a halandók gyarlóságain?

A szent egy pillanatra a szemébe nézett: mély és bölcs tekintete volt, akár egy jó kutyának.

A nővérek a zárdában nem készítették fel arra, mit tegyen, ha egy szenttel találkozik. Senki sem gondolt rá, hogy ilyesmi felmerülhet. Marra mélyen pukedlizett, szinte féltérdre ereszkedett, és közben a szent szemébe nézett.

Vajon a derűsen mosolygó száj valóban feljebb húzódott kissé? Képtelen lett volna megmondani. Kifejezetten nehezére esett elszakítania róla a pillantását. Szeme sarkából sötétnek érzékelte a világot, amely mintha lüktetett volna: mintha egészen eddig tűzbe bámult volna. Könnyeket pislogott.

A sárbanya mondott valamit, amit nem értett, és felemelte őt, ahogy a tömeg összezárult a szent után. A barna tyúk újra kotyogott egyet.

– Hová lett a moly? – kérdezte Marra. A szemét dörgölte, igyekezett kitörölni belőle a káprázatot.

– Nem is tudom… Arra! A sor végénél van.

Az öregasszony megindult, Marra sietett utána. A szent után valahogy nem tűnt olyan furcsának ez a piac, vagy talán a furcsasága nem ért fel a dicsőséggel.

A moly odafenn körözött, túlságosan is közel került egy lámpához – Marra visszafojtott lélegzettel figyelte –, majd visszahullott egy standra. A lány közelebb óvakodott: bársonyszövetet látott, rajta tucatszám apró, fehér dolgokkal. Ékszerek voltak? Elefántcsont? Kagylók?

Fogak.

Hát persze, mi más lenne, gondolta, miközben a bőre megpróbált lekúszni a testéről és sikoltozva elszaladni. Soha nem is volt szó arról, hogy ne borzalmas legyen. Fogak. Hogyne.

Az árusnak fénylő, sárga szeme volt, akár egy gyíknak. A ponyvatetőt tartó rudak egyikét támasztotta és a tömeget figyelte. Fogakból készült nyakláncán halkan össze-összekoccantak a szemek.

Ugyan mire kellene nekem egy fog? Hol az a molylepke?

Mente és lovagi köpeny maradványait viselő, széles vállú férfi karján telepedett meg a fehér lepke. Keskeny ezüst nyakörv volt a férfin, de mintha nem is fémből, hanem csipkéből lett volna. Ládákat, dobozokat rakosgatott kifejezéstelen arccal a stand hátsó részében.

Marra nem tudta, mit kellene tennie. Egyszerűen menjen csak oda hozzá, hogy „Bocsánat, szükségem van magára”? Ezt eléggé könnyen és eléggé sokféleképpen félre lehetett érteni. Próbálta elkapni a tekintetét, de a férfi nem nézett felé, se máshova, csak a munkájával foglalkozott.

A sárbanya a fogak fölé görnyedt, néha elégedetten és elismerően hümmentett. A sárga szemű idővel odament hozzá, de közben mindvégig a tyúkot figyelte bizalmatlanul.

– Vásárolni szeretne, úrnőm?

– Meglehet. Nem igazán látom, amit szeretnék.

– Mit keres?

– Nem is tudom, de ha meglátom, felismerem. – Megpiszkált egy kifejezetten nagy rágófogat, ami akkora volt, mint egy cipő. – Hmm. Talán ez.

– Küklopsz. Sehol nem talál még egy ilyet.

– Ha egy elefánt szájába belenézek, fogok. – Résnyire húzott szemmel nézett a fickóra. – Nem tegnap születtem, fiam.

A sárga szemű elvigyorodott.

– Hát, az ember próbálkozik.

A sárbanya az arckifejezéséből ítélve egyáltalán nem méltányolta a próbálkozást. Kihúzta magát és végignézett a standon.

– Ott hátul, az a nagydarab – mondta unottan. – Egészséges?

– Eléggé. Volt olyan bolond, hogy egy tündérerődben aludjon. Kiszedtem onnan, mielőtt még valami rosszabb kapja el.

– Eladó?

– Esetleg. Nem biztos, hogy ő kellene magának. – Újra a rúdnak dőlt. – Gyilkos. Még véres volt a keze, amikor rátaláltam.

A rakodó férfi abbahagyta a munkáját és rájuk nézett. A szeme színe nem látszott a homályban.

– Mit kérsz érte?

Most… arról beszélnek, hogy megveszünk egy embert? Nem, az biztos nem lehet.

Még itt, a goblinpiacon, ahol másféle szabályok érvényesek, még itt sem lehet embereket adni-venni. Még a borzalmas Északi Királyság borzalmas új királya se engedte, hogy bárki emberekkel kereskedjen. Az barbárság.

– Tíz évet – felelte a sárga szemű.

– Szó se lehet róla. Nem fog élni tíz évig.

– Béres? – kérdezte Marra.

A boltos a szemét forgatta.

– Aki tündérerődben alszik, szabad préda. Mindenkinek a maga dolga, mihez kezd vele, ha elkapta. Megeheti, elveheti házastársul, szabadon engedheti… Nem számít. Nekem ládákat pakol.

A férfi, aki tündérerődben aludt egyszer, úgy érintette meg az ezüst nyakörvet, mint aki heghez nyúl.

A sárbanya az emberárus nyakában lógó láncot méregette, majd azt mondta:

– Szó sem lehet évekről. Egy apáca fogát adom érte.

Résnyire húzódott a sárga szempár.

– Egy apácafogat?

– Kihúzott fogat méghozzá, és nem olyat, amit eldobtak. Nos?

– Tééényleg… – A fickó Marrára pillantott.

A lány gyanút fogott.

– Khm…

– Érezni rajta a zárda szagát – mondta a sárbanya.

– De…

– Csitt! – felelte az öregasszony, majd az árushoz fordult: – Szagold csak meg!

Az árus Marrához lépett. Mozgatta az orrát, mire a lány libabőrös lett.

Mi? A fogamat? Ki fogja kapni a számból?

– Hát bizony… – Az árusnak olyan nagyra tágult az orrlyuka, hogy Marra még a belső, rózsaszín részét is látta, mintha kagylóba nézett volna. – Igen, igen! Érzem. Hit és szalma. Egy kis esti imádság. Bizony! Rendben. Egy fogat a férfiért.

– Várjunk csak! – Marra kezdte felfogni, hogy ez itt tényleg megtörténik, és tényleg az ő valódi fogairól beszélnek. – Várjunk csak! Nem lehet…

Az árus elfordította a fejét és azt kiáltotta:

– Hé! Fogtáncoltató! Gyere csak!

– A molylepke szerint szükségünk van rá – nézett a sárbanya a férfira. – Az egyik fogad egyébként is érzékeny, nem?

– Igen, de…

– Sejtettem. Mindig elfintorodsz, amikor rágsz.

– Hé! Fogtáncoltató! Szedd a lábad!

– De most valaki ki fogja húzni a fogamat? Itt és most? Csak mert valami ízeltlábú rászállt arra? – intett a férfi felé, aki az előbb még a ládákat pakolta. A férfi szenvtelenül nézte őket. Marra nem tudta eldönteni, varázslat hatása alatt áll, vagy egyszerűen beletörődött már a dolgokba. Aztán megpillantotta a stand hátsó részében lévő függöny mögül előlépő Fogtáncoltatót, és többé nem is aggódott már a férfi miatt.

Úgy nézett ki, mint valami gólya vagy daru: hosszú, kemény csőre és íves, hajlékony nyaka volt. Rongyos fekete öltözéket viselt, a lyukakon tollak kandikáltak elő, a keze viszont teljesen emberi volt. Amikor elfordította a fejét, Marra a csőr alatt egy emberi arc felét látta, mintha álarc lett volna rajta; a szemei viszont egyértelműen daruszemek voltak, a színük, akár a frissen vert pénzérmének, és madár módjára íveltek hátrafelé a csőrtől.

A lány nyelt egy nagyot.

– Ezt itt – mutatta az árus. A sárbanya megfogta Marra könyökét.

– Fájni fog? – suttogta a lány, aki egyszerre újra hatéves volt, és fájt a tejfoga.

– Nem – felelte kedvesen Fogtáncoltató. Barátságos hangja volt, nem olyan, mint egy szörnynek, aki élő álarcot visel. – Értek a munkámhoz.

Tompa ujjával Marra állára koppintott.

– Nagyra tátsd!

Marra kinyitotta a száját és lehunyta a szemét. Teljesen nevetséges volt ez az egész, és most is csak annyira akarta megtenni, mint hatévesen, de muszáj volt… Így kellett tenni, ha megzápult egy fog. Az ember kinyitotta a száját…

Valami az ajkának feszült. Kinyitotta a szemét, rádöbbent, hogy Fogtáncoltató csőre a szájában van éppen, mire sietve újra szorosan becsukta a szemhéját.

Kopp… kopp… kopp, kopogtatott a csőr a fogain. Meglepően finoman ért hozzá, a vége sokkal keskenyebb volt, mint amilyennek tűnt.

Jaj, édes istenek! Csirögés Miasszonyunk, ne engedd, hogy ez megtörténjen!

Kopp… kopp…

A sárbanya erősen tartotta a könyökét. Nem mondta Marrának, hogy lazítson, ami rendjén is volt, mert olyan messzire volt attól, hogy laza legyen, hogy azt gondolta, mindjárt sikoltozni kezd.

Kopp, ko-kopp, kopp. Fogtáncoltató megtalálta a rossz fogat. Jobbra lenn, egy nagyőrlő. Evés közben néha beléhasított a fájdalom, ezért rászokott, hogy a másik oldalon rágjon, és így ne járja át a sajgás az egész állát.

A csőr visszahúzódott. Marra becsukta a száját és erősen szuszogott. Vadul kutakodott a nyelvével: a kellemetlen fog még mindig a helyén volt.

Talán csak varázslat, talán csak szellemfogat vesz el, talán minden rendben lesz…

A Fogtáncoltató furulyát húzott elő a kabátja zsebéből, és vidám kis dallamot kezdett fújni az emberi ajkával, amelyet Marra látott már korábban. Érdekelte volna, hogy képes-e kitátani a csőrt, de aztán abbahagyta a töprengést, mert táncra perdültek a fogai.

Úgy mocorogtak az ínyében, mintha önálló életük lenne. Felsikoltott, de nem fájdalmában, hanem iszonyodva – a szája megtelt izgő-mozgó csontocskákkal, mint azokban a rémálmokban, amikor egyszerre kihullik az ember összes foga. Mintha mozgó fogat rágna, gyűrne, csavargatna, de egyszerre, és a furulya dallamára.

Próbálta összeszorítani a fogait, hátha ezzel abbamarad a borzalmas tánc, de csak rosszabb lett, sokkal rosszabb, ahogy az összes foga egymáshoz koccant, és a koponyáját betöltötte a csattogás zaja.

Jaj Istenem, jaj Istenem, ne, ne, ne, NE!

Ha a fogai táncoltak, akkor a rossz rágófoga bokázott. Olyan érzés volt, mintha az arcát és a többi fogát rugdosná, akár egy ablaknak csapódó madár, amint próbál kiszabadulni, csatt, csatt, csatt.

A Fogtáncoltató közelebb hajolt, és gyorsított a dallamon. Marra szeretett volna hangosan tiltakozni, de ha kinyitotta volna a száját, kipattognak a fogai.

Jaj, Istenem, ez a legrosszabb, még a felhólyagzott vidéknél is rosszabb, az kinn volt, ez meg benn van, a bőröm alatt, az arcomban van…

A rossz fog pattanva kihúzta magát az állából. A nyelvére esett, és rovarként ugrándozva dörömbölni kezdett az ajkán. Nyüszített az érzéstől, ahogy valami kemény és mozogni képes élőlény jár-kel szabadon a szájában. Igyekezett mihamarabb kiköpni.

A Fogtáncoltató eltette a furulyát, odahajolt, és csőrével könnyedén felcsippentette Marra nyelvéről a fogat. Elfordult, és a nedvesen csillogó csontdarabot a fogárus tenyerébe ejtette.

Igen udvariasan meghajolt Marra előtt, megpaskolta a karját, és elsétált.

A lány saját mellkasát ölelve, fújtatva térdre rogyott. Nem fájt. Jobban örült volna, ha fáj. Jobban örült volna, ha soha nem érezte volna, milyen, ahogy valamennyi foga ugrabugrál a helyén. Óvatosan megérintette nyelvével a foga helyét: véríze volt.

– Istenem – szólalt meg rekedten.

Arra gondolt, hogy sírva fakad, de azzal gyengeséget mutatott volna a goblinpiacon. Még az is lehet, hogy van itt valami lény, amelyik úgy húzza ki a koponyájából a könnycseppeket, ahogy a fogakat szokás, és aztán azokat adja el. Összeszorította a szemét, és minden gondolatával a csontok vermére, a kezében lévő drótokra, az ezüstre hurkolt ezüstre összpontosított, ahogy higgadtan készítette Csontkopót.

Testmeleg, erős kar ölelte át. A sárbanya? Nem, biztosan nem. Akkor kicsoda?

Egy eszelős pillanatig azt hitte, a Fogtáncoltató az, akinek igen kedves hangja volt, és ettől annyira megrémült, hogy kinyitotta a szemét.

A fehér molylepke épp csak látható volt a férfi másik vállán. Odatérdelt, átölelte Marra vállát, a kékes, kissé ősz borosta alatt megfeszültek állán az izmok.

– Elég – mondta a fogárusnak, vagy a sárbanyának, vagy mind a kettőnek. – Hagyjátok abba! Nem érdemlem meg.

– Az üzlet az üzlet. – Az árus Marra fogát nyalogatta. – Most már nem adom vissza.

Csontkopó közben észrevette, hogy valami nincs rendjén, és igyekezett Marrához jutni. Akit a fogán vett, félig elfordult, és kettejük közé állt.

Nem, nem, minden rendben. Nem tudja…

Minden bizonnyal szörnyetegnek látta Csontkopót ezen a helyen, ami már így is tele volt szörnyekkel.

– Semmi gond – mondta a fickó vállának. – A kutya az enyém. A barátom.

Nem tudhatta, elég hangosan mondta-e, de a férfi bizonyára hallotta. Fél karral még mindig ölelte, ahogy ellépett, és Csontkopó odaugrott, hogy nem létező nyelvével nyálban fürössze Marra arcát. A térdén nyugvó, csontból-drótból készült karom átszúrta a ruháját, mire a lány felsóhajtott.

– Jól van, jól van. Jól vagyok.

– Tessék. – A sárbanya kis szövetnégyszöget nyújtott felé. – Nemezelt pókhálódohány. Nem engedi, hogy baj legyen.

Marra a fogai közti lyukba nyomta a szövetet, és bólintott.

– Jobb? – kérdezte a magas férfi. Halkan, szinte suttogva beszélt. Meglehet, ő is megtanulta, hogy ne mutasson gyengeséget.

– Jobb – felelte.

A férfi felkelt, és felhúzta Marrát. Könnyedsége, inas, izmos karja más körülmények között még akár ijesztő is lehetett volna, de a goblinpiacon Marra örült neki.

– Kell a nyakörv? – kérdezte a sárga szemű.

Az öregasszony dölyfösen mosolygott.

– Vedd le!

– Ahogy óhajtod.

A férfi nyakához nyúlt, és Marra figyelte, ahogy a férfi láthatóan és nyilvánvalóan nem húzódik el, és azon töprengett, mibe kerül neki, hogy ne húzódjon el. A sárga szemű háromszor megérintette hüvelykujjával a nyakörvet, mire pókháló és por lett belőle, ahogy lehullott.

A férfi hangosan beszívta a levegőt.

– Mostantól a te gondod – mondta a sárga szemű, és Marra fogát babusgatva visszatért az árujához.

A sárbanya továbbment, és befordult a sarkon. A férfi megvárta, amíg Marra mozdul, és csak aztán indult el. A piac gyorsan változó fényében barnának tűnt a szeme, de még mindig borongós volt a tekintete.

– Meg is volnánk – mondta az öregasszony. – Később még beszélünk, fiatalember. Maradj mellettünk, és néhány pillanat múlva már itt se vagyunk.

– Emberek vagytok? – kérdezte az, és a sárbanyáról Marrára pillantott.

A lány bólintott. Az öregasszony vállat vont.

– A szüleim biztosan azok voltak. Képes vagy saját magadtól kisétálni innen?

A férfi nyelt egy nagyot.

– Igen.

– Már csak egy dologra van szükségünk. – Megpaskolta Csontkopó fejét. – Aztán mehetünk.

– De ne egy másik fog legyen – mondta Marra rekedt hangon. A sárbanya erre is csak vállat vont.

Egyik kezét Csontkopó nyakörvén tartva megindult a tömegbe. Marra ment utána.

– Megfoghatom a kezedet? – kérdezte a férfi.

Marra pislogva nézett rá. Annyira hivatalos volt a kérdés, mintha valami távoli világból érkezett volna, ahol nem apáca volt, hanem hercegnő. Azt gondolja a férfi, hogy szüksége van a támogatására?

Az előbb estél össze előtte…

Aztán az jutott eszébe, hogy a másik fogoly volt itt, míg ő szabadon sétálgatott. Lehet, hogy biztosra akar menni: senki nem fogja újra fogságba vetni.

– Persze, hogyne – fűzte a karját a férfiébe, úgy húzta maga után a sárbanya nyomában.

Az öregasszony végigment az egyik ösvényen, amelyet korábban elhagytak, és megállt egy kettéosztott stand előtt. Az egyik oldal egy selyemterítőn hanyagul szétterített ékkövek és arany ékszerek alatt roskadozott. Egy madár felügyelte az egészet, a tollai tűzből voltak, és holdfényként ragyogó kalitkában ült.

Az asztal másik fele nemigen vonzotta a tekintetet: itt folyami kavicsok és száraz levelek voltak kopott vászonzsákra kirakva. Itt is állt madárkalitka: apró háziveréb üldögélt benne. Marra nézte, ahogy kitátotta a csőrét és halkan csipogott valamit, majd csipegetni kezdte a kalitka alján szerteszórt magokat.

A kalitkába zárt főnixre pillantott a kincshalom tetején, aztán vissza a verébre, a zsákvászonra és a kövekre, és lassan megértette, miféle áruspult lehet ez.

– Bűbájért jöttem – mondta a sárbanya. Felvett egy kavicsot és letette a kincshalomra. Csiszolt lapjai lettek, és rubin tüzével csillogott a tenyere alatt. Fölemelt egy pénzérmét – ősrégi király képmása volt rajta –, átrakta az asztal másik oldalára, ahol elszáradt levél vált belőle, a szélei máris töredeztek.

Az árus biccentett. Pillanatról pillanatra változott az alakja: idős és fiatal, alacsony és magas, férfi, nő, egyik se, mindkettő.

– Mit szeretne elleplezni?

A sárbanya a nyelvével csettintett Csontkopónak, és előre is húzta.

– Szép munka – mondta a bűbájárus, ahogy előjött az asztal mögül. A megjelenése nagyjából megállapodott: jellegtelen alak óriási szamárfüllel. – A tiéd?

– Az enyém – szólalt meg Marra.

A bűbájárus füle feléje fordult, a feje elismerően biccent.

– Mit szeretnétek?

– Látványt és érintést – felelte a sárbanya. – Hogy aki rápillant, ne vegye észre, húsból kissé kevés jutott ennek a kutyának. – Elgondolkodott, majd hozzátette: – A hang, gondolom, drága.

– A hang drága – bólintott az árus. – Az emberek számítanak arra, hogy látni, tapintani fognak dolgokat. Az elméjük már elvégzi a munka felét. Ha a hanggal is babrálunk, akkor már a világot is meg kell győzni, máskülönben nem lesznek jók a visszhangok. Olyasmiről pedig ne is álmodjatok, ami más kutyákat is becsaphat. Ügyes vagyok, de ennyire azért nem.

– Elég, ha az embereket be tudja csapni – mondta az öregasszony. – Mennyibe fog kerülni?

A hosszú, szürke fül megrebbent.

– A démonod eladó?

Mindenki a barna tyúkra nézett. A madár kotyogott kicsit, pontosan ugyanolyan hangnemben, ahogy a patikárius nővér jelentette be, amikor valaki meghalt.

– Nem. A legjobb tojóm. Viszont démontojást tudok adni.

– Megbeszéltük – felelte a bűbájárus. A sárbanya elővette zsebéből az aznapi tojást, az árus erre visszament az asztal mögé, és nekilátott turkálni egy kosárban. Marra a kosár tartalmát leginkább szemétnek látta, de a sárbanya zsebeibe is ilyesmi került szerinte. Nyelvével tapogatta a lyukat az ínyében: a vérzés mostanra elállt, a kis nemezelt négyszög úgy ült bele az üres lyukba, mintha oda tartozna.

A férfi úgy állt mellette, mint egy palotaőr. Ugyanúgy kihúzta magát, ugyanúgy áradt belőle az éberség. Marra szerette volna megkérdezni, hogyan lett belőle fogoly a goblinpiacon, és mi az a tündérerőd, de ez egyértelműen nem volt megfelelő pillanat, hiszen csupa olyan lény vette őket körül, akik feszülten figyelték a gyengeség jeleit… Nyelvével újra megvizsgálta a lyukat.

A bűbájárus fogott egy tekercs zsineget és egy maréknyi csigaházat, majd nekilátott lemérni Csontkopót, mialatt magában mormogott.

– Jól vagy? – kérdezte suttogva Marra, amikor nem tudta tovább nézni a dolgot.

A férfi lepillantott.

– Nem tudom. Nem tervezed, hogy megölsz? – Úgy beszélt, mintha az időjárásról csevegnének éppen.

– Nem! A segítségedre van szükségem, de… – Egyszerre az jutott eszébe, hogy egy herceget megölni nagyon veszélyes foglalatosság, és a molylepke talán azért szállt a férfira, mert valakinek meg kell halnia, és neki tulajdonképpen erre van szüksége.

Jaj, istenek! Ugye, nem erről van szó?

– Szóval, nem tudom, hogy… hogy…

Csak nézett fölfelé a férfira, mert kifogyott a szavakból, és azt kívánta, bár meg se szólalt volna az előbb.

A férfi szája sarka kissé fölfelé húzódott, de csak az egyik oldalon. Marra rácsodálkozott: hogyan képes ezen a rémítő helyen bárki megőrizni a humorérzékét? A férfi a füléhez hajolt.

– Ez nem a megfelelő alkalom, nem a megfelelő hely – suttogta. – Később megbeszélhetünk mindent.

– Persze – hebegte Marra – Hogyne, igen.

– Zsineg és csigahéj, drótok és csontok – dúdolta a bűbájárus félig magának, a füle közben meg-megrezdült, ide-oda fordult. – Íme!

A zsineg előbb néhány szemből álló, aztán sűrűbb szövésű háló lett, majd Csontkopóra terítették, aki úgy ugrándozott az árus lábainál, mint aki jutalomfalatot kap éppen.

A bűbáj rátelepedett, és égő por szagát hagyta maga után. Marra test körvonalait, szőr árnyékát látta, majd Csontkopó megrázta magát, és egy nagy testű, szürke kutya lett, a koponyája akár egy faltörő kos, mellén vakító fehér folt. A farka még mindig vékony, csontos pálca, de most szőr volt rajta. Óriási pofája volt, és amikor felnézett Marrára, széles mosolyba gyűrődött a bőre.

– Jaj, Csontkopó! – mondta a lány. A kutya megnyalta a kezét, és érezte is a nyelvét: nem volt egészen kézzelfogható, de több volt annál, mint korábban.

– Elég volt ebből a helyből – mondta a sárbanya. – Mindenkinek megvan még a lelke? Az árnyékotok még hozzátok tartozik? Akkor menjünk innen, még mielőtt ez másképp lesz!

Nagyon lassan ballagtak felfelé a lépcsőn. Valahogy sokkal hosszabb ideig tartott felkapaszkodni, mint lesétálni. Lehet, hogy a tündérek világában mindig így volt. A férfi, akit kiváltott, akire szüksége volt, az ő karjába öltötte a magáét. Egymásnak támaszkodtak, összeért a válluk: két ember egy olyan helyen, ahol egyetlen embernek sincs semmi keresnivalója. Amikor Marra a szentjánosbogarak pislákoló fényében felpillantott rá, látta szemében a rettegés ezüstfehér csíkját: uralkodott rajta, de nagyon is élénken csillogott. Csontkopó mellettük ügetett, gazdája keze a kötélből készült nyakörvét fogta. Érezte ujján a szőr káprázatát, de olykor egy-egy pillanatra csontok értek hozzá.

A lépcső tetején nem fekete, hanem mélykék volt az ég négyzete. Nehézkesen, lépésről lépésre növekedett – kettéosztotta a sárbanya sötét alakja. Felbukkantak benne a csillagok is, de a körvonal nem akart nyugton maradni, mintha olyan árnyék vetült volna rá, amelynek nem volt ott keresnivalója.

Valami vár ránk a lépcső tetején, gondolta Marra. Mennyi fog kell ahhoz, hogy átjussunk rajta? Mennyi év az életemből, hogy megvásároljuk a szabad utat?

Reszketegen sóhajtott egy nagyot, és a mellette lépdelő férfi félig a karjában vitte a következő lépcsőfokra, mígnem újra sikerült összeszednie az erejét.

Annyi, amennyi csak kell.

Volt valami a lépcső tetején. Soha nem derült ki, hogy mi. Elsőként a sárbanya ért oda, mire az árnyék felmagasodott, de a tyúk hátravetette a fejét, és úgy kukorékolt, akár egy kakas pirkadatkor.

Az árnyék elmenekült. A tyúk fészkelődött kicsit és méltatlankodva kotkodácsolt.

– Tudom, tudom – csitította az öregasszony. – A kukorékolás mindig olyan megalázó egy tisztességes hölgynek.

Kot-kot-kot, kotyogott a tyúk, és a nyaktollát rázogatta közben.

Botladozva értek ki a csillagfényes ég alá. A férfi Marra mellett úgy szedte a levegőt, mint aki egészen addig nem is lélegzett.

– Szabad vagyok – mondta. – Megszabadultam attól a helytől?

– Majdnem – mondta a sárbanya. – Nem egészen. Fél lábbal még a másik világban vagyunk, és nem biztonságos itt időzni.

Visszavezette őket a folyó partja mentén a fa gyökeréhez. A férfi még mindig nem engedte el Marra könyökét. A lány nem tudta eldönteni, úgy kellene-e éreznie magát, mint aki csapdába esett, vagy örüljön inkább az érintésnek.

A vízbe fúlt fiú állig a vízbe merülve várakozott a gyökerek túloldalán. Bugyborgott valamit, mire a sárbanya bosszús hangot hallatott, és gyorsan, nem túl kedvesen, varázserővel telve intett felé. A vízbe fúlt fiú alábukott, és vidránál is gyorsabban elúszott.

– Most. – Az öregasszony erősen kapaszkodott a botjába. – Most már teljesen visszaértünk. Most már szabad vagy.

9. FEJEZET

– Fenris vagyok – mutatkozott be a férfi. Mondani akart még valamit, talán egy másik nevet vagy rangot szeretett volna hozzátenni, de inkább elharapta a szót. – Fenris – ismételte inkább.

– Marra.

– Fenris – mondta a sárbanya. Horkantott, és a lányra pillantott. – Szóval készítettél magadnak egy kutyát, és találtál magadnak egy farkast. Ha előkerül egy róka, aki téged keres, egész kis tündérmesénk lesz, és én elkezdek aggódni.

– Miért? Ha tündérmesében vagyok, akkor talán még lehet is esélyem.

– A tündérmesék nagyon nem bánnak kedvesen az ártatlan mellékszereplőkkel – jegyezte meg sokatmondóan a sárbanya. – Főleg nem az öregasszonyokkal. Ha neked nem számít, hát én nem szeretném vascipőben halálra táncolni magamat.

– Talán te vagy a róka – jegyezte meg Marra.

– Ha-ha! – A sárbanya nevetése tényleg emlékezett kissé a rókák kaffogására. – Ezt megkaptam.

– Van neve, Róka úrnő? – kérdezte Fenris. Marra nem tudta megállapítani, hogy a beszélgetés szórakoztatta vagy inkább bosszantotta a férfit.

– Van – felelte a sárbanya.

Hosszúra nyúlt a csend. Marra a csalánköpeny egyik szálát piszkálgatta, amíg várt.

Ha arról volt szó, ki bírja tovább, hát az öregasszony győzött. Fenris nevetése nem különbözött nagyon a sárbanyáétól: az öngúny kurta kacaja egy olyan embertől, aki még képes felismerni a dolgok abszurditását.

– Mit szeretne, hogyan szólítsam, hölgyem?

– A „hölgyem” remekül megteszi. Sárbanya vagyok.

– Aha – biccentett a férfi. – Olyasvalaki, aki a holtak között lakik? Az én országomban nincsenek ilyenek, de hallottunk róluk.

Újra csend telepedett rájuk. Marra azon gondolkodott, mi járhat a férfi fejében, és vajon mit tart róluk.

Egy szégyenlős apáca és egy öregasszony, aki holtakkal társalog. Talán még én sem igazán tudom, mit tartsak magunkról… „Gyilkos”, ezt mondta a sárga szemű. Riasztó gondolat. Fenris akkora volt, hogy puszta kézzel kettétörhette volna őt, és bármennyire ellentmondást nem tűrően lépett fel a sárbanya, alapvetően akkor is csak egy öregasszony egy tyúkkal. Azt gondolta volna Fenris, hogy még mindig fogoly? A fogárustól kiváltották, de még nem engedték szabadon, nem igaz? A piacon magyarázott is valamit arról, hogy szüksége van a férfira. Ha most úgy dönt, hogy megszökik ebből a feltételezett fogságból, hát nem védekezhetnének ellene mással, csak egy kutyával, aki épp a vízben ugrándozott, és élvezte, hogy fröcskölhet.

– Nem kell velünk maradnod – mondta Marra.

Fenris ránézett, de a tekintetéből nem lehetett tudni, mire gondol.

– Tessék?

– Mármint… – Ne, ne magyarázd el a molylepkét! Az túl bonyolult, és ha kimondod, akkor nevetségesen hangzik. – Volt egy varázslat, ami elvezetett minket ahhoz, amire szükségünk van. A varázslat téged választott. De már nem vagy többé fogoly.

– Varázslat mondta, hogy rám van szükségetek? – Fenris mosolygott, de ez is olyan volt, mint a nevetése: nem annyira humoros, mint inkább hitetlenkedés a világ működésén.

– Nem érdemes sokat képzelni bele – mondta a sárbanya. – Előfordulhat, hogy a sorsunk egy korsóba van zárva, és szükségünk van valakire, hogy meglazítsa a fedelét.

Ez alkalommal őszinte jókedv csendült a férfi nevetésében, ami láthatóan legalább annyira meglepte őt magát is, mint amennyire Marrát.

– Van időnk, hogy megmosakodjak? – kérdezte Fenris, ahogy hátat fordítottak a folyónak. – Régóta nem…

A sárbanya a fejét ingatta.

– Itt nem. A holtak most nyugtalanok, és beletelik egy-két napba, mire minden elsimul. Keresünk egy tavacskát, amelybe nem fulladt bele senki.

– Hát, annak örülök, ha nincs vízbe fúlás.

Úgy fél óra kellett hozzá. Habár Marra úgy érezte, mintha egy emberöltő lett volna a goblinpiacon eltelt idő, a hold alig mozdult az égen. Hullámzó fehér tükörképet rajzolt magának egy itatónak szánt tavacskába. A kerítésen túl számos szundikáló marha állt: fekete alakok a holdfényes fűben.

– Hogy kerültél a goblinpiacra? – érdeklődött Marra, ahogy Fenris leült a tavacska partjára és nekilátott lehúzni a csizmáját.

– Ostoba voltam. Egy tündérerődben aludtam. Sejthettem volna, de… – Elfordította a tekintetét.

– Mi az a tündérerőd?

– Földvár, gyűrűforma sáncok. Oldalt fák szoktak nőni, de középen általában nincs semmi. Egyesek szerint régi népek romjai. A rejtőzködő népség lakhelyei. Különös helyek. Nem kellett volna ott lennem.

– Menekültél valami elől – közölte határozottan a sárbanya –, vagy magadat próbáltad megölni, csak nem volt bátorságod a késhez. Az akcentusod alapján Kementabból való vagy, márpedig kementabi soha nem aludna tündérerődben, még akkor sem, ha merevrészeg, és eltört mind a két lába.

Fenris ajka megrándult. Fejét az öregasszony felé fordította.

– Ahogy mondod.

– Hát akkor? – A sárbanya lezöttyent. A barna tyúk baljóslatú pillantást vetett Fenrisre. – Melyik volt?

– Mindkettő – felelte a férfi. A homlokát dörgölte. – Lovag va… voltam. Kementabban, ahogy mondtad. Az Atyákat szolgáltam, nem valamelyik klánt. Az Atyák uralják a klánokat, de az uralmuk nem teljes. Akik őket szolgálják, egyszerre diplomaták és végrehajtók.

– És? – Az öregasszony nem irgalmazott.

– És ostoba voltam. – Nem volt semmilyen különleges hangsúlya, ahogy mondta, inkább tényközlés volt, mint önostorozás. – Nem láttam a szememtől, és mert nem értettem meg, ami az orrom előtt zajlott, eljött a nap, amikor emiatt végeznem kellett valakivel. Egy úrral az egyik klánból.

Marra a fülét hegyezte, mert ez igen érdekes volt. Vajon egy klánurat is olyan jól védtek, mint egy herceget?

– Törvény szerint nem tehettem semmit – folytatta Fenris. – A klán erődjében az úr szava parancs. Az Atyák elítélhetik ugyan, de ennél többet nem tehetnek. Úgyhogy vagy elengedem, és vér tapad a kezéhez, vagy igazságot teszek, és akkor az enyémet mocskolom be. – Vállat vont. – Megöltem három embert, akik nem követtek el egyebet, csak védték az urukat, majd megöltem a klánurat, és ott hagytam a kardomat a testén, hogy tudják, ki tette. Utána eljöttem onnan, és egy tündérerődben töltöttem az éjszakát.

– Szándékosan – mondta elgondolkodva a sárbanya. – Meg akartál halni, csak nem emberi kéz által.

Fenris savanyú pillantást vetett rá.

– Akármennyire is azt mondjuk, az Atyákat szolgáljuk, mindenki tudja, eredetileg melyik klánból származunk. Bűnöző lettem, de aki megöl, az ellenségévé teszi az egész klánomat. Ha viszont nem ölnek meg, akkor a klánra, amelyiknek megöltem az urát, szégyen hull mindaddig, amíg szabadon járok-kelek. – Kavicsot dobott a vízbe. – Nem az ő hibájuk, hogy az uruk egy szörnyeteg volt. Ők többet szenvedtek alatta, mint mi, többiek.

– A kementabiak szégyennek tartják az öngyilkosságot – mondta a sárbanya.

A férfi vállat volt.

– A becsületem nem különösebben érdekel, de ha a kardomba dőlök, azzal azt állítanám, hogy tévedésnek tartom, amit tettem. – Felsóhajtott, és végre némi érzelem költözött a hangjába. Leginkább kimerültségnek hangzott. – Úgyhogy itt vagyok. Hosszú időt töltöttem a piacon, és nagyon elfáradtam.

* * *

Marra a tavacska felé pillantott. Fenris azt kérte, hagyják egy kicsit magára, hogy megfürödhessen. A lányt érdekelte, hogy vajon valóban ezt teszi-e, vagy az erdő felé rohan éppen, hogy minél messzebbre kerüljön tőlük.

A csontkutyámat nem kötöttem meg, és visszajött.

Megdörgölte Csontkopó koponyáját, ujjai a bűbájba túrtak, érezték a szőr szellemét.

– Szomorú történet – mondta. – Szegény ember.

– Már ha igaz – felelte a sárbanya.

– Nem hiszel neki?

– Hát – az öregasszony vállat vont. – Nem tűnik hazugnak, de ez csak annyit jelent, hogy hiszi, amit mond. Szerintem a nagyja többé-kevésbé igaz is. De vannak olyan emberek, akik megölik a vetélytársukat, aztán meggyőzik magukat, hogy nemes szándéktól vezetve tették.

Összefűzte az ujjait a tarkóján, úgy dőlt a derékaljára.

– Mindenki kitalál valamilyen történetet a bűneiről. Néha azért, hogy kisebbítse őket, néha azért, hogy felnagyítsa, és a legrosszabb dolog legyen belőle, amit halandó csak tehet. Igazából az adott embertől függ, melyik. Lefogadnám, hogy inkább mártír, mint olyan, aki önmagát mentegeti, de nem lehet ránézésre megmondani.

– Szerinted megpróbál elmenekülni?

A sárbanya újra vállat vont.

– Ha ma éjjel visszatér, akkor aligha. De ha van egy kis esze, akkor kihasználja a szabadságát, elmegy, és soha többé nem fogjuk látni.

Marra az ajkába harapott.

– A molylepke szerint szükségünk van rá.

– Akkor szükségünk volt rá, igen. – Az öregasszony oldalvást billentette a fejét. – De lehetséges, hogy már el is végezte, amiért szükségünk volt rá.

– Micsoda? – Marra elkomorodott. – Az egy órával ezelőtt volt!

– Igen. És talán megtámadtak volna minket a piacon, ha nem lett volna velünk egy megtermett testőr, és ezzel vége is a feladatának.

Marra pislantott.

– Ez… ez tényleg lehetséges szerinted?

Újabb vállrándítás volt a válasz.

– De ha nem, akkor még szükségünk van rá!

– Így van. Attól viszont, hogy valakire szükséged van, még egyáltalán nem kötelező a másiknak rendelkezésre is állnia. Elmehet, hogy valahol máshol próbáljon szerencsét.

– Nem mentem el – szólalt meg az árnyasból Fenris. Marra összerezzent. Hogy képes valaki ilyen zajtalanul járni? És mennyit hallott?

Felnézett, ahogy a férfi előbújt az árnyak közül: lassan, nehéz léptekkel járt, akár egy igásló.

– Nincs sok eszem, Róka úrnő. – Ezt is azzal a félmosollyal mondta. Marrára pillantott. – Az én országomban sokszor fizetünk váltságdíjat foglyokért, általában csak arannyal. Te viszont a saját véreddel és csontoddal váltottad meg a szabadságomat. Nem sok becsületem maradt, de az a tiéd, és ha szolgálatodra lehetek, hát megteszem.

* * *

Másnap száraz kenyér volt a reggeli, és még egyharmadnyi tojás se jutott mellé. Fenris három harapásra el is tüntette a sajátját, de nem panaszkodott. Marra eltöprengett, hogyan fognak ételt keríteni maguknak az Északi Királyságba vezető úton.

Fenris először sokkal gyorsabban gyalogolt, mint ők, csak úgy falta a lépteivel az utat, abban a tempóban jóformán még azelőtt az Északi Királyságba ért volna, hogy Marra és a sárbanya elhagyja a Délit. Jó néhányszor meg kellett állnia, és szinte szabadkozva fékeznie magát.

Marrának sem volt könnyű dolga. Mostanra megszokta, hogy az utazókat tanácsos elkerülni, és ügyelnie kell, hogy Csontkopó ne legyen szem előtt. Az első alkalommal, amikor egy szekér elhaladt mellettük, elkapta a nyakörvet, és már ugrott is volna az út menti bozótba, amikor eszébe jutott, mi a helyzet.

A bakon ülő férfi meg is nézte őket, de nem Csontkopó érdekelte. A tyúkot bámulta a sárbanya botjának tetején, és szélesen vigyorgott.

– Hát ezt hogy tanította meg neki? – szólt oda.

– Nem tanítottam én neki semmit – felelte az öregasszony. – El se tudnám kergetni onnan.

A kocsis nagyot kacagott, megemelte a sapkáját és ment tovább, míg Marra igyekezett csillapítani heves szívdobogását.

– Nyugalom – dörmögte Fenris.

Marra már épp készült felháborodni, de aztán a férfira pillantott, és rájött, ez legalább annyira szólt önmagának.

Mennyi időt tölthetett a goblinpiacon? Neki is furcsának tűnik ez az egész?

Néhány pillanatig gondolkodott ezen, majd egyszerűen megkérdezte.

– Túl sokat. – Fenris az égre sandított, amely mostanra elvesztette a pirkadat fakó szürkésarany árnyalatát és egyre kékebb lett. – Nehéz volt számontartani a napokat. Azt beszélik, aki elmegy egy tündérerődbe, az végigtáncolja az éjszakát, és amikor visszajön, kiderül, hogy évek teltek el. Nem tudom, ebben mennyi az igazság. Nem tudom, mindig nyitva van-e a goblinpiac. Olyan volt, mintha mindig ott lettem volna, a standon, de néha aludtam, és akkor úgy éreztem, hogy nagyon-nagyon sok idő telt el. Néha meg… másmilyen volt.

– Hogyan más? – kérdezte határozottan a sárbanya.

– Hidegebb. Sötétebb. Más… dolgok voltak.

– Dolgok? Mármint emberek? – nézett rá az öregasszony.

– Egyszer az, aki foglyul ejtett, eladott egy fogat, és az a „dolog”, aminek eladta, úgy nézett ki, mint egy nő, egészen addig, amíg félbe nem harapta a fogat, ahogy egy almát szokás. – Nagyon higgadtan beszélt, közben nem nézett egyikükre sem. – Aztán rávetette magát az első arra járóra, és holtan hagyta ott a piac földjén. A sárga szemű rohadék meg csak a felfordulás miatt panaszkodott, és hívott valakit, hogy vigye el a hullát.

Marra nem emlékezett még olyanra, hogy látta volna a sárbanyát zavarba jönni.

– Hm. Az újhold. A goblinpiac olyankor a legrosszabb.

– Sajnálom – mondta Marra.

Fenris ránézett. Halott volt a tekintete, de kipréselt magából egy halvány mosolyt.

– Én is sajnáltam. Mindannyiunkat sajnáltam. Azt hiszem, akadt még ott néhány másik ember, akik más standokon dolgoztak. Nehéz megmondani. Odabiccentettünk egymásnak, de beszélgetni nem volt lehetőségünk. – Sóhajtott egy nagyot, és kihúzta magát. – Hát, ha ez volt újholdkor, akkor szerintem három hónapot voltam ott. Magamtól azt hittem volna, hogy néhány hetet. Nagyon hosszúnak tűntek a napok, de azért ennyire nem hosszúnak.

– Mit csináltál közben? – kérdezte a lány.

Fenris vállat vont.

– Jobbára gondolkodtam. Végigvettem, hányféleképpen vallottam kudarcot, hány helyen térhettem volna le az utamról. Gondolkodtam, hogyan lehetne megszökni. – A fejét ingatta. – Nem tudtam beszélni mással, csak a Fogtáncoltatóval. Akárhogy is nézett ki, nem volt olyan rossz. De a piac kegyetlen egy hely volt.

Lassan kifújta a levegőt az orrán át.

– Amilyen önző egy rohadék vagyok, csak arra gondoltam, hogy megszabadulok. Inkább azt kellett volna mondanom, hogy valaki mást válasszatok, ne engem. Megérdemeltem a fogságot.

– Nekünk rád volt szükségünk. Legalábbis a molylepke szerint.

A férfi újra vállat vont.

Marra végig se gondolta, mit mond:

– Amikor ennek az egésznek vége, akkor esetleg visszamehetnénk. Megkeresni a többieket is.

Ez alkalommal meglepettnek tűnt a férfi pillantása.

– Fel fogsz áldozni mindegyikért egy fogat?

Marra megborzongott a gondolattól, de ugyan mit számít egy fog, ha valakinek az életéről van szó?

– Ha kell!

Túlságosan is sokáig tartott a csend, aztán Fenris kezet nyújtott. Marra érezte a férfi ujjain a bőrkeményedéseket.

– Most pedig, hogy elköteleztük magunkat egymás reménytelen küldetése mellett, megkérdezhetem, merre tartunk?

– Az Északi Királyságba.

– Még nem jártam ott. Figyelmeztessetek, ha vannak ott olyan szokások, amelyekről nem tudok, és amelyek miatt nehézségekbe ütközhetünk.

– Azt hiszem, nincsenek ilyenek. – Marra törte a fejét, próbált valami hasznosat kigondolni. – De azt se tudom, ha volnának ilyenek, tudnék-e róluk. A közelében nőttem fel, szóval az én népem is ugyanolyan szokásokat követ. Ööö… például ne csapj senkit arcon kesztyűvel.

Fenris leírhatatlan arckifejezéssel nézett rá.

– Gyakorta tesz ilyesmit a népetek?

– Nem, hacsak nem akarunk párbajozni. De nem akarunk. Mármint én nem akarok.

– Időt takarítanánk meg vele – jegyezte meg a sárbanya. – Elküldjük őt párbajozni a herceggel, és túl is vagyunk az egészen.

Marra fontolóra vette az ötletet. Fenris kicsivel idősebb volt ugyan a hercegnél, de jóval nagyobb. Ez számít?

– Hmm…

– Herceg? – Fenris ránézett, hogy megerősítést kapjon. – És holtan szeretnéd látni?

– Talán gond?

Mi van, ha elmegy, és szól a hercegnek? Nem, még nem mondtunk nevet, és még sohasem járt az Északi Királyságban. Nem ismerheti Vorlingot, és különben is, Vorling már király…

– Megérdemli, hogy meghaljon? – Fenris ezt úgy kérdezte, mintha csak az időjárásról társalognának.

– Nagyon is.

– Akkor nem probléma. Az uralkodóitok elfogadják, ha ismeretlenek kihívják őket?

– Nem… – felelte Marra. Persze hogy nem lehetett ennyire egyszerű. – Nem, elég biztos vagyok benne, hogy nem.

– Helyes. Ostoba módja ez az uralkodóválasztásnak, még akkor is, ha ezzel meg is nehezítik most a feladatunkat.

– Ha jól emlékszem, Kementabban megengedett – mondta az öregasszony.

– Igen. Ott is ostobaság. Van egy rátermett, igazságos ember, aki ismeri valamennyi hűbérese nevét, aki képes egyensúlyt teremteni a klán és az egyének igényei között… aztán kapunk egy vadembert, aki nem ért máshoz, csak ahhoz, hogyan kell baltát lengetni. Valószínűleg a baltás fog győzni, úgyhogy a klán nyakára hág egészen addig, amíg valaki nem szól az Atyáknak, tegyenek rendet, de ez csak minden második esetben sikerül.

– Kezdem azt sejteni, volt már korábban is dolgod ilyesmivel – mondta Marra.

– Honnan találtad ki? – Fenris enyhe gúnnyal nézett rá. – Igen. Négy klánt is láttam így lehanyatlani. Egy megmenekült, de kitalálhattunk volna más módszert is. Mit művelt ez a herceg?

Pontosan ugyanolyan hangsúllyal tette fel ezt a kérdést is, mint a többit, mégis annyira meglepte vele Marrát, mintha megütötte volna. Megbotlott, Fenris nyúlt, hogy elkapja, aztán hátralépett, ahogy a lány maga is visszanyerte az egyensúlyát.

– Megölte a nővéremet – kezdte. – A másik nővérem… aki most a felesége… hát… – Marra torka nagyon el akart szorulni, de kipréselte magából a szavakat. – Bántja a nővéremet. Véraláfutásokat hagy, és… a nővérem várandós marad, hogy ne verjék, de előbb-utóbb bele fog halni. Akkor a herceg újabb nőt vesz feleségül, és vele is ezt fogja művelni.

Fenris úgy bólintott, mintha teljesen érthető lenne, ami elhangzott, pedig még maga Marra is alig tudta felfogni. A férfi nem adta jelét, hogy meglepődött volna a tényen, hogy egy apáca egy herceg feleségének a rokona.

– Értem. Az effélék soha nem hagyják abba. A legjobb, ha el lehet szigetelni, esetleg az ellenség elé vetni őket, mert akkor a klánnak végső soron lesz valami haszna belőlük. De ez gyakorta nem lehetséges, és akkor másféle megoldást kell találnunk.

– Ezzel próbálkozunk most. Másféle megoldásokkal. Bármik is legyenek.

– Hiábavaló az egész, és valószínűleg mind meg fogunk halni – tette hozzá a sárbanya.

– Akkor rendben! – bólintott Fenris. – Az ilyeneket mindig nagyon szeretem.

– És most? – nézett Marra az öregasszonyra. – Eddig te álltál elő az ötletekkel. Vagy most egyszerűen csak addig gyaloglunk északnak, amíg odaérünk?

A sárbanya elgondolkodva vakargatta a tyúk mellcsonttaréját. A madár bosszúsnak tűnt, igaz, mindig annak szokott tűnni.

– Szinte látom is, merre vezet az utam – mondta. – Ha csak halandókkal kellene szembenéznünk, akkor te, a nagydarab barátod meg én talán elegendőek is lennénk. Csakhogy az egész megbukik a keresztanyánál.

– A herceg tündér keresztanyjánál?

A sárbanya bólintott.

– Hosszú ideje ugyanaz már. A királyi családhoz kötődik, és jóval azután is életben tartják, amikor egy józan belátással rendelkező ember már meghalt volna. A védelme óvni fogja a herceget. – Töprengve harapdálta az alsó ajkát. – A halottaknak tudok ugyan parancsolni, de itt másféle hatalomra van szükség.

– Erősebbre? – kérdezte Marra.

– Másfélére. – A sárbanya elhallgatott, és szomorkásan elmosolyodott. – Valószínűleg erősebbre is. Én a holtakkal és a holtak nevében beszélek. Ennek a két hatalomnak nincs mit mondania egymásnak. Elsétálhatunk egymás mellett az utcán anélkül, hogy egy szót is szólnánk a másikhoz, de ő egyszerűen miszlikre is robbanthatna engem.

– Nem tudod te előbb miszlikre robbantani őt? – kérdezte Fenris.

– Még soha nem próbáltam – vallotta be a sárbanya. – De ez aligha valószínű.

Marra felsóhajtott.

– Mire van tehát szükségünk, hogy szembeszállhassunk efféle hatalommal? Az én tündér keresztanyám szinte hasznavehetetlen volt.

Az öregasszony felvonta a szemöldökét.

– Volt tündér keresztanyád?

– Igen, persze. Tudod, a hercegnőknek…

– Nem mindegyiknek – szólt közbe a sárbanya. – Ha már itt tartunk, a többségüknek nincs. Akinek van, az is általában a nagyobb királyságokból kerül ki, nem veszélyes szomszédok között egyensúlyozó kis országokból. A hatalom vonzza a hatalmat.

Marra felhorkant.

– Hát, ő nem ért valami sokat, úgyhogy nem tévedtél nagyot.

– Igen?

– Egészséggel áldott meg mindannyiunkat – közölte komoran a lány. – És azt mondta, Damia egy herceghez fog feleségül menni. Tekintettel arra, hogy a herceg megölte, ez nem volt valami nagy áldás.

– Az egészség nem olyan apróság – jegyezte meg a sárbanya. – Főleg, ha a másik lehetőséggel veted össze.

– Kívánhatta volna, hogy biztonságban legyünk – morogta Marra ajakbiggyesztve. – Vagy legalább, hogy ne menjünk feleségül olyasvalakihez, aki megölne minket.

– Lehet, hogy megtette volna, de a szülők valamilyen furcsa okból tiltakozni szoktak az ellen, hogy keresztelőkön efféle kijelentéseket tegyenek az emberek.

– Azt hinném, hálásak volnának az ilyesmiért.

– Ki érti az emberi természetet…

Marra nem ismerte eléggé Fenrist, hogy olvasni tudjon az arckifejezéséből, de meg mert volna esküdni arra, hogy mondani akart valamit. Egyre a sárbanyát méregette, és valahányszor rápillantott, ránc jelent meg a két szemöldöke között, majd egyre mélyült, amíg végül feladta és megszólalt:

– Róka úrnő!

A sárbanya felhorkant.

– Mondd csak!

– Azt mondod, beszélni tudsz a holtakkal?

– Nem mondom, hanem teszem – felelte higgadtan az öregasszony. – Habár jobbára inkább figyelek, mint hogy én beszéljek. Aki életében nem fogta be a száját, az aligha fogja a halálában.

Fenris a fejét ingatta. Láthatóan jól végiggondolta, hogyan fogalmazzon, amikor kis szünet után annyit mondott:

– Nem tudom, hiszek-e a szellemekben.

– De a tündérekben hiszel. – Úgy tűnt, a sárbanya nem bántódott meg ezen, inkább szórakoztatta a helyzet. – Annyira biztosan, hogy felajánlottad magadat egy tündérerődnek.

– Felteszem, most azt kellene mondanom, hogy az más. De az igazság az, hogy a tündérekben sem hittem. Nem ismerek olyat, aki hinne bennük.

Tenyerét végighúzta a haján, és Marra látta, hogy ősz tincsek is vegyülnek a hosszú fekete szálak közé.

– Nem hittél a tündérekben, de tartottál a tündérerődtől? – A lány nem értette a helyzetet.

– Hát… igen. – Fenris egy újabb „hogy is kerültem ide” mosolyt villantott. – Ugyan nem hiszünk bennük, de attól még senki nem vág fát tündérhalmon, és nem is tölti az éjszakát ilyen helyeken. Hátha mégis van ott valami, függetlenül attól, hisz-e benne az ember.

– Pontosan – mondta a sárbanya. – Holtak pedig vannak, akár hiszel bennük, akár nem.

– Ühüm.

Marra szeretett volna felugrani és valahogy csökkenteni a feszültséget, de nem tudta, hogy is kezdjen hozzá. Soha nem kedvelte a nézeteltéréseket, de egyébként úgy tűnt, hogy társai nem dühösek, inkább jól szórakoznak. Lesütötte a szemét, de közben Fenrist tanulmányozta, csak igyekezett, hogy ez ne legyen nyilvánvaló.

Nappali fényben még nagyobbnak tűnt, mint amilyennek a piacon látta. Széles váll, hordónyi mellkas. Lehet, hogy idősebb volt a hercegnél, és a korral kissé megvastagodott középtájt, de senki nem hitte volna róla, hogy nem harcos. Soktucatnyi apró, gyógyult heg borította a kezét, az alkarján jól elkülönültek az izomkötegek. Ilyen izmai nem lesznek senkinek attól, hogy egyszerűen csak ládákat emelget.

Ha akarná, valószínűleg fél kézzel képes lenne megfojtani. Egyszerre kiszáradt az ajka, ezért megnyalta. A varázslat szerint szükségünk van rá. Egészen biztosan nem lenne szükségünk olyasvalakire, aki megpróbál majd megölni minket. Hacsak nem igazán furcsa ez a világ, és nekem halottnak kellene lennem, a sárbanyának pedig feltámasztani és bosszúszomjas kísértetként küldeni engem Vorling nyakára.

Ez túlzásnak tűnt.

A sárbanya láthatóan egyáltalán nem tartott Fenristől, pedig kétszer akkora volt, mint ő.

– Nem hiszel a kísértetekben, kementabi, de vajon megszentségtelenítenél-e egy sírt?

Fenrisnek elkerekedett a szeme döbbenetében.

– Nem! Természetesen nem.

– Akkor jó.

Közel fél órán át csendben gyalogoltak tovább. Csontkopó az orrával túrt valamit a cserjésben, majd csattanva összezárta az állkapcsát. Bármit is talált, kiesett az állkapcsa alján és elinalt a fűbe. Vigyorogva tért vissza, láthatóan nagyon büszke volt magára.

Végül Fenris törte meg a hallgatást.

– Talán igazad van, Róka úrnő. Mégis, másként érzek a tündérerődöket illetően, mint egy sír kapcsán. Az erődök még akkor is… titokzatos helyek voltak, amikor nem hittem bennük. A felszín alatt mindig volt némi rettegés. Az ismeretlentől. De amikor egy sír megszentségtelenítésére gondolok, nem rettegést érzek, hanem undort. Nem tartok attól, ami a sírban fekszik, de ez becstelenség lenne. Sőt visszataszító. Nem a megtorlástól félek, hanem attól, miféle ember lennék, ha megtenném.

A sárbanya erre lelassított és alaposan végimérte Fenrist. A barna tyúk méltatlankodva felrikoltott és ringatózott kicsit a bot tetején.

Ritkán látott mosoly tűnt elő az öregasszony arcán.

– Még mindig tévedsz, kementabi. De érdekes módon.

Fenris fejet hajtott – lovag fogadja így királynő dicséretét –, és Csontkopó a farkát csóválva, hangtalanul vakkantott mind a kettejükre.

10. FEJEZET

Más volt Fenrisszel utazni, mint amikor csak a sárbanyával haladtak az úton. Más és – ezt Marrának el kellett ismernie – könnyebb is.

A férfi egyértelműen hozzászokott a táborozáshoz. Marra még mindig a kovával ügyetlenkedett, amikor nála már égett a tűz, ráadásul hosszabb ideig is tudta táplálni. A piacon töltött idő után nem volt semmilyen felszerelése, ezért a sárbanya feláldozott egy fémből készült mérőpoharat, és Marra átadta két kése közül a kisebbiket, hogy legyen mivel ennie és innia.

Két nap múlva Marra már nem gondolta komolyan, hogy Fenris ellenük fordulna. Higgadt volt, és megfontolt, pedig a sárbanya nagyjából állandóan szurkálódott vele, amit ő jó kedéllyel kezelt. Marra néha elkapta a pillantását – úgy tűnt, jól mulat, és mintha azt mondta volna a tekintete: „El tudod hinni, hogy két ilyen józan ember, mint mi, ilyen helyzetbe került?”.

Jólesett ez a pillantás. Amióta elköszönt a patikárius nővértől a zárdában, nem akadt senki, akivel rokonlélekként nézhetett volna össze.

Ezzel együtt voltak pillanatok, például amikor a férfi túl gyorsan állt fel, vagy túlságosan is fölébe magasodott, amikor az elméjében valami árny azt suttogta, Vorlingról se gondolta volna senki, hogy a feleségei ellen fordul.

Túlságosan is óvatos lennék? Vagy éppen nem vagyok eléggé az?

Eszébe jutott a paraszt, aki meg akarta ölni: minden bizonnyal tisztességes embernek tartotta magát, de csak egy szörnyeteget látott a felhólyagzott vidékről – ilyenkor megpróbált még néhány lépéssel távolabb kerülni úgy, hogy ez ne legyen túl feltűnő.

Ha Fenris észre is vette, nem tette szóvá.

A férfi többet evett, mint a sárbanya és ő együtt. Látta, hogy Fenris igyekszik, de hallotta a gyomra korgását is. Amikor csak tudtak, megálltak tanyáknál. Egyik éjjel nem jutott más, csak tea, de a következő délután Csontkopó felzavart egy nyulat, amit aztán Fenris megnyúzott és nyársra húzott, és akkor annyira jóllaktak, amennyire már napok óta nem.

Minél északabbra értek, az út annál könnyebb lett. Hasogatott tűzifa mindenkinek kellett, és Fenris nagy gyakorlattal forgatta a fejszét. Bekopogtattak mindenhová, és megkérdezték, felhasogathatják-e a fát némi útravaló élelemért cserébe, és az emberek általában örömmel fogadták őket. Előfordult, hogy útba is igazították őket, sőt ajánlottak valakit, akinek az út mentén előrébb szintén munkára volt szüksége. Fenris gyomra többet nem korgott, és megszűntek az olyan esték, amikor nem volt más vacsora, csak tea.

Északkal együtt viszont megjött a hideg is. Mivel Fenris felszerelés nélkül indult útnak, pokróca sem volt. Amikor tehették, pajtákban aludtak, de erre nem mindig adódott lehetőség. Marra egyik reggel arra ébredt, hogy dér lepi a talajt, és Fenris olyan közel kuporgott a tűzhöz, hogy a szakálla bármikor meggyulladhatott volna.

– Huh – kezdte aznap este. – Hideg van. Ha szeretnéd, osztozhatunk a takarón…

A sárbanya horkantott, Fenrisnek felszaladt a szemöldöke. Marra arra gondolt, talán Kementabban mást értenek ez alatt.

– Nem úgy – sietett hozzátenni. – Mármint, ha fázol. Hideg van. Kaphatsz az enyémből. Másra nem akartam célozni.

A sárbanya félrenyelhetett valamit, annyira köhögött. Fenris viszont komolyan fejet hajtott előtte.

– Minden bizonnyal nem becsületes dolog megfosztani egy fiatal hölgyet a pokróca felétől, de elég öregek már a csontjaim, hogy megköszönjem.

– Én sem vagyok olyan fiatal – jegyezte meg Marra.

– Öreg csontokról meg egy szót se halljak, te siheder, amíg nem vagy legalább hetven – jelentette ki a sárbanya.

Fenris szelíden pillantott rá.

– Addig még van úgy harminc év, amikor is minden bizonnyal azt fogod mondani, nem panaszkodhatok, amíg nem múltam el száz.

A barna tyúk kotkodácsolt, mire a sárbanya addig ütögette a bot végével a földet, amíg a madár nem verdesett egy kicsit a szárnyával.

– Nem kell okoskodni – morogta az öregasszony, habár nem árulta el, hogy ezt a tyúknak vagy Fenrisnek mondja-e, és senki nem is igyekezett ezt kideríteni.

Marra kigöngyölte a derékalját. Még a sárbanyától kapta: hosszú pokróc volt, olyan nagy, hogy egy ember kényelmesen bebugyolálhatta magát vele, még akkor is, ha Marrához hasonlóan szeretett alvás közben kinyújtózni. Két embernek azonban nagyon kicsi volt. Egymásnak háttal feküdtek le, és betakaróztak a pokróccal, habár Marra elég biztosra vette, hogy Fenris alig tartott meg magának valamit. Falnak érezte a férfi hátát, ahhoz túlságosan is sok réteg ruha volt mind a kettejükön, hogy érezze annak levegővételét.

Csontkopó általában a gazdája lábánál hevert, és a bordái mindig bökték a bokáját. Mivel most két pár lábat talált, láthatóan nem tudott mit kezdeni a helyzettel. Körbejárta őket, kicsit vinnyogott, aztán Marra lábszárára feküdt. A bűbáj próbált valamit lágyítani a csípőcsontja hegyes végein, de hiába.

Marra sem tudott kényelmes pozíciót találni. Általában is kényelmetlennek találta, hogy a földön aludjon, de vajon tegnap éjjel is ilyen kemény volt a talaj? Egy kőre sikerült most feküdnie? A karját a köpenyébe húzta, hogy őrizze a meleget, de mindig ilyen szoros volt a ruhaujja?

Fészkelődött, igyekezett kényelmesen elhelyezkedni, aztán az jutott eszébe, hogy talán felébreszti ezzel Fenrist, vagy ha még ébren van, akkor bosszantja a mocorgással. Nem is fészkelődött ennyit olyankor, amikor nem volt mellette egy másik ember is. Vagy de, csak nem aggódott miatta, és ezért észre sem vette, hogy ezt teszi?

Hány éve már, hogy utoljára egy másik ember mellett aludt? Próbálta felidézni az utolsó alkalmat. Kisebb, szegényebb házakban, ahova kevés fekhely jutott, az emberek kettesével, hármasával feküdtek egy ágyban, de a hercegnők egyedül szoktak aludni.

Amikor még kicsi volt, néha kibújt az ágyából, és átmászott Damiához. „Rosszat álmodtam” – mindig ezt mondta. A nagyobbik nővére nagyon türelmes volt, felemelte a takaróját, és segített felkapaszkodnia a magas ágyba. Marra egyszerre egészen élénken el tudta képzelni, milyen volt, érezte a párna alá rejtett szárított levendula illatát, a ropogós ágyneműt. Évek óta nem is gondolt már erre.

Nem tudom felidézni Damia arcát, gondolta, ahogy száraz szemmel meredt a sötétbe, de a levendulát, azt igen.

A háta kezdett átmelegedni. Sajnálatos módon az egyik arcürege lassan elzáródott. Ilyenkor át szokott fordulni a másik oldalára, de ha most ezt teszi, akkor Fenris gerincébe nyomódna az arca. Szeretett volna a hátán aludni, de attól mindig úgy érezte, hogy nem kap rendesen levegőt. (A családjában egyetlen nő se aludt serdülőkora után a hasán. Tizennégy éves kora óta ő sem próbálkozott vele.)

Megint ficergett, talált egy követ a csípője alatt, és megpróbálta odébb tolni, de úgy, hogy ne mocorogjon sokat. Csontkopó felkelt, háromszor körbejárt, aztán visszarogyott pontosan oda, ahol előtte hevert.

Fenris mostanra biztos megbánta már, hogy belement a dologba. Minden bizonnyal azon gondolkodik, hogy jobban aludt, amikor az arca egy ujjnyira volt csak a parázstól.

Butaság volt egyáltalán próbálkozni, gondolta, aztán reggel lett, a hátában érzett melegség eltűnt, és a barna tyúk bosszúsan kotkodácsolva követelte a reggelijét.

* * *

Furcsa érzés fogta el Marrát aznap, amikor visszaértek a királyságába, merthogy valójában semmit nem érzett.

A határok átjárhatók voltak, senki nem foglalkozott velük, ráadásul egy mellékúton haladtak, ahol még őrhely sem állt. Akadt egy megfakult fatábla, amelybe beleégettek valamit, ami a királyi címerre emlékeztetett: a sárkány inkább kígyónak, a nyúl pacákkal tarkított kutyának nézett ki, de azért felismerhető volt. Marra megállt a határnál, aztán úgy lépte át, mint aki hideg vízbe dugja a lábát.

Éreznem kellene valamit, gondolta. Ez az én földem. A királyi ház lánya vagyok.

Nem érzett semmit.

Odafelé menet aludt a postakocsiban, amikor átlépték a határt, és annyira nyugtalan volt amiatt, hogyan fogja megtalálni a sárbanyát, hogy nem is nagyon foglalkozott vele. Most viszont tudta, hol jár: a saját szülei királyságában gyalogolt, és olyan volt, mintha éreznie kellett volna… valamit.

– Baj van? – kérdezte Fenris.

– Itt lakom – felelte. Csizmája orrával megpiszkálta a port. – Azt hiszem, itthon vagyok. De igazából nem érzek semmit.

– Aha.

– Tarus, a költő azt mondta, amikor hazatért, még a föld is dalolt a talpa alatt, és vele énekelt a szíve.

– Lehet, hogy ez csak a költőknél van így. – Fenris nem létező kardmarkolatára akarta tenni a kezét, aztán észrevette a mozdulatot, és inkább a zsebébe dugta. – Amikor visszatértem az első hadjáratomból, már fél órája a klánom földjén voltam, amikor észrevettem, hol vagyok.

Marra meglepetten pillantott fel a férfira.

– Fáztam, csupa víz voltam, és nagyon elfáradtam – magyarázta Fenris. – Amikor éreztem valamit, akkor azért, mert rájöttem, hogy alig húszpercnyi útra vagyunk csak az erődtől, és újra átmelegedhetek. – Vállat vont. – Az is igaz, hogy máskor, amikor hazaértem, úgy éreztem, mintha végre sikerült volna magamhoz térnem valami hosszan tartó betegségből. Szerintem ezek elsősorban nem magáról a vidékről, hanem rólunk árulnak el valamit.

Marra az arcát figyelte, ezért észrevette a felvillanó fájdalmat: elmélyülő, ám gyorsan elsimított ráncok két szemöldöke között.

– Képes leszel visszatérni a klánod földjére? – kérdezte.

– Nem. – Fenris felemelte a fejét és körülnézett. Ez a vidék nem lett piros és narancssárga az ősz miatt, csak barna és sárga. Szél zörgette az út szegélyén növő kiszáradt cirokszárakat.

– Nem. Oda mehetek a világon, ahová csak szeretnék, de Kementab határait nem léphetem át.

– Nincs valami fellebbezés? – kérdezte Marra. – Nem… ööö… várhatod ki, amíg valaki meghal? Vagy elfelejtik?

A férfi mosolya nem az örömről szólt, csak elismerés volt a lány próbálkozásának… Egy villanás, és már el is tűnt.

– Nem. Ha visszatérnék, azzal értelmetlen bosszúháború venné kezdetét. Nem fogok ennyi embert halálra ítélni, csak mert honvágyam van.

– Sajnálom.

– Én is. – A felvillanó mosoly ez alkalommal hosszabban időzött az arcán. – De azt mondták, hogy ez egy hiábavaló küldetés, és valószínűleg meg fogunk halni, úgyhogy nem hagyom, hogy nagyon nyomasszon.

Gyalogoltak tovább, egyre beljebb a királyságba, Csontkopó ide-oda futkosott közöttük. Marra a hazatérő száműzöttekről szóló történetekre gondolt: hányan lehettek, akik Fenrishez hasonlóan egyszerűen soha nem mentek vissza, mert túl nagy árat kellett volna fizessenek.

És ha sikerrel járunk, akkor én mihez fogok kezdeni? Visszatérek a zárdabeli kis szobámba, hátha megint békén hagynak?

Vorling miatt nem ment soha férjhez. A herceg nem akarta, hogy másvalakinek is igénye legyen a kis királyság trónjára. Mi fog változni, ha Vorling meghal?

Csirögés Miasszonyunk, kérlek, ne. Hadd maradjak jelentéktelen! Hadd legyek csak takács, bába, és ne hercegnő!

Nagyot sóhajtott és félretolta ezt a gondolatot.

Ez még mindig hiábavaló küldetés, és még mindig valószínű, hogy mind meg fogunk halni.

Ismerős gondolat. Furcsa, hogy ennyi vigaszt meríthet belőle.

– Marra! – pillantott rá a sárbanya. – Hol él a keresztanyád?

– A keresztanyám? – Marra összevonta a szemöldökét. – Nem tudom. Vagy várjunk… – A homlokát dörgölve próbálta előásni a régi emlékeket. Nem mondott egyszer valamit az édesanyja erről? Semmi fontosat. A keresztanya nem volt fontos, csak egy mellékszereplő a gyermekszületés drámájában. De egyszer, évekkel ezelőtt hintóban ültek, utaztak valahová, és a királyné mondott akkor valamit arról, hogy a keresztanya arrafelé él… – Azt hiszem, Trexel környékén – mondta végül. – Solymászni voltunk, és Trexelben tartanak héjákat.

– Te solymászol? – kérdezte Fenris.

– Egyáltalán nem. De van egy nevetséges hagyomány, hogy egyedül a királyi családnak szabad héjával vadásznia, ezért el kell mennünk oda, és van egy nevetséges szertartás is, amikor a solymászok nekünk ajándékozzák a madaraikat, aztán meg kell kérni őket, hogy őrizzék ők a madarakat, és így vadásszanak velük. Valószínűleg még mindig van ott egy-két madár, amelyik hivatalosan az én tulajdonom, de hát mihez kezdenék velük?

Most már világosan fel tudta idézni a szertartást, a fakó madarat a megveszekedett, vörös szemével, a karját húzó nehéz kesztyűt.

– Szóval a solymászok röptetik a héjákat is, és ők teszik az ételt a ház asztalára, ahol tanulnak. A nevét már elfelejtettem, valami leányági család, de ha valaki kérdezi, akkor a madarak a királyi család tulajdonában vannak.

A sárbanya megállt, hogy a tyúk lemásszon a karján, és befészkeljen a zsákba megtojni az aznapi tojást, de ennek hallatán fújtatott egyet.

– Hallottam már ennél rosszabb rendszerről is. A keresztanya arrafelé lakik?

– Azt hiszem. – Marrának volt valami halvány emléke arról, hogy édesanyjuk próbálta szórakoztatni őket a nővérével, és ezért az ablakon kimutatva azt mondta: „A tündér keresztanyátok arrafelé él. Nem izgalmas?”.

– Akkor menjünk Trexelbe – mondta a sárbanya.

Marra elfintorodott. Nem akart találkozni azzal a nővel, aki ilyen rosszul felkészítetten küldte a nővéreit a világba.

De ha kell, akkor feltehetem a kérdést, hogy miért pocsékolt el egy ilyen remek alkalmat. Jóval azelőtt véget vethetett volna ennek az egésznek, hogy egyáltalán megtörtént. Miért nem tette?

– Igen. – Marra érezte, ahogy harag lobban valahol mélyen benne, olyan harag, amelynek kivételesen nem sok köze volt Vorlinghoz. – Igen, menjünk.

* * *

Az élet fintora, gondolta Marra, hogy zavartalanul elhagyták a Déli Királyságot, majd amint a saját országába értek, azonnal megtámadták őket.

A sárbanyával egy kis, szürke úton lévő kis, szürke szántóföldek közötti kis, szürke faluban üldögéltek éppen egy kút mellett. Semmi nem utalt arra, hogy bármi veszély lesne rájuk. Fenris nem sokkal előtte megalkudott a fogadóssal egy étkezésről, ha itt is felhasogat némi tűzifát. Marra a kút peremén foglalt helyet, és egészen üres volt a feje, amikor árnyék vetült a lábára.

– Te meg mi a fene vagy? – kérdezte egy kásás, borízű hang.

Felkapta a fejét, ahogy megérkezett a pánik. Meg kellett kapaszkodnia a kőben, nehogy hátraessen a kútba.

A beszélő nem őt nézte. Nyurga, girhes férfi volt, és enyhén dülöngélt.

Fényes nappal részeg, gondolta Marra. Csirögés Miasszonyunk!

A férfi a sárbanya fölé magasodott.

Az öregasszonyt egyáltalán nem hatotta meg a jelenléte. Rendes körülmények között Marra üdvözölte volna a higgadtságát, de a patikárius nővérrel töltött ideje alatt találkozott már néhány részeggel, és nagyon kevés olyan volt közöttük, aki elfogadta, ha nem törődnek vele. Csak dühösebbek lettek tőle. A patikárius nővér ügyesen le tudta szerelni őket, általában azzal, hogy épp szülés van, majd azt javasolta, menjenek, koccintsanak egyet ünneplésképpen. Sajnálatos módon ebben az esetben ez feltehetően nem működött volna.

– Boszorkány vagy? – kérdezte a részeg, és a sárbanya felé bökött az ujjával. – Ez a famulusod? – vihogta.

Marra forgatta a fejét. Hol van Fenris? Valószínűleg a fogadó mögött, és épp fát hasogat. A fenébe! Két-három arra járó megállt és nézte őket, de senki nem avatkozott közbe.

– Menj vissza az üvegedhez! – mondta a sárbanya. – Ne is törődj egy öregasszonnyal!

A férfi megpróbálta elkapni a barna tyúkot. Nem kellett attól tartani, hogy sikerrel jár, a sárbanya mégis hátralépett. Marra biztosra vette, hogy képes lenne megvédeni magát, de biztos volt abban is, hogy ha megteszi, akkor sietve kell elhagyniuk a falut.

Tegyél valamit! Állítsd meg! Gondolkodj! Hogy akarsz szembeszállni egy herceggel, ha még egy részegessel se tudsz elbánni?

„Sok olyan férfi van, aki nem gondolja meg, hogy rosszul bánjon egy nővel, de tart az egyházi öltözéktől és a szent jelképektől.” Ahogy eszébe jutott ez, a sárbanya elé lépett, és közben végighúzta ujját a faragott csirögetollat tartó zsinóron.

– Nem akarunk senkinek se ártani, gyermekem – mondta, és igyekezett úgy beszélni, ahogy az apátnő szokott.

A részeg pislogva nézett rá.

– Te meg ki a fene vagy?

– A Csirögés Miasszonyunkat szolgálom. – Magában azért fohászkodott az Úrnőhöz, hogy írja hozzá a számlájához ezt a rengeteg színészkedést.

Hála legyen érte az Úrnőnek, a férfi tett egy lépést hátra. Marra egy pillanatig azt gondolta, sikerült, és működni fog, ám aztán Csontkopó megugatta a részeget.

Ha olyan hangja lett volna, mint egy rendes kutyának, akkor talán nem is számított volna. Csakhogy a hangtalan vakkantások miatt mozgó torok, az összecsattanó fogak magukra vonták a férfi figyelmét. Amikor Csontkopó felé rúgott, a következmény kiszámítható volt.

– Aú! Megharapott a nyüves dög!

A fenébe! Marra elkapta Csontkopó nyakörvét, és hátralépett vele.

– Megharapott! – kiáltotta a férfi az egyre növekvő számú közönségnek. – Ti is láttátok!

Amennyire Marra meg tudta ítélni, Csontkopó éppen csak megkarcolta a fickó csizmájának a bőrét. Még egy lépést tett hátra, húzta magával a kutyát is. A sárbanya mormogott valamit az orra alatt, és az egyik zsebébe nyúlt. A lány remélte, olyasmit fogott meg, amivel lecsillapíthatja a részeget, és nem olyasmit, amitől meghal, ők pedig itt maradnak egy hullával, hogy megmagyarázzák, mi is történt.

Árnyék vetült közéjük.

– Mi a gond? – szólalt meg Fenris.

Marra megkönnyebbült. Ha menekülniük kell, akkor legalább már nem szakadnak el egymástól. És a kötekedő talán hallgatni fog egy másik férfira, ha már egy apácára nem.

A részeg megfordult. Fölfelé kellett néznie, hogy viszonozni tudja Fenris pillantását.

– Nem a te dolgod, vénember – mondta.

– Barátom – kezdte Fenris a „magunk közt szólva” hangján –, megijeszted az apácákat. Hadd menjenek békével a dolgukra. Az istenek vigyáznak rájuk, és nekünk is ezt kellene tennünk, hm?

– Megharapott a kutyájuk – dörmögte a részeg.

– Na igen, még az apácákat is védelmezi valaki, nem igaz? Gyere! Új vagyok itt, és te olyannak tűnsz, aki meg tudja mondani, hol találok dolgokat…

Fenris olyan gyakorlatiasan lépett fel, hogy a világ legtermészetesebb dolgának tűnt vele tartani. A részeg engedte, hogy elkísérje a fogadó ajtajáig, közben nagyon komolyan magyarázott Fenrisnek a kovácsokról és a nyaklókról, és működnie is kellett volna a dolognak, csakhogy az egyik szájtáti vihogni kezdett:

– Elmenekülsz egy apáca elől?

– A fenébe – mondta erre a sárbanya.

A részeg megpördült, és ezután minden mintha egyszerre történt volna. Marrának el kellett kapnia Csontkopó nyakörvét, aztán a részeg már ott is volt, valami megvillant a kezében, és valaki felordított, mire Marra azt kiáltotta:

– Fenris! Kés van nála!

Fenris erre szinte bocsánatkérően odalépett a fickóhoz, és öklével kétszer fejen ütötte.

A részeg megrázta magát, mintha megpróbálná kitisztítani a gondolatait, aztán Fenris újra behúzott neki. Erre már összeesett.

– Most pedig szerintem mennünk kellene – szólalt meg Fenris. – Mihamarabb.

Nem mondhatni, hogy menekültek a faluból, de nem is voltak lassúak. Csontkopó még vissza akart menni, hogy tényleg megharapja a részeget, Marra válla sajgott, ahogy vissza kellett tartania.

Amikor úgy húsz perccel később se jött a nyomukban senki, a lány eléggé lecsillapodott, hogy másféle érzéseket is megélhessen. Nem tetszett neki, hogy ez leginkább a harag volt.

– Fenris!

– Igen?

– Meg is halhattál volna! – sziszegte. – Kés volt nála!

– De ti elmenekülhettetek volna – felelte a férfi.

– De… – Marra nem tudott mit mondani, és nem tudta eldönteni, a karjába szeretné vetni magát, vagy úgy megrázni, hogy összekoccanjanak a fogai. – De te meghalhattál volna!

Fenris vállat vont.

Marra fújt egy nagyot. Miért érez dühöt? Semmi értelme mérgelődni, legfeljebb annyi, hogy eddig félt, és a félelem nem tudta, mihez kezdjen önmagával.

Csak egy részeges alak volt. Egy herceggel készülsz harcolni. Ennél nagyobb veszélyekkel is szembe fogsz nézni.

– Elég – szólalt meg a sárbanya. – Senki nem halt meg, úgyhogy menjünk innen, mielőtt még meg kell változtatnom ezt a kijelentésemet.

11. FEJEZET

Trexelbe érve nem volt nehéz megtalálni a keresztanyát. Marra elképzelte, ahogy a sárbanya varázsol, vagy megkérdezi a holtakat, ám valójában csak annyit tett, hogy áthajolt egy kerítésen, és azt mondta a túloldalt ügyködő háromgyerekes, űzött tekintetű nőnek:

– Lakik errefelé egy keresztanya, aki gyerekeket áld?

Egy pillanatra felderült a nő arca.

– Hogyne… Ne vedd azt a szádba! A keresztanya. Nagyon kedves… Esküszöm a szentekre, Owen, elviszlek a piacra, és eladlak egy háromlábú kecskéért! Öt mérföldre ezen az úton, aztán forduljanak be, ahol keresztezi a patakot, és menjenek a partján, amíg… Owen, ebből elég! …találnak egy kis házat kerttel és útjelzővel. A tábla már leesett, de a pózna még ott van. Általában trombitavirág nő a tövében, és szerintem nem volt olyan nagy fagy, hogy… Owen! Hagyd békén a macskát!

Owennel ellentétben az útbaigazítás jónak bizonyult. Megtalálták a kertet, a házat és a póznát a keresztléccel és két elrozsdállt vaspánttal, amelyek valamikor minden bizonnyal a táblát tartották. A trombitavirág időközben felfutott a póznára és élénkvörös virágokat hozott.

– Isten hozott! – nézett fel Marra tündér keresztanyja a kerti munkából. Azonnal megismerte, habár utoljára még a bölcsőben láthatta. Lénye egy részét magához rántotta, ahogy a mágnes rántja magához a vasreszeléket.

Ő. Ő az. Ott.

A kert csak egy kissé volt elhanyagolt. Egy-két hétnyi munkával rendbe lehetett volna tenni: a gyomok a hasznos növények tövében sarjadtak, és Marra látta, hogy a tavalyi bab elszáradt szárai még mindig a karókon tekeregtek, ahogy az idei új hajtások is. Még semmi nem történt a téli felkészülésből, noha most már bármikor itt lehet az első fagy.

Kicsit túl sok ez egy embernek.

Keresztanyja azoknak a kissé szorongó tekintetével nézett körül, akik állandóan szaladnak a feladataik után. Olyasfajta mosollyal nézett Marrára, amelynek a sarkában egy kis aggodalom is bujkál.

– Miben se… – kezdte mondani, aztán összeszaladt a szemöldöke, és a mondat, a szó közepén átváltott: – Ó! Hát te az enyéim közül való vagy, igaz?

Elejtette a karót, amelyet addig hiába próbált a teljesen elszabadult paradicsomok közé erőltetni. Kerekded asszony volt, kipirult arccal, a homlokán verítékcseppekkel. Marra nézte, ahogy feltápászkodik, megtörli az arcát, de a mozdulattal sárcsíkot húz rá. Óhatatlanul Vorling herceg keresztanyjának ősöreg, hajlott hátú méltóságával hasonlította össze, és ennek bizony nem az ő keresztanyja lett a nyertese. Marrába valami kétségbeeséshez fogható érzés hasított.

– Mindig meg tudom mondani – közölte vidáman a keresztanya. – Agnes vagyok! – nyújtotta a kezét Marra felé. Az ujjai földesek voltak, a hajába elszáradt paradicsomlevél tapadt. – Olyan jó látni egészen felnőttként egyet az enyéim közül!

Szerintem halvány fogalma sincs arról, ki vagyok.

– Marra a nevem. – A sárbanya közben bejött a kertkapun, a nyomában Csontkopóval és Fenrisszel. – Marra hercegnő.

A sárbanya feléjük tartott. A kert sarkában, ahol féltucat tyúk kapirgált, némi felfordulás támadt. A barna tyúk dölyfösen végignézett rajtuk, majd elfordította a tekintetét: a legkevésbé sem érdekelték a társai.

Agnesnek tátva maradt a szája.

– Ó – mondta egészen más hangon. – Ó! Te vagy… nahát!

Csontkopóra pillantott, és elkerekedett a szeme.

– Nahát! – a szoknyájába törölte a kezét, ezzel azt is összekoszolta. – Igen. Te… aha. Gyertek be! Kértek teát?

– Az igazán jólesne – hajtott fejet a sárbanya.

Követték a keresztanyát a kunyhójába. Rendetlenség volt odabent, de piszok nem, a nagy ablakokon áradt be a fény. Agnes sietett feltenni a kannát a tűzre.

Marra hirtelen átlátta, mennyire hiábavaló ez az egész. Ez a nő adta nekik az egészség adományát, ő mondta, hogy Damia egy herceghez fog feleségül menni. Közben Vorling keresztanyja megtörhetetlen varázslatba burkolva tartotta az egész királyságot, óvta az ellenséges átkoktól, a trónbitorlóktól.

– Mennünk kell – suttogta. – Nem fog tudni segíteni nekünk.

A sárbanya csitító pillantást vetett rá. Agnes minden bizonnyal hallotta, de folytatta a teakészítést.

– Nagyon jó tea – mondta. – A lócsiszár hozza, amikor megy eladni az egyéveseket. Megáldottam a legkisebb gyerekét, és minden alkalommal hoz teát. Mindig mondom, hogy nem kell, de annyira finom a tea, és ő annyira kedves, hogy hozza.

– Mivel áldottad meg? – kérdezte a sárbanya.

– Természetesen egészséggel. Mindig azt…

– Egészséggel! – csattant fel Marra. Nem hitte volna, hogy haragot tud érezni az apró termetű, hebehurgya asszony iránt, de most mégis fellobbant benne a düh, körbefonta a szívét, és hirtelen kirobbant belőle. – Damiának egészséget adtál, meg házasságot egy herceggel, és egészséges is volt, igen, egészen addig a napig, amíg a hercege megölte! Kania is egészséges most, ezért túléli, amikor a herceg megveri, és a várandósságokat is, amiket rákényszerítenek, egyiket a másik után. Egészség! Mégis mi járt a fejedben akkor?!

A tündér keresztanya megtorpant. Megkapaszkodott a kis mosogatódézsa peremében, és megrogyott a válla. Pillanatnyi szünetet követően lassan a teáért nyúlt.

Teljes volt a csend a kunyhóban, ahogy leforrázta a teát, és lassan az asztalhoz vitte a kannát. Miközben elővette az össze nem illő bögréket, könny futotta el a szemét. Marra kissé elszégyellte magát, pedig még mindig dühös volt. Agnesnek remegett a keze. A sárbanya elvette tőle a kannát, és kitöltötte a teát.

– Mindig egészséget adok nekik. – Agnes a bögrére fonta az ujjait. – Ez jó adomány. Olyan sok gyerek hal bele minden évben a lázba. De az enyéim közül egy se.

Marra gyanút fogott, ám a sárbanya hamarabb megfogalmazta.

– Csak egészséget tudsz adni, igaz?

Agnes bólintott.

– Ez az egyetlen, aminek mindenki örülhet.

– De azt mondtad, Damia egy herceghez fog feleségül menni… – Marra nem folytatta.

– Nem tűnt veszélyesnek. – Agnes a bögréjébe meredve beszélt. – A király és a királyné legidősebb lánya volt. Gondoltam, valószínűleg így lesz.

A keze fejével megtörölte a szemét. Remegett a hangja.

– Az egészség jó adomány.

– Nagyon jó adomány. – A sárbanya hangsúlya kétséget sem hagyott efelől. – Rengeteg életet megmentettél.

A keresztanya halvány mosollyal felelt, és újabb könnycsepp gördült le az arcán, majd onnan az asztalra.

Marra egyre inkább szörnyetegnek kezdte érezni magát.

Nem valami óriási hatalommal van dolgom, aki megmenthetett volna. Megtett minden tőle telhetőt. Te pedig egész életedben soha nem voltál igazán beteg, nem igaz? Abból a lázból is felépültél. Ha ő nem lett volna, akkor Kania talán már nem is élne, és nem lenne kit megmenteni.

– Ne haragudj – mondta. Még mindig dühös volt, ha nem Agnesre, akkor a világra, ezért mogorvának hangzott. Újra próbálkozott. – Nem téged kellene hibáztatnom. Nem tudtam…

Tehetetlenül legyintett.

– Megértem. – Agnes mintha meg akarta volna paskolni Marra kezét, de a mozdulat csak a levegőt érte. – Nem tudtam, hogy a nővéreid… – Újabb könnycsepp csorgott végig az arcán. – Sajnálom, drágám. Bárcsak ennél jobbat adhattam volna nekik! Meg is tettem volna, ha lehet.

Mosolygott, bár az ajka remegett közben.

– Senkit nem akarok megbántani… – Fenris eddig nem szólalt meg. A nők beszéde után a hangja mennydörgésnek hangzott a kis helyiségben. – …de bármennyire is hasznos ez a különös tehetsége, miért épp egy ezzel bíró keresztanyát választottak a királyság uralkodói családja mellé?

Marra csodálta diplomatikus beszédmódját. Amikor azt mondta, harcos volt, és diplomata, a lány elsősorban a kardra, és nem a szóra helyezte a hangsúlyt.

– Hát… – Agnes újra megtörölte a szemét. – Senki nem mondta el, Marra?

– Micsodát?

– Hogy miért én vagyok a királyi keresztanya. – Ez alkalommal szélesebb volt a mosolya, de még mindig alázatosan szerénynek látszott. – Én vagyok Agnes nagynénikéd.

* * *

Hát persze, hogy rokonok vagyunk, gondolta fásultan Marra. Nyilvánvaló, hogy a keresztanya, aki ennyire gyenge az ellenségeinkkel szemben, maga is a családunk tagja. Mindannyian kicsik vagyunk, és régen összecsapott a víz a fejünk felett. Meglehet, egyszerűen a vérünkben van ez.

Ám bizonyos szempontból ez még észszerű is volt. Miért lenne egyáltalán tündér keresztanya a Kikötői Királyságban? „A hatalom vonzza a hatalmat”, ezt mondta korábban a sárbanya. És nekünk olyan kevés a hatalmunk, hogy csak egy rokont tudtunk magunkhoz vonzani, mégpedig olyat, akinek szintén nincs túl sok hatalma.

– Nem is hittem volna, hogy van a királyi családban mágia – mondta.

– Jaj, nincsen. Az én apám, aki a te dédapád, az akkori király eléggé hűséges volt – magyarázta Agnes. – Épp ettől volt olyan furcsa az egész. Egy nap, amikor vadászni volt, találkozott egy nővel, aki elbájolta. Kétszer is szeretkeztek, mire észrevette, hogy a nőnek tehénpatája volt, és akkor otthagyta. Tizenegy hónappal később megjelent a nő a palotában. Hát… nem mondanám botránynak. Nagyon tapintatos volt.

A sárbanya kérés nélkül újra teletöltötte Agnes bögréjét. Ő újra nagyot kortyolt, és megerősödő hangon folytatta.

– A nagyanyád egyértelműen tudott róla. De mivel a nőnek jól láthatóan tehénpatája volt, nem hibáztatta a királyt, mert azt is tudta, hogy biztosan elbájolták. Szerintem meg is ölt volna engem, hogy valahogy megpróbálja újra elnyerni a felesége kegyét, de ő azt mondta, ha fattyú is vagyok, akkor is a családhoz tartozom, és senki nem fog megölni senkit. – Ivott egy újabb kortyot a teából. – A palotában természetesen nem maradhattam. A király öreg dajkája visszavonult, és hozzá küldtek. – Elmosolyodott, de csak egy pillanatra suhant át a vidámság kerek arcán. – Most biztosan azon gondolkodtok, mi van a cipőmben… Nos, nekem nincs tehénpatám. De elég tündérvér kering bennem ahhoz, hogy keresztanya legyek.

Felsóhajtott, a mosoly eltűnt.

– Sokat gondolkodtam, anyám magánál tartott volna-e, ha nagyobb a hatalmam. Szerintem volt valami terve, ám én valószínűleg nem illettem bele a megvalósításába. De nem szeretném, hogy azt higgyétek, bárki is rosszindulatú lett volna velem. Egyáltalán nem. És amikor keresztanya lehettem, a királyné ragaszkodott hozzá, hogy bújjak elő és mondjak áldást. Szerintem ezzel a maga módján el akart ismerni a család tagjaként. Nagyon kedves volt. Nem kellett volna annak lennie, mégis az volt.

Marra a keresztanya őszinte, reményt sugárzó arcára pillantott, és úgy érezte, az imént elmondhatatlanul kegyetlen módon bánt vele.

Miért hittem, hogy semmibe vett engem? Miért nem jutott eszembe, hogy talán megtesz mindent, amit csak tud?

Szinte azonnal megválaszolta a kérdést, amelyet magának tett fel. Vorling herceg miatt. Mert az az egy keresztanya, akivel felnőttként találkozott, rettentő hatalommal bírt, és ezért azt gondolta, minden keresztanya ugyanilyen.

Vorling és a királysága védelmet kap a rosszindulatú varázslatok ellen, nekünk pedig van egy olyan boszorkányunk, aki már azért is hálát érez, hogy nem ölte meg a saját apja, és a családja a lehető legalapvetőbb módon elismerte. A szentek fogaira!

A benne fortyogó harag célpontot váltott. Hogy merészelték a semmi közepére kihajítani Agnest? Ha nem lenne ennyi más dolga, akkor most ő maga vinné el a nagynénikéjét a palotába, hogy követelje, bánjanak vele családtagként.

Ami… mit is jelentene? Elrángatják, hogy egy olyan palotában éljen, amelyet nem is ismer? Ahol minden pillanatban udvaroncok lesik, hogy mit tesz? Hogy ne legyen magánélete?

Hogy feleségül adják egy szörnyeteghez, mert ezzel szövetséget lehet teremteni?

Marra két keze közé szorította a fejét, és hallotta, ahogy kurtán, köhögve felnevet. Hallotta, ahogy a sárbanya a feje fölött halkan magyarázza, mit is terveznek Vorlinggal, és a keresztanya közbe-közbeszúrja:

– Ó! Nahát!

Valaki megszorította a vállát. Fenris. Meleg volt a tenyere, és Marra kicsit neki is dőlt, erőt merített kemény markából. Talán őt kellene megkérdeznie, hogyan segíthetne Agnesnek. Olyan diplomáciai tapasztalatai voltak, amilyennel Marra nem rendelkezett. Ő majdnem apáca volt, inkább az, mint hercegnő, és még soha nem érezte annyira fájdalmasan a hiányt, mint az elmúlt néhány héten.

Csontkopó a hátára hengeredett és tekergőzni kezdett. Agnes elgondolkodva pillantott rá.

– Mágikus, igaz? – kérdezte. – Nem úgy értem, hogy olyan, akár egy famulus. Nem is tudom, igazán mit akarok mondani. De valahogy olyasmi.

– Bűbáj van rajta – felelte a sárbanya. – Nézz csak rá kicsit ferde szemmel!

Agnes elkomorodott.

– Én nem… várjunk csak… – Elfordította a fejét és hunyorított, majd: – Nahát! Csupa csont ez a szegény pára!

– Szerintem nem igazán zavarja – mondta Marra.

– Hát, egy kutya. A kutyáknak fogalmuk sincs arról, milyennek is kellene lennie a világnak, ezért az se zavarja őket, ha nem olyan. – Összevonta a szemöldökét. – A juhászkutyákat kivéve, azt hiszem. Azoknak elég világos elképzelés él a fejükben, úgyhogy egyfolytában oda-oda harapnak, aggodalmaskodnak és igyekeznek, hogy mindenki beilleszkedjen a helyére. Persze emberből is van ilyen.

– Elég sok – dörmögte Fenris. – Vagy kiváló szervezők, vagy borzasztó fanatikusok. Nem úgy tűnik, mintha nagy lenne a köztes terület.

– Igen – bólintott Agnes. – Úgy van. Hát, úgy látom, nincs más megoldás. Menjek akkor veletek?

Marra csak nézett rá.

– Kania az unokahúgom – mondta a keresztanya. – A gyereke is az. Vagy az unokaöcsém. – Megdörgölte az arcát. – Vagy a dédunokahúgom és a dédunokaöcsém. Ezt soha nem tudom rendesen. A lényeg, hogy veszélyben vannak, úgyhogy megyek.

Nem, gondolta Marra. Ez nevetséges. Meg fog halni.

Nem azt hajtogattad, hogy ez egy hiábavaló küldetés, és mind meg fogtok halni?

De igen, de nem úgy gondoltam… nem úgy…

– Jó – bólintott a sárbanya. – Örülök, ha egy keresztanya is lesz velünk. Van ilyen és van olyan fajta varázslat, vannak a holtak meg vannak az élők, és én csak az egyik részhez értek.

– Nem tudom, én mennyire értek hozzá, de minden tőlem telhetőt megteszek, hogy segítsek – mondta Agnes.

– De… – Marra úgy érezte, ennek itt véget kellene vetnie, de nem tudta, hogyan mondja ezt ki. Agnesnek nem vesszük hasznát… Hát nem látjátok?

Olyan használhatatlan, mint egy hercegnő, aki csak a hímzéshez ért?

Meredten bámulta a teáját.

Pontosan tudta, ő is mennyire hasznavehetetlennek érezte magát, valahogy mégis maga köré gyűjtötte a sárbanyát, Csontkopót és Fenrist. Talán… talán most is erről van szó. A faragott csirögetollra tévedt a keze. Lehet, hogy a szent vezeti éppen a lépteit.

– Rendben – mondta, és közben nem nézett Agnesre. – Rendben. Köszönöm.

– Öten vagyunk. – Fenris elégedetten hordozta végig tekintetét a társaságon. Marra lehajolt, és addig vakarta Csontkopó gerincét, amíg összecsattant az állkapcsa örömében. – Az öt az egy ököl. Az öt az kéz, ami az ellenség torkát szorítja.

– Akkor mindannyian egy-egy ujjnak számítunk. – Marra Csontkopó gerincét markolta a saját ujjaival, megnyugtatták az éles peremek. – Te vagy a hüvelykujj – nézett a kutyára. Csontkopó a farkát csóválta.

* * *

Aznap éjjel a keresztanya kunyhójának padlóján, a kandalló körül aludtak. Agnes leterített néhány takarót, úgyhogy Fenrisnek is jutott, és többé nem kellett egymásnak vetett háttal feküdni.

Marrának megkönnyebbülést kellett volna éreznie. Megint csak az övé volt a pokróc, nem kellett amiatt aggódnia, hogy a mocorgásával nem hagyja elaludni a férfit.

Hát persze, ellenkezek, mint mindig, és semmi nem megy könnyen.

Fázott a háta, védtelennek érezte. Azt képzelte, hogy most valami akár el is ragadhatná őt. A fantáziája mindenféle démont idézett a sötétbe: a vízbe fúlt fiút, a Fogtáncoltatót, amint felé nyúlnak, hogy elkapják.

Nevetséges! Itt sokkal nagyobb biztonságban vagy, mint az úton voltál. És alig két hete, hogy elkezdtetek megosztozni a pokrócon. Ennyi idő alatt nem szokhattál ahhoz, hogy másvalaki mellett aludj. Ez ostobaság.

Különben is, Fenris…

Mi van Fenrisszel?

Csontkopó a hátára fordult, drótba fogott karmai a levegőt kapálták. Marra hallotta Fenris szabályos lélegzetvételét.

Nőj már fel, Marra! Próbálod megmenteni a nővéredet, és végezni akarsz egy szörnnyel. Nincs most itt az ideje, hogy bármi mást is érezz! Túlságosan is elfoglalt vagy hozzá.

A kandalló mellett állt egy nagy kosár teli fonalgombolyagokkal. Addig fészkelődött, addig igazgatta a pokrócát, amíg a kosárnak vethette a hátát. Azonnal jobban érezte magát.

Tessék. Na látod?! Nem is róla van szó. Csak nyugtalan vagy. Nem jelent ez semmit. Ő is csupán egy az útitársak közül. Ennyi az egész…

Olyan nagy megkönnyebbülést érzett, hogy az csakis hazugság lehetett, de akkor is vigaszt merített belőle, és Fenris szuszogását hallgatva lassan elszenderedett.

12. FEJEZET

Marra a fejével tudta, hogy esélyük sem volt korán elindulni. Nem is kellene aggódnom emiatt. Egy nap ide vagy oda nem fog változtatni semmin. Ha hamarabb akartam volna ezt elintézni, akkor hamarabb kellett volna nekilátnom.

Ezzel együtt fájt neki, amikor a nap lassan egyre magasabbra kúszott az égen, és már dél is elmúlt, de még semmi jele nem volt annak, hogy útnak indulnának. Agnes bőséges reggelit készített, hogy felhasználja, ami még a kamrájában van, aztán becsomagolt, kicsomagolt, újracsomagolt, és már a harmadik kört kezdte volna, amikor Fenris szelíden odalépett, és felajánlotta, hogy ő majd viszi a maradékot.

– Biztos? – pislogott rá Agnes.

– Persze, hogyne. Csak szeretnék egy-két pokrócot is kérni az útra.

Erre Agnes izgatottan nekilátott pokrócokat keríteni a férfinak, és a maga dolgait ott hagyta szerteszét a konyhaasztalon.

– Kissé… szétszórt. – Marra megfogadta, hogy miután az előző nap olyan ostobán viselkedett, nem fog szigorú véleményt alkotni.

A sárbanya gondterheltnek tűnt, ahogy a tekintete követte Agnest. Összevont szemöldökkel figyelte.

– Valami gond van? – kérdezte tőle Marra.

Az öregasszony hümmögve ingatta a fejét.

– Nem, gond nincs. Csak érdekes. Azt hiszem, ki fogom deríteni.

Marra elhúzta a száját.

– Érdekes érdekes vagy veszélyes érdekes?

A sárbanya végignézett a helyiségen. Hallották, amint Agnes azt mondja:

– Jaj nekem, hát ez lyukas…

– Érdekes – jelentette ki végül az öregasszony. – Egyelőre csak ennyit tudok mondani.

* * *

Végül csak sikerült elindulniuk. Marra kissé kétségbeesetten arra gondolt, szerencsés esetben öt mérföldet is sikerül megtenniük, mielőtt meg kell állniuk éjszakára, de inkább nem szólt semmit. Legalább haladtak.

Különben is most szakítottál ki gyökerestől egy nőt az életéből, és kiabáltál vele, mert pocsék keresztanya volt. Fél nap egyáltalán nem sok.

Kipirulva meredt az előtte húzódó útra, és szégyellte magát, amiért bosszankodik.

Csak azért van, mert túlságosan is hasonlítotok. Mit mondogatott az apátnő? Hogy a saját hibáink dühítenek minket másokban? Mennyi időbe is tellett, mire otthagytad a zárdát?

Agnesnek szerencsére fogalma sem volt arról, mi jár Marra fejében, és csak lépdelt a sárbanya mellett. Néha felnyúlt, és megcirógatta a barna tyúkot a csőre alatt. A tyúk teljesen elhűlve fogadta, de annyira meglepettnek tűnt, hogy elfelejtett tiltakozni.

– Hogy lesz valakiből keresztanya? – kérdezte a sárbanya. – Van valami képzés?

– Jaj dehogy! Bárcsak lenne! Még az is lehet, hogy valaki talál, ha megvannak a kellő ismeretségei. Nekem nem voltak. Nincsenek. – Agnes legyintett. – Csak azt tudtam, hogy a magamfajták például keresztanyák szoktak lenni. Úgyhogy gyakoroltam.

– Hogyan lehet gyakorolni az ilyesmit? – érdeklődött a sárbanya.

– Elsősorban kismacskákon. Azt hiszem, kilenc- vagy tízéves koromtól kezdve megáldottam az összes pajtabeli macskát. A kiskacsákat is. Amikor aztán kifogytam belőlük, akkor az egereket. – Az ajkába harapott. – Kipróbáltam mindent, ami csak az eszembe jutott. Éljenek hosszú éveken át, találjanak szeretetre, ne kelljen éhezniük soha. Nem fogant meg semmi. Tudod, azt érezni, amikor megfogan: olyan az, mint amikor az ember nagy erővel odalép, és aztán látni lehet a lábnyomát. Az áldás után láttam a nyomot. Marrán még most is ott van. Fenrisen… – Ráncba gyűrődött az arca, ahogy elgondolkodott. – Volt keresztanya a keresztelődön, igaz?

– Kementabban nem így hívjuk, de szerintem a tündebábáink ugyanazt a feladatot látják el. Látszik rajtam, hogy volt?

– Hogyne. Becsülettel fogsz élni, és soha nem fogsz meginogni. A pajzsod soha nem fog eltörni.

Marra valamiért nevetni akart az Agnes által vékony, de vidám hangon elmondott áldás hallatán. Fenris széles mosollyal nézett rá.

– Így van. Nem is tört el egy pajzsom se csatában. Az évek során azért jó néhányat elhagytam…

– Mi a helyzet az átkokkal? – kérdezte a sárbanya. – Számos történet szól a komisz tündérekről a keresztelőn.

Agnes a fejét ingatta.

– Nem tudom. Sokszor eszembe jutott, lehet, hogy azok a keresztanyák csak rossz adományokat tudtak adni. És aztán felmerül a lehetőség, hogy sok olyan keresztanya van, aki azért nem tesz semmit, mert csak megátkozni tudnának másokat.

– Próbáltál megátkozni valakit?

Agnes lehajtotta a fejét, de nem sikerült elrejteni bűntudatos arckifejezését. A sárbanya úgy csapott le, akár a tyúk a gilisztára.

– Megpróbáltad! És kiderült, hogy megy, igaz?

– Nem kellett volna – suttogta Agnes. – Egy egéren próbáltam ki. A… Azt mondtam, meg fog halni a tizenhetedik születésnapja előtt. Olvastam egy hercegnőről, akit megátkoztak, és… A lényeg, hogy nem lett volna szabad, de megtettem. És meg is fogant. Éreztem. Fekete foltként éktelenkedett annak a szegény párának a jövőjén. – A szemét törölgette. – Azt mondogattam magamnak, hogy az egerek egyébként is ritkán élnek két évnél tovább. A többségük jóval korábban elpusztul. De mi van akkor, ha ez egy kivételesen hosszú életű egér lett volna, és én megátkoztam?

Drága Csirögés Miasszonyunk! – gondolta Marra. – Őszintén aggódik amiatt, hogy megakadályozhatta egy egér vénségét. Merthogy éppen ezt csinálja.

– Korábban azt mondtad, az egészség az egyetlen olyan adomány, amelyet adhatsz, és amelyet mások akarhatnak – mondta a sárbanya. – Volt másféle adomány is? Olyan, amiről azt gondolod, hogy nem vágynának rá?

Agnes lehorgasztotta a fejét: kedvét szegte a faggatózás.

– Igen. Érzékeny bajusz. Az érzékeny bajusz nekem nagyon megy. De csak a cicák és az egerek látják a hasznát. Embergyereknek nem lehet érzékeny bajuszt adni. Nem működne… Vagy mi van akkor, ha mégis?

Marra elképzelte, ahogy egy kisbaba a bölcsőben egyszerre macskabajuszt növesztene, és a szája elé emelte a kezét.

– Igazán érdekes kísérlet volna – bólintott a sárbanya.

– Nem – vágta rá Agnes szokatlanul határozottan. – Nem, olyat nem tennék. Nem lenne tisztességes a gyerekkel. Nem illendő.

– Gondolom. – Az öregasszony a hangja alapján nem volt ebben teljesen biztos. – Sikerült még valami?

– Hát, megáldottam egy egész fészekaljnyi egeret azzal, hogy a macskák nem fogják megenni őket. De szerintem egy gyerek ennek se veszi sok hasznát. Aztán egyszer azt mondtam egy kiscicának, hogy sok szép fia lesz.

Erre mind a hárman rámeredtek. Csontkopó érezte, hogy történik valami, és nyüszített kicsit.

– Akkor olvastam egy könyvet, és volt benne egy király meg egy királyné, és a királyné szült… Csak tizenkettő voltam! Nem gondoltam végig a dolgot!

– Mi történt? – kérdezte Marra. A fejében egyre visszhangoztak anyja szavai, úgy csörögtek, akár a pénzérme a koldus tálkájában. „Reméljük, hogy a következő gyerek fiú lesz. Kania egy sárkányt lovagol meg, és a királyságban mindannyian ott ülünk mögötte… Reméljük, hogy a következő fiú lesz, reméljük, hogy fiú lesz.”

– Borzalmas volt – mondta Agnes. – Hatszor ellett, és mindegyik kölyke kandúr volt. Tele lett velük a pajta, egyfolytában nyivákoltak, örökké harcoltak egymással, és összepisáltak mindent.

– Pont, mint a kaszárnyában – jegyezte meg Fenris nosztalgikusan.

– Érdekes. – A sárbanya lassan formálta a szót. – Ezek szerint sokoldalúbb vagy, mint amit állítasz magadról, de az egészség az egyetlen adomány, amelyet hajlandó vagy adni.

– Az egészséggel nem lehet hibázni. A többi balul is elsülhet. Ha megáldok egy egeret, hogy legyen mindig boldog, kirohan egy macska elé, és boldogan eszik meg. Az egészség viszont mindig működik. Azt senki nem sajnálja, hogy egészséges.

– Mit mondott a herceg keresztanyja? – fordult a sárbanya Marrához. – Pontosan mit?

Marra erőltette az emlékezetét, és felidézte az ősöreg keresztanyát, a csontra feszülő ólomüvegszerű bőrét.

– Azt mondta, „szolgálni fogom őt is, ahogy életemet az övékhez kötve szolgáltam az egész családját. Semmiféle külhoni varázslat nem fog ártani neki. Semmilyen ellenség nem fogja megdönteni a trónját. A királyi család minden gyerekénél így volt eddig, és így lesz nála is, amíg csak levegőt veszek.”

Agnes felsóhajtott.

– Ügyes. Ez jó nagy. Ilyet nem tudnék.

– Ezzel nézünk szembe – mondta Marra. – Vorlingnak nem árthat külhoni varázslat. Az Északi Királyság ellenségei bizonyára mindig varázslatokat vetnek be ellenük, de egyik se fog rajtuk.

Eszébe jutott a király: az ötvenet se töltötte be, és már beteges aggastyán volt.

– De kiégnek. Bárcsak hamarabb kiégetné Vorlingot!

– Az őreinek árthat varázslat? – kérdezte Fenris.

– Mi?

– Hát, ha Róka úrnő el tudja altatni valahogy az őreit, akkor egyszerűen leszúrhatom őt.

A sárbanya hirtelen felhorkant. Agnesnek óriásira kerekedett a szeme.

– Miért? – nézett körül Fenris. – Az egyszerű tervek a legjobbak.

– Nem mondom, hogy nincs igazad, de aligha tudnék elaltatni egy egész palotát – felelte az öregasszony. – Főleg úgy, hogy soha még egy embert se altattam el. Nagyon sok mindenhez értek, például feltámasztom a holtakat, de az altató bűbájhoz valaki másra lesz szükség.

– Nem tudod valahogy elvonni a figyelmüket? Legalább addig, amíg leszúrom?

– Hát, annyi ideig szinte biztosan nem, hogy el is menekülhess.

Fenris felvonta a szemöldökét.

– Az nem is követelmény, nem igaz?

– De – szólt közbe bosszúsan Marra. – Az!

– Jó, jó – emelte fel a kezét a férfi. – Semmiféle „halál és dicsőség”, harc utolsó vérig, csak ha nincs más lehetőség. Hmm. Fel tudsz támasztani egy egész hadseregnyi halottat, hogy megküzdjenek az őrökkel?

A sárbanya a szemét forgatta.

– A holtak serege csak úgy hangzik, mintha jó ötlet lenne. Aztán ott áll az ember ezer vak, összeaszott porhüvely előtt, akik csak annyit tudnak, hogyan kell ölni, ölni és egyre csak ölni. Ennyi erővel pestises hullákat is dobhatnánk a városba.

– Azt nem engedhetném – ismerte el Fenris. – Rendben, akkor nem lesz holtak serege.

– De képes lennél rá? – érdeklődött óvatosan Marra.

A sárbanya vállat vont.

– Nem tudom. Eddig még nem merült fel az igény.

– Jó, de ha kellene, akkor tudnád, hogyan kell?

Ekkor a barna tyúk előmászott a hátizsákból, felsétált az öregasszony karján, és visszatelepedett a botra – a taréja határozottan hetykén állt.

–  Tudom, hogy kezdenék hozzá – mondta végül a sárbanya. – Azt hiszem, van úgy, hogy az ember egészen addig nem tud valamit, amíg nem kezd neki. De ilyen megtörtént már. – Komor pillantást vetett Marrára. – Semmi huncut ötlet! Egyszerű királygyilkosság miatt indultunk útnak, nem azért, hogy porig romboljuk a várost.

– Értem, asszonyom – mondta alázatosan a lány, és leszegte a fejét.

* * *

Fenris tűzifahasogató képességének köszönhetően egy pajtában töltötték az éjszakát. A gazdától sóban főtt krumplit kaptak, és almával is ellátta őket az útra.

– Esküszöm, nem azért hoztalak magammal, hogy tűzifát hasogass – mondta Marra.

Fenris kacagott. A két asszonyság mostanra már bement aludni, így csak ők ketten ültek a kissé még pislákoló tűznél, a pajtától jó messze.

– Nincs ezzel baj. Sok olyasmit tettem, ami rettentően fontos volt, életek múltak rajta, és így tovább. Van valami kellemes a tűzifahasogatásban. Ha mellécsapok, akkor se történik semmi. Ha nem egészen szabályos a fahasáb, attól még égni fog. Ha felhalmozom, és nem tökéletes, akkor se fognak klánok elbukni.

– Nagyon nehéznek hangzik.

– Néha az is. – Fenris elgondolkodva nézett rá, és Marra most vette észre, hogy a férfi szemének olyan a színe, akár a nap melengette földnek, és nem egészen tudta, mihez kezdjen ezzel. – De ezt te is tudod, nem? Királyné lánya, királyné testvére vagy, úgyhogy biztos sokszor volt az életedben, hogy rajtad múltak a dolgok.

Marra fújt egy nagyot. Fenris egy ággal megbökdöste a tüzet.

– Bocsáss meg! Nem akartam elrontani a kedvedet.

– Nem, nem a te hibád. Csak… igen. Túlságosan nagy hatalmam van ahhoz képest, hogy ki is vagyok. Az anyám végül elküldött, és tudom, hogy részben azért, mert nem… nem vagyok ügyes az ilyesmiben. De ez egyáltalán nem az én hatalmam. Csak más emberek mozgatnak valami játszma részeként. Megkönnyebbülés volt, amikor a zárdába kerültem. Amikor el kellett jönnöm onnan a keresztelőkre vagy a temetésekre… – Szorosabbra vonta magán a csalánköpenyt. – Ezért szeretek varrni – tette hozzá.

Fenris felvonta a fél szemöldökét.

– Olyan, mint a fahasogatás. Ahogy te is mondtad. A hímzés nem csinál semmit. Nem szól másról, csakis önmagáról, és nem kell aggódnom amiatt, hogy valami borzalmasat teszek, és akkor elbocsátják a tanítóimat, vagy hogy megsértek valami fontos személyt, és akkor nem akarnak majd többé kereskedni a királyságommal. Készíthetek képeket, mintákat, és ha hibázom, felfejthetem, és senki nem fog belehalni. – Vett egy nagy levegőt. – Nem számít, hogy hercegnő vagyok. A tűt és a fonalat ez nem érdekli.

A tüzet nézte, és nem számított a sötétből érkező kézre, amely megfogta és megszorította az ő kezét.

– Mégis itt vagyunk – mondta Fenris. A hüvelykujja kellemesen melegen feküdt Marra tenyerében. Az övéhez képest nagyon nagy volt a tenyere, és sokkal vastagabbak voltak a kard meg a fejszenyél okozta bőrkeményedések, mint amilyeneket ő szedett össze az istállók takarításában. – Minden kötelességünkből felmentve, hanyatt-homlok rohanunk újabb felelősséget vállalni.

– Meg kell mentenem a nővéremet. Egyet már elvesztettem. – Felnevetett, és hallotta, milyen keserűen cseng a hangja. – Kania még nem is kedvel igazán. De akkor is meg kell tennem.

– És valószínűleg nem fogjuk túlélni. – Fenris szórakozottan dörgölte a lány tenyerét. Marra nem mert volna megesküdni arra, hogy a férfi tudja, mit is tesz.

– De igen. – Két kezébe fogta Fenris tenyerét, és olyan erővel szorította, hogy az már fájhatott. – Fenris, túl fogjuk élni.

Félmosoly és apró biccentés volt a válasz. Marra látta, hogy a kedvében akar járni, és eszébe jutott, hogyan nézett rá a férfi, amikor azért kiabált vele, mert meg is halhatott volna a részeg késétől.

Nem akar meghalni, szerintem nem, de… mintha számítana rá. Mintha elkerülhetetlen lenne.

Mintha nem bánná.

– Tegyük fel, hogy túléljük. Mi lesz akkor?

– Nem tudom. – Marra a tűz felé fordította a tekintetét. – Gondolom, visszamegyek a zárdámba, és tovább hímezgetek.

– Hmm. – Fenris újra megszorította a kezét, aztán elengedte, és nekilátott eloltani a tüzet. – Hát, ha kiderül, hogy a zárdádba kellene egy ember tűzifát hasogatni, történetesen ismerek valakit…

* * *

Két nappal később megérkeztek az Északi Királyság fővárosába.

Marra lehajtott fejjel gyalogolt, hátha így nem ismerik fel: jobbára a sárbanya lábát nézte. Amikor felértek egy dombtetőre, és az öregasszony megállt, Marra mintha órák óta akkor nézett volna fel először.

A herceg városa ott tündökölt előtte, magas falai végtelen csigavonalban vezettek a palotáig. Emberek áramlottak át a kapukon, elnyelte őket a város, és ő nem tudott másra gondolni, mint hogy itt van ez a sok ember, száz meg száz, ezer meg ezer, akik mind a herceg városában élnek, mind hozzá hűségesek, ő pedig micsoda itt? És mit számítanak ők öten ilyen sokasággal szemben? Mit tehetnének?

Ez túl sok, gondolta sötéten. Nagyszerű terveink vannak, és a valóság? Valószínűleg sikerül bejutnunk a városba, felnézünk a palotára, beszélgetünk, aztán tervezgetünk, beszélünk tovább, míg végül rájövünk, hogy valójában nem tudunk tenni semmit, és elmegyünk. Ez a módja, ha nem vagyunk benne a történetekben.

Egyszerre nemcsak érzés volt ez, hanem nagyon is valóságos élmény, igazi teher, amely megülte a gyomrát, a mellkasára nehezedett, és mielőtt észrevette volna magát, az út szélére botorkált, ott térdre rogyott, de úgy, hogy ne állja útját a kereskedők és zarándokok tömegének. Senki sem törődött vele. Mit sem számított egy porlepte, zokogó nő, amikor már látható volt előttük a város, amely annyira fényes volt, annyira hideg és annyira kemény.

Elsőnek Csontkopó vette észre. A vállára tette a mancsát, és vadul nyaldosni kezdte az arcát. A bűbáj elég erős volt, hogy nedvesnek érezze a nyelvét, de valójában nem tudta felitatni Marra könnyeit.

– Okos vagy – suttogta. – Okos kutya vagy.

Jó kutya volt – lehet, hogy a gazdájának nem sikerült megmenteni a nővérét vagy az országát, egy jó dolgot azért biztosan tett: adott Csontkopónak egy második esélyt.

Aztán ott termett mellette Fenris, és átölelte ugyanúgy, ahogy a goblinpiacon is tette. Félig fel is emelte közben – már nem volt ijesztő ez a nagy ereje –, és még inkább félrevonta a hömpölygő tömeg útjából.

Fenris. Igen. Vannak jó emberek a világban, és én most találkoztam eggyel. Bármi is történjen, ő a barátom.

– Nyugalom – mondta a férfi. – Nyugodj meg! Fáj valami?

Annyira tisztességes, nyilvánvaló és nevetséges kérdés volt ez, hogy akaratlanul is nevetni kezdett azzal a csöndes, el-elcsukló nevetéssel, ami a könnyekkel együtt szokott érkezni.

– Nem – mondta. – Nem, csak… – A város felé intett. – Soha nem fog sikerülni, igaz? Nevetséges ez az egész. Nem tudjuk megtenni. Lehetetlen.

– Készítettél egy köpenyt csalánszállal – szólalt meg a sárbanya, ahogy megállt Marra fölött. – Készítettél magadnak egy kutyát csontokból, és most amiatt aggódsz, hogy mi lehetetlen?

Megrázta magát, mire úgy zörgött a zsebében a sok fiola és üvegcse, akár a tarajos sül tüskéi.

Marra kezdte szégyellni magát, nemcsak azért, mert elrángatta a többieket erre a nevetséges feladatra, hanem azért is, mert nem tudott viselkedni, és épp az út közepén kellett összeomlania.

– Sajnálom…

Fenris felsegítette. A tenyere a hátán meleg és erős volt. Csontkopó a lábszárát csapdosta a farkával.

– Ó, te szegény! – Agnes belekarolt. – Minden rendben. Kicsit sok ez az egész, igaz?

Talált egy kissé gyűrött zsebkendőt és Marrának nyújtotta.

– Olyan sokat tettél eddig is, és most itt vagyunk, és érezni, hogy még olyan sok mindent kell tenni, igaz?

Marra elfogadta a zsebkendőt. Ha több energiája lett volna, akkor megrémült volna attól, ahogy az asszony olvasott a gondolataiban. Igen. Pontosan ilyen érzés volt. Olyan sok mindent megtett már, és annyira fáradt volt, és hogy lehet, hogy ez még csak a kezdet?

Megtörölte a szemét, és keresztanyjával kart karba öltve áthaladt a kapun, amely őrizte a várost, annak a hercegnek a városát, akit meg akartak ölni.

13. FEJEZET

– No, akkor hogyan tovább? – kérdezte a sárbanya.

Mind a hárman Marrára néztek, aki elkapta a tekintetét, és a keskeny utcát, a fejük fölött összeboruló épületeket nézte. Észrevétlenül átjutottak a kapun. Nem törődött velük senki. Senki nem mutatott rá azt kiabálva: „Hercegnő!”, vagy „Szökevény!”. Most pedig már a városban voltak, a főutcáról nyíló egyik kis sikátorban álltak, és jönnie kellett a következő lépésnek.

Csontkopó odajött és Marra lábára ült. Ő megmarkolta a nyakörvet, és azt gondolta: A kutyám bízik bennem. Majd ezt: A kutyámnak nincs esze, és ráadásul még halott is. Ám ettől mégis feloldódott egy kissé a görcs a mellkasában.

– Keresnünk kell egy helyet, ahol megszállhatunk – mondta. – Nem maradt sok pénzem. De én nem tudok… Nem hiszem, hogy én csak…

Legyintett nagyjából a dombtető és a fényes fehér palota irányába.

Igen, ez akár jól is elsülhet. Egyszerűen csak belejtek hívatlanul, aztán a herceg holtan kerül elő. Nem látom, hogyan lenne ennek az a vége, hogy az Északi Királyság háborút hirdet az otthonom ellen, és porrá zúz mindannyiunkat.

– Azt hiszem, ki kell találnunk, hogyan tudunk észrevétlenül feljutni a palotához – nézett le Csontkopóra, akinek kilógott a nem is létező nyelve. – Aztán… ööö… Hát, nem hiszem, hogy ma este nekilátunk, nem igaz?

Felnézett három… hívére? …fegyverére? …barátjára? Olyan sokáig összpontosított olyan erővel, hogy nem is foglalkozott azzal, mihez kezdjen, amikor a városba ér, legfeljebb csak arra gondolt, hogy nem szabad Vorling herceg szeme elé kerülnie.

– Határozottan nem – mondta a sárbanya.

– Hol szállunk meg? – kérdezte Fenris.

– Öhm… – Marra a fejét ingatta. – Még soha nem jártam itt. Mármint hogy idelenn. Mindig odafenn voltam.

Fenris szerencsére nem akadt fenn ezen.

– Akkor meg kell tudnunk, van-e kijárási tilalom, és a városnak mely részeit kell elkerülnünk. Biztosra veszem, hogy a kapu közelében lévő fogadók súlyosan megvámolják az utazókat, úgyhogy jobb lenne máshol szállást keresni.

Agnes halkan megköszörülte a torkát. Alig lehetett hallani, szinte elveszett a sikátor bejárata előtt elhaladó forgalom zajában, mégis mindenki feléje fordult. Reményteli hang volt.

– Kedveseim! – kezdett bele, miközben összefűzte az ujjait. – Eszembe jutott valami. Nem valami nagy dolog, de emlékeztek, mit meséltetek a molylepkéről? Amelyik megtalálta, amire szükséged volt. Arra gondoltam… Hát, eléggé valószínűtlennek tűnik… de talán tudok valami hasonlót.

A sárbanya előrehajolt és átható tekintettel méregette.

– Mire van hozzá szükség?

– Egy kölyökre – felelte Agnes.

– Én nem fogok gyereket rabolni! – mondta Fenris. – Tisztában vagyok azzal, hogy magasztos cél érdekében jöttünk ide, de van egy határ, amit nem lépek át.

– Jaj, dehogyis! – Agnes olyan zaklatottan integetett, ahogy egy falnak szorított madár csapkod a szárnyaival. – Nem, nem! Nem embergyerekre gondoltam! Dehogyis! Csak valamilyen állat kölykére. Bármilyenre. Utána vissza is vihetjük az anyjához.

A sárbanya a homlokát dörgölte. A tyúk kotkodácsolt a botján.

– A csirke jó? – pillantott fel a madárra Marra. – Az működhet?

– Persze – felelte Agnes. – Az tökéletes lenne!

Meglepően egyszerűnek tűnt élő csirkét vásárolni egy ismeretlen városban, habár Marra úgy képzelte, egyedül biztosan jóval nehezebb lett volna a dolog.

Össze kellene szednem a bátorságomat, hogy beszélni tudjak egy ismeretlennel, és megkérdezzem, hol árusítanak csirkéket, ha pedig nem tudja, keresnem kell másvalakit, és őt is megkérdezni…

Fenrist láthatóan nem zavarták az efféle bonyolult dolgok: egyszerűen kisétált a sikátorból, és megszólította az első helybelit, aki a szeme elé került, egy talicskán tolt nagy hordóból uborkákat árusító férfit.

– Jó uram! Tudja, hol árusítanak élő baromfit?

– Nem akar inkább kovászos uborkát? Sokkal kevesebb a baj vele, mint egy baromfival.

– Sajnálom, de nem. Még ilyen szép uborkát se kérek. – Fenris a szívére tette a kezét, amivel valahogy sikerült jeleznie, mekkora veszteségnek tartja, hogy nincs lehetősége venni a szóban forgó uborkából. – Viszont haladéktalanul szükségem van élő baromfira.

Marra nem értette, hogy csinálta, de két perccel később tudta, hogyan juthat el a piacra, és azt is, hol található a legkevésbé tisztességtelen baromfiárus. Öt perccel ezután már ott álltak egy mindenféle korú és fajtájú csirkékkel teli árudánál. A jércék és a kifejlett tyúkok ketrecekben üldögéltek és egymásnak kotkodácsoltak, egy nyitott ládát pedig apró, pelyhes csibék töltöttek meg.

A sárbanya tyúkja feszesen kihúzta magát, és határozottan megvető pillantással tekintett le fogságban lévő nővéreire.

– Csibét szeretnénk vásárolni – mondta a sárbanya.

A csirkeárus nagydarab férfi volt, dús szemöldökkel. Az egyiket lassan felvonta, ahogy az ülőrúdján gubbasztó tyúkra sandított.

– A ládában – mondta.

Agnes áthajolt a láda pereme fölött, és a csibéknek gügyögött.

– Ó, mindig olyan imádnivalóak, amikor ilyen kicsik…

– Összpontosíts! – szólt rá a sárbanya.

– Jaj, persze, hogyne. Gondolom, meg kell tartanunk, igaz? Nem fog csak úgy kölcsönadni egy csirkét…

A csirkeárus nem olyan embernek tűnt, aki a szokásos üzletmenet részeként kölcsönzött volna tyúkféléket a vásárlóinak.

Marra zsebre dugta a kezét, és igyekezett olyasvalakinek tűnni, aki feltehetően apáca, és semmiképpen nem a királyné szökött húga. Egy-két perc után azonban kiderült, hogy nem kellett volna emiatt aggódnia. A csirkeárus Agnesre nézett, aki egyesével felvette a csibéket és sutyorgott nekik, majd lassan Fenris felé fordult. Nem mondott semmit, de a szemöldöke annál ékesebben beszélt.

– Nagyon rigolyás a csirkevásárlásban – felelte Fenris. – Nagyon-nagyon rigolyás.

– Nem fogan meg – suttogta Agnes a sárbanyának, épp annyira hangosan, hogy Marra is hallhassa. – Nem fogan meg. Jaj, butaság volt. Nem is tudom, miért hittem, hogy működni fog…

– Próbálkozz! – utasította az öregasszony.

A csirkeárus újra Agnesre nézett, aztán vissza Fenrisre. A szemöldöke még feljebb araszolt.

Fenris rezzenetlen fapofával nézett maga elé, mintha teljesen hétköznapi dolog lenne, hogy az asszonyok csibékkel suttognak, mielőtt vásárolnak. Marra nem mert Agnesre pillantani, mert ha megteszi, akkor hisztérikus nevetésben tör ki.

– Rendben – szólalt meg Agnes olyan hangsúllyal, mint aki elérte a tökéletesség határát. Marrának megpattant a füle a visszafojtott kacajtól.

– Ez az!

– Ez megfogant – állapította meg szenvtelen hangon a sárbanya.

– Nem valami jól, és tartanom kell… nyomom… Nem akar megtapadni. Mint amikor a lekvár csúszik le a tányéron.

– Nyomjad csak – mondta a sárbanya. – Ha kell, áldd meg újra meg újra.

– Jaj nekem…

Marra a szóban forgó csibére sandított. Sötét, pehlyes kis gombóc volt, a csőre sárga, és csirkéhez képest feltűnően egykedvű arckifejezéssel nézett maga elé.

A csirkeárus szemöldöke bonyolult táncot lejtett a homlokán. Olyan árat mondott, ami egészen egyszerűen nevetséges volt egy naposcsibéért.

– Ne tréfáljon! – Marra kizökkent a hallgatásból. – Ez csirke, és nem főnixmadár.

A csirkeárus tekintete ismét Angesre vándorolt, nyomában a szemöldökével.

– Minél előbb fizetünk, annál gyorsabban tűnünk el innét – dörmögte Fenris.

Az ár rejtélyes módon nagyot zuhant.

Agnes az erszényében turkált, majd átnyújtott egy pénzérmét, míg a másik kezével a melléhez szorította a csibét.

– Okos madár vagy – pillantott le.

Otthagyták az árust a táncoló szemöldökével, és még az előtt bejutottak egy közeli udvarra, hogy Marra elvesztette volna az önuralmát.

– Ez mi volt? – kérdezte a sárbanya. – Varázslat van rajta, de nem értem, milyen.

– Azt mondtam neki, hogy biztonságos helyet fog találni nekünk – felelte Agnes. – Mint a molylepke, amelyik megtalálta, amire szükségetek volt. Nem tudom, működni fog-e. Lehet, hogy csak olyan helyre fog vinni, ami biztonságosnak tűnik, vagy ami biztonságos egy csirkének. De az áldás rajta van… Csak folyamatosan rá kell nyomnom…

– Ez egy átok – jelentette ki a sárbanya. – Ezért fogant meg végül.

– Nem! – Agnes felháborodottan dédelgette a csibét. – Nem az! Ez… Na jó, nem egészen áldás, de nem is igazán átok. Semmi rossz nem fog történni.

– Hát, meglátjuk, működik-e. Induljunk!

– Menj csak, kiscsibém! Keress nekünk biztos helyet!

Agnes letette a csirkét, és kicsit nógatta is a tenyerével.

A csibe körülnézett, csipogott kicsit, azután futni kezdett a sikátorban. Agnes és a sárbanya utánairamodott.

– Egy kisbabával ez sokkal többi időbe tellett volna – állapította meg Fenris.

Marra oldalba bökte a könyökével, ami eléggé olyan érzés volt, mintha egy kőfalba bökött volna. Fenris nyögött egyet, feltehetően udvariasságból.

A csibét követve egy lépcsőhöz jutottak. A kismadár nem tudott felmászni a fokokon, ezért Agnes felkapta. Hangos csipogás volt a válasz.

– Megint halványul a varázslat – szólt a sárbanya.

– Ó… Hát… – Agnes körülnézett, mint aki valami tiltott dolgot készül megtenni, aztán történt valami, és ő egyszerre legalább egy könyökkel magasabbnak tűnt, míg a sikátor megtelt árnyakkal. A keresztanyának villogott a szeme, ahogy azt mondta:

– Biztonságos helyet keresel nekünk, ahol megszállhatunk, különben…

Úgy zengett a hangja, mint valami nagy bronzharang.

– Csip – felelte a csibe. Az árnyak szétoszlottak. Marrának megint pattant egyet a füle. Csontkopó hosszan felvinnyogott, és Marra térdhajlatába fúrta az orrát.

Agnes elindult felfelé a lépcsőn, kezében a csibével. A kismadár elégedettnek tűnt egészen a második fordulóig, akkor elkezdett fészkelődni. Agnes letette és újra utánaeredt, nyomában a sárbanya, Marra és Fenris. Csontkopó, aki általában imádta volna, hogy futni lehet egy kicsi állat után, mozdulni sem akart most a gazdája mellől.

A csibe némi bizonytalankodás után egy zsákutcába torkolló sikátorba vezette őket. A legvégében álló ház bejáratához érve eltökélten újra meg újra nekirohant a lépcsőnek.

– Nohát – vette a tenyerébe Agnes. – Mit gondoltok, ez valami olyan hely, ahol szobákat adnak ki?

Mind a négyen felnéztek a házra. Kicsi volt, és viharvert, de nagyon tiszta, afféle tisztes szegénységről árulkodott. Marra látott már születni gyerekeket ilyen otthonokban, és szinte hallotta is, amint valaki azt mondja: „Lehet, hogy szegények vagyunk, de nem vagyunk koszosak!”

Az egyik szomszéd ház lépcsőjén egy kislány ült. Külseje tiszta és ápolt, habár a ruháihoz hasonlóan ő maga is túlságosan vékony volt. Komolyan szemügyre vette őket.

– Margaret kisasszonyhoz mennek?

– Meglehet – felelte Agnes. – Övé ez a ház?

A lány biccentett.

– Szokott szállást adni másoknak?

Újabb bólintás, ez alkalommal valamivel lassabban. A lány egy pillanatra elgondolkodott, majd azt mondta:

– A többség nem szokott maradni. Csak a helybeliek. Apa szerint nincs vele baj, csak az emberek nem igazán szeretik ezt a helyet.

– Miért nem szeretik? – kérdezte Marra.

A lány elkomorodott. A barna tyúk fészkelődött kicsit, és halkan, nyugtalanul kotyogott.

– Őmiatta. – A lány gyanakodva nézte a barna tyúkot beszéd közben. – Majd találkoznak vele. Nem titok, nagyon komisz tud lenni. Margaret kisasszony viszont kedves. Néha hozok-viszek neki dolgokat.

Fenris és Marra összenézett.

– Szerinted a férjéről beszél? – suttogta Marra.

– Vagy a bátyjáról, az apjáról. Nem tudni.

– Veszélyes lehet?

Fenris vállat vont. Marrának eszébe jutott, hogyan kezelte a részegest a kútnál, és irigység tört rá, amiért vannak olyanok, aki ennyire nem aggódnak az erőszak lehetősége miatt.

– Köszönöm – mondta Agnes a kislánynak. A csibét a tenyerében tartva a panzió ajtajához lépett.

Marra elég közel volt, hogy hallja, amikor a keresztanya azt suttogja a madárnak:

– Ez jó hely? Biztos? – Amire a csibe csipogott. – Ez most igen volt?

– Ez azt jelenti, hogy éhes – jegyezte meg a sárbanya fanyarul.

– Ó jaj…

Amíg Agnes a csirkét igyekezett megnyugtatni, Fenris bekopogtatott.

Olyan sokáig vártak, hogy Marra már kezdte azt gondolni, nincs senki odabent, de aztán az ajtó nyikorogva kitárult.

* * *

Margaret kisasszony magas, görnyedt hátú, csontos kezű, csontos arcú nő volt. Az ajtóra merőlegesen állt az árnyékban, így Marra csak oldalnézetből láthatta.

– Se… segíthetek? – kérdezte a nő. Úgy beszélt, mint akinek folyamatosan le kell nyelnie a torkában lévő gombócot.

– Helyet keresünk, ahol megszállhatnánk – mondta vidáman Agnes, és fölemelte a csibét. – Itt biztonságos. Legalábbis annak kellene lennie. A csibe szerint…

– Van kiadó szobája? – Marra igyekezett mihamarabb véget vetni a keresztanya szóáradatának.

Margaret kisasszony oldalvást fordította a fejét, úgy vette szemügyre, mint valami madár.

– Igen – krákogta. – Kettő.

– Mennyibe kerül?

Olyan alacsony árat mondott, hogy Marra egy pillanatig azt hitte, személyenként értette. Azt akarta kérdezni, hogy „Csak ennyi?”, de ehelyett inkább azt mondta:

– Megnézhetjük a szobákat?

A nő újra bólintott és hátralépett, hogy bejöhessenek. Aztán megremegett és szembefordult velük.

Marra először azt hitte, valami állat ül a vállán: egy menyét, például, vagy valamiféle különösen nyúlánk testű macska. Aztán jobban szemügyre vette, és szája elé kapta a kezét. Még Fenris is tett egy lépést hátra.

Hát persze. Akiről a kislány beszélt.

Egy fabábu. Marra úgy vélte, valamiféle marionett, abból a fajtából, amellyel vándormulattatók szórakoztatják a kisgyerekeket. Megvolt a fából faragott keze, a mozgatható szája, az ízületekkel ellátott karja és lába. De csak egyetlen madzag volt rajta, egy fekete zsinór, amely hurokban fonta körbe Margaret kisasszony nyakát, és a végét a bábu tartotta a kezében.

Amíg figyelték, a bábu megmozdult. Lassú, megfontolt mozdulat volt ez, mint amikor a teknős elfordítja a fejét a nappali fényben. Marra egészen beleborzongott.

– Ó, hát ez nagyon érdekes – szólalt meg Agnes, és szakmai érdeklődés csendült a hangjában. – Ez egy átokgyermek, igaz?

A bábu arca eltorzult, apró fadarabkák hullottak alá róla. Megrántotta, feszítette a zsinórt. A nő bólintott: tágra nyílt szeme riadtan nézett rájuk, láthatóan nem akarta, hogy a vendégei ennél többet is mondjanak.

– Jaj nekem! Ne haragudjon! – mondta Agnes. – Nem akartam senkit se megsérteni. Érzéketlen voltam, ugye?

Kedvesen mosolygott a nőre, mintha teljesen hétköznapi dolog lenne, hogy egy rettentő élő fadarab ül az ember vállán.

A bábu kelletlenül engedett a zsinegen. Margaret kisasszony nyelt egy nagyot.

– Ne aggódjon! – szólalt meg újra Agnes. – Megtörténik az ilyesmi. Én nemmm…

Marra elég közel állt hozzá, hogy lássa, amint egyszerre minden szín kiszalad az arcából: mintha egy palack lett volna, amelyet a szájával lefelé fordítottak. Aztán tekintetét előreszegezve a keresztanya annyit mondott:

– Kérlek, vedd át a csibét, Marra! Ha ráesek, még kárt teszek benne.

A lány óvatosan átvette a maréknyi pelyhes gombócot. Nagyon riasztónak találta az asszony halálosan higgadt hanghordozását.

– Jó – mondta Agnes, és elájult.

A lambéria táblái megzördültek, ahogy a falnak rogyott, majd takaros kupacban a padlóra csusszant. Fenris szitkozódott egyet, és megpróbálta elkapni, de Marra és Margaret kisasszony mellett senki nem fért volna el, főképp nem egy ekkora termetű férfi. Margaret kisasszony hatalmasra nyílt szemmel nézte őket.

– Mit művelt?! – kiáltotta Marra. – Mit csinált vele az az izé?

– Én… Semmit… semmit… Nem… Ő nem… – hebegte az asszony, majd megfeszült a zsineg a nyakán, és fuldokolni kezdett.

– Nem az átokgyermek műve – szólalt meg a sárbanya. – El az útból, mindenki! Ez a varázslat. Öntötte magából, hogy működjön az áldás, és annyira megerőltette magát, hogy elájult szegény.

A báburól tudomást se véve felnézett Margaret kisasszonyra.

– Vezessen minket a szobáinkba! Pihenésre, teára és nyugalomra van szüksége.

Margaret kisasszony bólintott. A bábu a barna tyúkot nézte, akinek a piros taréja a mennyezetet súrolta a bot tetején ülve. A tyúk viszonozta a pillantást, és összecsattintotta a csőrét.

Margaret kisasszony lassan megfordult. A bábu a vállán egyensúlyozott. A nő ment elöl a lépcsőn, nyomában a sárbanyával, utána jött Fenris a karjában Agnesszel, a sarkában Csontkopó, míg Marra a csibét vitte és azt várta, mikor ugrik a bábu valaki arcába.

Nem tette. A lépcső tetején fehérre meszelt falú folyosó húzódott, ahonnan ajtók nyíltak. A kisasszony megállt az egyik előtt, és lesütött szemmel betessékelte őket. Bezsúfolódtak a helyiségbe.

– A másik is a… – krákogta a főbérlőjük, ahogy kinyitotta a szomszédos ajtót. – Egy étkezés… e-egy ét-étkezés… A bábu megrántotta a zsinórt, Margaret elhallgatott, kezét a torkához kapta, és esdeklő pillantással nézett Marrára.

– Egy étkezés is az árban van? – kérdezte a lány.

Nahát, milyen hétköznapi hangon beszélek. Teljesen hétköznapi beszélgetést folytatok egy nővel, akit egy bábu fojtogat, és mindannyian úgy teszünk, mintha a legfontosabb az lenne, milyen étkezéseket tartalmaz a szobabérlet.

Margaret kisasszony gyorsan biccentett és elmenekült. Marra beljebb óvakodott és becsukta maga után az ajtót. Fenris addigra az egyik ágyra fektette Agnest és hátralépett. A sárbanya a másik ágyon ült, egyszerre tűnt bosszúsnak és aggodalmasnak.

– Nem maradhatunk itt! – sziszegte Marra. – Az a bábu… Ne mondd, hogy nem fog semmi borzalmasat tenni!

– A háziasszonnyal már tett is valami borzalmasat – mondta erre az öregasszony. – De velünk nem fog. Nem tud. Csak egy átokgyermek.

– Csak? – Marrának nem úgy tűnt, hogy a recsegő-kattogó bábu bármiben is „csak” lehet.

– Valószínűleg szomorú történet – magyarázta a sárbanya. – Az ilyen történetek általában szomorúak. Valaki ad egy játékszert egy magányos gyereknek, aki aztán minden reményével, félelmével és gondjával azt a játékot halmozza el. Ha ezt elég sokáig és elég odaadóan csinálják, akkor csak egy kevéske kósza balszerencsére van szükség, és a játék felébred. Természetesen tudja, hogy csak a gyereknek köszönheti a létezését. Egy apró, személyes isten egyetlen követővel. Belecsimpaszkodik és… – Csettintett a nyelvével. – Általában jóval kamaszkor előtt lefeszegetik és elégetik ezeket. Elképesztő, hogy ez ilyen sokáig bírja.

– Elégethetjük – mondta Marra. – Nincs azzal semmi baj. Kerítek aprófát.

– Margaret engedélye nélkül nem fog menni. Nem lehet elválasztani egy felnőtt nőtől az istenét, hogy tűzre dobjuk.

A sárbanya olyan pillantást vetett rá, mintha valami visszataszító dolgot javasolt volna.

– Fojtogatta!

– Az ő nyaka, és nem a tiéd. Ha szeretnéd, megkérdezhetjük, mielőtt elmegyünk.

– De éjjel itt járkálhat, a folyosón!

– Nem, Margaret mellett marad. Tényleg nincs hatalmuk más felett. Gondolom, azt a fülébe suttoghatja, hogy öljön meg minket álmunkban, de ez bármelyik szállásadónak eszébe juthat, úgyhogy emiatt nem aggódnék. Nem fogja kockáztatni, hogy elveszítse az imádóját, ha szembeszállunk vele.

Marra jó néhányszor kinyitotta, majd becsukta a száját, de egyáltalán nem volt képes szavakat formálni. Hogy lehet a sárbanya ennyire nyugodt?

– Ez nagyon is kapóra jön nekünk – magyarázta az öregasszony. – Margaret nem beszélhet senkinek arról, kifélék-mifélék vagyunk. Egy átokgyermekben senki sem bízik, és ha a bábu úgy véli, túlságosan is nagy figyelmet fordít valami másra, akkor fojtogatni fogja.

Agnes felé biccentett.

– Működött a varázslata. Nem a megszokott módszer, és nem is volt egészen hatásos, de működött.

– A csibe jól van? – kérdezte az ágyon fekvő keresztanya elhaló hangon.

Marra a tenyerére pillantott: a csibe tollpihéi kissé nyirkosak lettek izzadt kezétől, de egyébiránt láthatóan nem volt baja.

– Igen!

– Jaj, de jó… féltem, hogy… – Agnes lehunyta a szemét. Még mindig nagyon sápadt volt, még a párnához képest is fehérnek tűnt. – Sajnálom, hogy ennyi gondot okozok.

– Teljesen kimerítetted magadat azzal a madárral – mondta a sárbanya.

– Tényleg? – Agnes meglepettnek tűnt. – Eddig még soha nem fordult elő ilyesmi… A varázslat rendes esetben vagy megfogan, vagy nem. De most a fejemben újra meg újra elmondtam, hogy rajta maradjon…

– Igen, és ezzel ájulásig hajszoltad magadat. – A sárbanyának valamelyest enyhült a hangja. Megpaskolta Agnes párnáját. – Minden rendben. Működött. Most már itt vagyunk. Pihenhetsz.

– Várjunk csak! – Marra akkor kiáltott fel, amikor az öregasszony ki akarta terelni az ajtón. – Mi van a…

– Maradunk – jelentette ki a sárbanya. – Ez a hely biztonságos. És olcsó is.

– A csibére gondoltam.

– Mi van vele?

– Nem tudom, hogyan kell bánni a csirkékkel.

A sárbanya szögletes arcvonásai határozott háromszögekbe rendeződtek.

– Ez egy csirke. Nem tanítottak neked semmit abban a zárdában?

– Ezt nem. A csirkékkel mások foglalkoztak. Én sebeket kötöztem és segítettem a szüléseknél.

Az ajtóba tette a lábát, nehogy otthagyják a folyosón a csibével.

– Kisbabák időről időre születnek, de csirkék mindig vannak.

A sárbanya fejét ingatva kivette Marra markából a csibét. Az ajtó becsukódott a lány előtt, aki még hallotta, amint azt mondja:

– Tudom, hogy nem vagy kotlós, te démon, de most kivételt fogsz tenni, hogy segíts nekem…

Az ajtó kattanva becsukódott.

14. FEJEZET

A másik szobában két keskeny ágy volt, egy apró asztallal és egy mosdótállal, meg egy ablak, amelynek be volt csukva a spalettája. Marra hangos nyögés kíséretében rogyott az egyik ágyra, és a tenyerébe temette az arcát.

– Jól vagy? – kérdezte Fenris.

– Az a borzalmas bábu! Meg a démoncsirke, meg a tündér keresztanya!

– És ez egy hiábavaló küldetés, és mind meg fogunk halni – bólintott Fenris. Megpaskolta a lány vállát. – Azt azért el kell ismernem, hogy sem a csirkére, sem a bábura nem számítottam.

– Soha semmi nem egyszerű. – Marra túlságosan is fáradt volt ahhoz, hogy veszekedjen Fenrisszel, amiért túl komolyan vette az ő fatalista hozzáállását. Eszébe jutott, hogy aznap egyszer már sírt mindenki szeme láttára, és égni kezdett az arca szégyenében. Elfordult, hogy ezt elrejtse, majd felhajtotta a takaró egyik sarkát és megvizsgálta a matracot.

Lószőrrel volt tömve, a pokrócok durva szövésűek voltak, de tiszták. A szoba ütött-kopott volt, de minden kínosan tiszta, épp úgy, mint minden a házban. Egyetlen bolhát se látott ugrálni.

– Hát, nem rossz ez a szoba. – A zárdabeli cellája jutott róla az eszébe.

– Aludtam sokkal rosszabb helyeken is – bólintott Fenris. A kicsi ágy még kisebbnek tűnt, amikor leült rá. Marra biztosra vette, hogy a lába le fog lógni róla. Fenris szabadkozva nézett rá.

– Ööö… Tudom, hogy furcsán néz ki, hogy velem kell egy szobában aludnod. Ha lenne istálló, felajánlanám, hogy ott alszom, de nincs. Az igazat megvallva, jobban is szeretnék a közelben lenni, ha esetleg…

Nem folytatta, de Marra tudta, hogy az átokgyermek jár a fejében.

– Én is örülök, hogy itt vagy a közelemben – mondta. – Nincs ezzel semmi gond. Itt sem rosszabb ez, mint az úton.

Fenris mormogott valamit az orra alatt. Marra pontosan tudta, mire gondolt. Amint vannak falak és ajtó, a dolgok… bonyolultabbá válnak.

Nem bonyolult. Nem kell annak lennie. A barátod, és azért vagytok itt, hogy végezzetek egy herceggel, és ennél többet nem is kell tudni, nem is kell gondolni.

Mosolyt erőltetett az arcára.

– Azt hiszem, nem az efféle ágyakhoz vagy szokva.

Fenris vállat vont.

– Nemigen szoktam hozzá semmihez. Sokáig aludtam laktanyákban, amikor meg úton voltam, akkor a földön. Előfordult, hogy egyik nap még a porban töltöttem az éjszakát, másnap a palota legjobb vendégszobájában.

– És néha tündérerődökben – tette hozzá Marra.

Fenris arca megváltozott. Marra úgy érezte, mintha zsalu csukódott volna a tekintetére.

Ostoba, ez miért mondtad?

– Bocsánat… – Kicsit hebegett. – Sajnálom, nem lett volna szabad ezzel tréfálkoznom…

– Semmi baj. – Megfogta Marra kezét. Olyan kicsi volt a helyiség, hogy ez nem jelentett gondot. – Marra… Marra hercegnő…

A lány elfintorodott.

– Ne! Nem vagyok. Mármint az vagyok, de valójában apáca, vagyis hát még az se nagyon.

– A Kikötői Királyság hercegnője vagy. Ezt megtudtam az első fogadóban, ahol megálltunk az otthonodban. A nővéred, Kania az Északi Királyság hercegének, Vorlingnak a felesége.

Persze hogy megtudta. Sejthettem volna. Nem is volt ez valódi titok.

Ezt határozottan magyarázta magának, és igyekezett tudomást se venni a mellkasába hasító aggodalomról, amely azt sikoltozta, a férfi el fog mondani mindent Vorlingnak, el fogja árulni mindannyiukat, túl sokat tud, és az egészet fel fogják használni ellenük…

Nem. Fenrisről van szó. A barátom, és eddig mindig csak tisztességesen viselkedett.

Csak nézte, ahogy fogták egymás kezét, igyekezett, hogy ne érezze csapdában magát, és azon töprengett, milyen árat kell fizetnie Fenris hallgatásáért.

– Az emberek imádnak pletykálkodni a királyi családról – szólalt meg a férfi. Nagyon szelíd hangon beszélt. – Elmondták, miért küldtek az apácazárdába. Néhányan azt gondolták, hogy valami botrány van a dologban, de a többség úgy vélte, ha a nővéred meghal, te leszel Vorling harmadik felesége. Azt mondták, te vagy a tartalék.

Nem, nem, anyám azt mondta, hogy nem vagyok része a játszmának, szabadon engedtek, elküldtek, nem kellett az udvarban maradnom, mert utáltam, és így szabad lettem.

Szemügyre vette saját gondolatait: mintha egy sokkal fiatalabb Marrához tartoztak volna, olyasvalakihez, aki soha nem járt a goblinpiacon, és aki soha nem készített kutyát csontokból. Aki megengedhette magának, hogy ártatlan és tudatlan legyen.

Többé nem engedhetem meg magamnak, hogy ez az ember legyek.

– Valószínűleg igaz. – Marrát magát is meglepte, mennyire nem remegett a hangja. – Az anyám ezt soha nem mondta ki, de Vorlingnak a rögeszméje, hogy a saját vére kerüljön az apja trónjára. Na és persze, a kikötőnk egyébként is megéri, hogy a fennhatóságuk alá vonják. Egy jó, mély kikötő értékes a királyság számára. Soha nem engedték, hogy másvalakihez menjek feleségül, és olyan fiút szüljek, aki kihívást jelenthet. Ráadásul mindig ott volt annak a lehetősége, hogy a nővérem meghal, ahogy a legidősebb nővérünkkel történt, és akkor elő kell venni engem a zárdából, és az oltár elé küldeni.

Fenris bólintott. Kellemesen meleg volt a keze. Finoman megfordította és a tenyere közé fogta Marra mindkét kezét.

– Én is így gondoltam. Ahogy a néped többsége is. Tudják, hogy Vorling becsvágyó. – Kis szünetet tartott, mint aki a szavait latolgatja, majd szinte habozva folytatta: – Még mindig szeretettel beszélnek Damiáról.

– Olyan szép volt. És olyan kedves.

Megszorította Marra kezét, aki erre vett egy nagy levegőt, és nem tudta, újra sírva fakad-e. Nem, úgy tűnt, nem. Az évek során csökkent a fájdalom, az idő lekoptatta az éleit. Száraz szemmel nézett a kezükre. A bal keze soha nem lett olyan, amilyen a csalánfonál megfonása előtt volt. Az egyik ízülete duzzadtabb volt a többinél, és volt egy érzéketlen sáv a kisujja oldalán.

– A második vagy a harmadik fogadó után úgy éreztem, túl sokat tudtam meg – mondta Fenris. – Te alig tudsz rólam valamit, én viszont olyan sokat hallottam rólad és a családodról. – Felsóhajtott. – Szóval… Igen, egy tündérerődben aludtam. Tudod, csata is volt. Az egyik klán legyőzte a másikat. Előfordul az ilyesmi, habár az Atyák igyekeznek megakadályozni, hogy idáig fajuljanak a dolgok. A klánnál, amelyet megsemmisítettek, egy fiatal fiú nevelkedett apródként, és a győztes klán úrnője azt mondta, az övéi nem viselnek háborút gyerekek ellen, ezért a parancsára megkímélték. Átadták nekünk, akik az Atyákat szolgáljuk. Nem lehetett több tizenháromnál, annyi is éppen csak. Olyan magas volt a hangja, mint egy novíciának.

– Fenris – nézett fel rá Marra. – Nem kell erről beszélned.

– Tudom. De szeretnék. Mert így egyenlő lesz a helyzet és… – Rámosolygott, és a mosolyban lévő fájdalom belehasított Marra szívébe. – És arra jöttem rá, fontos nekem, hogy egyenlőek legyünk.

Marra lehajtotta a fejét. Fenris egyik körme kissé csorba volt. Érezte, milyen meleg a bőre, ahogy keresztezte az érzékelten sávot: melegség, aztán az érintés bizonytalan érzése, aztán megint melegség.

– Szóval, ez az apród nem mert hazamenni. Attól tartott, az apja azt hiszi majd, hogy azért fogták el élve, mert kudarcot vallott, ahelyett hogy hősi halált halt volna. – Fenris elhúzta a száját. – Egy héten át győzködtem, hogy az apja annyira örülni fog, amiért a fia életben van, hogy szóba se kerül majd semmiféle kudarc. Önmagamat láttam benne. Egykor én is voltam ennyi idős, és én is rettegtem a kudarctól, attól, hogy nem sikerül felérnem apám példájához. Olyan tisztán láttam magamat, hogy egyáltalán nem láttam őt.

Marra sejtette, mi lesz a történet vége, és nem akarta végighallgatni, mintha azzal, hogy nem hallja a szavakat, ki is törölhetné az egészet.

– Fenris…

– Kihoztál a goblinpiacról, és attól tartok, ez a történet az alkotóeleme annak, aki vagyok. Követ engem, bárhová is megyek.

Marra nem tudta eldönteni, a keserűség vagy a kötelesség beszél-e belőle, esetleg mindkettő.

A kötelesség, a szerelem és a gyűlölet bonyolult…

– Amikor megérkeztünk az apjához, furcsállottam a helyzetet. „Egy nő szoknyája mögé bújsz?” – ezt kérdezte a klánúr. Furcsa volt ez, amint az is, ahogy mondta. De volt más kötelességem is, és mentem, hogy elvégezzem, a fiút pedig az apja mellett hagytam. Azonban nem hagyott nyugodni a dolog.

– És? – Marra tudta, mi a hallgatóság feladata.

– Egy héttel később visszamentem. Nem tudtam kiverni a fejemből azt, ahogy az apa beszélt, sem a pillantását. Nem volt az rendjén való egy apától. Nekem, amennyire tudom, nincsenek gyerekeim, de az a pillantás… – A fejét ingatta. – Visszamentem. De későn, amilyen ostoba voltam, túl sokáig vártam.

– A fiú halott volt – mondta ki Marra, és azon gondolkodott, a patikárius nővér is ugyanezt érezheti-e, amikor valaki olyan betegségről beszél neki, amelyet ő már az első szóból azonosított.

– Halálra korbácsolták. Az apja gyávának és árulónak nyilvánította. A csuklójánál fogva kikötötték, úgy lógott az udvaron egy póznán. Én magam vágtam le onnan.

Fakó, érzelemmentes hangon beszélt. Marrát a hercegi esküvőre készülő Kaniára emlékeztette: ugyanaz a színtelen hang. Ez most történik, és én a része vagyok, de ennyi az egész.

– Legalább egy napba tellett, mire meghalt.

– Sajnálom – mondta a lány, és érezte, mennyire elégtelen ez a szó. Megfordította a kezét, hogy megszoríthassa a férfiét, mire Fenris szinte értetlenül pillantott le.

– Ezért nem ölhettem meg magamat, miután végeztem az apával és az őreivel. Nem hozhatok még nagyobb szégyent annak a fiúnak a nevére.

– Jól tetted, hogy megölted az apját. – Marrának ádázul csengett a hangja. – Ez nem volt hiba.

– Minden más volt a hiba, az elejétől a végéig. – Fenris felsóhajtott. – Nem sikerült figyelnem, nem sikerült felfognom, és a hibáim miatt egy gyermeknek kellett kínhalált halnia. Mert az én apám jó ember volt, és én annyira telve voltam a saját ostobaságommal, hogy nem vettem észre, miért félt ez a fiú.

– Az én apám is jó ember. Valószínűleg ezért tellett ennyi időbe, hogy megértsem, mi történik Kaniával. Tudtam, hogy valami nincs rendjén, de teljesen rossz dolgokra gyanakodtam. Tudtam, hogy túl sokszor várandós, de azt soha nem értettem meg, hogy miért. – Kicsit elhúzta a kezét, mire a férfi azonnal elengedte. – Az anyám pedig az anyám, tudtam, hogy szeret, ezért hosszú időbe tellett, mire rájöttem, hogy engem is sakkbábunak használna a királyság megmentése érdekében.

Fenris bólintott.

– Az Atyák szolgájaként néha ez volt a feladatom. Embereket és szövetségeket mozgatni, mintha egy játék figurái lennének. Sokkal nehezebb lett volna, ha szeretem őket.

Marra sóhajtott. Nehéz lett volna ez az anyjának? Szerette volna azt hinni, hogy igen. Úgy könnyebb lenne az élet. De ez az ő szomorúsága volt, és Fenrisnek is megvolt a magáé.

– Erősebb vagy nálam. Te egymagad elvégeztél mindent. Én nem tudtam megállítani Vorlingot. Keresnem kellett valakit, akinek van ehhez elég hatalma. Folyamatosan félek, és ne mondd azt, hogy a bátorság épp az, amikor az ember nem áll meg olyankor sem, amikor fél, mert ez nem igaz. Féltem a postakocsiktól és az emberektől a fogadókban. Az egyetlen, amiben helyesen cselekedtem, hogy megkerestem a sárbanyát.

– Á, Róka úrnőt. – A férfi a fejét ingatta. – Szerintem akármiben is hibáztál, a tény, hogy megkerested, helyrehozta ezt a hibát.

– Lehet, de… Te megtettél minden tőled telhetőt, hogy helyrehozd.

Nem tudta, hogyan mondja el, ami a fejében van: hogy Fenris jó ember, és ha valaki jó, akkor talán az a gyengesége, hogy nem jut eszébe a gonoszság. Hogy ő maga, még álmában se, még ezer év alatt se gondolta volna, hogy Vorling szándékosan bántja a nővérét. Ez soha meg nem fordult a fejében.

– Aztán minden tőled telhetőt megtettél, hogy senkinek se essen bántódása.

Fenris felhorkant.

– Amikor beugrottam egy tündérerődbe. Nem volt éppen életem legjobb ötlete.

Marra összekulcsolta a tenyerét. Sokkal hidegebbnek érezte most, hogy Fenris elengedte.

– Viszont másképpen nem találkoztunk volna.

– Nem, nem találkoztunk volna.

A férfi nem akarta elengedni a tekintetével, és végül Marra volt az, aki lesütötte a szemét.

* * *

– Szóval mégiscsak megátkozol dolgokat – állapította meg a sárbanya.

Marra felriadt. Úgy hangzott, mintha egyenesen neki mondta volna.

Átok? Miféle átok?

– Nem – felelte Agnes. – Nem szoktam.

– Egyetlen csibét se tudtál megáldani, igaz? Aztán feladtad, és megátkoztad az utolsót.

Marra felkönyökölt és rájött, hogy a szomszéd szobából hallja a beszélgetést, mert nagyon vékonyak a falak.

– Rendben – mondta Agnes beletörődő hangon. – Egy kis átok volt. Csak nagyon kicsi.

– Egyáltalán nem volt kicsi. A varázslat csak azért fogant meg, mert megátkoztad a csibét, igaz?

– Jó, igen. Soha nem voltam túl jó abban, hogy megáldjak másokat. De nem ártottam a csibének. Jól van.

– Mi volt az átok? Valamit ígérned kellett neki.

Agnes dörmögött valamit az orra alatt.

– Tessék?

– Mondom, ha a csibe nem talál nekünk biztonságos helyet, akkor meg fog halni.

A sötétben heverő Marrának elkerekedett a szeme.

– De megtalálta – folytatta Agnes, úgyhogy tökéletesen működött a dolog.

Aggodalmasan csendült a hangja, még a paticsfalon keresztül is, ami tompította a hangot, és Marra látta maga előtt a nyugtalan arckifejezését.

– Értesz az átkokhoz. Tényleg értesz hozzájuk. Ráadásul még tehetséged is van ehhez. Láttam, ahogy a világ oldalra csusszant a sikátorban. Nem csak azt az egy egeret átkoztad meg, igaz? Tettél már ilyet máskor is.

Újabb érthetetlen mormogás.

– Valójában ki volt az anyád? Vagyis mi? Nem csak holmi tehénpatás leányzó, nem igaz?

Marra a helyiség másik oldalára pillantott. Fenris is hallja? Nem, a férfi aludt: a kezét szépen összefonta a feje mellett, lassan és egyenletesen lélegzett.

– Rosszul hazudsz, Agnes. Mondd el az igazat!

Marrának volt némi lelkiismeret-furdalása, amiért kihallgatja a beszélgetést, de mostanra elpárolgott. A fülét a falra tapasztotta, még épp időben, hogy hallja, amint Agnes azt mondja:

– Mi haszna lenne? Nem fogok összevissza gyerekeket átkozni, mert megszülettek. Ez rettentő lenne. Az emberek valójában nem ilyenek.

– Ezek szerint lemondasz a hatalmadról, hogy kedveljenek – állapította meg a sárbanya.

– Nem! – Ez olyan hangos volt, hogy Marra arca fájdalmasan elfintorodott. – Azért mondok le a hatalmamról, hogy tisztességes legyek. Ha a harcosoknak szabad abbahagyniuk az öldöklést, és ekevasat kovácsolni a kardjukból, akkor nekem is szabad kell hogy legyen csirkéket tartani és egészséget kívánni a gyerekeknek, nem pedig megátkozni őket.

A sárbanya mondott valamit, de túl halkan ahhoz, hogy érteni lehessen.

– A világ meg is pukkadhat. – Agnes úgy beszélt, mint aki veszedelmesen közel áll ahhoz, hogy elsírja magát. Ezután, bármennyire is fülelt, Marra mást már nem hallott a szomszéd szobából.

15. FEJEZET

– Arra gondoltam, hogy elmehetnék beszélni ezzel a keresztanyával – mondta másnap Agnes.

– Hogy? – nézett fel Marra.

– Hogy? – mondta a sárbanya.

– Okos dolog ez? – kérdezte Fenris.

Csip, csipogta a csibe.

Egy asztalt ültek körbe egy kicsi, fehérre meszelt szobában. Az asztallap csupa karcolás volt a sok használattól, viszont itt is ragyogott minden a tisztaságtól. Margaret kisasszony reggelijei egyszerű ételek voltak – barna kenyér, főtt tojás és egy kis szárított hal –, de nem sajnálta az adagokat, ami jól is jött, mert Fenris annyit evett, mint a három nő együttvéve.

– Nos, azt nem tudjuk pontosan, mi az áldás, nem igaz? – mondta Agnes. – Csak a szavakat ismerjük. De talán van valahol egy kiskapu. Nem mindig a szavakban. Például jól kellett hangzania annak, amit az udvar előtt mondott, de talán a babának valami egyszerűbbet adott.

– Szerinted el fogja mondani neked? – kérdezte Marra.

– Lehet. Szakmai összetartás, tudod?

Marra bólintott, habár nehezére esett elképzelni azt a nyomasztó alakot az ólomüveg koponyájával, amint éppen a szakmai összetartást gyakorolja.

Meglepő módon Fenris egyetértett Agnesszel.

– Lehetséges, hogy megteszi. A helyzet az, hogy egészen másféle emberek is bizalmukba fogják avatni egymást, ha úgy hiszik, hogy a másik megérti őket. A fogoly, aki egy szót se szól az őrhöz, azonnal megnyílik, ha egy cellába kerül egy másikkal, aki ugyanazért a bűnért van bezárva. Orvosok, akik hamarabb harapnák le a nyelvüket, mint hogy egy beteg előtt bizonytalannak mutatkozzanak, egy másik orvosnak el fogják mondani, milyen keveset tudnak, és mennyire rémültek. Sokszor láttam már ilyesmit. Így működnek a kémek.

– Van valami abban, amit mondasz – szólalt meg a sárbanya. – De ha a herceg meghal, akkor ez a keresztanya minden bizonnyal gyanakodni fog.

– Miért? – kérdezte Agnes. – Keresztanya vagyok. Egy felnőttel nem kezdhetek semmit. Nekem teljesen jó indokom van arra, hogy itt legyek. A királyné hamarosan újabb gyermeket fog szülni. A királyi család keresztanyjaként érdekelt vagyok ebben.

– Veled megyek – mondta Marra. Nem esett nehezére elképzelni, ahogy a kedves és vidám Agnes belefut a herceg keresztanyjába, körülbelül úgy, ahogy Csontkopó fejjel előre belerohanhat egy falba, amelyre nem számított.

Egyedül sem kellene elmennem hozzá. Talán a sárbanya megállná a helyét, de mi, a többi halandó…

– Veled találkozott már – mondta a sárbanya.

– Nem egészen – vont vállat Marra. – Messze álltam, és volt még egy király, egy királyné és egy herceg is a helyiségben. Nem is kaptam helyet az emelvényen. Szerintem még csak felém se pillantott.

– Akkor ez eldőlt – mondta Agnes. – Vigyáztok Keresőre?

– Keresőre. – A sárbanya olyan hangon mondta ezt, amely nem engedett további megjegyzéseket.

– A csibére. Keresőnek neveztem el.

A sárbanya előbb ránézett, aztán a kis fekete csibére, majd újra Agnesre.

– Kereső – ismételte.

– Mert ez volt az áldás. Hogy segít nekünk biztos helyet keresni.

– Elnevezted a csibét.

– Persze! A te tyúkodnak nincs neve?

Az öregasszony a barna tyúkra nézett, aki szúrós pillantással viszonozta ezt.

– Először is, nincs, másodszor is, démon lakik benne, úgyhogy akkor egy démont neveznék el, annak pedig már van valódi neve. Nem állok neki démonokat elnevezgetni. Még a fejükbe vennének valamit.

– Én valamennyi csirkémet elnevezem. Pettyes, Sárga, Úrnő, Nárcisz és Árnyék. Te nem adsz nevet a csirkéidnek?

– Nem. Csirkék. Hiába van nevük, nem hallgatnak rá.

– Tényleg nem, de egyszerűbb beszélni róluk másoknak. Nem lehet mindig azt mondani, „a nagy sárga, amelyiknek tollas a lába”.

– Nem beszélek másokkal a csirkéimről – közölte megfellebbezhetetlenül a sárbanya.

– Pedig én hallottam, hogy beszéltél másoknak a csirkéidről – jegyezte meg Fenris. Agnes kuncogott.

– Ez az első pillanat, amikor megkérdőjelezem, mennyire van értelme ennek az egész vállalkozásnak. – A sárbanya jobbára a mennyezetnek beszélt.

– Én már az első nap óta nem vagyok ebben biztos – jegyezte meg Marra.

– Én hiszek itt mindenkiben – mondta Fenris.

– Majd elmúlik – dörmögte az öregasszony. – Na jó. Vigyázok… Keresőre.

Agnes hálás mosollyal jutalmazta.

– Legyél jó csibe! – utasította Keresőt, és átadta a sárbanyának. Kereső csipogott. A barna tyúk halk, gyíkokat idéző, megvető sziszegést hallatott.

Agnes leporolta a kezét.

– Menjünk! Már alig várom, hogy találkozzak egy másik keresztanyával.

* * *

Jóval könnyebb volt megtalálni a herceg keresztanyját, mint gondolni lehetett volna. Agnes egyszerűen megkérdezte a szobaadójuktól.

– Nem tudom – krákogta a nő, mialatt a bábu gonoszan méregette őket, és fából való körmeit pattogtatta. – De aki ilyen, az valószínűleg gazdag, és minél magasabbra megy az ember a spirálon, annál gazdagabbak lesznek a házak. Menjenek fel a spirálúton, és kérdezzék meg feljebb.

– Hát akkor gyerünk! – rikkantotta Agnes, és azzal el is indultak. Marra a lehető legszürkébb köpenyét vette fel, és medált se akasztott a nyakába: szolga vagy szegény rokon.

– Nem a palotában lakik? – kérdezte.

– Miért lakna ott? – kérdezett vissza Agnes. – Én sem lakom ott.

– Igen, de… – Marra észrevette, hogy ez buktató lehet a beszélgetésükben, és gondosan kikerülte.

Igen, de te te vagy. Igen, de az Északi Királyságban a keresztanya félelmetes, és tisztelet övezi, nem pedig egy szegény rokon. Igen, de…

Egy órával később: igen, de igazad volt.

A keresztanya nem a palotában lakott. A templomnegyedben élt, az istenek és szentek karcsú, magas házai között, mintha pap lenne.

– Csaknem a város tetején, hol máshol – állapította meg Agnes. Habár a városban spirálvonalban tekeredő utcák húzódtak, lépcsősorokon le lehetett rövidíteni az utat. Remek megoldás volt, igaz, egyúttal rendkívül meredek is. – Miért akarják az istenek mindig azt, hogy mi menjünk hozzájuk? Sokkal több hasznosat tehetnének, ha közel tartózkodnának azokhoz a helyekhez, ahol sok ember él.

– Azt hiszem, attól függ ez, mit szeretnének látni az emberek egy istenben – felelte Marra. – Az apátnő viszont mindig azt mondta, a legtöbben azt szeretnék, ha az istenek elég közel lennének, amikor szükség van rájuk, de azért ne lihegjenek egyfolytában a nyakunkban.

Agnes morgott valamit, és intett, hogy álljanak meg. Egy padnál pihentek meg, félúton az egyik meredek lépcsősoron. Mind a ketten ziháltak.

– Szóval – kezdte Agnes.

– Hm?

– Fenris…

– Mi van vele?

Agnes a könyökével oldalba bökte.

– Fenris – mondta, és felvonta a szemöldökét.

– Jaj, istenek! – felelte erre Marra. Könyökével a térdére támaszkodott és a fejét lógatta.

Kérlek, hadd ne kelljen ilyen beszélgetést folytatnom a nénikémmel. Kérlek.

– Hm? Hm? – Újból oldalba bökték. – Igazán jóképű legény, nem?

– Nem legény. Közel negyvenéves. És nem gondolkodtam a dolgon, Agnes néni. Más dolgok körül járt az eszem.

– A múltkor figyelted, ahogy fát vág.

– És annak mi köze…? – Marra inkább elhallgatott. Igen, figyelte. Fenris levette az ingét. Nagyon sok izmot lehetett látni. Még a sárbanya is megállt, hogy szemügyre vegye. A tyúk olyan hangosan kotkodácsolt, hogy a szomszéd udvarban felzavarta a többi baromfit.

– Na, igen. Úgy. Nem vagyok vak.

Egy idős nő ment el mellettük – öregebb volt Agnesnél. Kétrét görnyedt a kosár súlya alatt, de kétszer olyan gyorsan haladt fölfelé, mint ők. Marra nem tudta eldönteni, ez biztatóan hat rá, vagy elkedvetleníti.

– Ezek szerint igenis észrevetted. – Agnes elégedettnek tűnt. – Ráadásul igazi úriember is.

– A hazájában gyilkosság miatt keresik.

Ha azt hitte, ezzel Agnes torkára forraszthatja a szót, súlyosan csalódnia kellett.

– Bizonyára jó oka volt rá.

– Hát igen.

– Ért a csirkékhez is. Kereső kedveli.

Marra a tenyerébe temette az arcát.

Csirögés Miasszonyunk, ha szeretnéd megnyitni a földet, hogy egészben elnyeljen, akkor ez most remek alkalom lenne.

– Agnes néni, mi… – Nem, azt nem mondhatja, hogy orgyilkosságot terveznek, nem igaz? Elvégre itt kihallgathatják, amit beszélnek. A csudába! – Körülöttünk sok minden zajlik éppen.

– Jó, jó. Abbahagyom. Csak ne feledkezz el róla! Nem akad minden nap egy ilyen férfi az ember útjába.

– Jelen pillanatban nagyon nem bízom a férfiakban – morogta Marra az ujjai mögül.

– Egy kis molylepke azt mondta nekem, hogy ő az, akire szükséged van.

– Nem ő… – Marra leeresztette a kezét, és ráébredt, mit is mondott a nénikéje, úgyhogy dühösen meredt rá, amire Agnes elégedetten elmosolyodott. – Ráadásul biztosra veszem, hogy ő sem úgy gondol rám. Úgyhogy csak szócséplés az egész.

– Biztos vagy te ebben?

Fenris keze, ahogy fogja a kezét, és oda se figyelve cirógatja a tenyerét. Fenris fanyar mosolya. Biztos jelenléte a háta mögött. A kölcsönös ügyetlenkedés, amikor egy szobában találták magukat. Ahogy fogta a kezét, aztán elengedte abban a pillanatban, ahogy ő elhúzta.

– Teljesen – felelte Marra rekedtes hangon. – Most pedig menjünk! Egy rettentő keresztanyával fogunk találkozni. Elfelejtetted?

– Persze, persze – tápászkodott fel Agnes. – Megint lépcsők. Micsoda öröm!

– Ühüm…

Mire a templomnegyedbe értek, kipirultak, és erősen kapkodtak levegő után. Egy magas, rövidre nyírt hajú nő, nyakában a Győzhetetlen Nap medáljaival, útba igazította őket.

– Bár nem sok hasznát veszitek – tette hozzá. – Nem fogad látogatókat.

– Ó, az nem gond – mondta vidáman Agnes. – Engem fogad majd. Valószínűleg.

Marra kétkedő pillantásra számított, de ahogy a papnő Agnesre nézett, ellágyult a tekintete.

– Akkor sok szerencsét, öreganyám!

A keresztanya háza úgy festett, akár egy templom. Egyik oldalon egy pap otthonával, a másikon a Por Szentjének szentélyével volt szomszédos. Az ajtó előtt fegyveres-páncélos őr állt, kezében alabárddal.

– Üdvözlünk! – lépett hozzá Agnes. – A keresztanyához jöttem.

Az őr szemmel szinte nem is láthatóan lejjebb hajtotta a fejét.

– Nem fogad látogatókat.

– Fontos ügyben járunk.

– Az időtöket pazaroljátok. Nem áld meg senki mást, csak a királyi családot.

– Azzal nincs is gond. – Agnes úgy paskolta meg a férfi kezét, mintha kisgyerek lenne. – Nincs szükségem áldásra. Keresztanya vagyok magam is.

Marra felkészült, hogy elrántsa Agnest, ha az őr megneheztel, amiért hozzáértek, de az nem sokat törődött vele.

– Egy másik keresztanya?

– Igen. Szólnál neki, hogy itt vagyok?

– Vár titeket?

Agnes vállat vont.

– Hát, azt nem tudhatom. Ha igazán nagy erejű keresztanya, akkor talán a jövőbe lát, és akkor vár. De ha olyan, mint mi, többiek, akkor valószínűleg nem. Vagy lehet nagyon nagy a hatalma, de nem érthet igazán a jövőbelátáshoz, mert olyan is van. A jövő elég zavaros szokott lenni. Tudod, fiam, nem lehet túl sokat kivenni belőle.

A férfi kezdett úgy festeni, ahogy azok szoktak, akiknek dolguk akadt Agnesszel. Marra elgondolkodott, vajon születni kell erre, vagy megtanulható.

Vagy ez csak akkor működik, ha nyilvánvalóan idősebb vagyok, és kicsit bolondnak látszom, ezért egyértelmű, hogy fikarcnyi rosszindulat se szorult belém…?

– Honnan tudjam, hogy igazat mondasz?

Agnes a férfi arcát fürkészte. Vékonyka ősz tincsek szabadultak ki a hajcsatok alól, és most halvány udvarként vették körül az arcát.

– Neked… neked nem volt keresztanyád – mondta lassan –, de édesanyádnak igen, és az áldás… az áldás… Jaj nekem, nem tudom pontosan megmondani. A gyerekei legyenek erősek, vagy legyenek egészségesek, valamelyik a kettő közül.

Legyintett.

– Jó áldás volt – állapította meg. – Szerintem működött.

Az őr szeme elkerekedett. A válla fölött az ajtóra pillantott, mint aki arra számít, hogy valaki figyeli.

– Itt várjatok! – Kinyitotta az ajtót és bement.

– Tényleg láttad az áldást rajta? – suttogta Marra.

– Persze. Általában nem lehet nagyon messzire visszamenni, de amik arról szólnak, milyenek legyenek a gyerekek, tényleg nyomot hagynak a gyerekeken. Különben nem működnének. De ez sem működik örökké. Egerekkel próbáltam. – A fejét ingatta. – A harmadik-negyedik nemzedékre már egészen elveszti az erejét, még akkor is, ha azt kívánom, hogy minden utóda legyen egészséges. Idővel teljesen szétszóródik a varázslat. Azt hiszem, így is kell lennie. Csak úgy tudna azután is működni, ha folyamatosan erőt merít abból, aki elmondta, és az nem jó. Egy fészekalja egér nem túl sok, de ha van száz, és mindegyik egymás után szüli az újabb almokat? Te is láttad, mi történt, amikor azt akartam, hogy Keresőn maradjon rajta a varázslat. Nem akarom kideríteni, hány egészséges egérkölyök kell ahhoz, hogy összeessek a kimerültségtől.

Az őr megjelent az ajtóban.

– A királyi keresztanya fogad titeket. – Újra szenvtelen arccal nézett rájuk.

– Köszönöm! – mosolygott rá Agnes. Marra gyanakvó pillantást vetett az ajtónállóra, ahogy elhaladt mellette: tudta, miféle hatása lehet az egyszerű lelkekre, ha varázslattal akad dolguk. A férfinak ugyan mintha mosolygós ráncok gyűltek volna a szeme köré, de lehet, hogy ezt csak képzelte.

A keresztanya lakhelye egyúttal templom is volt.

Különös látványt nyújtott. Marra ajtókra, lakószobákra, a hétköznapi élettel együtt járó tárgyakra számított. Ehelyett hosszú, keskeny, falikárpitokkal díszített csarnokba értek. A keresztanya a túlsó végében ült egy emelvényen, a köpenye háromszöget formázott, csúcsán fakó arcú fej. A helyiséget gyertyatálak világították be, minden tálban tucatnyi kanóccal, rebbenő lángjuk mély árnyékokat vetett a mennyezetre, és illatos viasz szagával töltötte meg a helyiséget.

Itt ül egész nap? – töprengett Marra. Így fogadja a látogatóit, vagy csak üldögél, és várja, hogy szólítsák a palotába?

Az utóbbi valahogy valószínűbbnek tűnt. A testhelyzete alapján egészen mozdulatlannak látszott mint egy bőrből és egymásra rétegelt szövetekből készített bábu, amelyet nem arra terveztek, hogy mozogjon. A templom istenének látszott, és nem olyasvalakinek, aki a saját otthonában van.

Zsigerbe markoló döbbenetet keltett, amikor megmozdult. Marra hátrahőkölt, mintha arcon csapták volna. Annak az ősöreg bőrnek inkább repednie, mintsem nyúlnia kellett volna.

– Gyertek közelebb! – A hangja mintha csontverem mélyéről hallatszó visszhang lett volna.

– Üdvöz légy! – mondta Agnes. – Én is keresztanya vagyok.

– Iigennn… – Az elnyújtott hang elhalt végül. A keresztanya Marrára pillantott, majd a tekintete megállapodott Agnesen. A lány attól tartott, hogy mindjárt ki fogja dobni őket.

Aztán az ősöreg asszony elmosolyodott, vértelen ajka ráfeszült a csontra.

– Gyertek, teázzunk!

* * *

Marrának sajgott a keze, a zsibbadt kis folt a kezén felizzott, mintha a csalánok kísértete ért volna hozzá. Nem történt viszont semmi kellemetlen, nem igaz? A keresztanya teát készíttetett, nem igaz? Marra nem tudta felidézni, ahogy forrt a víz, csak a hosszú aszott kezet az öntöttvas teáskannán, ahogy kis lakkcsészékbe tölti az italt.

A lélegzetvételére összpontosított. Nem forgott vele a szoba, semmi efféle, semmi drámai, mégis valami émelyítő, szédítő érzés fogta el. Úgy érezte, mintha a válla mögül figyelné saját magát, ahogy lélegzik.

A keresztanyák mintha nagyon távol lettek volna. Hallotta, ahogy beszélgetnek, még a szavakat is felfogta, de csak akkor, ha figyelt. Olyan volt, mintha nem beszélte volna a nyelvet, amelyet ők használtak, és minden egyes szóra összpontosítania kellene.

– … átok? Hehe! Igen, persze hogy van átok…

A teában van valami? Vagy a gyertyákban?

De nem, Agnes láthatóan teljesen jól érezte magát, ő maga pedig alig ivott a teából.

Felkelt a helyéről. Úgy tűnt, sem Anges, sem a keresztanya nem vette észre. Amikor rájuk nézett, meglepte, mennyire hasonlítanak egymásra, ami szinte értelmezhetetlen volt. Az északi keresztanya nagyon magas, nem igaz? De Agnes is valamiképpen. És korábban is feketét viselt? Marra már nem emlékezett erre. Biztos, hogy igen. Nem öltözhetett át úgy, hogy te nem vetted észre.

– …nagyon ügyes. Nekem nem ment volna…

A keresztanyák egyáltalán nem tűntek érdekesnek. A falikárpitok viszont… a falikárpitok nagyon furcsák voltak.

Szőnyegszövés, gondolta szórakozottan Marra, de mi a fenét művelt a takács? Mintha terv és minta nélkül csak váltogatta volna a különféle stílusú szövéseket.

Mialatt Agnes és a másik keresztanya beszélgetett, Marra odalépett az egyikhez. Közelről még bonyolultabb volt, és még kevésbé tetszetős. Színek tömbjei keresztezték vagy éppenséggel teljesen elkerülték egymást. A szőnyegszövéshez komoly előzetes tervezés szükséges, és neki sohasem sikerült igazán megértenie. De még a legrosszabb próbálkozásai is rendezettebbek és szabályosabbak voltak ennél.

Ez itt egy kis ripszkötés… ez itt gobelinszövés… de miért?

A ripszkötés két szálat fogott közre, a gobelinszövésnél apró, de jól érzékelhető rést hagytak a vetülékszálak között. Egyik sem volt igazán szokatlan, de a takácsok általában választanak egy kötést, és ahhoz tartják magukat. Ennél a szőnyegnél viszont semmilyen látható mintát nem követtek. Hat gobelinszőtt fonal futott szorosan egymás mellett, aztán jött egy sor ripszkötés, aztán egyszínű vetülékfonal. Szédítő volt a végeredmény. A jobb alsó sarokban mindenféle látható ok nélkül arany hímzőfonalat használt a falikárpit készítője, és egyfajta csomót helyezett oda, mintha el akarná kötni a szőnyeget, csakhogy azt nem így volt szokás tenni: a láncfonalakat kell elkötni, ez viszont úgy nézett ki, mintha egy gyerek újra meg újra beleöltött volna a szövetbe, és ezzel csúf hurkokat hagyott benne.

Ez valami aláírás lenne?

Agnes felnevetett: valahogy mélyebben csengett a hangja, mintha kissé idősebb lenne. Marra felnézett, de csak a két nő ült ott, a sötétségbe burkolózva. Valójában a faliszőnyeg számított, a különös, szabálytalan kötésminták…

– Te takács vagy? – kérdezte a másik keresztanya.

Marra olyan közel hajolt a szőnyeghez, hogy észre se vette, mikor hallgatott el a beszélgetés.

– Nem – húzódott vissza. – Mármint… szőttem már. De nem vagyok ügyes benne. Inkább hímezni szoktam.

– Éveken át dolgoztam ezeken. – Az északi keresztanya azon a különös, tompán csengő hangon beszélt, amely mintha valahonnan máshonnan visszhangzott volna. – Esetleg érdekesnek találhatod.

– Khm… igen, hogyne – mondta Marra. Udvarias mosolyt erőltetett az arcára. Az ember nem mondja meg, hogy a másik zavaros csúfságot készített. Még egy novíciát se sértett volna meg így, nemhogy egy rettentő hatalommal bíró, halhatatlan lényt.

A következő szőnyeghez lépett, amelynek az alsó harmada pontosan ugyanolyan volt, mint az előbbi, de aztán másféle színek, másféle minták, a lánc- és vetülékfonalak másféle szabálytalan összekapcsolásai látszottak rajta. A következőnek és az azután következőnek is ugyanolyan volt az alsó harmada.

Ennek meg kellene jelenítenie valamit? Akárhogy is hunyorgott, akárhogy is forgatta a fejét, a látványból sehogy se jött ki valami értelmes. Volt egy piros folt, ami talán kardot ábrázolt, de ugyanígy lehetett gyík, vagy egy kivételesen merev fülű nyúl feje.

Annyira lekötötte a szőnyegek vizsgálata, hogy alig hallotta, amikor a keresztanyák az udvarias búcsúzkodáshoz értek.

– Még egy pillanat – szólalt meg a másik keresztanya. – Szeretnék adni valamit.

Marrának nagyot dobbant a szíve, mintha ez inkább fenyegetés lett volna.

Mert talán az is…

A keresztanya felállt. Marra menekülésre készen hátralépett.

Agnes szigorú pillantást vetett rá, és a karját nyújtotta a keresztanyának. Marra félig-meddig arra számított, hogy a nő nem él ezzel, de az erősen belekapaszkodott kollégájába, majd a botjáért nyúlt.

– Ahogy mondtam – lépkedett lassan a második szőnyeghez –, jó ideje dolgozom már ezeken.

Megállt előtte, és Marrát nézte.

– Tudod, mit jelképeznek?

– Nem. – A színfoltok nem hasonlítottak semmire. Ahhoz sem volt elég egyik szőnyeg sem, hogy térkép vagy épület vázlatrajza legyen, és nem volt annyira változatos, hogy írásként lehessen értelmezni.

A keresztanya bólintott.

– Akkor neked adhatom. – A ruhaujjába nyúlt. Fém villant, és Marra arra gondolt: te jó ég, ez egy kés, le fogja szúrni Agnest. Majd: miért félek ennyire? Egyetlen rossz szót se szólt még eddig.

Természetesen tudta az okát. Vorling tartott a keresztanyától, ő pedig tartott Vorlingtól: ezek voltak zsákmány és préda láncolatának a szemei.

Én giliszta vagyok, Vorling seregély. A gilisztának nincs miért tartania egy héjától, de nem tudom erről meggyőzni magamat…

Olló. A keresztanyánál olló volt. Megfogta a faliszőnyeget, és nem egészen a felénél vágni kezdett. Marra felkiáltott meglepetésében – bármennyire csúf is volt a szövet, sokórányi, soknapnyi munka volt benne.

A keresztanya nem ismert irgalmat. Levágta a szőnyeg alsó részét, majd Marrának nyújtotta. A keze remegett, ide-oda lengtek a kárpit tetejéről lebomló elkötetlen szálak. A lánynak egyszerre a goblinpiacon látott selyemgubó szálai jutottak az eszébe, a molylepke, amely napokat vett el az életéből, és hogy ez a különös, erőszakos ajándék vajon mit vihet el tőle.

– Fogd csak! – mondta a keresztanya. – Talán még hasznát veheted. Vagy nem.

Miközben beszélt, a tekintete szinte átfúrta Marra koponyáját.

A gilisztának nincs félnivalója a héjától. Átvette a szőnyegdarabot, és egy pillanatra egymáshoz ért a kezük. A keresztanya bőrének hidegnek kellett volna lennie, de ugyanolyan hőmérsékletű volt, mint a levegő: mintha nem lenne saját testhője.

Marra azt vette észre, hogy ugyanúgy remeg a keze, mint a keresztanyának. A szőnyeg tépett peremét nézte meredten.

– Kö… köszönöm – mondta, mintha kisgyerek lenne, akit a dajkája nógat éppen, hogy legyen udvarias.

A keresztanya valami sziszegés és morgás közötti hangot adott ki, azután biccentett Agnes felé. Agnes belekarolt a lányba, és kivezette a különös kis templomból.

Odakinn fájdalmasan éles volt a fény. Marra szeme könnybe lábadt, miközben pislogva, hunyorogva a kezében lévő különös, lemészárolt szövetre pillantott.

Várjunk… várjunk… Mi történt itt? Tényleg hagytam Agnest beszélgetni a keresztanyával, én meg csak úgy bolyongtam a szobában?

– Agnes! – Meglepte, milyen hangerővel beszélt. – Agnes, történt itt valami? Ott ültem melletted, figyeltem, de aztán…

– Nagyon ügyes – kuncogott Agnes. – Olyan nagy a hatalma, mint a sárbanyának, de tízszer olyan idős.

– Volt valami a teában?

– Nem, semmi. Csak úgy akart beszélgetni, hogy senki nem figyeli. Még te sem. – Agnes megpaskolta a karját. – Egy perc és elmúlik. Nem volt benne semmi ártalmas, csak egy kis félrevezetés.

A sárbanya le fogja harapni a fejemet. Azért jöttem, hogy vigyázzak Agnesre, ehelyett egy varázslat hatása alá kerültem.

– Szerinted tudja, ki vagyok?

– Szerintem nem érdekelte. Azt gondolom, nem sok minden érdekli már. – Beharapta az alsó ajkát. – Azt lehetne hinni, hogy ilyen idősen, amikor semmi sem érdekli, magányos, de talán már az se érdekli, hogy magányos.

Könnyű léptekkel sétált lefelé a lépcsőn, szinte táncolt. Marrának lüktetett a feje, és annyira fényes volt minden! Igyekezett, hogy ne legyen udvariatlan.

– Megtudtunk valamit?

– Hogyne, nagyon sokat – felelte Agnes. – Először is azt, hogy nem megáldja a gyerekeket. Átkot mond rájuk. Most már évszázadok óta átkokat szór.

16. FEJEZET

– Átok? – kérdezte a sárbanya, aki éppen Margaret kisasszony szűkös társalgójában üldögélt. A szállásadójuk hozott egy kanna teát, az átokgyermek fenyegetően figyelte őket a válláról.

– Védelem a rosszindulatú varázslatok ellen. Ez hogy lehetne átok?

– Mert a rossz részére figyelünk – felelte Agnes. Megvárta, amíg Margaret és a bábuja távozik, majd mézet tett a teájába. – Mindenki megszállottan a külhoni varázslatokkal és a trónt elfoglaló ellenséggel foglalkozik. Ez jobbára színészkedés. A valódi átok az, hogy szolgálni fogja őket, ahogy életét hozzájuk kötve szolgálta a családot is, ameddig csak levegőt vesz.

Ragyogó mosollyal hordozta végig tekintetét az asztal körül.

– …nem értem – mondta Fenris. Csontkopó levescsontot rágcsált boldogan az asztal alatt, ami Marrát a kannibalizmusra emlékeztette.

– Szolgálni fogja őket, ahogy szolgálta a családot, és hozzájuk köti az életét. Ez miért lenne jó?

A sárbanya elgondolkodva dőlt hátra. Marra elkomorodott.

– Azt akarod mondani, hogy ezzel árt nekik?

– Az Északi Királyság királyi családjának tagjai évszázadok óta fiatalon halnak, igaz? – Agnes ujjával dobolt az asztallapon. – Ez nem is pletyka. Egyszerűen köztudott.

– Az egyik szolgáló azt mondta, átok ül a királyságon, és a királyok kiégnek miatta – mondta lassan a lány. – Állítólag a keresztanya védelmezi őket.

– A keresztanya az, aki miatt történik – felelte Agnes. – Valahonnan halhatatlanságra tett szert, és így éri el. Hozzá kötődik az életük, belőlük szedi ki, hogy életben tartsa magát.

Tartott egy kis szünetet.

– Azt hiszem, egyáltalán nem örül ennek. Az egyik király kötötte a királyi családhoz: egy nagyon régi király még régen, azt hiszem, az, amelyik az első palotát építette. Szolgálnia kell a családot. Nem ő döntött így. De életben kell maradnia, hogy szolgálja őket, ezért elszívja belőlük az életet. Ha meggondoljuk, mindenkinek borzalmas ez a helyzet.

Rettentő gondolat merült fel Marrában.

– Ezért halt meg az unokahúgom? A keresztanya ölte meg?

Fenris hangosan beszívta a levegőt.

– Nem, dehogy – legyintett Agnes. – Valószínűleg nem. Ott van neki Vorling, és még a király is életben volt akkor. De visszatartja a varázslatokat, nehogy segítsék a családot. Ez azt jelenti, ha bemennék és megpróbálnék egészséget hozó áldást mondani egy kisbabára, azonnal lepattanna róla. A királyi család még egy szemölcstől sem szabadulhat meg holmi boszorkány segítségével. Nem érheti őket semmilyen varázslat. Ez azt is jelenti, hogy olyan varázslat sem, ami megtörné ezt az átkot.

A sárbanya felmordult, majd azt mondta:

– De ez rajtunk nem segít. Ugyanott állunk, mint eddig. Nem tudjuk megbűvölni Vorlingot.

– Amíg csak a keresztanya él, addig nem – mondta Agnes. – Ez a másik fele a dolognak. – A három értetlen arcra pillantott. – Te jó ég! Ez olyan, mint Kereső, világos?

Marra a homlokát dörgölte. A csibe jelen pillanatban a barna tyúk alá fészkelte magát. A tyúk nem tűnt úgy, mint aki lelkesedik emiatt.

– Mi van Keresővel?

– A varázslat… – Agnes elkapta a sárbanya pillantását. – Rendben, az átok Keresőn arról szólt, hogy keresnie kell nekünk egy biztonságos helyet, ahol megszállhatunk, különben… szóval, különben rossz lenne neki. Az átkok általában így működnek. Két félből állnak. Ennél az átoknál arról van szó, hogy a királyi család a keresztanyához kötődik, nem érinti őket másféle mágia, amíg csak élnek, és amíg a keresztanya életben van.

– Ez nem túl ígéretes – állapította meg Fenris. – Meg kell ölnünk a keresztanyát?

Agnesnek elkerekedett a szeme.

– Szerintem nem lennénk arra képesek. Mármint, lehet, hogy ő szeretné engedni, de ha ennyire könnyűszerrel meghalhatna, akkor már meg is tette volna. Azt hiszem, a szó szoros értelmében nem lehet megölni.

– Ez egyre rosszabb – dörmögte Marra. Agnes korábban nagyon lelkesnek tűnt, de amikor megpróbálta elmagyarázni, mi a helyzet, borzasztóan hangzott az egész. Mi történik Kania következő gyermekével? Minden bizonnyal szülni fog hamarosan… Már a temetéskor is gömbölyű volt a hasa… Mi van akkor, ha sikerül valahogy megölni Vorlingot, aztán felnő a gyerek, és kiszívják belőle is az életet, hogy ez tartsa fenn az átkot?

– De ezt csak azért teszi a keresztanya, mert ezt kell tennie.

– Nem neheztel a családra? – kérdezte a férfi.

Agnes elgondolkodva rágcsálta az alsó ajkát.

– Nem hiszem. Szerintem valamikor régen így lehetett. Biztos vagyok benne, hogy valamikor gyűlölte őket. Most viszont már nem érdekli. Túlságosan is régóta van már életben. Olyan régóta él, hogy már nincsenek valódi érzelmei. Nem tud meghalni. Megy, megátkozza a gyereket, aztán otthagyja, ül a templomában, és egyszerűen csak… létezik.

– Micsoda borzalmas sors – mondta Fenris.

– Legalább csirkéket tarthatna – jegyezte meg a sárbanya. – Vagy elkezdhetne kertészkedni. A halhatatlanság szánalmas egy dolog, de mindig ki lehet hozni belőle a lehető legtöbbet.

– Szerinted segíteni fog? – kérdezte Marra.

Agnes aggodalmas pillantást vetett rá.

– Azt hiszem, a varázslat nem engedi. Szerintem már így is megtett mindent, amit csak tudott.

Marra felvette a csúful félbevágott szőnyegdarabot. Újabb szálak váltak le belőle. Fájdalmas volt nézni, mintha nyílt sebet látna.

– Azt mondta, ezt nekem adhatja, mert nem tudom, hogy mi ez.

A sárbanya szemügyre vette, de a fejét ingatta.

– Nekem nem mond semmit. Ez nem varázslat, vagy ha az, nem érzem. Nem tudom, miért adta, de minden bizonnyal megvolt rá az oka.

Marra csak nézte, próbált valami rendszer felfedezni a mintában. Nem talált semmit. A falnak támasztotta a fejét. Fenris vele szemben ült le, és igyekezett a lehető legkisebb helyet elfoglalni a parányi helyiségben. Csontkopó félig az asztal alatt feküdt, valóságban nem létező nyelvét lógatta. Kereső, a csibe időközben lement hozzá, hogy a mancsai között foglaljon helyet. Úgy tűnt, alszik.

Csontkopót a csontveremből hozta el. Fenrist a goblinpiacról. Keresőt a vásárból egy ketrecből.

Akárhová megyünk, kiszabadítunk valakit-valamit, és most Kaniát próbáljuk kiszabadítani Vorlingtól…

– Ne tudjuk kiszabadítani? – kérdezte Marra. – A keresztanyát ebből?

– A király, aki a családhoz kötötte, réges-rég halott – mondta Agnes. – Nem…

Egyszerre elhallgatott. Tágra nyílt a szeme. Marrára nézett, és a lány úgy érezte, mindenkinek egyszerre támadt ugyanaz az ötlete, osztoztak a felismerésben.

A király halott.

Marra lassan a sárbanya felé fordult. A gondolattal úgy bánt, akár a hímes tojással.

– A halott királyok a porpalotában laknak, az élők palotája alatt. – Eszébe jutott, ahogy hullámzottak a faliszőnyegek, és ahogy a szolgáló a palota alatti útvesztőről mesélt. Ő maga is látta, még ha csak néhány pillanatra is, nem igaz? Eszébe jutott, milyen volt a kő a talpa alatt, hogyan nézte Kania ruhájának hátát, és igyekezett, nehogy eltévedjen a sötétben. – Mind ott vannak. Meg tudod találni azt a királyt, aki megkötötte a keresztanyát? Megtalálni és rávenni, hogy eleressze?

A sárbanya a térdén dobolt az ujjaival.

– Nem tudom. Derítsük ki!

* * *

– Három vasajtó és egy kapurostély, mindegyiket két igásló tudja megmozdítani – mondta komoran Fenris. – És akkor nem beszéltünk a díszőrségről, meg arról, hogy az élők palotájával szemben van a főtéren, ahol mindenki láthatja, amint megpróbálunk bejutni.

Fenris két napon át ólálkodott a palota körül, felderítette a porpalota főbejáratát, alkalmanként Agnes és a tyúk nélküli sárbanya társaságában. Marra nem mehetett, mert őt esetleg felismerhették volna, de azért jól emlékezett a helyre. Amikor a királyi család tagját temették, a lovak fekete díszes lószerszámot viseltek, és a hét templom papjai áldották meg őket. Marrának eszébe jutott, milyen ünnepélyesen lépdeltek ezek a hatalmas paripák, ahogy az unokahúga koporsóját dobpergés közepette bevitték a vasajtón.

– Kell hogy legyen olyan bejárat is, ami nem a lovakhoz méretezett díszkapu – mondta. – Előtte be kell menniük embereknek, hogy előkészítsék a sírt. Nem lehet minden egyes alkalommal lovakat keríteni.

– Ez színház – mondta Agnes.

Fenris értetlenkedve nézett rá, de a lány bólintott.

– Igen, pontosan. A királyi temetés olyan, akár egy esküvő. Ugyanilyen egy keresztelő is. Meghatározott öltözéket kell viselni, előírt feladatok és helyszínek vannak. A lovak nem csak egyszerűen feltűnnek maguktól a megfelelő szerelékkel, hogy lépdeljenek.

Fenris fontolóra vette a dolgot.

– Azt hiszem, igazad van. Bár eddig nem is jutott eszembe, hogy ez miféle munka. Átalában olyan koronázásokkal volt dolgom, ahol az volt a cél, hogy valakit eljuttassunk a koronázási ceremóniáig. A lakomák, a ruhák, a papok megszervezése másnak volt a feladata.

Marra magában úgy vélte, ez minden bizonnyal elsősorban egy nő feladata, de Fenris legalább elismerte, hogy ez munka.

– Szóval lennie kell egy útnak, hogy az emberek bejuthassanak a sírokhoz, és ki is jöjjenek onnan – mondta Agnes. – A lovak nélkül.

– De lehet, hogy a palotában van – jegyezte meg Marra. Habár nagyjából biztosra vette, hogy a városban senki nem ismerné fel, bizonyára a sorsot kísértené azzal, ha bemenne a palotába.

– Ez egy sírkamra – szólalt meg a sárbanya. – Egy sírkamrának mindig van másik bejárata. Amikor új részt akarnak kivájni, új helyiségeket alakítanak ki, akkor kell egy bejárat a kőműveseknek, hogy ne hagyjanak maguk után kőporos lábnyomokat a palotában.

– A halottak nem tudják? – kérdezte Fenris.

Az öregasszony a szemét forgatta.

– A halottak már ott vannak. Nem érdekli őket, hogyan lehet ki-be járkálni. Holttestek, nem besurranó tolvajok.

A férfi hátradőlt, és töprengve dörzsölgette hüvelykujjával az alsó ajkát.

– Kőpor. Hmm. Nincs itt valahol egy kőfejtő? Vagy bejárat egy kőfejtőből? Hogy deríthetnénk ki?

– Terjeszd el, hogy kőművesként szeretnél dolgozni – vetette fel Agnes.

– Kőművesként? – vonta fel a szemöldökét Fenris. – Semmit se tudok a kövekről.

– Vedd le az ingedet – bökte meg a botjával a sárbanya –, és szerintem egyáltalán nem lesz annyi gondod, mint hiszed.

* * *

Fenrisnek végül nem kellett levennie az ingét. Úgy tűnt, kellőképp izmos ahhoz, hogy senki ne kételkedjen a kőfaragói előéletéről szóló történetében. (Marra igyekezett, hogy ne látsszon a csalódottsága. Agnes nem is akarta leplezni.) Az első napja után izzadtan jött vissza, fehér por lepte, és azonnal a kúthoz ment, hogy vizet öntsön a fejére. („Az se rossz” – bökte oldalba Agnes Marrát. A sárbanya tyúkja kotkodácsolt.)

– Nem olyan borzasztó munka – mesélte Fenris. – Én vagyok a csapatban a segéd, ezért senki nem ad a kezembe vésőt. Csak hozom-viszem a köveket, és igyekszem megjegyezni a kifejezéseket. Nem tudom viszont, meddig sikerül még ezt játszani, mielőtt rájönnek, hogy teljesen kezdő vagyok. Lehet, hogy holnap elcsapnak.

– Remélhetőleg ez nem fog számítani. – Izgatottság gyűlt gombócba Marra mellkasában.

Ez az. Haladunk. Tényleg csinálunk valamit.

– Csak annyi ideig kell kitartanod, amíg megtalálod a befelé vezető utat.

Fenris azonban gyorsan tanult, és láthatóan elég gyorsan magára szedte a szakmai nyelvet, mert nem rúgták ki sem a következő napon, sem az azutánin. Volt viszont egy sor másik kőfejtő is, és sehogy se lehetett előre tudni, melyikből vezet út a holtak palotájába, legfeljebb úgy, ha a sárbanya megy és megkérdezi a halottakat, ezért legalább öt napon át bolyongtak ketten éjjelente a kőfejtőkben. Bujkáltak az őrök elől, és beszélgettek a szellemekkel, mialatt Agnes összebarátkozott a szomszédokkal, Marra pedig tövig rágta a körmét.

Mindig is pontosan ettől a helyzettől tartott. Bejutnak a városba, ahol aztán senki nem fogja tudni, mihez is kezdjenek, úgyhogy csak beszélnek, beszélnek és beszélnek, és semmi nem fog történni, és bármivel is próbálkoznak, az nem ér sokat, és idővel kifogynak a pénzből. Fenris újra megél tűzifahasogatásból, Agnes haza akar majd menni, és megnézni, mi újság a csirkéivel, aztán Kania rejtélyes módon elesik, ahogy az Damiával is történt, és Vorling végül meghal, és Marra minden erőfeszítése hiábavalónak bizonyul. Csak annyi a különbség, hogy most már azt is tudja, ha Kaniának élve születik gyereke, azt is megátkozzák, és idő előtt meg fog öregedni.

Csak ült a vendégház apró, ütött-kopott udvarán, és igyekezett legyűrni a feltörni készülő sikolyát.

Három lehetetlen feladatot is elvégeztem – na jó, kettőt –, és elmentem a goblinpiacra, most pedig itt ülök, mialatt a barátaim kőfejtőkbe törnek be. Jaj, Csirögés Miasszonyunk, de nehéz ez!

Talán ott ment félre az egész, hogy nem csináltam meg a harmadik feladatot. Lehet, hogy attól lesz hős az emberből. Az első kettőnél csak összeszorítottam a fogamat és tönkretettem a kezemet.

Hüvelykujjával megdörgölte a kisujján lévő kis érzéketlen foltot.

Eltöprengett, vajon a szörnyeket ölő hősökről és tornyokba zárt leányokról szóló régi történetekben voltak-e hosszúra nyúló, fárasztó részek kutatásról a szörnyek után, vagy arról, hogy valaki nehéz munkával először is felépíti a tornyot.

Valószínűleg. Nem, szinte biztosan. De kit érdekelnek az unalmas, gyakorlatias részletek?

Engem. Engem érdekelnek. Attól nem érezném azt, hogy épp kudarcot vallok.

Sóhajtott és hátradőlt a padon. Délután volt, épp csak elég meleg ahhoz, hogy az ember a szabad levegőn üldögéljen. Egy pad, három fal, egy ajtó. Fél tucat virágcserép: valamikor virágok is lehettek bennük, de most csak virágkarók álltak ki belőlük. Volt egy futórózsa, amely a télre készülve elszáradt és összepöndörödött, zöldesbarna leveleket szórt a kövekre. Úgy festett, hogy szebb napokat látott valamikor, és csak megszokásból tart ki. Marra mély lelki rokonságot érzett a rózsabokorral.

Agnes összebarátkozott egy szomszédban lakó nővel, és most vele volt mosni. Marra hallotta a falon túlról, ahogy időről időre felhangzik a nevetése.

A nagy hősöknek kellett mosniuk? Nem emlékszem, hogy ilyesmiről hallottam volna. Jogos a feltevés, hogy miután végeztek száz emberrel, rájuk fért egy nagymosás.

Csontkopónak meg-megrándult a valóságban nem is létező füle, ahogy egy madarat figyelt, amint az elszáradt rózsabokorban ugrál. Marra éppen fel akart állni, amikor Agnes berontott az ajtón, és azt hadarta:

– Akirálynéfiútszült!

* * *

– Az nem lehet – közölte Marra. – Máris? Egész biztosan nem. Agnes vállat vont. Egészen kipirult a testmozgástól. Kereső jelentékeny dekoltázsában kapott helyet, és most vélhetően a kicsi, puha csibék álmait álmodta.

– Mindenki erről beszél. Kikiáltók vannak a piactéren, és azt teszik közhírré, hogy megszületett Vorling örököse.

Koraszülött? – gondolta Marra. De ekkor eszébe jutott, Kania milyen nehézkesen térdelt le, a hasa a térdén nyugodott, aztán még hónapokba tellett, mire ő elhagyta a zárdát, végül egy újabb hónapba, mire visszatért az Északi Királyságba.

Könnyen lehet, hogy ez megvolt kilenc hónap. Soha nem kérdezted meg tőle, mennyi ideje várandós.

– Kania? – krákogta. – Mondtak valamit Kaniáról?

Felkapta a köpenyét és megfogta Csontkopó pórázát.

Ha nem lennének biztosak benne, akkor nem küldenének kikiáltókat, de itt másról van szó. A babánál meg kell várni, hogy életben marad-e. De Kania… Hogy van Kania? Hogy van a nővérem?

Félúton voltak a folyosón, amikor a szállásadó Marra elé lépett. Legyintett a sikátor felé és azt recsegte:

– Hallotta? A királyné… a királyné…! – Örömtől csillogó szemmel nézett a lányra. A vállán ülő bábu az állát csattogtatta és haragosan nézett.

– Fiú, azt mondják. Egy fi… – A bábu úgy döntött, ennyi beszéd elég volt, és megrántotta a hurkot. Margaret kisasszony lecsüggesztette a fejét, de a szeme még mindig csillogott.

– Hallottuk – mondta Marra. – Megyünk, hogy megtudjuk a részleteket.

– Annyira izgalmas! – tört elő Agnesből. – Egy királyi baba!

Margaret kisasszony a bábu póráza alá dugta az ujját és meglazította a hurkot.

– És aztán… a legutóbbi után… – Ragyogott az arca.

Marrának eszébe jutott, hogy ordítani kezd, de beérte annyival, hogy elfordult, úgy kerülte meg a szállásadójukat és a vállán ülő lovasát.

– Nyugalom – mondta Agnes, ahogy kiléptek a sikátorba. – Ez teljesen hétköznapi dolog. Egy királyi család egyetlen haszna, hogy van miről pletykálkodni. Hagynod kell, hogy az emberek élvezzék.

– A nővéremről pletykálkodnak – morogta Marra. – Az unokahúgomról. A halott unokahúgomról.

– Aki az én ükunokahúgom is – jegyezte meg higgadtan Agnes. – De ők nem néznek a helyzetre. Ha ilyen feldúlt arccal indulsz el híreket gyűjteni erről, azt fogják hinni, hogy nem örülsz, és az gyanús lesz.

Marra vett egy nagy levegőt. Ez biztosan így volt. Megfegyelmezte az arcvonásait, és udvarias érdeklődést mutatva haladt végig Agnes nyomában a sikátoron. Csontkopó egyfolytában a pórázt rángatta.

– Reménytelen – állapította meg Marra tíz perccel és számos történettel később. A királyné meghalt. A királyné életben van, de haldoklik. A királyné meghalt, és az volt az utolsó kívánsága, hogy szenteljék pappá a herceget. A királyné életben van, de a baba az anyatejjel elkevert vérét issza, úgyhogy nem sok van már neki hátra. Két baba van. Egy baba született. A királyné egy halrajnak adott életet.

Végül találtak a piacon egy kikiáltót. Tömeg vette körül. A kikiáltó a palota egyenruháját viselte, és azt kiabálta:

– Örvendezzetek! Örvendezzetek, mert örökösünk született! A királyné trónörököst szült!

– És a királyné? – kiáltotta Marra, ahogy utat tört magának. – Hogy van a királyné?

– Örököst szült – közölte öblös hangon a kikiáltó. – Fiút, aki az északi trónra ülhet!

Elszórt éljenzés hallatszott erre a tömegből.

– De a királyné életben van? Jól van?

A tömegen hullám futott végig, így Marra abban se lehetett biztos, hogy a kikiáltó meghallotta. Mindenesetre nem válaszolt. Marra végignézett a sokaságon, és csak szájakat látott: csukódtak-nyitódtak, mintha darabokat harapnának le és emésztenének a nővére történetéből.

„Hagynod kell, hogy az emberek élvezzék”, ezt mondta Agnes. Ez nem élvezetnek tűnt, inkább valami komisznak, borzalmasnak és nagyon különösnek.

Újra nekilátott utat törni előre, de Agnes megfogta a karját.

– Hagyd csak! Nemsokára megtudjuk. Így se, úgy se tehetünk semmit.

– Bosszankodhatok – mordult rá Marra. – Azt is akarom!

– Nem is állítalak meg – paskolta meg a karját Agnes. – Egy jó kis bosszankodás gyógyírként hat az ember lelkére. Csak ne vidd túlzásba!

Marra a fogát csikorgatta.

Ha a palotához megyek, és követelem, hogy találkozhassak a királynéval… Nem… azt nem lehet. Lehet, hogy itt van az anyám, és ha itt van, akkor meglát. Ez az egész túlságosan is sok ahhoz, hogy megmagyarázzam.

Nagyot sóhajtott megint. Visszament a szállásra, ahol a szállásadójuknak egy bábu szorongatja a torkát, és a lépcsőn egy kislány ül, akinek többször marad ki étkezése, mint ahányszor jut valami az asztalra, és olyan babákról károg, akiknek valami bajuk van.

Hagynod kell, hogy az emberek élvezzék.

Ez így nincs rendjén. Ez így nem tisztességes.

Mégis mi lenne tisztességes? – morogta magában dühödten. Az miért lenne tisztességes, hogy te felnőttél, minden étkezésnél húst ettél, és soha nem kellett arra számítanod, hogy istállót fogsz takarítani, mert anyád egy királyhoz ment feleségül? Az miért lenne tisztességes, hogy Vorlingot nem lehet bíróság elé állítani? Az miért lenne tisztességes, hogy vannak nők, akik tönkremennek a sok várandósságban, míg másoknak nem lehet gyerekük? Miért lenne tisztességes, hogy Fenris soha többé nem mehet haza, mert végzett egy rettenetes emberrel? Miért lenne tisztességes, hogy a felhólyagzott vidéken az istenek büntetik az éhezőket?

Semmi sem tisztességes. Semmi sem igazságos.

Sóhajtott, és száraz szemmel meredt a falra. Agnes aggodalmas arccal érintette meg a karját.

Semmi sem igazságos, csakhogy mi megpróbáljuk azzá tenni. Talán épp ez a lényege annak, hogy emberek vagyunk: helyrehozni mindazt, amit az isteneknek nem sikerült.

Nyílt a bejárati ajtó. A barna tyúk felrikoltott.

– Tudjuk, hogy lehet bejutni! – közölte Fenris.

17. FEJEZET

– Mindig van egy kísértetjárta kőfejtő – magyarázta a sárbanya. – Ahol emberek mozgatnak óriási kőtömböket, ott előbb-utóbb valaki balesetet fog szenvedni. – Legyintett. – Nem tudom, mióta áll ott felhagyva, de egyértelműen van egy járat a katakombákba. A bejáratnál van egy-két átok meg néhány vasrúd. A szellem, aki erről beszélt, azt mondta, amikorra csak vissza tud emlékezni, a rudak ott voltak, márpedig már régebb óta halott, mint amennyi ideig életben volt.

Szipákolt egy kicsit.

– Kedves fickó. Valamikor régen ő volt a vezető kőfaragómester: nekik kell folyamatosan ellenőrizniük mindent. Ez a fajta soha nem fogja a halál miatt abbahagyni a feladatát.

– Miféle átkok? – kérdezte Marra.

– Ó, csupa hivalkodó fajta. Nagyon látványosak, de semmi komoly. – Az öregasszony elkomorodott. – Ha bejutottunk, ott már lehetnek valódiak.

– Szerinted onnan eljuthatunk a régi király sírjához? Azéhoz, aki magukhoz kötötte a másik keresztanyát?

– Ennél nincs jobb lehetőségünk.

– Nemsokára indulnunk kell – jegyezte meg Agnes. – Legkésőbb holnap éjjel. Néhány nap múlva, amint a gyerek biztosan életben marad, keresztelőt tartanak. Három napot szoktak várni. A keresztanyát még azelőtt ki kell szabadítani a kötésből. Aztán mehetek és… No, a lényeg, hogy van egy ötletem.

Marra alig hallotta. Keresztelő. Néhány nap. Ez tényleg megtörténik. Most történik. A sok beszéd, idegeskedés és álldogálás, ez a sok minden most egyszerre összeállt.

– Hogy jutunk be magába a palotába? – kérdezte Fenris. – A keresztelőn rengeteg nemes lesz ott, a nemesek pedig őrökkel járnak. Egyszerűen csak be fognak engedni minket, mert velünk van a királyné húga?

– Meglehet – bólintott Marra. Végignézett a másik hármon, és közben azon töprengett, vajon be tud-e jutni egy hercegnő, egy megtermett csontkutya és egy öregasszony társaságában, akinek egy tyúk ül a botján, még úgy is, hogy a királyné húga.

Miután legutóbb úgy bántak velünk, ahogy a szegény rokonokkal szokás… Nem, azt hiszem, ez nem lesz egyszerű.

Agnes a torkát köszörülte.

– Én be tudok jutni.

– Mi?

– Hogy?

– Keresztanya vagyok – jelentette ki Agnes.

Mind a hárman értetlenül néztek rá.

– Tudom, hogy nem kaptam meghívót. Épp ez a lényeg.

– Tessék?

Az apró termetű, kopott ruhás asszony szelíden mosolygott.

– Csak egyetlen olyan történet szól a keresztanyákról, amelyik mindig igaz. Csúf dolgok történnek olyankor, ha nem hívnak meg minket a keresztelőre.

* * *

– Próbálj aludni – mondta a sárbanya. – Nem tudom, hogy s mint lesz, de azt hiszem, örülni fogunk, ha kipihenten nézünk szembe vele. Holnap éjjel nekiindulunk.

– Mi lesz Margaret kisasszonnyal? – kérdezte Marra. – Nem kellene… – Nem folytatta, csak a torka felé intett.

– Ja, hogy az. De. Indulás előtt felajánljuk.

Marra igyekezett aludni aznap éjjel, de nem tudott. Egyre csak hánykolódott, a fejében egymást kergették a gondolatok. Agnes arra gondolt, hogy esetleg tehet… valamit… a keresztelőn. A sárbanya láthatóan egyetértett vele. Marra sokkal jobban örült volna, ha tudja, miről lehet szó, de Agnes csak legyintett, és azt mondta, ha nem működik, akkor jobb, ha senki nem aggódik miatta, míg a sárbanya karba fonta a kezét, és annyit mondott, Marra segítségért jött hozzá, nem varázslást tanulni.

– Ha megszabadul a keresztanya, eltűnnek a védővarázslatok – magyarázta. – Elég, ha ennyit tudsz. Amint eltűnnek a védővarázslatok, ezernyi olyan varázslat van, amelyik… helyrehozhatja… a helyzetet.

– Ennél többet nem tudsz mondani?

– Minél kevesebbet tudsz, annál kevesebbet árulhatsz el, amikor arról beszélsz a nővéreddel, hogyan juthatunk be a palotába. Pocsékul hazudsz, Marra. Úgy festesz olyankor, mintha attól tartanál, hogy a világ szégyelli magát miattad.

Marra nem akarta ezt elfogadni, de a sárbanya bezárta a szoba ajtaját, és otthagyta az ágyban hánykolódni álmatlanul. A nővére megszült. Indulnak a holtak palotájába. Kania élete veszélyben forog, és ha meghal, a föld alatti sírboltok egyikébe fog kerülni, Vorling sírboltjának szomszédságába, és ott kell feküdnie a férje mellett, amíg világ a világ. Vajon a kísértetek képesek gyötörni egymást? Vajon Vorling csontjai ki fognak mászni a szarkofágból, hogy Kania koporsójának fedelét püföljék?

Összes istenek és szentek, gondolta, ahogy a hasára fordulva a párnába temette az arcát, adjátok, hogy ne legyenek mások, csak üres csontok!

– Soha nem tudtam aludni a csata előtti éjszaka – szólalt meg Fenris.

Marra feléje fordult, bár nem látta.

– Ez most csata lesz?

– Fogalmam sincs arról, mire számítsunk. Lehet. Vagy csak egy darabig bolyongani fogunk a sötétben, aztán a sárbanya fölemeli a karját, és azzal vége is az egésznek.

Marra a fejét rázta, mert elfelejtette, hogy a sötétben nem látszik.

– Aligha. Akárhová is megyek vele, mindig valami rettenetes és nagyon mágikus dolog történik, aztán azt kívánom, bár ne történt volna.

– Igen, ez nekem is feltűnt.

– De azt hiszem, még mindig inkább ez, mint egy csata.

– Ühüm. – Marra maga előtt látta a férfi arckifejezését, és ahogy az ajka féloldalasan felhúzódik, amikor végiggondolja a dolgot. – A csaták rettenetesek, de érthetőek is. Az ember tudja, mi csinál. Illetve… na jó, ez nem egészen igaz. Az ember tudja, mit kellene csinálnia. Sokat kiabálnak, ütnek-vernek dolgokat, aztán felnézel, és már vége is van. De ha egyszer megfordultál már néhány csatában, többé-kevésbé tudod, hogyan mennek a dolgok. A varázslásnál viszont… Fogalmam sincs arról, hogyan vagy miért kellene működnie.

Fenris olyan sokáig hallgatott, hogy Marra már arra gondolt, esetleg elaludt.

– Soha nem féltem még annyira, mint amikor magunk mögött hagytuk a goblinpiacot – szólalt meg aztán. – Ha nem vezettél volna ki onnan, még mindig az egyik sarokban kuporognék azt remélve, hátha elmúlik majd ez az egész.

A lány pislogva meredt a sötétbe.

– Nem én vezettelek ki. Együtt jöttünk ki onnan. Feleúton beléd kapaszkodtam.

Fenris halkan kuncogott.

– Én nem így emlékszem. Nekem az van az emlékeimben, hogy fogod a karomat. Nagyon nyugodt és nagyon bátor voltál, pedig közvetlenül előtte történt, hogy valaki kirántotta a fogadat.

A Fogtáncoltató. Marra megborzongott.

– Nem éreztem magamat se nyugodtnak, se bátornak.

– Jól leplezted.

A sötétben valahogy könnyebb volt beszélni. Marra beszívta a levegőt.

– Most sem érzem magamat bátornak. Bosszús vagyok, és csalódott. Szívem szerint berontanék a palotába, és elrángatnám Kaniát annak a szörnyetegnek a markából, de nem tehetem. Ha nem találtátok volna meg a sírokhoz vezető utat, minden bizonnyal valami ostobaságot műveltem volna.

– Nekem jó, csak vigyél magaddal.

– Jobban örülnék, ha nem ölnének meg az ostobaságom miatt.

– Jó ideje beletörődtem már, hogy meg fogok halni.

– Fenris…

– Nem, nem, ne lepődj meg ezen! Mi másra lennék most jó? Kaptam tőled valamit, amivel a halálom hasznos lehet. Ezért örökre hálás leszek.

– Nem lesz semmiféle meghalás – közölte ingerülten Marra. – Nem akarom, hogy meghalj! Azt szeretném, hogy szép hosszú életed legyen, hogy elmondhassam, „Figyelj, Fenris! Emlékszel, amikor lementünk abba a borzalmas sírkamrába, a sárbanya mondott valami érthetetlent, és Agnes egy csibét lengetett felénk?”. Mire te: „Persze hogy emlékszem”, és nem kell megpróbálnom elmagyarázni olyasvalakinek, aki nem volt ott.

A szoba túlsó felén valahogy elmélyült a csönd, és a minősége is megváltozott. Marra az ajkába harapott.

– Ráadásul – tette hozzá kis szünet után – valakinek fel kell hasogatnia a tűzifámat. Én elkényelmesedtem.

– Aha.

A másik oldalára fordult. Sehogy se sikerült kényelmesen elhelyezkednie.

Ha megkérem, akkor azt fogja hinni, hogy felajánlkozom.

…és tényleg?

Nem. Határozottan nem. Amíg ez zajlik, addig nem. Csak megbonyolít mindent, és nagyon rossz is lenne, már így is épp elég bonyolult és épp eléggé rossz ez az egész.

Talán soha nem lesz másik esélyem.

De ha mégis, és olyan furcsa lesz, meg rossz, akkor valószínűleg úgy halunk meg, hogy furcsa és rossz a viszonyunk, és azt nem szeretném.

Marra kicsit paskolgatta a párnát, aztán feladta.

– Fenris?

– Igen?

– Nem tudom, hogyan mondjam ezt úgy, hogy ne értsd teljesen félre.

– Csak mondjad.

– Emlékszel, amikor az úton egymásnak vetett háttal aludtunk?

A férfi nem felelt, de hallotta, ahogy megnyikordul az ágy, aztán a méltatlankodó szusszanás, ahogy Csontkopót eltolták az útból. Marra ágya kicsit megereszkedett, ahogy Fenris a szélére ült. A lány a falhoz húzódott, hogy helyet szorítson.

Épp olyan meleg és erős volt a háta, mint ahogy emlékezett rá. Marra nagyot sóhajtott, és érezte, ahogy valami kioldódik benne, habár nem tudta volna megmondani, hogy az állkapcsánál, a zsigereiben vagy a lelkében.

– Egy szent vagy – mormolta, ahogy a vállára húzta a takarót.

– Ha tudnád, mennyire – dörmögte Fenris.

* * *

Addig aludtak, ameddig csak tudtak, aztán felkeltek és csak nézték a falakat. Ettek. Marra a ruhája fölé kanyarította a csalánköpenyt, és figyelte, ahogy a bagolyszövet elmossa a körvonalait. Fenris egy órára elment, majd étellel teli zsákkal tért vissza.

– Isten tudja, mennyi időt fogunk odalenn tölteni – mondta. – Nem szívesen éheznék.

Marra közben vadul számolgatott. Ha a gyerek éjfél előtt született, akkor még két napjuk volt a keresztelőig. Ha éjfél után, akkor három. Egyik lehetőség sem volt jó.

Egyedüli előnyük az volt, hogy korán sötétedett. Amint mélyülni kezdtek az árnyak, a lány már talpon is volt.

– Az istenek szerelmére! – mondta a sárbanya. – Menjünk már! Inkább harcolnék a holtakkal, mint azt nézzem, ahogy Marra lyukat koptat a padlóba.

– Halottakkal kell harcolnunk?

– Bármi lehetséges.

Marra megtorpant.

– Hallottam olyat, hogy a sírrablók testéből kiszakítják a lelküket, és ott kísértenek a katakombákban.

– Előfordul ilyesmi. – A sárbanya felkelt, előrenyújtotta a botját, és megvárta, amíg a tyúk helyet foglal rajta. Agnes a kendője alá rejtette Keresőt.

Ünnepélyes menetben sétáltak le a lépcsőn, a folyosón találkoztak a szállásadójukkal.

– Margaret kisasszony – kezdte az öregasszony –, köszönjük a kedves vendéglátást.

Rettentő kinyilatkoztatásnak hangzott, mintha valami örök időkre szóló ítéletet mondott volna fölötte. Margaret kisasszony meglepetten nézett rájuk, majd térdet hajtott. A vállán a bábu gyanakodva méregette őket.

A sárbanya lecsapott, akár egy kígyó, és elkapta a bábu fejét. Amint összezárultak az ujjai, a bábu elernyedt. A nő torkánál meglazult a kötél, mire odakapott és zihálni kezdett. Mély nyomokat hagyott a nyakán a zsineg: olyan sokszor horzsolódott fel a bőr, hogy vöröslő, hámló foltok éktelenkedtek rajta.

– Most már nem árthat magának – jelentette ki a sárbanya.

– Ne bántsák! – kiáltotta Margaret kisasszony. Nagyon hangosan beszélt. – Ne!

– Nem… bántottam. De ha elengedem, minden pontosan ugyanúgy lesz, mint volt. Maga viszont kedves volt velünk, ezért felajánlom a választás lehetőségét.

A nő fölé magasodott csupa csont és bőr, csupa por és homok alakja, amely a szűk folyosón ordítóan kilógott erről a helyről.

– Mondja ki, amit kell, és szabad lehet. A bábu megsemmisül, és soha többé nem fogja zaklatni.

Marrában szemernyi kétely sem merült fel afelől, hogy mi lesz ennek a vége, mert annyira nyilvánvaló volt a válasz – ezért aztán még nagyobb döbbenetet keltett, amit Margaret kisasszony mondott.

– Tegye vissza! – rikoltotta, és a sárbanya csuklóját ráncigálta közben. – Engedje el! Nem is bántotta magát. Nem bántott ő senkit!

…micsoda?

– Biztos benne? – A sárbanya engesztelhetetlen volt, akár a halál.

– Eressze el! Ne bántsa!

– Hát, rendben.

A sárbanya elengedte a bábut és hátralépett.

A göcsörtös faarc tekintete villámokat szórt, majd a szállásadó úgy ölelte a bábut a melléhez szorítva, ahogy egy gyereket szokás.

– Minden rendben – zümmögte. – Minden rendben. – Majd az öregasszonynak, fortyogó indulattal: – Menjenek innen!

– Rendben – felelte újra a sárbanya, és a négyesük mindörökre maga mögött hagyta a szállást, nyomukban a némán, farkát behúzva lépdelő Csontkopóval.

* * *

– Ez mi volt? – sziszegte Marra. – Mi… Miért nem… Még mindig a bábu irányította?

A sárbanya vállat vont.

– Nem akarta elveszíteni. Mindenkinek lehetősége van dönteni.

– De rosszul döntött! Nem értem! És… és… – Marra nem tudta, mit mondhatna, ezért csak legyintett.

– Tudom – bólintott az öregasszony. – Tudom.

– Biztos nem jött rá… nem értette!

– De, értette.

– Megijedt? Nem hitt nekünk?

– Lehet – vont vállat a sárbanya. – De sokkal valószínűbb, hogy egyszerűen nem akarta, hogy megsemmisüljön.

– Nem lehet segíteni olyanoknak, akik nem akarják, hogy segítsenek nekik – dörmögte Fenris. – Nem lehet senkit rákényszeríteni arra, ami szerinted a legjobb. – Némi szünet után vonakodva hozzátette: – Na jó, de lehet. De nem fogja értékelni, és az esetek többségében kiderül, hogy te tévedtél.

– De…

– Csak olyanokat lehet megmenteni, akik akarják, hogy megmentsék őket – magyarázta a sárbanya. – Ha még mindig bánt téged a dolog, utána visszajöhetünk, már ha valaki még életben lesz közülünk. De most nincs több időnk.

Marra megmarkolta Csontkopó nyakörvét és elhallgatott.

Hosszú volt a kőfejtőbe vezető út. Az árnyak egyre jobban megnyúltak, aztán összeértek és mélykék foltokat alkottak a város fehér falain. Marra újra meg újra felnézett a palotára, ahol a nővére és újszülött unokaöccse várta.

Örököst szült. A keresztelőt követően Kania élete semmit sem fog érni a hercegnek.

Nem, azt biztos nem. A gyerekek nagyon könnyen meghalnak. Megvárja, amíg születik még egy, nem? Így lehet. Ez lenne észszerű.

Miért várod olyasvalakitől, hogy észszerű legyen, aki rendszeresen kínozza a feleségét?

Marra a halántékára szorította a kezét. Fenris aggodalmasan fogta meg Csontkopó nyakörvét.

– Jól vagy?

– Nem, de megoldom.

Mire elhagyták a várost, besötétedett. Egyetlen őr sem akadt az útjukba. Ez volt a legszegényebb negyed, csak azok laktak itt, akik nem engedhettek meg maguknak semmi jobbat. Senkit nem érdekelt, ki jár erre. Patkányok és kóbor macskák figyelték őket, meg gyerekek, épp ugyanolyan tekintettel, mint a kóbor macskák. Más senki.

A kőfejtőbe lenézve egy pillanatig azt gondolta, újra a felhólyagzott vidéken van, és a csontvermet bámulja. A fehér kő színe, mint a holdsütötte csontoké, a szerteszórt kődarabok koponyákra emlékeztették. Az elméje azt dalolta, ez az egész egyetlen hosszú, lehetetlen álom, és most visszaért a legelejére, és újra végig kell csinálnia mindent. Megcsúszott a lejtő peremén, mire Fenris elkapta.

– Jól vagyok – motyogta a lány. – Semmiség.

Még mindig Margaret kisasszonyt látta maga előtt, ahogy kapaszkodik a bábuba, valószínűleg ezért nem érzékelte egészen, hogy hol van.

Ráadásul a holtak elátkozott palotájába készülsz. Az ilyesmi meg szokta viselni az embert.

Eszébe jutott, hogy mire gondolhatott Mordecai, amikor végre ott állt a mocsárban, és hogy vajon a mérges féreg ott volt-e közvetlenül előtte, vagy kóborolnia kellett, hogy rátaláljon. Térképük még mindig nem volt. A keresztanyától kapott szőnyegdarabot ugyan magával hozta, de amennyiben nem kezd el ragyogni vagy beszélni, akkor aligha fogja bármi hasznát látni. Még egy az élet kis intelligenciatesztjeiből, és ahogy lenni szokott, Marrának még a kérdést sem sikerült megtudnia.

A bejárat félúton volt a lejtőn, szerencsére valaha rendes utat építettek odáig. Habár régóta nem használták, elhanyagoltságában is még mindig jól járható volt. Hárman egymás mellett haladva mentek a bejárathoz, míg Fenris mögöttük lépdelt, és fogta Csontkopó pórázát.

A kő fakó színe a járatban sem változott, ezért egészen feltűnőek voltak a vasrács árnyékcsíkjai. Marra azon gondolkodott, hogyan lehetne a rácsot feltörni. Se zár, se bármiféle kapu nem látszott. Senki nem számított arra, hogy valamikor még használni akarják majd ezt a járatot.

A sárbanya egyenként megkocogtatta körmével a rudakat, majd morgott valamit az orra alatt, felemelte a botját, és rácsapott a vasra, ami erre minden további nélkül meghasadt.

Marra elképedten nézte. A sárbanya felvihogott, a tyúk ugyanolyan hangot hallatva kotkodácsolt. Az asszony rácsapott a következő rúdra, aztán a következőre, és azok úgy törtek össze, mintha fekete jégcsapok lennének.

– Ez varázslat? – suttogta a lány. – Az őrök kardjával is meg tudod tenni?

– Bizonyos esetben – felelte a sárbanya. – Szerintem lehetséges lenne, ha legalább egy nappal előtte oda tudod adni a kardokat.

– Tegnap éjjel csinált velük valamit – dörmögte Fenris. – Földet dörgölt a rudakra, aztán egy fiolából ráöntött valamit.

Marra legszívesebben sóhajtott volna. A varázslat mintha soha nem lett volna igazán alkalmas arra, hogy értelmezhető idő alatt elvégezze mindazt, amit meg kellett tenni.

A rudak csorba fogsorán át bejutottak a járatba. Fenris a csuklójára tekerte Csontkopó pórázát, és egy gyertyát vett elő a zsákjából. A sárbanya is előhúzott valamit az egyik zsebéből, két szót mondott határozott hangsúllyal, mire holdfény ragyogott fel a tenyere alól.

– Az a hold a korsóban? – kérdezte a lány, ahogy felismerte.

– Csak egy kicsi belőle. Nem fog megharagudni érte. A hold szereti az efféle dolgokat.

A kis holdfényes üvegcsét a botjára akasztotta. A barna tyúk elmosódó árnyékot vetett a mennyezetre, a taréja mintha szarvas koronát formázott volna

– Ezek szerint tényleg démon – méregette az árnyékot Fenris.

– Persze hogy az. Miért hazudnék ilyen nevetséges módon?

A fény falba vésett szavakat világított meg. Marra rámutatott.

– Az mit jelent?

– Sírrablók elleni átok. Fenyegetés, hogy kitépik a lelkedet, és arra ítélik, hogy mindörökre nyughatatlanul bolyongjon… Ilyesmi.

– Aggódnunk kellene?

– Nem, ez csak a szokásos nagyzolás. – A sárbanya szipogott kicsit. – Bár a biztonság kedvéért mondom, nem rabolnék ki egyetlen sírt sem.

Elindultak. A járat elnagyolt falai jelezték, olyasfajta alagútban voltak, amelyet nem szertartásokra, hanem munkavégzésre készítettek. Csontdarabok hevertek a padlón mindenütt. Csontkopó szimatolt, de láthatóan semmi érdekeset nem talált.

– Tudjuk, merre megyünk? – kérdezte Agnes. – Az első királyra van szükségünk, arra, amelyik megkötötte a keresztanyát.

– Ezek szerint az első király volt? – kérdezte a sárbanya.

– Hogyne. A keresztanya erejének köszönhette, hogy a családja fennmaradt. Előtte folyamatosan elátkozta egymást a sok kis északi boszorkánykirály, és ha egy klán túlságosan is megerősödött, akkor leverték. A keresztanya billentette ki a mérleg a nyelvét. Képzeljétek csak el! Egy keresztanya, amint mindent megváltoztat! – Agnes büszkén mosolygott, éppúgy, mint amikor Kereső valami okosat tett.

– Családonként követik egymást a sírkamrák – mondta Marra. – Feltehetően elég csak menni vissza és vissza, amíg a legrégebbihez nem érünk.

A hangja végigvisszhangzott a folyosón: …érünk …rünk …ünk.

– Az nem olyan könnyű – dörmögte a sárbanya. A tyúkja verdesett kicsit a szárnyával, démonárnyékokat rajzolt a falakra.

Az alagút tágas üreggé szélesedett – mindenütt törött csákánynyelek hevertek, és régi farönkök, amelyeket valószínűleg kőtömbök mozgatására használtak.

Három járat nyílt innen. Marra bosszúsan nézett körül.

– A legrégebbi kell – suttogta. – De az melyik?

Mivel nem volt jobb ötlete, ezért a legszűkebbet választotta. Annyira alacsonyan volt a mennyezet, hogy Fenrisnek le kellett húznia a fejét, és a barna tyúk bosszúságára a sárbanyának is ferdén kellett tartania a botját.

Talpuk alatt sima padló váltotta fel a terméskövet, és a folyosó megint kiszélesedett. Az öregasszony megállt és körülnézett.

– Azt hiszem, most értünk a sírkamrákhoz.

Marra előlépett mögüle.

– Hűha! – Az előző alkalommal látta a kifaragott, boltíves helyiséget, ahol az unokahúgát helyezték nyugalomra, de mostanáig nem is gondolta végig, hogyan is nézhet ki a katakombák egész rendszere.

Ez valóban palota volt a holtaknak. A magas mennyezet sötétbe veszett. A ház, ahol az elmúlt hetet töltötték, teljes egészében elfért volna a falak között. Vésetek futottak körbe a falakon, az idők végezetéig egymást üldöző harcosok és fenevadak felvonulása. A falak mentén fegyverállványok sorakoztak, a dárdák és alabárdok búzaszárakként meredeztek, a ki tudja, mióta itt várakozó kardok tompán csillogtak.

A helyiség közepét egyetlen kőtömb foglalta el, melyet óriási medve alakjára faragtak: a fogai valami szerencsétlen állat hasába mélyedtek, a hátán pedig egy szarkofágot tartott. A kőkoporsó fedlapját fémberakások ékesítették.

Fenris halkan füttyentett, a visszhangok madarak csapataként rebbentek a mennyezet távoli sarkaiban.

– Hivalkodó – dünnyögte az orra alatt a sárbanya. A szarkofágra tette a kezét, és elkomorodott. Marra meghökkent a látvány ellentmondásosságán: a csupa zseb és madzag köntöst viselő vékony asszony tényleg arra számított, hogy parancsolhat olyasvalakinek, akit egy ilyen helyiségben helyeztek nyugalomra?

– Semmi – lépett hátra az öregasszony. – Réges-rég eltávozott már ez a szellem.

Marra elhúzta a száját.

– Mi van akkor, ha már eltűnt innen a király, akit keresünk?

– Ha eltűnt volna, akkor nem tudná még mindig kényszeríteni a keresztanyát. Nem, nem, itt van még. Szinte biztos, hogy tiszta őrült.

– Ez igazán megnyugtató – mondta Fenris. – Meg is nyugodtam.

Összenézett Marrával, és kétkedve forgatta a szemét, amitől a lány akarata ellenére elmosolyodott.

Két ajtónyílás volt átellenben egymással. Fenris és Marra bement az egyiken, a sárbanya és Agnes a másikon. Csontkopó közöttük ügetett: mozgás és friss szagok híján unatkozott.

– Ó! – suttogta Marra, ahogy szemügyre vette a következő termet. – Látom.

Ez a helyiség jóval kisebb volt, a falakon piros festék nyomai látszottak. Se fegyverek, se vésett harcosok nem voltak itt, csak arannyal díszített kis korsók. A szarkofágon fekvő halotti maszk Marránál fiatalabb nőt ábrázolt. Talán csak az árnyékok miatt, de mintha szomorú lett volna a tekintete.

– A felesége – állapította meg Fenris. Két másik sírkamra nyílt innen, alig többek egy-egy fülkénél. Fenris benézett az egyikbe, aztán visszafordult és a fejét ingatta.

– Szerintem nem itt van, amit keresünk.

– A nő gyerekei?

– Igen. – Megfogta Marra kezét. A lány maga elé képzelte a kis méretű koporsókat, és érdekelte volna, díszesebbek-e, mint az unokahúgáé. Örült neki, hogy valakibe kapaszkodhat. Fenris nagyon is életben volt… Csontkopó ugyan nem élt, de ő nem tudott erről.

– Erre! – kiáltotta Agnes. – Van itt egy folyosó.

Olyan széles volt, mint a királyné terme. Mind a két irányban sötétségbe veszett, és leágazások vezettek belőle ugyanabba az irányba, amerről ők is jöttek.

– Róka úrnő! Szerintem neked sokkal több tapasztalatod van az ilyen helyekkel, mint nekünk. Merre menjünk?

– Hm. – Az öregasszony felemelte a botján függő fényforrást. – Az én halottaim mind józan gondolkodású emberek voltak, földbe temetve. Nem ilyen nagy, fagyott sírkamrákban nyugodtak. Egy kísértetet ekkora helyen úgy hajkurászhatunk, mint a borsószemet a tányéron. Fogalmam sincs, merre menjünk.

Csontkopó oldotta meg a helyzetet, mert az egyik elágazás felé fordulva a pórázának feszült, bár kiderült, hogy csak pisilni akart az egyik fal tövében. Gondolataiba merülve emelte a lábát, míg a többiek egyszerre nagyon érdekesnek találták a falakon lévő domborműveket.

A frissen megszentelt leágazás ugyanolyan helyiségbe vezetett, mint amilyenből érkeztek, de nem nyílt belőle újabb folyosó.

– Ő nem házasodott? – kockáztatta meg Marra. – Nincs több sírkamrája ennek a vérvonalnak?

– Érthető – biccentett Fenris a halotti maszk irányába: fiatal, de fájdalomtól gyötört férfiarcot mutatott. Itt nem volt annyi fegyver. Kihátráltak innen, és a következő helyiségből is. A folyosó végén aprólékosan faragott küszöb volt, amely kétlépésnyi hosszan tartott az ajtónyílástól: sikoltó arcok, kinyúló kezek, törött kardok.

– Ez eléggé félelmetes – bökte meg a csizmája orrával az egyik vésetet Marra.

– Csatában legyőzött ellenfelek? – vetette fel Agnes.

– Vagy pokolba vetett bűnösök.

– Odafenn hisznek a pokolban?

– Igen – felelte Marra. – Örökké tartó hidegben fagyoskodik, aki oda kerül.

A fejét rázta közben. Amikor hallott erről, egészen idegennek hatott az elképzelés. A Kikötői Királyságban – helyesen – úgy hitték, a holtak a tengerbe kerülnek: a jók újjászületnek belőle, a bűnösök a mélyére süllyednek, és rákok falják fel a testüket a fenéken. De nem tudta hibáztatni az Északi Királyságot a hibás elképzelés miatt. Errefelé valószínűleg nem élt sok rák.

– Utálok rájuk lépni – suttogta.

– Csak kő – mondta a sárbanya. – Soha nem éltek.

Átgyalogolt a sikoltozó faragványokon, a köpenye szegélye súrolta az arcokat. A többiek egyesével követték.

Ez a sírkamra épp annyira nagy volt, és hivalkodó, amennyire dísztelen a feleségé. Szobrok, komor arcú északi istenek álltak a falaknál, és együttesen az óvatlanokat elnyelni kívánó hatalmas torok benyomását keltették.

Árnyékba vesző alakok vették körül két oldalról a szarkofágot. Marra megállt a küszöbön, és igyekezett rendet tenni a lábak száma és a formák között…

– Ó, már értem! – mondta halkan.

A palota hidege sokkal jobban tartósította a halott lovakat, mint hitte volna. Összeasztak, megereszkedtek, de még így is felismerhetőek maradtak. A testekbe szúrt póznák tartották a helyükön az állatokat, ahogy halott gazdájukat őrizték. Nyakuk büszke íve megrogyott ugyan, de Marra még így is felismerte a kiváló fajták jellegzetességeit és az aranyozott kantárok gazdagságát.

– Gazdag ember lehetett– állapította meg Fenris –, ha így, a harci ménjeivel együtt temették el.

– Az apa? – dörmögte a sárbanya, ahogy végigmérte a szarkofágot. – Vagy a fiú? Előrefelé megyünk, vagy hátra?

– Ha elég sokáig megyünk az egyik irányba, változni fog a fegyverzet – vetette fel Fenris, ahogy a falakon lévő véseteket tanulmányozta. – Ezekhez a nyergekhez kengyel is tartozik. Ha találunk olyan sírt, ahol nincs…

– Elég lenne találnom egy nyüves szellemet, hogy egyszerűen megkérdezzem – bosszankodott a sárbanya. A szarkofág fedelére csapott, a tompa kondulás betöltötte a kriptát, majd elhalt. – De ezek túlságosan is halkak és túl régóta halottak. Frissebb hullák kellenek. De legalábbis dühösebbek.

Marrának nem maradt sok ideje emiatt fájdítani a fejét, mert a következő holttest, amelyet találtak, szó szerint tombolt haragjában.

18. FEJEZET

A nagy sírból nyíló kis kamra talán egy ágyasnak készült. Drága és finom anyagokat használtak a kialakításához, aranyat, jádét és rózsafát, a halotti maszk csodaszép volt, lazurittal festették, az egész mégis… elkapkodottnak tűnt. Mintha sietve, félelemtől vezérelten készítettek, összecsaptak volna mindent. Jádelapok recsegtek a talpuk alatt, és nem voltak vésetek, csak megfakult festmények. A dísztelen küszöbű ajtónyílás az egyik komor arcú szobor árnyékában bújt meg.

– Ez itt… – A sárbanya a szakemberek elégedettségével beszélt. – …na ez itt. Ez régi, de micsoda sérelmei vannak.

Elővett valamit az egyik zsebéből – Marra egy pillanatra valami narancspiros, cinóberszínű dolgot látott –, két keze között elmorzsolta, majd úgy kopogtatott a koporsó fedelén, mintha ajtó lenne.

Marra arra számított, hogy néhány percbe fog telni az egész, ahogy a vízbe fúlt fiúnál történt, lassan növekszik majd az iszonyat, ahogy megjelenik a szellem, de alig volt ideje felkészülni, és már robbant is a kamra.

Por tört elő a koporsóból, törött csempelapok repültek szerteszét. Fenris Agnes és Marra elé vetette magát, míg Csontkopó hangtalanul kaffogott és próbált elkapni egyet. Csak a sárbanya maradt mozdulatlan: állt a felfordulás közepén, a hold fénye és famulusa árnyéka pajzsként vonta be.

– Csak nyugalom! – szólalt meg. – Különben visszateszlek, és keresek egy másik szellemet! Engem nem érdekel, hogy tombolsz!

Az egész szarkofág kifordult, ahogy életre kelt, pattant egyet a kőemelvényen, majd oldalra borult és szembenézett velük a halotti maszk. Mozdulatlan, nyugodt maradt az arc, a szempár azonban életre kelt, és izzott a haragtól,

felkeltettél!

Visszhangok, a rosszul összehabarcsozott szarkofágról lehulló apró zöld mozaiklapok csörrenései, egymásnak ütődő arany díszítések koppanásai alkották a hangot.

fel mertél ébreszteni!

paraszt! szolga! idejöttél, a síromba, a nagy… a nagy… királyok hitvese, a nagy…

– Mi az, elfelejtetted a nevedet? – kérdezte a sárbanya. – Hát, királlyal, közemberrel egyaránt előfordul a dolog. – Koppantott a botjával a sírkamra padlóján. – Na és mitől maradtál ilyen dühös ennyi ideig?

félretettek, félretettek, félretettek! Újra szél támadt a helyiségben. félreállítottak! hogy merészelik, hogy merészelik? nem tudják, ki vagyok? a nagy… a nagy…

Megint a kavargó szél, sikoltás, de csak érzésként, mert emberi fül nem hallhatta: mint amikor denevérek vadásznak.

– Szegény – suttogta Agnes, miután kiszabadult a védelmére kelt Fenris karjából. – Félreállítottak? A király szeretője voltál?

szerető! hét éven át voltam a felesége! de nem szültem gyereket, ezért egy másikat vett magához, és amikor bíborzsinórral végeztek a kölykeivel, engem tettek érte felelőssé! engem!

– Te ölted meg őket? – kérdezte az öregasszony, inkább érdeklődve, mint elborzadva.

nem.

bár én tettem volna.

ha engem hibáztattak volna és hazaküldenek a szüleimhez meghalni, akár meg is tehettem volna.

nem szerettem a szüleimet.

de nem.

Marra egyre inkább úgy vélte, hogy Vorling komiszsága legalább ténylegesen öröklött tulajdonság.

– Úgy fest, egy ősrégi botrányba botlottunk – állapította meg Agnes. – A király egyik lányát kegyvesztettként küldték haza.

kegyvesztett.

igen.

nem ölhettek meg, úgyhogy bezártak ide.

élve eltemettek, hogy elrejtsék a szégyent.

Fenris beszívta a levegőt.

megdöbbentél, paraszt?

engem megdöbbentett itt, a sötétben.

ordítottam, és nem jött senki, aztán meghaltam, és még mindig nem jött senki.

– Vagyis élve eltemettek… – A sárbanya elkomorodott. – Ismered a katakombák rendszerét?

nem.

miért ismerném?

királynő vagyok, nem sírkamrákban kúszok-mászok.

A sárbanya résnyire húzta a szemét.

– Mit láttál, amikor idehoztak? Addigra már hozzá kellett látni az apád sírjához, de hogy nézett ki a nagyapádé?

A halotti maszk festett szemét forgatta.

nem érdekel.

rég halott és ostoba volt.

királynő vagyok, és királyok hitvese. én vagyok a nagy…

A sárbanya a szarkofágra csapott pirosra festett tenyerével, mire a szellem felkiáltott, mintha megütötték volna.

aaah!

hogy merészeled, paraszt!

tudod te, ki vagyok?

– Nem, és jelen pillanatban te sem.

A szellem tombolni kezdett a helyiségben. Röpködtek a csempék. A sárbanya felemelte a kezét, mire a szellem elcsendesedett. Amikor megszólalt, duzzogva beszélt, neheztelő hangja mint madarak távoli rikoltozása.

a hajójával együtt temették el.

folyton erről beszélt, addig, hogy ordítani lett volna kedvem.

a rablóhadjáratairól felfelé a folyón, fiatalkorában.

ó, mennyire untatott!

– Köszönöm – mondta komoly hangon a sárbanya. – Igazán sokat segítettél.

nem akarok segíteni.

ti is untattok.

nemsokára elkap majd a tolvajkerék, és mindörökre jajongtok majd a sötétségben.

nehogy azt hidd, hogy megismerlek majd, paraszt!

– Tolvajkerék? – kérdezte a sárbanya, de a szellem csak kacagott. Egy utolsó, erőtlen lendülettel végigsöpört a kriptán, térdmagasságig emelte a jádecserepeket, majd a halotti maszk lehunyta a szemét, és a szarkofág már csak egy koporsó volt, ami leesett a talapzatáról, és elcsöndesedtek az arany díszítések is.

– Elment? – kérdezte Marra.

Az öregasszony vállat vont.

– Többé-kevésbé. Még ott van, de nem akar előjönni. Kényszeríthetném, de most nem akarok ennyi erőt felhasználni.

– Képzeljétek el, milyen lehet örökké itt lenni – mormolta Agnes –, és még mindig ennyire dühöngeni.

– Az igazságtalanság és a bosszúvágy a testet ugyan öregíti, de a lelket félúton tartja az örökkévalóság felé – jegyezte meg gyakorlatiasan a sárbanya. – Ráadásul, ha olyan bűnért temetnek el, amit nem is követtél el, akkor egészen biztosan megmaradsz egy darabig. Nem hiszem, hogy különösen kedves ember lett volna, de nem azért szoktak élve eltemetni embereket, mert fennhordják az orrukat.

– Szerinted mi ez a tolvajkerék? – kérdezte Marra.

– Fogalmam sincs.

– Jártam olyan vidékeken, ahol kocsikerékbe törik a bűnözőket. – Fenris minden szavát megfontolta. – Egy kerékre szíjazzák őket, aztán a szabadban hagyják, hogy éhen-szomjan haljanak. Csúf módszer.

– Legalább annyit tudunk már, hogy egy hajót kell keresni – állapította meg Agnes.

Húsz perccel később, néhány kisebb királyi személyhez és különféle családtagjaikhoz vezető folyosó után, meg is találták. A sárbanya szerint egyetlen szellem se lakott itt, vagy ha mégis, akkor jó mélyen aludt.

– Hát, ez bizony hajó – mondta Agnes.

Úgy tíz lépés hosszú lehetett, az orrdísze vicsorgó fenevadat formázott. A kiálló evezőktől olyan volt, mint egy százlábú – a szarkofág a hosszúhajó közepén, a főhelyen volt. A sírkamrában mindenütt hullámokat, tengeri szörnyeket és tengeri csatákat ábrázoló domborművek sorakoztak, és a hideg, száraz levegőben megmaradt a hajó árbócára felhúzott vitorla. Amikor Marra felnézett, kék-fehér csíkokat látott az anyagon.

Szerette volna, ha van annyi idejük, hogy felmehessen, és megnézhesse, hogyan és miből készült a vitorla.

Nem. Összpontosíts! Még a keresztelő előtt meg kell találnunk ezt a régi királyt.

– Innen merre? – kérdezte Fenris.

– Ha feltételezzük, hogy a keresztanyát az egyik legelső király kötötte a családhoz, akkor az apja és az ő apja felé haladunk – magyarázta Marra.

– Akkor erre – mutatta a sárbanya. Átvágtak az ősrégi hajós sírkamrán a következő folyosóra.

Öt ajtónyílás volt erre, de nem foglalkoztak velük. A folyosó végében lévő sír nem volt olyan díszes, mint az időben utána következők, bár a domborművek jóval valósághűbbnek látszottak. Marra elfordította a tekintetét a bejárat fölött kuporgó, a szájában zsigereket tartó szörny képmásáról – a belsőségek valamennyi hurkát és tekervényét nagy gonddal formázták meg.

Keresztút volt ez a sírkamra, négy falán négy nyílással. Kétségbeesetten pillantottak egymásra, majd mentek tovább. Újabb három nyílás, újabb kereszteződés…

Marra agyában motoszkálni kezdett az érzés, hogy mintha látta volna már ezt a részt.

Nem volt a palotában valahol egy térkép? Olyan ismerős ez az egész.

Nem volt ideje elgondolkodni a dolgon. A következő sírt kirabolták.

– A szentek fogaira! – dörmögte Agnes. A szarkofág tetejét betörték, a fegyverállványokat láthatóan kifosztották. Törött pika hevert a padlón, nyilván feszítőrúdként akarták használni, de hiába. Valaki kivéste az ékköveket a talapzatból, és a vadaknak most üres volt a szemgödre.

– Nem fejezték be – állapította meg elgondolkodva a sárbanya.

– Honnan tudod?

– Az én munkámban kialakul egyfajta megérzés ezzel kapcsolatban. Megzavarhatták őket, esetleg túlságosan is izgultak, hogy befejezzék a munkát. – Kezét a szarkofágra helyezte, és odafordította a fülét. Egy pillanatig így maradt, majd azt mondta: – Bármi is van odabenn, a személyisége nagyját már elvesztette. Valószínűleg bosszantja, hogy kirabolták, de alig maradt belőle annyi, amennyivel dolgozni lehet.

Valami elsüvített mellettük. Mindenki összerezzent. Csontkopó a pórázának feszült. Fenris tartotta vissza, de olyan erősen húzott, hogy kis híján még a harcost is elrántotta.

– A szellem? – kérdezte Csontkopóval birkózva.

– Nem ez a szellem – felelte az öregasszony. – Egy másik, talán a folyosókat járja.

Sarkon fordult.

– Nem találom, pontosan hol van…

Csontkopó lassan a padlóhoz lapult, képzeletbeli szőre már nem borzolódott. A süvítés nem tért vissza.

Két sírral később azonban újra hallották. Csontkopó ez alkalommal vakkantott is, szellemhangja sziszegő-csivitelő madaraknak tűnő visszhangokat vert.

– Nem tetszik nekem ez a dolog – mondta Agnes csak úgy, általánosságban.

– Nem tudom megfogni – mondta a sárbanya. – Kellene, hogy legyen valahol egy test, amihez kapcsolódik, de nincs sehol. A testetlen holtakat sokkal nehezebb elkapni. De nem is tudnak ártani az embernek. Általában.

– Általában?

– Soha ne mondd, hogy soha.

A mondat utolsó szótagja túlságosan is hosszan vert visszhangot: …ha …ha …ha. Aztán Marra ráébredt, hogy ez nem is visszhang. Hátralépett, eltávolodott a mögötte nyíló folyosótól.

…ss …ss …uss …uss …fuss…!

– Tényleg azt mondta a visszhang, hogy fussunk? – Agnes arrébb tette Keresőt, és jóval higgadtabbnak tűnt, mint amilyennek Marra érezte magát.

– A kísértetvisszhangok valóban a mi javunkat tartják szem előtt? – Fenris is meglepően higgadtnak tűnt.

– Aligha – felelte a sárbanya.

Bolondokkal vagyok körülvéve, és szeretem mindegyiket, de most talán érdemes lenne futásnak eredni, gondolta Marra. Még egy lépést tett hátra.

…fuss… futás… jön… jön… jön érted… fuss…

Kotkodács, közölte mélységes gyanakvással a barna tyúk.

Süvítés támadt a folyosón, amelyet az előbb hagytak el. A visszhangok felgyorsultak, végül egymásba keveredtek:

Fuss! Jön! Bújj! Rablók! Fuss! Fuss!

Csontkopó őrjöngeni kezdett. Fenris eleresztette a pórázát, és egyszerűen felvette: a keze átnyúlt a káprázaton, magát a gerincét markolta. A sárbanya koppintott a botja végével. A tyúk felrikoltott.

A folyosót betöltötte a tolvajkerék, majd bepördült a kamrába.

* * *

Valamikor tényleg kerék lehetett. Még amikor kisebb volt, amikor még csak öt-tíz lélek ragadt össze, és ahogy folyamatosan forogtak-gördültek egymáson, a szellemarcok sikoltoztak, mielőtt ez a kreatúra a haladásával a padlóba gyűrte őket. Most tucatszám voltak benne az arcok, és a kerék öt lépés magas és ki tudja, milyen hosszú, kövér meztelencsigaként nyújtózott a folyosókon.

Fuss!

Bújj!

Itt jön!

Fuss, rabló, fuss!

Betöltötte az ajtónyílást, és úgy hullámzott a sikolyoktól, mintha lélegezne. Az egész terem zengett a visszhangoktól. Némelyik arc mellett vadul kaszáló kéz is feltűnt – Marra rájött, a csapdába esett sírrablók igyekeznek figyelmeztetni őket.

Nem fenyegetnek minket. Azt próbálják elmondani, hogy menjünk innen, mielőtt még minket is elkap.

A sárbanya meg se rezdült. Inkább előrelépett, egyenesen a tolvajkerék útjába.

– Testetlen holt – kezdte –, mi nem sírrablók vagyunk. Nincs hatalmad fölöttünk!

Annyira nyugodtan, annyira magabiztosan beszélt, hogy Marra hitt neki. A sárbanya biztosan rendbe tudja tenni ezt a dolgot. A holtak ura. Kísérteteket támaszt fel és helyez nyugalomra. Miért is kételkedett benne?

A tolvajkerék ötven szájból ordította figyelmeztetését, és ledöntötte lábáról a sárbanyát.

A holdfény kialudt. Szuroksötét lett a helyiségben.

Marra a homályban botorkálva igyekezett botladozva távolodni a tolvajkeréktől. Átesett valamin, és lehorzsolta a bőrt a tenyerén, ahogy földet ért. Sikolyokat, ordítozást, a holtak jajveszékelését hallotta, és az egész lármát áthatotta a démontyúk ingerült kotkodácsolása.

Valami megragadta. Nem olyan volt, mintha ember lenne – inkább valamiféle nagy, ragacsos falnak érződött, amely félig elnyelte a testét. Marra felsikoltott és csapkodni kezdte, ami hibának bizonyult. A karja beleragadt. Annyira sikerült megőriznie a lélekjelenlétét, hogy hátravesse a fejét, úgy jusson levegőhöz.

– Marra! – kiáltotta Fenris.

A tolvajkerék émelyítő nyálkássággal csúszott előre. Marra feje a falba verődött, ettől tűhegynyi fehér pontokat látott a sötétben.

Fuss!

Fuss!

Fuss! – sipították körülötte az arcok. Aztán a füle mellett az egyik:

Sajnálom, sajnálom, nem tudom megállítani, egyre csak megy előre…

Egy újabb folyosón haladnak tovább? Kő horzsolta a hátát. Vitte előre ez az egész, egyúttal émelyítő, tengeribeteggé tevő mozgással, feltartóztathatatlanul csúszott a tolvajkerék hátsó része felé.

Jaj, istenem! Marra megőrizte gondolatai tisztaságát. El fognak emészteni és mindörökre kísérteni fogok a palota alatt.

Páratlanul borzalmasnak tűnt ez az egész. Nem az, hogy meg fog halni, hanem az, hogy csapdába esett itt, a palotában – kitartó szenvedéllyel kezdte gyűlölni ezt a helyzetet. Újból kő horzsolta végig a hátát, mire megpróbált belehajolni a tolvajkerékbe, de nem tudott, csak úgy, ha az arcát is beleteszi, és inkább nyúzzák le a hátáról a bőrt, mint hogy hajlandó legyen erre.

Sajnálom, nem tudom megállítani, zokogta a füle mellett egy hang. Próbálom, próbálom, de nem áll meg…

– Nem gond – felelte ösztönösen. Érezte a feltörő rosszullétet, közben húzták hátrafelé az elveszett lelkekből, ragacsból álló lényben, és még most is próbált valakit megnyugtatni. Mi mást tenne? Így fog meghalni, amint épp azt mondja valakinek, hogy nem baj, ha leszúrja őt, dehogyis, egyáltalán nem gond…

A tolvajkerék egyszer csak elengedte. Talán sikerült a végéhez érnie. A folyosó padlójára esett, majd szerencsére elájult.

19. FEJEZET

Marra didergett, amikor magához tért, összehúzta magát a csalánköpeny alatt. Fogalma sem volt arról, mennyi idő telt el, amíg eszméletlen volt. Annyi biztosan, hogy a kőpadló kiszívjon minden meleget a testéből. Fülelt, hátha meghallja a tolvajkerék zaját, de csak csönd fogadta.

– Fenris! – szólalt meg. – Agnes! Sárbanya!

Visszhangot vert a hangja, de válasz nem érkezett. Nem gyulladt sehol szikra.

Felkelt és kitárta a karját, így tapogatta a falakat. Folyosó. Újra a társai nevét kiabálta, de hiába.

– Ha az ember eltéved az erdőben, ne mozduljon – mormolta magának. – Így találhatnak rá. De ez nem az erdő, és szerintem nincs elég időnk…

Merre vonszolta magával a tolvajkerék? Milyen messzire? Fogalma sem volt róla.

Beszívta a levegőt, és szorosan összevonta magán a csalánköpenyt.

– Na jó – motyogta az orra alatt. – Na jó.

Választott egy irányt és elindult.

Sírkamrákba vezető ajtónyílások tárultak fel a kezei előtt. Nem törődött velük. A nagy sírkamrák a folyosók végén helyezkedtek el. Addig ment előre, amíg valamiféle küszöbhöz nem ért, majd tapogatózva haladt előre a sötétben. A visszhangok alapján nagy helyiségbe jutott.

Sima fém. Faragott kő. Apró, négyszögletes peremek. Valami, ami ismerősnek tűnt, aztán ráébredt, hogy egy halotti maszkot simogat. Elrántotta a kezét és a fal felé botorkált, csakhogy elfelejtette, hol is volt a bejárat. Honnan tudhatná, vajon jó irányba megy-e?

Összegömbölyödött a falnál, és úgy érezte, mindjárt elsírja magát.

Eltévedtem. Eltévedtem a sötétben, és idelenn fogok meghalni. A sárbanya talán már nem is él. Jaj, Csirögés Miasszonyunk, segíts, segíts! Próbáltam segíteni magamon, de szerintem ezen nem tudok segíteni…

Csend. Hideg. Por.

Aztán a palota alatti óriási sötétségben fényt pillantott meg.

Először csak egy szikrát, de aranyosabb színe volt, mint a fáklyáknak szokott lenni. Arra gondolt, hogy talán csak káprázat, mert olyannak látta, mint az arany szikrákat, amelyek olyankor tűnnek fel, ha megdörgöli a szemét az ember. Csakhogy ez egyre erősödött, egyre közelebb és közelebb jött, megvilágította a hideg, halott királyok véseteivel borított falakat.

Egy nő volt. A lábai nyomán fényfelhők szálltak fel, akár a por.

Marra felnézett: a nő levágott kezet tartott a jobbjában, a bal karja a csuklónál csonkban végződött.

A goblinpiaci szent volt az.

Sokkalta később Marra elgondolkodott azon, hogy miért jelent meg a szent ott, a halott királyok palotájában. Akkor ez eszébe se jutott. Hiszen ő szent. A szentek arra járnak, amerre akarnak.

A nőalak felemelte levágott kezét úgy, hogy a mutatóujja az ajka elé került a csend általános jelzéseként. Marra a lábánál térdelt, felnézett és bólintott.

A szent intett, mire a lány követte.

Lassan, de biztos léptekkel haladtak. A léptei nyomán támadó fény embereket, isteneket és még különösebb dolgokat ábrázoló faragványokat világított meg csillámlásával. Marra teljes történeteket követhetett végig, ahogy faragott hadvezérek győztek le torz, gyönyörű és furcsa fenevadakból álló seregeket.

Majd a szent lépésről lépésre fakulni kezdett.

A lány szeretett volna felkiáltani, könyörögni, hogy ne távozzon, de inkább az ajkába harapott. Az istenek közbeavatkoztak a kedvéért. Nyilván nem fogják csak félútig kísérni.

Várj! Várj és meglátod! Nem mindig kegyetlen a világ.

Követte a szent halványuló lábnyomait. Hosszú időbe tellett, ahogy a fény aranyból lassan ezüstbe váltott, és Marra végül ráébredt, hogy a szent elment, és az ezüst derengés valahonnan előbbről, egy korsóba zárt holdfénnyel teli üvegcséből származik.

Futásnak eredt, az se érdekelte, ha meghallja a tolvajkerék.

– Fenris! – kiáltotta félig zokogva. – Agnes! Sárbanya!

– Marra!

Berontott a helyiségbe, és mielőtt még pontosan láthatta volna, hol is van, Fenris már át is ölelte. Érezte, ahogy a férfi a hajába nyomja az arcát.

– Élsz! – mondta. – Azt hittem, elvesztettelek. Élsz.

– Te is! – felelte Marra. Szeretett volna megállni egy kicsit, és végiggondolni, mit is jelent az, hogy „azt hittem, elvesztettelek”, de ez nem tűnt megfelelő pillanatnak. Ráadásul Fenris nagyon meleg volt, míg ő nagyon átfázott, és nagyon jó érzés volt, hogy így ölelte valaki.

– Élsz.

– Igen, igen – szólalt meg türelmetlenül a sárbanya. – Mindenki él. De azért ne kezdj emiatt sírni a vállamon.

Fenris végre elengedte, bár nem szívesen. Azonnal ráugrott Csontkopó, és a nyelvével tisztára nyalta az arcát.

– Veletek mi történt? – kérdezte Marra. – Engem elkapott a tolvajkerék…

– Engem is – mondta Agnes. – Nem vettem észre, hogy te is belekerültél.

– Csontkopó utánad szaladt – magyarázta Fenris. – Húzott maga után, és arra gondoltam, neki van a legtöbb esélye, hogy kövessen. Mire a nyomodat vesztette, teljesen eltévedtünk.

– Hogy találkoztatok megint?

– Jaj, nekem itt volt Kereső – felelte Agnes. A mellkasát paskolta, ahol a kimerült csibe szunyókált éppen. – Megkértem, hogy vigyen biztonságos helyre. Aztán előkerült a sárbanya is.

– Csontkopó talált rájuk – mondta a férfi. – Épp javasolni akartam, hogy keressünk meg téged, de magadtól is előkerültél. Hogy találtál ránk?

– A szent vezetett. Akit a goblinpiacon is láttuk.

Mind a hárman némán meredtek rá.

– Ööö – mormogott a sárbanya.

– Milyen csodálatos! – így Agnes.

– Néhány hónappal ezelőtt azt gondoltam volna, hogy hazudsz vagy megbolondultál – jegyezte meg Fenris. – Azt hiszem, most már csak azon lepődtem meg, hogy nem maradt itt teára.

– De hogy sikerült kiszabadulni? – kérdezte Marra. – A tolvajkerék rád esett. Láttam a saját szememmel.

A sárbanya dölyfösen szipákolt.

– Az semmiség.

– Agyonnyomott!

– Na jó, az nem semmiség. – Az öregasszony bosszúsnak tűnt. Marra felfigyelt arra, hogy a kabátján gyűrődések és néhány folt is van, ahol kifolyt a zsebe tartalma. A barna tyúknak hiányzott néhány farktolla. – Nagyon engedetlen halottak voltak.

– Rossz halott! Nincs jutifali! – mondta Fenris, nem éppen halkan.

Marra köpködni, fuldokolni kezdett, és akaratlanul is kitört belőle a nevetés, akárcsak Agnesből. A sárbanya karba fonta a kezét, a tyúk méltatlankodva közölte, hogy „kodács”, amitől Marrának csak még jobban kellett nevetnie.

– Örülök, hogy ilyen jól szórakoztok – mondta a sárbanya, amikor kinevették magukat.

– De akkor mi volt ez? – kérdezte Marra félig még mindig derülve, miközben újra borzongani kezdett.

– Gubanc. Vagdalék. Sírrablók és néhány szerencsétlen, valószínűleg eltévedt munkás. Az átok kiszakította a lelküket, és összegyúrta őket, hogy a katakombákat járva újabbakat gyűjtsön magába. De nem lett valami jól megtervezve. Nem gondoltak arra, hogy legyen felső határa a lelkeknek, ezért az évszázadok során túl sokat gyűjtött magába, és zavarossá vált az átok. Ezért jelentett problémát parancsolni neki. Nincs már semmi, ami vezetné: csak zavarodottan botorkál idelenn. – Az öregasszony elfintorodott. – Rácsaptam, mire elszaladt. Ti pedig nem loptatok el semmit, úgyhogy nem emészthette el a lelketeket, ezért csak elragadott és magával vitt egy darabon titeket. Most is megvan, de többé nem jön a közelünkbe.

– Szét tudod szedni? – kérdezte a férfi. – Kiszabadítani a lelkeket?

– Ha lenne még néhány napunk, akkor igen. De nincs, ezért elküldtem. – Rosszallóan nézett körül, szája körül megfeszültek a ráncok. – Kifutunk az időből.

– Tényleg? – kérdezte Marra. – Egy időre elájultam. Mennyi idő telt el?

Fenris elkomorodott.

– Majdnem egy egész nap. Sietnünk kell. Lekéssük a keresztelőt.

* * *

Négy folyosó és egy kereszteződés. Két kereszteződés és még három folyosó. Marrán ismét nyugtalanság lett úrrá, mert úgy érezte, ismeri ezt a mintát, látott már ilyesmit, de sehogy se jutott eszébe, miről is van szó. Talán nem is számított.

Rátaláltak az első király sírjára.

Kicsi volt. Nagy, díszes helyiséget várt: faragott harcosok keretezte hatalmas boltíveket, aranyat, jádét és dicsőséget. Ehelyett kis kőüreg volt, fagerendák tartották a mennyezetét. Egyetlen kard hevert odabent, mintha nemtörődöm módon dobták volna oda keresztben a kőből készült koporsófedélre. A halotti maszk is nagyon egyszerű volt, ráadásul a homlokánál megrepedt, mintha heges lenne.

A falak voltak a leglátványosabbak: piros és fekete festék csillogott a foglyul ejtett holdfényben. Zord, határozott falfestmények díszítették, az északi arcok fehér festőanyaga bekékült a korral, úgyhogy stilizált, kék bőrű harcosok serege söpört végig a sírkamra falain. Középen kék király ült trónján, térdén keresztbe fektetett karddal.

A sárbanya a szarkofágra tette a kezét, és rókavakkantáshoz hasonlatos kurta, éles kis nevetést hallatott.

– Ó, igen. Igen, idebenn van.

– Meg tudod mondani?

– Az istenekre, persze. Mintha alvó medve lenne a helyiségben. – Lehunyta a szemét és a tenyerére helyezte a testsúlyát. – Ébresztő, halott ember! Dolgunk van veled.

Amennyiben Marra számított valamire, akkor arra, hogy esetleg beszélni kezd a halotti maszk, mint a lányé, akit élve temettek el. De itt a kard kezdett csörögni a koporsófedélen, a falon lévő festett király pedig felemelte a fejét, és a sárbanyára nézett.

Miért jöttetek ide?

Nem hangzottak el a szavak, mégis visszhangot vertek a helyiségben. Marra úgy érezte, mintha fémkalapáccsal vernék a fejébe: súlyosan zengtek, acél és kő volt a mögöttük lévő elme. Csontkopó csaholni kezdett, és megpróbált Fenris térde mögé bújni.

Miért zaklatjátok a síromat?

– El kell engedned szolgálatodból a keresztanyát – mondta a sárbanya. – Túlságosan is régóta tartod magadnál, és ez árt a leszármazottaidnak.

Keresztanyát? Miféle keresztanyáról beszélsz?

– Az asszonyról, aki megáldja a gyerekeidet, és szolgálja a királyi családot.

Á, a boszorkánybőr. A megvetésnek fémes íze volt Marra fejében. Nyertem, és ő vesztett. Ott helyben meg is ölhettem volna, de inkább halhatatlanságot adtam neki. Hálásnak kellene lennie.

A sárbanya keze ökölbe szorult a szarkofág tetején.

– Az örökös rabszolgaság nem ajándék.

A festett király résnyire húzta a szemét. A trónus mögött megmozdultak a festett harcosok, és felemelték a pajzsukat. Íjász feszítette meg fegyvere szénnel rajzolt idegét.

Ki vagy te?

– Olyan, aki beszélni tud a holtakkal.

Kicsoda neked ez a boszorkánybőr?

– Senki. Még csak nem is találkoztunk. De nem hagyom, hogy az élők örökre a holtakat szolgálják. Engedd el, és hagyunk tovább nyugodni!

Akkor könyörögj! Ha könyörögsz, talán elengedem.

Az öregasszony felvonta a szemöldökét.

– Gondolod, nem könyörögnék egy másik ember életéért? Ha ezzel meggyőzhetnélek, megtenném.

A festett király elfordította a tekintetét, a száj keserű-fekete vonala körül megmozdult a kék festék.

Jól szórakoznék rajta.

– A szórakozás nem elég. Szabadon kell engedned!

Nem fogom!

A sárbanya levette a kezét a szarkofágról, és megfogta a botját, amelyet korábban nekitámasztott. A barna tyúk verdesett kicsit a szárnyával.

– Akkor megharcolok veled!

Te? Te, aki szánalmas halandó élethosszt élsz, megharcolnál velem egy boszorkányért, akinek ezer évvel ezelőtt kellett volna meghalnia?

A király nevetni kezdett. Öblös, zengő hahota volt ez, még jobban emlékeztetett a fémen konduló kalapácsra, mint a beszéde, és Marra kezdte úgy érezni, hogy a koponyája az üllő.

Menj innen, kis holtbeszélő! Idősebb és hatalmasabb vagyok nálad.

A sárbanya végighúzta ujját a halotti maszkon lévő repedésen, mire azonnal abbamaradt a Marra fejében zengő nevetés.

– Itt van – mondta az öregasszony higgadtan, mintha csak arról beszélnének, hová kell szúrni a következő öltést. – Azt hiszem, itt van. Igen.

A barna tyúkért nyúlt, aki most átlépett a kezére. Marra kezén volt már olyan héja, amelyik nem festett annyira büszkén, mint amilyennek a démontyúk tűnt abban a pillanatban. A sárbanya a szarkofágra helyezte, mire a tyúk lecsapott csőrével a maszkon lévő repedésre.

A király ordítása olyan volt, akárha fémlemezt szakítanának éppen félbe: hosszan tartó, érces sikoltás, amitől Marrának összekoccantak a fogai. Lüktetett a feje. Csontkopó ugatott, nem a riasztásra szolgáló ugatással, hanem a magas hangú, gyors vakkantásokkal, amelyek azt jelzik, a kutya bajban van, és kétségbeesetten hívja a falkáját. Alig lehetett hallani, mégis ott maradt közöttük, a levegőben.

Mit művelsz, boszorkány?!

– Harcolok – felelte a sárbanya, mintha nem lett volna nyilvánvaló. A tyúk kopogtatni kezdte a repedést, néha abbahagyta egy kicsit, hogy felemelje a fejét, és megkapirgálja a halotti maszkot.

– Valami más is történik – suttogta Fenris. – Nem igaz?

Tenyerét a halántékához szorítva a falnak dőlt Marra mellett.

– Nem csak a csirke meg a maszk. A sárbanya… csinál… valamit…

– Hajjaj. – Közülük mintha egyedül Agnes szórakozott volna a helyzeten. Érdeklődve csillogott a szeme. – Látjátok… ó, kedveseim, gondolom, nem látjátok. De nagyon jó. A király varázslata olyan, akár a kardok sora a fegyverállványon, és a sárbanya… Nem, ez nem jó hasonlat. Egyáltalán nem olyan. De nagyon jó!

– Jó? – kérdezte elhaló hangon Marra, akinek a fejében még mindig visszhangzott a halott király sikolya.

– Menjünk! – szólalt meg a sárbanya. – Próbáltad megvédeni az utódaidat, ehelyett nemzedékekre megrövidítetted az életüket. A lelkük táplálja a varázslatot, amely életben tartja a keresztanyát. Én látom. És te?

Annyira magabiztosan beszélt, hogy Marra azt vette észre, a szarkofág fölötti levegőt figyeli, mintha lenne ott valami, amit halandó szem nem láthat: csak por és a barna tyúk, aki azzal foglalatoskodott, hogy megrepessze a halotti maszkot.

A varázslat működik. Ezer éve működik. Az utódaim erősek, és a család máig kitart. Nem hagyom, hogy megtörd.

– Halott vagy – felelte ridegen a sárbanya. – A családod feletti uralmad ideje véget ért.

A démontyúk kotkodácsolt, ahogy a repedt maszk körül repkedtek a kőszilánkok.

– Többé nem élhetnek az árnyékodban.

A király összeszedte magát. Olyan érzés volt, mintha a sírkamra levegőt venne. A festett harcosok felemelték a kardjukat, az íjászok kilőtték nyílvesszőjüket a sárbanyára. A fal csapdájában voltak, és nem lehetett volna lehetséges, hogy elérjék, egy pillanatra mégis úgy tűnt, mintha bekerülhetne a képbe, mintha a nyílvesszőknek belé kellene csapódniuk…

Villant a holdfény, ahogy magasba emelte a botját, mire a festett vesszők festékszemcsékké porladva hullottak a padlóra.

Nem hajolok meg! – sziszegte a halott király, és felkelt a trónjáról.

– Akkor megtörsz – válaszolta az öregasszony, és a festett falra vágott a bottal.

Mennydörgésnek hangzott a kis helyiségben. A holdfény kialudt. Valami fémesen csendült a padlón. Marra másodszor is teljes sötétségben találta magát. Hallotta Csontkopó nyüszítésének szellemhangját, majd Fenrist, ahogy matat a tűzszerszámával.

– Gyertya… – dörmögte a lány mellett. – Gyertya, gyertya. Hol van a… Aha!

Fény lobbant. A sárbanya félig a szarkofágon hevert, a haja kócosan terült szét a vállán. Bosszúsnak tűnt, ahogy feltápászkodott. A barna tyúk a kettéhasadt halotti maszkon állt, és olyan szelídnek tűnt, amilyennek egy háziszárnyas csak tűnhet. Marra szeme láttára felemelte a farktollait, és a király törött arcára ürített, majd elégedett kotyogással, peckesen sétált a sárbanya vállához.

Fenris meggyújtotta a gyertyát. A kard a padlón hevert. A király a falon újra a trónján, az íjászok visszatértek eredeti helyükre, de hosszú, cakkos szélű csík húzódott keresztben a képen, akár egy villám: kettévágta a király arcát, és megtörte a mellette álló őr pajzsát.

– Vége? – kérdezte Marra. Nagyon állott volt a levegő, és a helyiség most valahogy kisebbnek tűnt. – Elment?

– Nem, nem ment el – felelte a sárbanya. – Az effélék korokon át itt maradnak. Egy kicsit lefeszegettem az ujját a világról, ennyinek elégnek kell lennie, hogy a keresztanya kicsusszanjon a bilincséből.

– Ennyi? – kérdezte álmélkodva Marra. – Ennyi kellett hozzá?

– Ennyi – válaszolta az öregasszony, és magabiztosan elindult, majd félig eszméletlenül rogyott a padlóra.

20. FEJEZET

– Hát, azért ez kicsit több volt annál, aminek látszott – mondta Agnes, miután kimentették a felháborodott tyúkot, és megbizonyosodtak, hogy nem törött csont. A sárbanya erőtlenül tiltakozott, amikor a falnak támasztották a hátát, és vizet itattak vele. – Nem fogsz csak úgy, egyszerűen legyőzni egy boszorkánykirályt és utána leülni reggelizni.

– Jól vagyok – zsémbelt a sárbanya. Megpróbált talpra állni, látványosan kevés sikerrel.

– Beleeresztetted magadat is a varázslatba, és elájultál az erőfeszítéstől, te kis butus! – Agnes nagyon ügyesen utánozta az öregasszonyt. – Nem ezt mondtad te is nekem?

A tyúk kotkodácsolt. A sárbanya mérgesen pillantott fel Agnesre, és kikapta a kezéből a bőrből készült vizeskulacsot.

– Rendben. Ezt talán megérdemeltem. Talán.

– Biztos.

– Lábra tudsz állni? – kérdezte Fenris. – Ha kell, vihetlek a hátamon.

– Tudok járni. Kérem a botomat. És egy percet.

– Nem tudom, hány percünk van – felelte a férfi. – Nem működik túl jól az időérzékem, de szerintem nagyon közel vagyunk ahhoz, hogy kifussunk minden időből.

– Talán sikerülhet elvarázsolni a babát akkor is, ha lemaradunk a keresztelőről. – Agnes hangjában bizonytalanság csendült. – De embereknél nem szokott olyan jól megfoganni. Nevet kapnak, és egyszerre az egész jövőjük kiterül, mint amikor tésztát nyújt az ember, csak nem marad meg sokáig. Az élet nagyon hamar nekilát megsütni.

– Ez borzalmas hasonlat volt – jegyezte meg lesújtó hangon a sárbanya. – Valaki adja ide a botomat, hogy jól fejbe verhessem.

Agnes kuncogott.

Fenris lehajolt, hogy felvegye a botot, de félúton megdermedt. A bot alatt hevert a földön a kard.

– Leesett a kard.

– Vedd fel! – mondta az öregasszony. – A győztes jogán engem illet. De a tiéd lehet. Talán kelleni fog egy kard, és ezt még a tolvajkerék sem tekintheti sírrablásnak.

Elvette a botot, és ez alkalommal sikerült felkelnie, igaz, az egyik karját Fenris fogta. Csontkopó a lába körül ugrált, ami talán nem volt olyan nagy segítség.

– Most mi lesz? – kérdezte Marra. – Meghalt a keresztanya?

– Gondolom – felelte a sárbanya. – Az ő helyében én nem időznék itt tovább.

Sántikálva tett egy lépést.

– Nagyon érdekel, hogy a sok-sok év alatt milyen egyéb varázslatokat mondtak el. Ha most, hogy a keresztanya eltűnt, van még, amelyik működik, akkor szépen visszaszállhatnak a család fejére.

Felsorakoztak a sír ajtajánál, és megálltak. Előttük a folyosó: egyik oldalán három ajtó, a másikon kettő.

– És most? – kérdezte Agnes. – Amikor az a sikoltozó izé elragadott, elvesztettem a tájékozódásomat.

– A forráshoz visszatérni, az még az egyszerűbb dolog. – Fenris felemelte a gyertyát. – Annyi itt a zsákutca… Kereső nem tud segíteni?

Agnes elkomorodott.

– Nem hiszem. Itt nagyobb biztonságban vagyunk, mint a palotában, nem? Ha kifogyunk az ételből és a vízből, akkor esetleg, de Kereső csak egyik sírból a másikba vezetne, hogy elkerüljük azt a kerékizét.

Egyik oldalt három ajtó… kettő a másikon… hat nyílás az egyiken… öt…

Tudod, mit jelképeznek? Akkor odaadhatom.

– Megvan! – kiáltott fel Marra nevetve és hitetlenkedve. – Egész végig itt volt… a falikárpit.

Kigöngyölte zsákjából a kirojtosodott szőnyegdarabot, és végigsimított a szövedéken. Három szál. A középső egyetlen folyamatos, kétoldalt a másik kettő ripszkötés és gobelinszövés ötvözve. Hat ripszkötött egymás után. Amikor meglátta, nevetséges, csúnya, feleslegesen bonyolult mintának gondolta, pedig nem volt az. A sírkamrák falain lévő nyílásokat jelezte. Hat folyosó, aztán egy ripszkötött szál, hogy jelezze… hogy jelezze, hol megy át az ember? Igen! Ez az!

Újra felnevetett. Fenris átkukucskált a válla felett.

– Ez valami térkép? Nem tűnik megbízhatónak.

– Nem, nem térkép. Ez útmutató. A keresztanya nem tudott segíteni a varázslat miatt, vagyis nem adhatott útmutatást úgy, hogy tudjam, azt ad. De mivel én azt hittem, ez csak egy csúnya faliszőnyeg, odaadhatta.

Valószínűleg ennél világosabban is el lehetett volna magyarázni a dolgot: Fenris értetlenül nézett rá. Marra nekilátott elmondani a ripszkötéseket meg a gobelint, mire a férfi felemelte a kezét.

– Tudod olvasni?

– Igen.

– Nekem az épp elég. Vezess!

– Még rá kell jönnöm, hol vagyunk – mondta Marra. – Az arany csomó… Az vajon a király, vagy… Nem, nem jó a szövet. Szerintem az a kiút. Mondjuk, a palota vagy egy másik kijárat. Csak azt kell megtalálnom a faliszőnyegen, hogy hol vagyunk.

Ujjaival tapogatta a vastag szálakat, és hagyta, hogy az érintés vezesse, mert a szemére nem hagyatkozhatott. Egyik oldalon három ripszkötés, a másik oldalon kettő, a középső sor közepén ripsz, ami azt jelzi, hogy elérted a célodat… Meg is volt!

Megfordította a rojtos anyagot, és elindult előre. Fenris magasba tartotta a gyertyát. Csontkopó Agnes körül ugrándozott, a sárbanya komor arccal jött a sor végén, léptei egyenetlenül koppantak a kövön.

– Ripsz… – motyogta Marra magában. – Gobelin, gobelin… Itt ripsz van.

Bekanyarodott a jelzett helyen, aztán a következőn is.

– Erről jöttünk – állapította meg Fenris. – Eddig kiváló.

Marra hirtelen jött magabiztosságával előresietett. A faliszőnyeg mintha életre kelt volna az ujjai alatt, és tudta, merre tart. Észre sem vette, hogy gyakorlatilag rohan, amíg Fenris utána nem kiáltott.

– Várj egy kicsit, Marra!

– Jó. – Megállt, megvárta, hogy a sárbanya és Agnes is utolérje őket. – Bocsánat, csak… – Legyintett.

Mennyi az idő odafenn? Még nem kezdődött el, ugye? Közel kell járnunk.

Az idő egyszerre mintha kézzelfoghatóvá vált volna, mint légáram suhant el mellette a folyosókon.

Mi lesz most, hogy eltűnt a keresztanya? Régi varázslatok? Agnes azt mondja, ha odaérünk a keresztelőre, használni tudja az erejét, esetleg a sárbanya mond majd valami varázslatot Vorlingra, vagy feltámasztja a holtakat, habár most egyikre se lenne képes…

Sikerülhet még a keresztelő előtt a nővéréhez érni, és figyelmeztetni, hogy számítson valamire? Van erre idő? Vagy addigra már az évszázadokkal ezelőtt elhelyezett varázslatok, amelyek kivárták, amíg eljön az idejük, tűzijátékként robbannak a palota felett?

Újabb fél tucat ismerős kanyaron át követték a faliszőnyegen jelzett utat, de azután útmutatójuk másfelé mutatott. Fenris körülnézett.

– Szerintem nem erről jöttünk. De bízom a vezetésedben.

– Ne aggódjatok – szólt nekik Agnes –, jövünk utánatok.

Marra szusszant egyet, és vezette őket tovább, a sötétségbe.

* * *

Jóval rövidebb volt ez az útvonal, mint amelyik a kőfejtőből indult, de lehet, hogy az azért tűnt hosszabbnak, mert eltévedtek, és nagyon lassan, sok zsákutcát érintve haladtak. Egyszer egy olyan sírkamrába értek, amelynek nem látszott egyetlen másik kijárata sem, és Marra már attól tartott, félreértette az útmutatót, de aztán Csontkopó szimatolva odaszaladt egy faliszőnyeghez, amelyet láthatatlan légáramlat mozgatott. Amögött volt a félig eldugott, következő ajtó. Majd, gyakorlatilag azelőtt, hogy felfoghatta volna, fényes négyszög tűnt fel a folyosó végén, Fenris belökte az ajtót, és kardját készenlétben tartva belépett – a keresztanya templomába.

Kicsinyke helyiségbe jutottak, de egy faragott paravánon át Marra meglátta a nagytermet. Lehet, hogy valamikor papok készültek itt a prédikációjukra. A keresztanya kis emelvényen foglalt helyet, továbbra is a koponya, a váll és a köpeny tökéletes, sötét háromszögeként. Nem mozdította a fejét, amikor megszólalt:

– Nem kell az a kard, harcos – szólalt meg. – Úgy sejtem, hogy egyébként is hamarosan meghalok.

– Nem akartam… – Fenris látható zavarban eresztette le a fegyvert. – Bocsásson meg!

A keresztanya nevetett.

– Nincs mit megbocsátani. De nem te szabadítottál ki. Nem is te. – Az ajtóra rebbent a tekintete, amelyen Agnes lépett be éppen. – Bármennyire is próbálod rejtegetni, nagy a hatalmad, de nem olyan módon, hogy rákényszeríthetenéd az akaratodat a holtakra. Úgyhogy… Hát persze. Te voltál az.

A sárbanya fejet hajtott.

– Amikor megtört a varázslat, meghalhattam volna – mondta a keresztanya. – Elgondolkodtam rajta. De érdekelt, hogy végül ki volt, aki megszabadított.

Fürkészőn nézett a sárbanya arcába, végigmustrálta a zsebekkel teli köpenyt, a boton kuporgó barna tyúkot.

– Miért? Soha semmit nem tettem érted. Ráadásul nagyon, nagyon messzire vagyunk a kedves halottaidtól.

– Egy barátom kért meg rá – felelte az öregasszony.

– Vagy úgy.

A keresztanya ekkor elmosolyodott, amitől repedések futottak végig a bőrén, akár a leomlani készülő vakolaton. Marra iszonyodva nézte, ahogy egy apró bőrdarab hullott le az álláról. Nem volt alatta vér, nem volt alatta más, csak hűvös, barna csont.

– Igen. Agnes, ideadnád a teáscsészémet? Úgy fest, mindjárt meghalok, és szeretnék még egy kevés teát.

Agnes odasietett, és remegő kézzel töltött teát. Megpróbálta a keresztanya kezébe adni, de csak porkupacot és finoman behajtott régi csontokat talált.

– Jaj, ne – suttogta. – Jaj nekem.

Letérdelt, az ősöreg ajkakhoz emelte és kissé megdöntötte a csészét.

– Köszönöm – mondta a keresztanya a csésze pereme fölött, majd széthullott. Marra hátralépett ugyan, de valahogy furcsamód békés volt ez az egész, ahogy a csontok belesüppedtek a köntösbe, és por záporozott körülöttük. Nagyon kevés hús maradt a keresztanyán, csak bőr, csontváz és a vasakarat. Köntöse változatlanul aranybrokáttól merev, tökéletes háromszöget formázott.

Agnes a szemét törölgette.

– A fenébe is – suttogta. – Meggyőzőnek kell lennem. Nekem kell a gonosz keresztanyának lennem. Nem sírhatok.

– Most már békében nyugszik – mondta Fenris.

Agnes gúnyos pillantással sandított fel.

– Szerintem évszázadok óta békében nyugodott. De attól még sírnom kell miatta.

Felállt, kezét a ruhájába törölte. Apró, toprongyos alaknak tűnt a formátlan ruhájával, a nyakába kötött sállal, benne az alvó kiscsibével. Rakoncátlan tincsei szanaszét meredeztek, az aggodalmas mosolyok ráncokat rajzoltak a szeme köré.

Aztán vett egy nagy levegőt, megrázta magát, és tekintete méregzölden villant.

– Na jó. Menjünk!

* * *

A keresztanya templomának ajtaja belülről volt bezárva, de Marra erőszakos dörömbölést hallott a túloldalról.

Az őr! Persze hogy őr áll odakint.

A közönséges halandó ajtónálló most unalmasan szokványos megoldásnak tűnt. A fémajtó úgy zengett, mint valami gong, és amikor Fenris kinyitotta, az őr annyira meglepődött, hogy tátott szájjal hátraugrott egy lépést.

– A keresztanya – kezdte. – Hívatták a keresztanyát, és jönnie kell, ahogy jön is mindig, de most nem. Hol van? El fog késni!

Elcsuklott a hangja: a riadalomtól sokkal fiatalabbnak tűnt a valódi életkoránál.

Agnes kedvesen paskolta a legény kezét. Marra hátramaradt az ajtó árnyékában, és nem tudta eldönteni, fejbe kell-e verniük az őrt, de Agnes csak annyit mondott:

– Mindjárt jön. Ne aggódj!

– Igen – bólintott a sárbanya. – Sajnáljuk, de varázslással kapcsolatos, nagy jelentőségű ügyekben egyeztettünk.

Az őr pislogva nézett rá, aztán a botra és a tyúkra.

– Ó. Ööö… Készen van?

– Igen. Menjen csak be! De nagyon fáradt.

Az őr elhúzott mellettük, és még csak nem is pillantott Marra felé. Az ajtót becsukták maguk után – a sárbanya az egyik zsebéből előhúzott egy tégelyt, és az ujjára kent belőle valamit. Végighúzta az ajtórésen, ameddig csak felért, mire a fém olyan lágy és formálható lett, akár az agyag, majd két oldalról összeforrt.

– Az mi? – kérdezte Fenris.

– Egy nagy szent fazekaskorongjáról való agyagpép. Szobroknak prédikált, amelyek ettől életre keltek, hogy dicsőítsék az isteneket. – Vállat vont. – Mostanra már persze meghalt.

– Tényleg?

– Nem lehet a vallás nevében folyton csak szobrokat életre kelteni. Előbb-utóbb rájönnek, hogy nincs lelkük, és akkor mindenkire cudar idők jönnek.

Próbált megfordulni, majd a lépcsőre zöttyent.

– A fenébe!

– Róka úrnő!

– Nem, nem – mondta a sárbanya. A tyúk finoman kotyogott. – Kimerültem. Menjetek csak! Én majd ügyelek arra, hogy a barátunk senkit se zavarjon.

– Meg fogod ölni? – Agnes nem úgy hangzott, mint akit különösebben zavarna ez a lehetőség.

– Nem, már az is bőven elég, ha néhány napra elveszti az emlékeit. Remélhetőleg nem fogadott el valami váratlan házassági ajánlatot vagy ilyesmi. – Elhessegette őket. – Menjetek, menjetek! Hallottátok, mit mondott. Mindjárt kezdődik a keresztelő.

* * *

Marra alig emlékezett valamire abból, ahogy pánikba esve futottak az utcákon. Csontkopó mellette ügetett. Mielőtt a palota kapujához értek, Fenris elkapta a pórázát, majd Agnes intett a lánynak, hogy legyen ő az első.

– Menj csak! Én jövök mögötted, és majd előadom a nagy belépőmet.

Marrának nem volt ideje kérdésekre. Az őrökhöz rohant.

– A nővérem – lihegte. – A nővérem… A királyné… A húga vagyok… Az apáca… – Felemelte a csirögetollas nyakláncot. Levegő után kapkodott ugyan, de ettől remélhetőleg csak még hitelesebb volt a története. Vadul integetett az alsóváros irányába. – A hintóm… A ló… ledobta a patkót… Kérem! Anyám már benn van! Ott kell lennem!

Nem hitte volna, hogy működni fog. Valószínűleg nem lett volna szabad működnie. De az őrök előbb pislogtak rá, aztán egymásra, és ő áthaladt közöttük. Láthatóan mind a kettő a másikra várt, hogy mondjon valamit, de egyik se szólalt meg, és mire felismerték, miről van szó, ő már odabent volt.

Csirögés Miasszonyunknak hála, volt ott egy inas, épp az őrökön túl, akit felismert.

– Kérem! – zihálta. – Kérem! Késésben vagyok! Teljesen elkéstem! Hol a keresztelő?

– Marra hercegnő?

– Igen! A hintóm… A ló… – Nem emlékezett arra, mit is mondott, eltörött a kerék, vagy elvesztette a ló a patkóját, ezért inkább csak intett.

– Ismered? – kérdezte az egyik őr. – A hercegnő?

– Persze. De hol a keresztanya? – Átlesett Marra válla fölött. – Mindig jönni szokott.

Kissé elveszettnek tűnt.

– Nem láttam – mondta a lány. – Kísérjen a nővéremhez! Biztos előkerül a keresztanya is.

Az inas végigvezette a termen, időről időre azért még megfordult, hogy hátranézzen, pedig az inasok sosem szoktak ilyesmit tenni. Marrának lúdbőrzött a tarkója. Jön Agnes? És Fenris? Átjutottak az őrökön? Biztosan menni fog nekik, de sokkal jobban érezte volna magát, ha velük lett volna a sárbanya is.

Menni fog, gondolta eltökélten. Menni fog! Két lehetetlen feladatot is elvégeztem, és megtaláltam a porpalotából kivezető utat. Be tudom fejezni! Csak meg kell találnom Kaniát!

Az udvaroncokkal teli teremhez értek. Amikor kitárultak a nagy ajtószárnyak, minden tekintet feléjük fordult, és az egész helyiség visszafojtott lélegzettel figyelt.

– A keresz… Marra hercegnő! – jelentette be az ajtónál álló főudvarmester.

Megtört a csend. Az udvaroncok elfordították a tekintetüket, és halkan beszélgetni kezdtek egymás között, ahogy Marra belépett. Tudták, kicsoda a hercegnő, és azt is, hogy érkezésének nincs jelentősége.

– Marra! – szólalt meg az anyja, de nem érdeklődött, hogy „Merre voltál?”, vagy „Hogyan jutottál ide?”, bár a tekintetéből rengeteg kérdést lehetett kiolvasni.

– Hol a keresztanya? – mondta Vorling. A hangja alapján tanácstalannak tűnt, és Marra utálta emiatt, míg sem az inas, sem az őr iránt nem érzett semmit.

Hogy merészeled?! – gondolta. Hogy merészeled a királyi vérvonalat egyetlen nőre bízni, aki olyan régóta fogoly már, hogy élő porrá vált? Hogy merészeled?

Ez persze igazságtalanság volt, és ezt ő is tudta, de nem érezte úgy, hogy igazságosnak kellene lennie olyasvalakivel, aki lila foltokat hagyott a nővére karján.

– Marra! – Ez Kania volt. Felállt a bölcső mellől, és tágra nyílt szemmel nézte. – Marra, te vagy az?

– Bocsánat, késtem… – hebegte Marra, ahogy átsietett a hatalmas helyiségen. Tekinteteket érzett magán, de megvetően, nemtörődöm módon nézték, ami jó volt, nagyon jó… Itt senki sem törődött vele, senki sem tudta, miféle vihar közeleg a nyomában. Odaért Kaniához, és megragadta a nővére ruhaujját.

– Kania, Kania! El kell mondanom… Kania…

– Mit kell elmondanod?

Marra szóra nyitotta a száját, de ráébredt, hogy fogalma sincs, mit is kellene mondania. Mindig is úgy tervezte, hogy négyszemközt fognak beszélni, úgy fogja figyelmeztetni, hogy egy másik keresztanya fog érkezni, és hogy várhatóan valami különös dolog fog történni, de Vorling tőlük alig öt-hat lépésnyire állt, míg az anyjuk közvetlenül mellettük.

– Hogy… hogy… elkéstem… – hallotta a saját hangját.

– Hol a keresztanya? – fordult feléje Vorling. Immár egyáltalán nem tűnt tanácstalannak, inkább dühösnek látszott. – Utánad jött? Miért járatják a bolondját velem a saját palotámban?!

Kania keze Marráét kereste, és feltámadó félelmében megszorította.

Marra felszegte az állát, és Vorling szemébe nézett.

Nem vagy te olyan nagy. Csak egy élő király vagy. Láttam, ahogy egy öregasszony legyőz egy halott királyt. Nem tudsz nagyobb fájdalmat okozni, mint a fonálfonás csalángyapjúból, és nem tudsz jobban összezavarni, mint a porpalota. Még a kegyetlenséged is apróság a felhólyagzott vidékhez képest.

Meglehet, Vorling észrevette Marra dacolását. A hozzá hasonló embereknek mindig is volt hozzá érzékük, nem igaz? Tett egy lépést előre, és a keze ökölbe szorult.

– Mindenki őt keresi – szólalt meg jól érthetően Marra. – A kapunál nem látta senki. Azt beszélik, meghalt.

– Micsoda?!

Tett még egy lépést feléje, mire Kania hátrálni kezdett. Marra közéjük állt, és közben azon gondolkodott, vajon az illemszabályok visszatartják-e majd Vorlingot, de a csontjaiban érezte, ha egy király úgy dönt, hogy az udvar előtt megveri a feleségét és a felesége húgát, akkor az udvar szépen végig fogja nézni az egészet.

Kérlek, Csirögés Miasszonyunk! Kérlek!

– Én vállalom, hogy a keresztanyja leszek! – kiáltotta Agnes az ajtóból.

21. FEJEZET

Agnes kihúzta magát. A szeme zölden villant, akár a vadállatok tüzet tükröző szeme. Agnes, a gonosz keresztanya.

Vorling sarkon pördült, és ez alkalommal ő volt az, aki hátrálni kezdett.

Agnes egyáltalán nem úgy festett, mint egy aprócska termetű, szórakozott asszonyság, aki csirkékkel és egy ellenőrzése alól kiszabadult kerttel él együtt. Inkább tűnt mágikus, rettentő teremtménynek, egy szent sötét tükörképének, akinek sokkal inkább a goblinpiacon a helye, mint egy trónteremben.

Mindennek ellenére Marra először a bölcső felé akart ugrani, hogy az unokaöccsére vesse magát, és így óvja. De inkább még szorosabban kapaszkodott Kaniába.

A nővére próbált előrelépni, de Marra két kézzel húzta vissza a karját.

– Ne! – suttogta. – Ne! A mi régi keresztanyánk az, a másik keresztanyának vége, az átok…

Érthetetlen volt, amit beszélt, és ezt ő is tudta, de nem számított. Nem kellett, hogy értelme legyen annak, amit mond. Elég, ha visszatartja Kaniát addig, amíg Agnes a bölcsőhöz ér, aztán hamar vége lesz az egésznek.

– Az Északi Királyság keresztanyja végre meghalt! – Agnes hangja acélként csengett a nagy, kőfalú teremben. – Megtört az átok. Így aztán egy új korhoz méltó új adományt adok ennek a gyermeknek.

Marra az őrei kicsiny háromszögében álló Vorlingra pillantott, és látta, ahogy mond valamit. „Halott?” Döbbentnek tűnt, mintha soha eszébe sem jutott volna ez a lehetőség, mintha a nap egyszerre nyugaton kelt volna, majd lehullott az égről.

Agnes előrehajolt, és a csecsemő fejére helyezte ujjbegyeit. Kania megint mozdulni próbált, de Marra satuként szorította a karját.

– Az adomány, amelyet kapsz tőlem – mondta Agnes –, hogy apa nélkül fogsz felnőni. – Majd a régi Agnest idéző hangon még hozzátette: – És egészségesen.

Féltucat szívdobbanásnyi időn át teljes mozdulatlanság uralkodott a teremben, majd mintha mindenki egyszerre szívta volna be a levegőt.

– Állítsátok meg! – kiáltotta Vorling, mire az udvaroncok vérmérsékletüktől függően előreugrottak vagy hátraléptek, az őrök pedig kardjukat kivonva Agnesre rontottak, aki szoknyáját felkapva futott az ajtó irányába – többé már nem a sötétség mindenki fölé magasodó alakja volt, hanem egy alacsony, kipirult arcú, gömbölyded asszonyság, akinek egy csirke volt a sáljában.

– Állítsátok meg! – ismételte Vorling. – Ez támadás! Vágjátok le! Hozzátok ide a fejét! Keressétek meg a valódi keresztanyát!

Az ajtó két oldalán álló két őr alabárdját előreszegezve kilépett. Marra kétségbeesésében az öklébe harapott. Mindjárt végeznek Agnesszel, és ő nem tudja megmenteni. Semmit sem ér, ha most úgy tesz, mintha apáca lenne… Nem működhet…

Morgás szellemhangja töltötte meg a folyosót. Csontkopó hátulról kapta el a bal oldali őrt, foga a selyemből készült egyenruhába mélyedt, és nagy sebet tépett a férfi combján. A férfi felordított, megrogyott a térde, és összeesett.

Csontkopó hangtalanul vicsorgott és ugatott a másik őrre, ahogy Agnes kifutott a folyosóra.

– Gyerünk, gyerünk! – rikoltotta Vorling a körülötte lévőknek. – Előre! Öljétek meg a famulusát és hozzátok ide a fejét!

Vorling ott maradt egyedül, a katonák rohantak át a termen, négyen ugrottak Csontkopóra, aki nem tudott elbánni egyszerre mindenkivel.

Jaj, Csontkopó, ne, ne, fuss! Fenris, hol vagy? Meg kell mentened őt, Fenris!

Csontkopó soha nem volt nagy barátja a menekülésnek. Marra remegve szívta be a levegőt, és elfelejtette kifújni, ahogy a kopó állkapcsa az egyik férfi térdére zárult. Aztán lesújtott az alabárd, és nyikkanás szellemhangja töltött be a termet.

Csontok repültek szerteszét, mert a drót már nem tartotta össze őket. A mancs és a farok apró ízületei szétpergő gyöngyökként kopogtak a padlón. Marra felnyögött, és csak annyi volt a könnyebbség az egészben, hogy az udvaroncok levegő után kapkodtak vagy sikoltoztak meglepetésükben, úgyhogy a nővérén kívül nem tűnt fel senkinek.

– Ártó varázslat! – rikkantotta az egyik udvaronc, egy rókavörös szakállú nagydarab férfi. – Boszorkányság!

– Állítsátok… – kiáltotta újra Vorling, de a másik szó csak szörcsögve, meglepetten elhalkult. Marra elszakította a tekintetét Csontkopóról, és Vorling felé fordult.

Fenris keze a király vállán nyugodott: szinte baráti volt a mozdulat, csakhogy könyöknyi hosszú acél meredt elő Vorling mellkasából. Vorling a pengét nézte, megint tanácstalanul, majd amikor Fenris kihúzta a kardot, a szájából vér bugyogott fel, végül a padlóra csuklott és meghalt.

– Megtette – mondta egészen halkan Marra. – Megtette.

Biztos a fal mentén haladt, amíg Agnest és Csontkopót nézték. Ezt kellett tenni. Ezért jöttünk. Nem igaz?

Szívdobbanásnyi idő alatt elcserélte volna a győzelmet arra, hogy Csontkopó újra ép és egész legyen.

Kania elfordította a fejét. Tekintete előbb halott férjére, aztán életben lévő testvérére vándorolt, és Marra látta, ahogy egyszerre világossá válik előtte az egész. Na persze vele ellentétben Kania soha nem volt ostoba.

Az eddig Agnest üldöző őrök lefékeztek és rohantak vissza Fenrisért. Öten voltak, négynél kard, az ötödiknél alabárd. Fenrisnek nem volt páncélja, és a király vérétől mocskos, régi vaskardon kívül fegyvere sem.

Felnézett, és a pillantása találkozott Marráéval. Így szokott nézni, ez volt a tekintete, amely azt mondta: „El tudod hinni, hogy két ilyen józan ember, mint mi, ilyen helyzetbe került?”. Megfordult, hogy szembenézhessen az őrökkel, és Marra látta az arcán, melyik volt a pillanat, amikor elhatározta, hogy meghal.

Körbevették. Felemelte a kardját. Marra úgy érezte, magába zárja őt egy olyan rémálma, amikor mindegy, milyen gyorsan fut, milyen hangosan kiabál, akkor is túl lassú. A levegő mintha csirizből lett volna, ezért csak állt ott, a padlóhoz szögezve, gombóccal a torkában, képtelenül arra, hogy elfordítsa a tekintetét.

Emelkedtek a kardok. Nem kellett egyebet tenniük, csak egyszerre rátámadni, és azzal vége. Fenris nem tudott egyszerre minden irányban védekezni, és minden támadója fiatal volt.

Ebbe a rettenetes, várakozással teli pillanatba hasított bele az Északi Királyság királynéjának kiáltása:

– Állj!

* * *

Az őrök engedelmeskedtek. Hihetetlennek tűnt, de mindannyian hátraléptek, kitágult a kör Fenris körül. Tekintetük Kaniára rebbent, majd vissza a merénylőre.

Kania hangja hidegen és keményen ropogott, mint a jég.

– Ezt az embert az ellenségeink küldték, hogy végezzen a királlyal. Mielőtt meghal, mindent tudni akarok, amit ő tud.

Előrelépett, és az őrök valahogy hallgattak rá, az udvaroncok őt figyelték, mintha tényleg ő lenne a királynő és nem csak egy király bántalmazott felesége. Megállt a bölcső fölött.

– A fiamat megátkozták. – Még mindig ugyanazon a hideg, tiszta hangon beszélt. – A férjem halott. Meg fogom tudni, ki tette. Vigyétek, de élve.

Újabb hosszan tartó, borzalmas, várakozással teli pillanat, de az egyensúly határozottan megváltozott. Többé már nem az őrök kardjának hegye volt a sarokpont, hanem a bölcső fölött álló királynő. A rókavörös szakállú férfi odalépett, hogy kicsivel mögötte megálljon, mint aki a puszta jelenlétével támogatja őt – látta valamennyi udvaronc, és Marra észrevette, hogy számos arcon megjelenik ennek a felismerése, habár azt nem tudta, mit is jelent.

Kérlek, gondolta. Kérlek, Fenris, kérlek! A tekintetével könyörgött neki, hogy adja meg magát. Ha Fenris életben marad, akkor valahogy kihozhatja ebből a helyzetből. Valószínűleg. De legalábbis a sárbanya, vagy Agnes, vagy valaki.

Fenris letette a kardját.

Az őrök rávetették magukat, és nem bántak vele kesztyűs kézzel. Térdre rogyott, hátrafeszítették a karját.

– Zárjátok tömlöcbe! – mondta Kania. – Életben legyen, amikor újra találkozom vele, különben búcsút vehettek a sajátotoktól. Világosan fogalmaztam?

– Igen, királynőm – felelte az alabárdos őr, és elvonszolták Fenrist.

Kania nem nézte tovább. Marra felé fordult, és ő megismerte ezt a pillantást. Ugyanígy nézett rá gyerekként is, amikor olyasmit tett, amit nem kellett volna. A tekintete azt mondta: „meg ne merészelj mondani, mert akkor véged”.

Talán semmi egyéb nem tudott volna ilyen megnyugtatóan hatni Marrára. Egyszerre gyerekek voltak mind a ketten, és a tudat, hogy a nővére utálja, ami kiskora óta mindig ott bújt a szíve alatt, most eltűnt. Előrelépett.

– Próbáltál figyelmeztetni minket, húgom – szólalt meg Kania. Odadobta a hazugságot, és várta, hogy Marra elkapja.

– Így történt – felelte a tőle telhető legjobb apácahangon. – Sajnálom. Elkéstem és… a hamis keresztanya jött mögöttem. Éreztem, hogy valami nincs rendjén. Csak azt kívánom, bár hamarabb rájöttem volna, mit tervez!

Kania bólintott.

– A figyelmeztetésed sokkal rosszabb helyzettől kímélhetett meg minket. Ravasz és ügyesen felépített csapda volt ez. – Attól, ahogy mondta, mert királynőként beszélt, igazzá vált ez az egész. Valamennyi udvaronc látta elrohanni Agnest, Fenris pedig csak egyetlen kardos ember volt, Marra mégis szinte hallotta, ahogy a fejekben összeáll a történet.

– A fiam a törvényes uralkodó – folytatta Kania. – De még nincs egyhetes, és a királyság ellenségei máris átokkal sújtották. – Tekintete végigsöpört a helyiségen. – A régense leszek, de nem leszek egyedül. Hűséges tanácsadókra van szükségem, hogy mellettem álljanak, olyan emberekre, akiknek a királyság az első, és akik a királyságot helyezik mindennemű hatalom és személyes gazdagodás elé.

A rókavörös szakállú férfihoz fordult.

– Lord Marlin, szeretném, ha te lennél az első közöttük. Elfogadod a megbízást?

Lord Marlin komolyan fejet hajtott. Marra úgy sejtette, azóta tervezi ezt, amióta a király összeesett, de azért hagyott egy kis szünetet, hogy a csönd kellő súlyt kölcsönözzön a kérdésnek.

– Igen, királynőm! Az ifjú királyért!

– Takise tábornok – fordult szoknyasuhogás közepette a másik oldalra Kania. – A király nagyapjának első bizalmasa volt méltóságod. Kiáll az ifjú király mellett is?

Takise tábornoknak acélszürke volt a haja és acélkemény volt a tartása. Szívéhez emelte az öklét.

– Az ifjú királyért! – dörmögte.

– Ebben egyetértünk tehát. – Kania a bölcsőbe nyúlt, és kiemelte a fiát. – Mi hárman szolgáljuk majd régensekként, amíg a fiam nagykorú nem lesz. Most pedig… – Ez volt az első alkalom, hogy érzelem csendült a hangjában: olyan finoman tettetett szomorúság, hogy Marra ámulva hallgatta. – Most pedig el kell gyászolnom a férjemet, és megkezdeni a temetése előkészületeit. Na és a gyilkosáét. Kérve kérem régenstársaimat, álljanak elő fiam biztonságát érintő javaslatokkal. Úgy tűnik, háborúban állunk valakivel, és meg kell tudnunk, ki az. Méghozzá mihamarabb.

Azzal fejét felszegve, kezében fiával, határozott léptekkel távozott a teremből – az udvaroncok álmélkodó zsivajgásba kezdtek mögötte.

* * *

– Ez elképesztően ügyes volt – mondta alig egy órával később az anyja. – A trónért versengő két legnagyobb vetélytárs téged támogat.

– Kénytelenek voltak, különben a másik kerül fölénybe. Takise egyébként is rendben van. Marlinban csak addig lehet bízni, amíg szem előtt van, de ő legalább kiszámíthatóan hataloméhes. – Kania a melléhez emelte a fiát, és hitetlenkedő ámulattal figyelte. – Anya… most mi az ördögöt csináljak?

– Pontosan azt, amit eddig tettél. Kihasználtad a helyzetet, magadhoz ragadtad az irányítást, amikor senki sem tudta, mi fog történni. Ha másvalaki cselekedett volna elsőnek úgy, mintha ő lenne a vezető, elvesztettél volna mindent, de te léptél elsőnek, és ez az, ami számít.

Marra a fejét ingatta. Teljesen kimerült, és alig tudott gondolkodni.

– Fenris… – kezdte.

Kania körülnézett. A szolgákat már elküldte, és újra a parányi kápolnában voltak, ahol hivatalosan Vorling lelkéért imádkoztak.

– Megteszem, amit tudok – halkította le a hangját. – De nem tudom, sikerül-e megkímélni az életét. Mindenki szeme láttára végzett a királlyal. Nem tudom…

Összeszorult Marra gyomra. A gyászolókat a ravataltól elválasztó korláton nyugtatta kicsit a homlokát. Koporsó még nem volt – Fenris vajon kap majd?

Azt hittem, ennél jobb tervünk lesz. Azt hittem, több értelme lesz. Azt hittem, Agnes elmondja az átkot, és a varázslattól Vorling hanyatt esik a csillagokban, vagy torkán akad egy szálka, vagy valami hasonló. Nem gondoltam volna, hogy Fenris egyszerűen… egyszerűen…

De mégis mi mást tett volna? Olyanfajta volt, aki elvégzi a dolgokat. Készen állt meghalni, és meglátta, hogyan lehetséges véget vetni ennek az egésznek. Agnes elmenekült. Kania szabad lett. A zsarnok meghalt. Fenris méltányosnak tartotta ezt – az életét Vorling haláláért –, de Marra csak arra tudott gondolni, hogy nem volt ebben semmi méltányos, hanem csak újabb kegyetlenség: mintha Vorling kinyúlt volna a sírból, és még egyszer, utoljára lecsapott volna rájuk.

– Majd kitalálunk valamit – mondta Kania. Marra felemelte a fejét.

Anyjukat láthatóan nem sikerült ezzel meggyőzni.

– Néha áldozatot kell hozni. Lehet, hogy csak úgy lehetséges, ha kockára teszel mindent, amit eddig elértél. Nem biztos a helyzeted. Még nem. Egyedül az öröklésre vonatkozó világos szabályok hiányának köszönheted, hogy így beléphettél a régensi szerepbe.

– Áldassék az északi királyok üldözési mániája! – mormogta Kania. – Egy sincs közöttük, aki hagyta, hogy bárki, akinek hatalma van, nyugodtan élhessen.

Az alkarját dörgölte közben, és Marra arra gondolt, ki tudja, miféle lila foltokat rejt a ruhaujja.

– Igaz. Mindazonáltal ha gyengének látnak, amikor a férjed gyilkosáról van szó…

Kania a fiára nézett. Marrának most jutott eszébe, hogy még nem is tudja a gyerek nevét. Az efféle finomságokhoz túl későn érkeztek a keresztelőre.

– Annyira gyűlöltem – mondta halkan. – Annyira és annyira sokáig. Azt gondoltam, ha meghal, akkor nagy súly gördül le a vállamról, de most pont ugyanúgy a földhöz présel minden, mint előtte. Tényleg meghalt? Ez itt tényleg megtörténik?

– Tényleg – felelte az anyjuk.

Kania vállát könnytelen zokogás rázta meg, amivel megijesztette a királyi csecsemőt, és a kisfiú sírni kezdett.

– Annyira ügyes voltál! – szólalt meg Marra. – Nagyon. Az az egész a nagyurakkal meg a tábornokokkal, és még arról is meggyőztél mindenkit, hogy én nem voltam benne. Nem tudtam elhinni!

A vállak immár nevetéstől rázkódtak.

– Ó, igen – mondta Kania. – Bizony, azt a részét tudtam. Évek óta forgattam a fejemben, hogy mit is tennék, ha varázslatos módon váratlanul meghalna. Emlékezetembe véstem valamennyi lehetséges forgatókönyvet. Csak a mostani helyzet az, amikor nem tudom, hogy mit is tegyek.

– Sajnálom, hogy nem tudtam hamarabb jönni. – Marra tehetetlennek érezte magát. – Sajnálom. Olyan sok időbe telt minden, és… és…

Próbálta elmagyarázni. Csontkopóig jutott, aztán sírva fakadt, és Kania is sírni kezdett, az anyjuk átölelte mindkettejüket, és úgy tartotta őket, mintha sokkal fiatalabbak lennének.

– Segítek – mondta. – Segítek, amiben csak tudok. Nem tudok nagyon sokáig maradni, de a nagyszülőknek szabad némi időt áldozniuk az unokájukra, és amíg itt vagyok, gondosan végigvesszük az összes részletet. Létezhetnek olyan megközelítések, amelyekkel megakadályozhatod, hogy a többi udvaronc ragadja magához a hatalmat.

Kania a szemét törölgette.

– Bárcsak itt lenne Damia! Bárcsak tudhatná, hogy helyrehoztuk. Hogy volt igazság.

Marra nagyot nyelt. Folytak a könnyei, folyt az orra, úgyhogy a ruhaujjába törölte az arcát. Olyan kevésnek, olyan elkésettnek tűnt ez az igazság. Kania hosszú éveken át, a keresztanya hosszú évszázadokon át szenvedett. Az északi királyok sebeket hagytak az időn. Még a falak között kóborló tolvajkerék, még a haragvó szellemnő is…

„Élve eltemettek, hogy elrejtsék a szégyent.”

Felnézett. Eszébe jutott valami: rettenetes volt, éppúgy, ahogy egykor az első ötlete is, amelyikkel elindult a herceg megöléséhez, a királyság elátkozásához vezető úton.

– Tudom, hogyan mentsük meg Fenrist!

22. FEJEZET

Vorling király temetése az Északi Királyság mértékével mérve szerénynek számított. Kevesebb mint fél évig ült a trónon, és a sírkamrájával kapcsolatos munkák alig kezdődtek el. Felesége, az új régenskirálynő szerint férje annak örült volna, ha a királyság védelmére fordítják a pénzt, hiszen nyilvánvalóan olyan ellenség célpontjává váltak, amelyik újra lecsaphat, függetlenül attól, hogy a kementabi orgyilkos miféle nevetséges történetet talált ki egy sárbanyáról, goblinpiacról és esküvel fogadott küldetésről. Diplomatákat küldtek Kementabba válaszokért, de senki sem volt derűlátó. Boszorkányság szaglott a levegőben.

A nemeseket talán aggasztotta volna, hogy egy külhoni nő ül a trónon, de Kania királynő már bizonyította, hogy van annyira kegyetlen, mint az egykor élt királyok. Az orgyilkost Vorling szarkofágjának tövében, sikoltó halotti maszk alatt temették el, élve, hogy szomjan haljon a holtak csarnokában. A felvonulást maga a királynő vezette, és végignézte, ahogy bezárul a sír.

– Azért, amit a férjemmel tettél – mondta. – Azért, amit velem tettél.

Majd sötétség fedte el a kementabi arcát, és a komor ünnepi menet maga mögött hagyta a sírhelyet a por és a sötétség mélyén.

Tizennégy óra telt el, amikor Marra és a sárbanya nekifeszült a kőből készült fedélnek, és minden erejüket beleadva húzni-vonni, kaparni kezdték. Egy borzalmas pillanatig Marra azt hitte, ez mind kevés lesz, és feszítővasakat kell hozniuk, de aztán gyötrelmesen, egyszerre csupán ujjnyi távolságokat haladva arrébb csúszott a fedlap. Úgy hatujjnyira sikerült elmozdítaniuk, amikor meg kellett állniuk, hogy kifújják magukat.

Ujjak bukkantak elő a résben és megkapaszkodtak a kő peremében. Marra kis híján sírni kezdett megkönnyebbülésében. Fenris félretolta a lapot, és levegőért kapkodva felült.

– Tényleg itt vagytok. – Összegörnyedt, felhúzott térdéhez ért a homloka. – Újra meg újra azt képzeltem, hogy beszédhangokat hallok, de most tényleg itt vagytok.

– Itt vagyunk! – A „tényleg” olyan volt, mintha tűket döftek volna Marrába.

Fenris hüppögésnek is beillő módon vett néhány nagy lélegzetet.

– Nagyon szűk itt a hely. Még a lyukakkal együtt is. – Nedves volt az arca, és a lány nem tudta eldönteni, könnyektől vagy izzadságtól. – Szűk és hideg.

– Sajnálom – mondta Marra. – Sajnálom. Nem jutott az eszembe semmi más. Kisegítette Fenrist a koporsóból, átölelték egymást, és csak álltak ott reszketve.

– Működött – szólalt meg a férfi. – Nem szeretném újra megtenni. Hány napot voltam itt?

– Valamivel több, mint egy felet – felelte a sárbanya.

– Csak annyit? Sokkal hosszabbnak tűnt.

Visszatolták a fedelet és kióvakodtak a sírkamrából, majd átvágtak a Kaniának készített helyiségen, át az apró, szomorú fülkén, ahol Marra unokahúga nyugodott kőágyán. Támogatnia kellett Fenrist: begörcsöltek az izmai, úgyhogy botorkálva tudott csak járni.

– Miért nincsenek itt őrök? – suttogta.

– A királynő miatt – mondta az öregasszony.

– Nem tudta elküldeni az őröket a bejárat elől, mert akkor furcsán néztek volna rá, de kérte a többieket, hogy kísérjék el. Vorling anyjának sírkamrájába mentek. Azt mondta, ilyen időkben senki nem gondolt az anyákra, és ő szeretne elmélkedni egy olyan árnnyal, aki elvesztette gyermekét, és… Ó, elképesztő volt. Tényleg. Annyira ügyes ebben! A királynőségben. Mindenkit lenyűgözött.

– Engem biztosan – jegyezte meg Fenris szárazon. – Amikor lenézett rám ott, a kődobozban, azt hittem, otthagy, hogy lassú halált haljak a sötétben. – Félmosoly bujkált a szája szegletében. – Rájöttem, hogy nem akarok meghalni. Nem így.

– Sajnálom – ismételte Marra.

– Nem kell. Bizakodtam. Arra gondoltam, ha sikerül elég sokáig kitartani… szóval, hogy Róka úrnővel el fogtok jönni értem.

A sárbanya felhorkant.

– El is jöttem volna, csak akkor nem biztos, hogy még életben lettél volna. A halott férfiakkal sokkal kevesebb baj van.

Fenris megint megbotlott. Marra fájdalmasan elfintorodott.

– Megkínoztak?

– Tulajdonképpen alig. Takise tábornok jó ember, de ami még fontosabb, jó katona, és tudja, mennyire keveset ér a kínvallatás, ha használható értesülésekre van szükség. Előálltam egy történettel, amelyben elszórtam igaz dolgokat is, és úgy döntött, hogy valószínűleg bolond vagyok, de azok után, hogy milyen varázslatot láttunk, nem lehetett biztos benne. A kínvallatással csakis azt lehet megtudni, ami az áldozat szerint meg fogja menteni őt, és ezt az itteniek is tudják. Kicsit azért megvertek, és amikor a történetem nem változott semmilyen felhasználható formára, abbahagyták.

– Most hová megyünk? – kérdezte aztán.

– El. – A sárbanya hátrasandított a válla fölött. – Agnes kerített kocsit.

– Agnes szabadon járhat-kelhet?

Marra nevetett.

– Úgy emlékeznek rá, mint aki nagyon magas és nagyon élénkzöld a szeme. Egyszerűen felfoghatatlan!

– Tényleg az volt… – bólintott Fenris. Egy pillanatra meg kellett állnia és a falnak támaszkodni, kinyújtani a lábát és egyszer-kétszer behajtani a térdét, hogy kijöjjön belőle a görcs. – …amikor láttam. Nem igaz? Az is csak káprázat volt, mint ami Csontkopót borította?

– Nem káprázat – válaszolta a sárbanya. – Nem egészen. Az ember elméje tudja, hogyan is kellene kinéznie bizonyos dolgoknak, úgyhogy amikor a szeme nem működik jól, az elméje győz. Agnes varázsereje úgy véli, hogy hat láb magasnak kellene lennie, olyan szemmel, mint az éhező farkasnak. Az, hogy Agnes teste nem engedelmeskedik ennek, a varázslat szempontjából csupáncsak tévedés.

– Nagyon gonosz keresztanya, igaz? – kérdezte Marra.

– A gonosz varázslat úgy folyhat át rajta, akár a megáradt folyó. Nekünk, többieknek szerencsénk, hogy nagyon sok Agnes állja az útját ennek. Hogy ettől gonosznak számít-e, azt meghagyom a filozófusoknak. Azt hiszem, itt kell befordulnunk.

A hajnalt megelőző nyers szürkületbe értek. Marra alig érzékelte a környezetét. Úgy festett ez is, mint valami kőfejtő. Túlságosan is lekötötte, hogy Fenrist támogassa. Egyik lépés a másik után, egy lépés, még egy, végül egy kocsi állt előttük, Agnes lehuppant a bakról, és átölelte őket.

– Hát éltek! Hát persze, hogy éltek. Nem gondoltam én, hogy meghaltatok… Mármint, Fenris kapcsán azt gondoltam, megvan az esélye, hogy halott, ezt nem tudtam, de Marra természetesen nem lehetett halott… Nem akarom leszólni a halottakat, nyilvánvalóan megvan a maguk haszna, és idővel egyébként is mindannyian meghalunk, úgyhogy nem is érdemes rosszat szólni róluk, habár azt nem állíthatom, hogy sajnálnám, amiért Vorlingot láttam elmenni…

– Kereső hogy van? – állta útját Fenris kérdése a szóáradatnak.

Agnes kotorászott kicsit a kendőjében, majd előhúzta Keresőt, aki nem volt egészen ébren, és láthatóan felháborodott, amiért felriasztották.

– Meg kell tanítanod, hogy máshol üljön – közölte rosszallóan a sárbanya. – Máskülönben lesz egy olyan kakasod, aki úgy véli, fejjel előre a dekoltázsodba kell vetnie magát, ha pihenni akar.

– Jó ideje már annak, hogy egy férfi fejjel előre a dekoltázsomba akarta vetni magát – mondta Agnes. – Talán jól is esik majd egy kis változatosság.

– Egészen addig, amíg ki nem nő a sarkantyúja.

– Na jó, akkor talán nem.

Fenrist felsegítették a kocsira, majd Marra feladta a hátán keresztben hozott táskát. Zörgött, amikor a férfi megfogta.

– Mi van ebben?

– Egy barát.

Fenris felvonta a szemöldökét. Marra felkapaszkodott mellé, majd a sárbanyával úgy rendezték az üres abrakos zsákokat, hogy elrejtsék a férfit. Néhányszor tüsszentett, de nem panaszkodott.

– Látom, sok a mesélnivaló – mondta aztán. – Á… Az arcomra ne, hacsak nem várható, hogy megállítanak. Túl sokáig voltam a kőládában, és ha valami van az arcomon…

Marrára mosolygott, de vékony réteg volt ez csupán a mélyebb iszonyaton. A lány megtalálta és megszorította a kezét a zsákvászon alatt.

Újabb seb Vorling rovásán. De ha sikerül elmenekülnünk, akkor vége. Végre vége.

– Most ne beszéljetek – szólt a sárbanya. Nyikorogtak a kocsi kerekei, ahogy kigördültek a kőfejtőből, és egyre távolabb kerültek a várostól. Marra összehúzta magán a csalánköpenyt: didergett a pirkadat előtti hűvösben. Fenris keze viszont kellemesen meleg volt.

A fehér város már mögöttük volt, mire felkelt a nap. Még látta ugyan – kutyát idéző taréjos fogak a föld állkapcsában –, de messze volt, és nem tudott beléjük marni.

És soha többé nem megyek vissza.

Mind a ketten tudták, mikor búcsúzott el végleg a nővérétől. Kania ki is mondta:

– Nem tudom, mennyi ideig tudlak megóvni ettől az egésztől. Próbálkozom, de…

– Tudom – felelte Marra. – Tudom. Valakinek eszébe fog jutni, hogy látott. Valaki összerakja majd, hogy mi történt. Még nagyobb a veszélye, amíg itt vagyok. Jobb, ha megyek.

– Nem egészen erről van szó, bár ez is kétségkívül igaz. Mostantól az Északi Királyság régenskirálynőjének a húga vagy, és nem maradsz már pártában, csak hogy eleget tegyünk Vorling üldözési mániájának. Anya gondolkodni fog azon, hová tegyen.

Marra egy pillanatig annyira elképedt ezen, hogy felháborodni is elfelejtett.

– De én… Nem vagyok szűz és nem vagyok hercegnő. Majdhogynem apáca vagyok!

– A „majdhogynem” itt a lényeg – jegyezte meg kissé szárazon Kania. – Hazarohanhatsz és megpróbálhatod felvenni a szentséget, de a királyság legjobb lovában fogadok veled, hogy az apátnő nem fogja engedni.

Marra szusszant egy nagyot. Politikai célból házasodni. Küldeményként érkezni egy ismeretlen férfi ágyába, miközben Fenris a porpalotában fekszik egy ládában, arra várva, hogy megmentik…

– Nem akar kegyetlen lenni – mondta Kania. – Nem is az. Megállított egy háborút azzal, hogy házasságot szervezett a családunk és Vorling családja között. Az Északi Királyság hullámként söpört volna végig rajtunk, és mostanra az egész népünk a rákok eledele lenne. Előbbre kellett helyeznie a népet a mi érdekünkhöz képest, és a testünkkel megpecsételni az egyezséget. – Szórakozottan dörgölte az alkarját, a megsárgult, elhalványult zúzódásokat. – Sok ezer életet mentett meg.

– Tudom – mondta Marra –, tudom.

Két ajándékot kapott búcsúzóul a nővérétől. Az egyik egy pénzzel teli erszény, a másik egy csontokkal teli táska volt.

– Összeszedték – mondta Kania. – Mindet, még a legkisebb körmöt is. Attól rettegtek, hogy ha akár egy is itt marad, akkor utat talál ide a gonosz varázslat. Azt mondtam, megfelelően kell gondoskodni arról, hogy megszabaduljanak tőlük, és hogy a húgom elviszi a Csirögés Miasszonyunkhoz, hogy az apácák megszenteljék, aztán elégessék.

Marra nem látott semmit a szemébe gyűlő könnyektől, de Kania átölelte a vállát.

– Menj! – suttogta. – Fuss és legyél szabad! Amit nem talál senki, azt nem lehet használni.

Marra válaszul megölelte, és felhúzott csuklyával ment ki a keresztanyának szánt palotaajtón, majd kisurrant a városból, hogy találkozzon a sárbanyával, és kimentse a barátait.

* * *

Nap nap után haladtak kanyarogva dél felé. Rendkívül türelmes öszvér húzta a szekeret, aki még azt is tűrte, hogy a barna tyúk a hátán álldogáljon. Marra a kocsi végében ült és dolgozott, már amennyire tudott így, hogy körülötte mozgott-zörgött minden. Esténként sokat haladt a tűznél, de kevés volt a fény, és megint véreste bökte az ujjait a drótokkal. Agnes sajnálkozva csóválta a fejét, és kenőcsöt kent az ujjbegyeire. A sárbanya kifejezéstelen arccal figyelte.

– Működni fog? – kérdezte a drótokat hajtogatva Marra.

Az öregasszony megállt, és szemügyre vette a csontokkal teli szoknyájával együtt.

– Emberrel sohase működne – mondta. – Az emberek tudják, mikor halottak. Egy kutyával működhet. A kutyák egyszerűbbek.

Éjjelente hátát Fenris hátának vetve aludt. Senki nem szólt semmit. A férfi néha megmozdult, és Marra tudta, hogy ő is ébren van, de egyiküknek sem volt elég bátorsága, hogy tegyen is valamit, amikor ott volt Agnes és a sárbanya is.

Átfordulhatnék. Átölelhetném a derekát. Át…

– Hazamegyek – közölte egy reggel a sárbanya. – Agnes, neked is velem kellene jönnöd. Nemsokára rájönnek, mi is volt ez a keresztanya-történet, és a végén csirkékkel kell védekezned az ellenséggel szemben.

– Tudom. Mindig is azzal számoltam, hogy veled fogok menni.

– Igen?

– Persze, hogyne. – Agnes megkocogtatta Kereső csőrét. A kiskakasnak már serkent a felnőtt tollazata, bár még mindig csak félakkora volt, mint a barna tyúk, és nem látszott semmiféle rendes taraja. – Kereső, keresd meg a legbiztonságosabb helyet nekem!

Kereső oldalvást billentette a fejét, majd megfordult, és a sárbanya lábához lépdelt, ahol gilisztát keresve kapirgálni kezdett.

– Hmm – mondta az öregasszony.

– De meg kell állnunk a kunyhómnál. Kell a jó orvosságos ládám, és nem hagyhatom ott a csirkéimet. És az összes jó növényemből szeretnék magokat hozni. És…

– Persze, persze! – A sárbanya ismét Fenrishez és Marrához fordult. – Ti jobban jártok, ha a saját utatokat járjátok. Ezzel azt akarom mondani, hogy borsódzik a hátam ettől a sok rosszul leplezett sóvárgástól.

Fenris köhintett. Marra a tenyerével takarta az arcát.

– Majd gyertek el hozzánk! – mondta Agnes. – Kérlek! Szükségem lesz valakinek a társaságára, aki nem zsémbes.

– Én nem vagyok zsémbes!

– Mogorva vagy a csontod velejéig, ahogy a madarad.

A két öregasszony felkapaszkodott a kocsira, és civakodva elhajtott. Marra szíve belesajdult, de közben megkönnyebbülést is érzett.

Egész nap ott maradtak, ahol előző éjjel letáboroztak, egy hegyoldalon lévő kis juhászkunyhóban, szélvédett helyen. Fenris táplálta a tüzet, Marra drótot fűzött át a csontokon, ujjaival a széles, hűséges koponyát, a hosszú bordákat, az erős farokcsontokat dörgölte.

Fenris melléje ült, és adogatta a csontokat meg a drótot, attól függően, mit kért, de nem közeledett hozzá.

Napnyugtakor, épp akkor, amikor a tűz fénye erősebb lett, mint a bejáraton át érkező ragyogás, Marra befejezte a munkát. Ölében ott hevert a teljes csontváz, a körmök a mancsokkal összedrótozva, a csigolyák gyöngysora.

– Ébredj! – suttogta, ahogy az ajtón túl egyre fogyatkozott a fény. – Ébredj! Kérlek!

A csontok mozdulatlanul hevertek az ölében. Lehajtotta a fejét.

Kérlek! Kérlek, Csontkopó! Soha többé nem fogok találkozni a nővéremmel, se az anyámmal. Nem fogok találkozni a patikárius nővérrel, se az apátnővel. Szükségem van még egy barátra. Kérlek!

Túlságosan is olyan volt, mint az első alkalommal. A második lehetetlen feladat ugyanaz volt, mint a harmadik. Mindig is sejtette, hogy túlságosan is könnyen megúszta, amikor csak úgy a kezébe nyomták a holdfényt a korsóban.

Fenris megfogta a szabad kezét, ügyelt a sérült ujjaira, úgy tartotta két tenyere között, úgy várt vele együtt.

– Kérlek! – mondta Marra újra, és egy forró könnycsepp gördült le az arcán, hogy a fehér koponyára cseppenjen.

Csontkopó ásított egy nagyot, nyújtózott és felébredt.

Marra megkönnyebbülten zokogott, miközben Fenris vállába fúrta az arcát. A férfi átkarolta, úgy nézték, ahogy Csontkopó felállt és körbeugrándozta a kunyhót.

– Megint kerítenünk kell rá bűbájt. – Fenris nézte, amint a kutya megpróbálta megnyalni azokat a részeit, amelyek odalettek a bűbájjal együtt.

– Majd kitalálunk valamit.

– Hmm. Na és mi jön most? Visszamész a zárdádba?

Marra eredetileg fel akart ülni, de nagyon kellemes meleg volt Fenrisnek dőlve.

– Egyszer azt mondtad, hogy te nem mehetsz haza – kezdte. – Azt mondtad, a honvágy nem ér meg egy klánok közötti háborút.

Fenris bólintott.

– Még mindig így van.

– Nem tudom, mi lesz, ha most hazamegyek. Talán semmi. De valószínűleg kiházasítanak majd, visszatérek a világba és… és ebben én nem vagyok ügyes. Sőt, nagyon ügyetlen vagyok. És mindig ott a lehetősége, hogy valaki rájön, mit is tettünk. – Vett egy nagy levegőt. – Azt hiszem, nem ér ennyit a dolog.

– Nagy valószínűséggel nem.

Fenris megint azzal a komoly, elgondolkodó pillantással nézte, de valami vidámság is csillogott a szemében, ami bátorító volt, őrjítő, esetleg mind a kettő egyszerre.

– Ráadásul már beleegyeztem, hogy segítek kiváltani a többi embert a goblinpiacról.

– Igaz.

– Szóval. Esetleg… te meg én együtt… megtehetjük, hogy nem megyünk haza.

A mondat – finoman és törékenyen, akár a fújt üveg – ott maradt közöttük, a levegőben. Marra várta, hogy Fenris mondjon valamit, hogy elkapja vagy összetörje, amelyiket szeretné.

– Azt hiszem, ez jó ötlet – szólalt meg végül.

Marra nagyot sóhajtott megkönnyebbülésében.

Annyira csak azzal foglalkozott, hogy mit fog mondani a férfi, hogy nem is igazán számított arra, mit fog tenni. Ezért kissé meglepte, amikor átölelte és csókot nyomott a hajára.

– Azt hiszem, ez egy kitűnő ötlet – dörmögte.

– Nagyszerű! – mondta Marra a mellkasának. Meg is csókolta volna, vagy Fenris csókolta volna meg őt, ám Csontkopó úgy ítélte meg, hogy itt birkózás zajlik, ezért felugrott, és hangtalanul ugatni kezdett rájuk.

Fehér kopó, fekete

Él a kopó, döglött

Sárga kopó, fuss!

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Ez a könyv egy élelmiszerbolt parkolójában kezdődött azzal a sorral, hogy „melletted egy csontból készült kutyával”. Nem tudom, miért, de egyszer csak előkerült ez a sor a fejemben, és furcsa dallamtapadásként megállás nélkül zakatolt benne.

Jó érzés, ha így az ember ölébe hullik valami, de az első óra ilyenkor általában azzal telik, hogy próbál rájönni, ő találta-e ki, vagy részlet valamiből, amit hallott valahol. Az írók agya gyűjtögető életmódot folytat, és rengeteg mindent eltárolnak, aminek egy része másoké. A sor nem tűnt ismerősnek, de nem hagyott nyugodni sem.

Mire a bolthoz értem, az lett belőle: „Eljöttél hozzám a csalánból való köpenyedben, melletted egy csontból készült kutyával.” A pénztárnál már majdnem teljesen megvolt egy igen rövid novella, amelynek Keresztanya volt a címe. A képi anyaga sokban hasonlított a most befejezett könyvhöz, habár a cselekménye nagyon más volt. Kitettem a netre, aztán publikáltam egy antológiában, végül túlléptem rajta, kikerült az életemből.

A képek viszont nem hagytak nyugtot nekem. Miért készített ez a lány magának kutyát csontokból? Miért tapadt a kezéhez egy herceg vére? Milyen érzés lehet saját kutyát készíteni? Ki az a keresztanya, aki elmeséli a történetet? Az olvasói leveleim alapján ezek a kérdések másokat is foglalkoztattak. Többet szerettek volna tudni a csontkutyás nőről.

Ezzel egy időben, de ettől teljesen függetlenül, a másik életemben, amelyben gyerekkönyveket írok, egy szerkesztő megkérdezte, nem készítenék-e átiratot a Borsószem királykisasszonyból. Úgy éreztem, képtelen volnék rá: mindig is olyan… viszolyogtatónak találtam a történetet. Miért akarna a herceg egy olyan menyasszonyt, aki ennyire érzékeny? Ha egyetlen borsószem tucatnyi derékaljon át is kék-zöld foltokat hagy rajta, milyen lehet, ha valaki hozzáér? Miért akarná ezt bárki? Mit árul el ez az egész a hercegről? Egyetlen olyan gondolatom se volt a történettel kapcsolatban, amit szívesen látna bárki egy hétéveseknek szóló hangulatos szövegben. Kiegyeztünk a Piroskában, és én máshol éltem ki az undoromat.

Valahol a csontkutya és a herceg között, akinek az érzékeny bőr a rögeszméje, megírtam az első néhány fejezetet. Volt benne valaki, akit „sárbanyának” neveztek, de még semmit se tudtam róla, megvolt a felhólyagzott vidék, és Kania és Damia, akiket kiházasítottak. Aztán, ahogy az gyakorta lenni szokott, féltucatnyi éven át parlagon hevert a történet – néha elővettem, leporoltam, piszkálgattam kicsit, majd egy napon elküldtem úgy tízezer szót a szerkesztőmnek a szokásos kísérőlevéllel: „Szia! Itt van ez. Kell?” (Úgy hallottam, egyes írók rendes kísérőleveleket meg szinopszisokat szoktak írni. Egy nap ki kell próbálnom, az milyen.)

Mint kiderült, kellett neki, és ezt azt jelentette, hogy viszonylag rövid idő alatt sokkal több szöveggel kellett előállnom. Mi az a sárbanya? Mit csinál egy sárbanya? Hol a keresztanya? Egyáltalán mi köze az egészhez a keresztanyáknak? Miért van már csak két hónap a leadásig? Mit művelek? Miért nem lettem inkább orvosi kísérleti alany, ahogy anyám szerette volna? Tényleg kell nekem két vese, amikor olyan sok pénzt lehet kapni emberi szervekért a feketepiacon?

Mindez az írói folyamat megszokott része, és természetesen végül születtek válaszok a kérdésekre, a könyv pedig elkészült. De azt hiszem, ha nem segítettek volna benne néhányan, akkor még mindig az élelmiszerbolt parkolójánál tartanék. Az első a mesébe illő szerkesztőm, Lindsey Hall, aki lelkesen fogadott egyes részleteket, és ezzel ráébresztett, hogy kezdenem is kell valamit ezekkel, nem hagyhatom csak úgy a levegőben lógni őket. Az ügynököm, Helen mostanra megbékélt a „kell ez neked?” típusú kísérőleveleimmel, és gondoskodik arról, hogy emlékezzek rá, szerződéseket is alá kell írnom, továbbá fel kell vennem a pénzt a dolgokért. Az első olvasóm, Shepherd, aki nagy türelemmel elmagyarázta, hogyan működik a fonás, a kéziorsó, a ripszkötés és a gobelinszövés, sőt még azt is megmutatta, hogy kell használni a kéziorsót, pedig nem voltam hajlandó birkákat is beletenni a könyvbe. Végül szeretett férjem, Kevin, aki végtelenül támogató, ráadásul még csirkéket is tart, amelyek közül jó néhány ilyen vagy olyan formában utat talált magának ebbe a történetbe.

Valószínűleg nélkülük is tudnék könyveket írni, de azok sokkal rosszabbak lennének, én sokkal gyűröttebb lennék, és talán vesém se lenne annyi, mint most. Ha vannak a könyvben különösen jó részek, az minden bizonnyal az ő érdemük, a hibákat viszont biztosan én ejtettem, pedig nagyon igyekeztek megakadályozni.

Remélem, mindegyikőtöknek hűséges, bolondos és kedves a kutyája, és egyetlen csirkétekbe se költözött démon.

T. Kingfisher

Észak-Karolina

2020. május

A könyv elektronikus változatának kiadója

Kossuth Kiadó Zrt.

www.kossuth.hu

A kiadásért felel a Kossuth Kiadó Zrt. vezetője.

Az e-könyv létrehozásában közreműködött:

Katona Zoltán, Pekó Zsolt

Projektvezető: Földes László

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

T. Kingfisher: Nettle and Bone

A Tor Book

Published by Tom Doherty Associates

120, Broadway, New York, NY, 10271

Tor® is a registered trademark of Macmillan Publishing Group, LLC.

Fordította

Tamás Gábor

Cover design by Natasha MacKenzie

Images © Shutterstock

Epub: ISBN 978-963-636-715-2
Mobi: ISBN 978-963-636-716-9

Copyright © 2021 by Ursula Vernon

Hungarian edition © Kossuth Kiadó, 2025

Hungarian translation © Tamás Gábor, 2025

www.multimediaplaza.com

info@multimediaplaza.com