STEPHEN

KING

RICHARD CHIZMAR

GWENDY ÉS

A VARÁZSDOBOZ

EURÓPA KÖNYVKIADÓ

BUDAPEST, 2021

www.europakiado.hu www.moobius.hu

A maine-i Castle Rock furcsa események és szokatlan látogatók szemtanúja volt az évek során, de van egy történet, amelyet soha nem mondtak el… eddig.

Castle Rock városából három úton lehet feljutni Castle View-ba: a 117-es úton, a Pleasant Roadon és az Öngyilkosok lépcsőjén.

A tizenkét éves Gwendy Peterson 1974 nyarán minden egyes nap felfut a lépcsőn, hogy új életet kezdhessen és megszabaduljon iskolatársai zaklatásaitól. Egy napon egy idegennel találkozik, a férfi fekete farmerban, fekete öltönyzakóban, fehér ingben, fején elegáns kis fekete kalappal ül egy padon és olvas. Egy nap azonban az idegen megszólítja lányt, és átnyújt neki egy különleges dobozt. Gwendy élete pedig végleg megváltozik, mert a világ sorsáról kell minden egyes nap döntenie, de eljön majd az az idő is, amikor rémálmai lesznek arról a fekete kalapról…

A Gwendy és a varázsdoboz Stephen King, a Rémálmok bazára bestseller írója és Richard Chizmar, az A Long December című díjnyertes mű szerzőjének közösen írt fantasztikus műve.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephen King and Richard Chizmar:

GWENDY'S BUTTON BOX

Copyright © 2017 by Stephen King

and Richard Chizmar

Published by agreement with the author

and the author's agents, The Lotts Agency, Ltd.

All rights reserved

Hungarian translation © Dranka Anita, 2021

1

Castle Rock városából három úton lehet feljutni Castle View-ba: a 117-es úton, a Pleasant Roadon és az Öngyilkosok lépcsőjén. A tizenkét éves Gwendy Peterson ezen a nyáron minden egyes nap – igen, még vasárnap is – a lépcső felé megy, amit erős (bár rozsdálló) vascsavarok tartanak, és cikcakkosan halad felfelé a sziklaoldalban. Gwendy az első száz lépcsőfokot kényelmes tempóban teszi meg, a második száznál kocog, az utolsó százötvennél pedig kényszeríti magát, hogy rohanjon, olyan iramban, mint akit árkon-bokron át kergetnek, ahogy apja mondaná. Mikor felér, égő arccal görnyed össze, térdére támaszkodik, haja izzadt csomókban tapad az arcára (az utolsó nekiiramodásnál mindig kiszabadul a copfból, bármilyen erősen köti össze), miközben zihál, mint egy kivénhedt csataló. Ugyanakkor érzi, hogy fejlődött. Mikor kiegyenesedik és végignéz a testén, látja a cipője orrát. Júniusban, a tanév utolsó napján – utolsó napján az általános iskolában – ez még nem ment neki.

Pólója a testére tapad az izzadságtól, de összességében egész jól érzi magát. Júniusban még valahányszor felért ide, úgy érezte, azonnal elviszi egy szívroham. A közelből hallja a játszótéri gyerekek kiáltozását, kicsivel távolabbról a baseball-labdának ütődő alumíniumütő puffanását: a gimis sportcsapat edz a szeptember eleji jótékonysági meccsre.

Épp a szemüvegét törli meg a kendőbe, amit direkt erre a célra tart a rövidnadrágja zsebében, mikor valaki megszólítja.

– Kislány! Gyere csak ide egy percre! Tartanunk kell egy palávert.

Gwendy felteszi a szemüvegét, és az elhomályosult világ újra élessé válik. Az árnyékban egy padon, közel a kavicsos ösvényhez, ami a lépcsőtől a Castle View Szabadidőparkhoz vezet, egy férfi ül, fekete farmerban, fekete öltönyzakóban, fehér ingben, melynek legfelső gombját kigombolva hagyta. Fején elegáns kis fekete kalapot visel. Eljön még az idő, amikor Gwendynek rémálmai lesznek erről a kalapról.

A férfi ezen a héten minden egyes nap ott ült ugyanezen a padon, és mindig ugyanazt a könyvet olvasta (a Súlyszivárvány-t, egy vaskos, rendkívül nyögvenyelősen olvashatónak tűnő kötetet), de mostanáig egyetlenegyszer sem szólította meg. Gwendy bizalmatlanul méregeti a férfit.

– Nem szabad szóba állnom idegenekkel.

– Okos tanács. – A férfi nagyjából egyidősnek tűnik Gwendy apjával, ami azt jelenti, harmincnyolc körül lehet, és nem néz ki rossz embernek, de az, hogy fekete öltönyzakót visel egy forró augusztusi délelőttön, Gwendy szemében potenciális perverzzé tette. – Gondolom, anyukád mondta.

– Apukám – feleli Gwendy. El kell haladnia a férfi mellett a játszótér felé menet, és ha tényleg perverz, akkor lehet, hogy megpróbálja elkapni, de a kislány nem aggódik túlságosan. Elvégre fényes nappal van, a játszótér közel, sokan vannak ott, ő pedig visszanyerte a szuszt.

– Ebben az esetben – mondta a fekete zakós férfi – hadd mutatkozzam be. A nevem Richard Farris. És a tiéd?

A kislány habozik, majd arra gondol: ebből mi baj lehet?

– Gwendy Peterson.

– Nos, akkor most már ismerjük egymást.

Gwendy megrázza a fejét.

– Nem. Csak tudjuk egymás nevét.

A férfi hátravetett fejjel nevet. Őszinte jókedve teljességgel elbűvölő, és Gwendy nem tehet róla, neki is el kell mosolyodnia. Ettől persze még tartja a távolságot.

A férfi pisztolyt formál ujjával és felé bök. Bumm.

– Ez jó. Okos lány vagy, Gwendy. Ha már itt tartunk, miféle név ez?

– Kombinált. Apukám Gwendolynnak akart elnevezni, így hívták a nagymamáját, anyukám pedig Wendynek, mint a Pán Péterben. Így kompromisszumot kötöttek. Nyaralni jött ide, Mr. Farris? – Ez valószínűnek tűnt; elvégre Maine-ben vannak, és Maine a vakációzok állama. Ezt hirdeti még a rendszámtáblákon is.

– Mondhatjuk így is. Utazgatok, hol erre, hol arra. Az egyik héten Michiganbe megyek, a másikon Floridába, aztán talán átugrom Coney Islandre hot dogért és egy menetért a hullámvasúton. Vándormadár vagyok, egész Amerika a hazám. Egyes embereket szemmel tartok, és időnként megnézem, mi van velük.

A játszótéren túl, a pályán csattan a baseballütő a labdán, és felharsan az éljenzés.

– Örültem a találkozásnak, Mr. Farris, de tényleg mennem…

– Maradj még egy kicsit. Tudod, te vagy az egyik ember, akin mostanában rajta tartom a szemem.

Ennek baljósnak kellene hangzania (és egy kicsit az is), de a férfi nevetés utáni mosolya nem tűnt el, szeme élénk, és amennyiben mégis ő Pedó Pedró, hát elég jól titkolja. Ami, gondolja Gwendy, a legügyesebbekre jellemző. Fáradj be lakomba, mondja a pók a légynek.

– Van egy elképzelésem veled kapcsolatban, Miss Gwendy Peterson. Természetesen közeli megfigyelésen alapul, mint a legjobb elméletek általában. Akarod hallani?

– Hát, azt hiszem.

– Úgy vettem észre, kicsit meghíztál.

Alighanem észrevette, hogy a lány teste kissé megfeszül, mert felemeli a kezét és megrázza a fejét, mintha csak azt mondaná: várj csak!

– Lehet, hogy még az is megfordult a fejedben, hogy kövér vagy, mert ebben a mi országunkban fura elképzeléseik vannak a lányoknak és asszonyoknak a külsejüket illetően. A média… tudod, mi az a média, ugye?

– Persze. Az újságok, a tévé, a Time és a Newsweek.

– Pontosan. Jól van. Szóval a média azt közvetíti: „Lányok, asszonyok, bármi lehet belőletek ebben az egyenlőségen alapuló szép, új világban, de persze csak ha még látjátok a lábujjatokat, mikor kiegyenesedtek.”

Tényleg figyelt engem, gondolja Gwendy, mert mindennap ezt csinálom, amikor felérek a dombtetőre. A kislány elvörösödik – nem tehet róla –, a pír azonban csak a felszín, alatta ott rejtőzik a dac: és akkor mi van? Eleve emiatt kezdett el futni a lépcsőn. Emiatt és Frankie Stone miatt.

– Arra tippelek, valaki piszkált a súlyod, a külsőd vagy mindkettő miatt, te pedig úgy döntöttél, intézkedsz az ügyben. Talált? Lehet, hogy nem telitalálat, de valamennyire beletrafáltam, ugye?

Lehet, hogy azért, mert a férfi teljesen idegen, de Gwendy hirtelen úgy érzi, elmondhatja neki, amit még a szüleivel sem osztott meg. Az is lehet, hogy a kék szempár teszi, amiből kíváncsiság és érdeklődés tűnik ki, de rosszindulatnak nyoma sem – legalábbis nem venni észre.

– Van ez a srác a suliban, Frankie Stone, aki elnevezett Michelin-figurának. Tudja, mint…

– Mint a reklámban, igen. Ismerem a Michelin-figurát.

– Aha. Frankie egy szemétláda. – Gwendy- nek megfordul a fejében, hogy elmeséli az idegennek, hogyan szokott Frankie peckesen vonulgatni fel-alá a játszótéren („Én vagyok a tökös Frankie! A faszom huszonkét centi!”), de aztán úgy dönt, nem teszi.

– Egyre több fiú kezdett így hívni, aztán a lányok közül is páran. Nem a barátnőim, hanem más lányok. Ez még hatodikban volt. Jövő hónapban kezdődik a gimi, és… hát…

– Úgy döntöttél, oda már nem megy veled ez a becenév – jelenti ki Mr. Richard Farris. – Értem. Tudod, magasabb is leszel.

– Végigméri, de nem azon a módon, amit a kislány perverznek tartana, inkább tudományos érdeklődéssel. – Szerintem úgy százhetvenöt, száznyolcvan centire is meg fogsz nőni. Lányhoz képest az elég magas.

– Már el is kezdtem nőni – mondja Gwendy de nem várok addig.

– Ahogy sejtettem – mondja Farris. – Nem vársz, nem nyafogsz, csak fogod magad és megoldod a problémát. Nem ijedsz meg tőle. Lenyűgöző. Ezért is akartalak megismerni.

– Jó volt beszélgetni önnel, Mr. Farris, de most már mennem kell.

– Nem. Itt kell maradnod. – Már nem mosolyog. Az arca szigorú, kék szeme mintha szürkévé vált volna. Kalapja vékony árnyékot vet homlokára, mintha tetoválva lenne.

– Van valamim a számodra. Egy ajándék. Mert te vagy a kiválasztott.

– Nem fogadok el ajándékokat idegenektől – mondja Gwendy. Most már fél egy kicsit. Talán nem is csak egy kicsit.

– Nem ismerjük egymást, csak tudjuk egymás nevét, ebben egyetértünk, de mi ketten akkor sem vagyunk idegenek egymásnak. Ismerlek, és tudom, hogy ezt, ami nálam van, olyasvalaki számára készítették, mint te. Olyasvalakinek, aki fiatal, de két lábbal áll a földön. Éreztelek, Gwendy, már jóval azelőtt, hogy megpillantottalak volna. És most itt vagy. – A pad szélére húzódik, és megpaskolja maga mellett a deszkát. – Gyere, ülj ide, mellém!

Gwendy a padhoz lép, és úgy érzi, mintha álomban járna.

– Maga… bántani akar, Mr. Farris?

A férfi elmosolyodik.

– Mármint, hogy el akarlak-e kapni, hogy berántsalak a bokorba és talán kiéljem rajtad a mocskos vágyaimat? – Az ösvény felé bök ujjával, majd azon túlra, ahol úgy száz méterre húsz vagy harminc, a Castle Rock-i napközis tábor sapkáját viselő gyerek játszik a csúszdákon, hintákon és mászókákon, négy táborvezető figyelő tekintete előtt. – Nem hinném, hogy megúsznám. Egyébként se érdekelnek szexuálisan a kislányok. Általában semmilyen szempontból nem érdekelnek, de, mint már mondtam, vagy legalábbis utaltam rá, te más vagy. Ülj csak le!

Gwendy leül. A testét borító izzadság mostanra lehűlt. Van egy olyan érzése, hogy a sok szép beszéd ellenére a férfi most majd megpróbálja megcsókolni, függetlenül attól, hogy a közelben, a játszótéren ott vannak a gyerekek és tizenéves felügyelőik. A férfi azonban nem próbálkozik ilyesmivel. Ehelyett benyúl a pad alá, és egy szövetzsákot húz ki, amelyet felül zsinórral húztak össze. Kinyitja, és kivesz belőle egy gyönyörű mahagóniládikát – fényes faanyagának színe olyan mély sötétbarna, hogy szinte úgy tűnik, apró, vörös fénypontok csillámlanak a mélyén. Úgy negyven centi hosszú lehet, talán harminc centi széles és feleolyan magas. Gwendy azonnal érzi, hogy akarja ezt a ládikát, és nem csak azért, mert gyönyörű. Azért akarja, mert az övé. Mintha értékes, nagy becsben tartott tulajdona lett volna, amit olyan rég elveszített, hogy szinte már el is felejtette, most azonban újra rátalált. Mintha egy előző életében lett volna az övé, amikor hercegnő volt, vagy ilyesmi.

– Mi ez? – kérdezi vékony hangon.

– Egy varázsdoboz – feleli a férfi. – A te varázsdobozod. Nézd csak!

Megdönti a ládikát, és Gwendy észreveszi az apró gombokat a tetején: hat gomb két sorban, és két további gomb a két szélén, összesen nyolc. A párban lévő gombok: világos- és sötétzöld, citrom- és narancssárga, kék és lila. A szélén lévő gombok egyike vörös, a másik fekete. A doboz mindkét végén kis kar is található, középen pedig akkora rés, mint egy érmebedobó nyílása.

– A gombokat nagyon nehéz lenyomni – közli vele Farris. – A hüvelykujjaddal kell nyomnod, és ki kell fejtened hozzá némi erőt. De ez így jó, hidd el. Te sem akarnád véletlenül megnyomni őket. Főleg nem a feketét.

Gwendy mostanra elfelejtett félni a férfitól. A doboz lenyűgözi, és mikor Farris felé nyújtja, ő átveszi. Arra számít, hogy nehéz lesz – a mahagóni elvégre keményfa, emellett ki tudja, mi lehet benne –, de nem az. Az ujjaival is meg tudja emelni. Egy ujjával végigsimít a gombok csillogó, kissé domború felületén, és szinte érzi, ahogy a színektől felragyog a bőre.

– Miért? Mit csinálnak?

– Ezt majd később megbeszéljük. Egyelőre a kis karokkal foglalkozz! Sokkal könnyebb meghúzni őket, mint lenyomni a gombokat; a kisujjad is elég hozzá. Ha a bal oldalit húzod meg, a vörös gomb mellettit, kiad egy állat formájú csokoládébonbont.

– Nem… – kezdi Gwendy.

– Nem fogadsz el édességet idegentől, tudom – vág közbe Farris, és úgy forgatja a szemét, hogy a kislány elneveti magát. – Azt hittem, ezen már túlvagyunk, Gwendy.

– Nem ezt akartam mondani, hanem azt, hogy nem eszem csokoládét. Ezen a nyáron nem. Hogy tudnék lefogyni, ha édességet ennék? Higgye el, ha egyszer belekezdek, nem bírok leállni vele. A csokoládé a legrosszabb ezen a téren. Csokifüggő vagyok.

– Épp ez a legjobb abban a csokoládéban, amit a doboz ad – feleli Richard Farris. – Kicsik, alig nagyobbak egy babszemnél, és nagyon édesek… de ha egyet megettél, többet nem kívánsz belőle. Étvágyad lesz, de repetázni semmiből nem akarsz majd. És más édességre sem fogsz ácsingózni. Főleg a késő esti, hizlaló nassolásra nem.

Gwendy, aki egészen eddig a nyárig hajlamos volt nutellás kenyeret kenni magának úgy egy órával lefekvés előtt, pontosan tudja, miről beszél a férfi. A reggeli futástól pedig mindig rátör az éhség.

– Úgy hangzik, mint valami fura fogyókúrás termék – jegyzi meg. – Az a fajta, ami telítettségérzést okoz és nagyon kell tőle pisilni. A nagyim egyszer kipróbált egy ilyet, és egy hét után nagyon beteg lett tőle.

– Nem. Ez csak csokoládé. De színtiszta csokoládé, nem olyan, mint a bolti. Kóstold meg!

Gwendy habozik, de nem sokáig. Beledugja a kisujját a karon lévő kis karikába – az összes többi ujja túl nagy lenne hozzá –, és meghúzza. A rés kinyílik, és kisiklik egy keskeny fanyelv, rajta egy csokoládényúl – tényleg csak akkora, mint egy babszem, ahogy Mr. Farris mondta.

A kislány megfogja és ámulattal nézi.

– Hűha! Nézze, szőre is van! És füle! És aranyos kis szeme!

– Igen – bólint Farris. – Meseszép, nem? Kapd csak be, gyorsan!

Gwendy gondolkodás nélkül megteszi, és édes íz árad szét a szájában. A férfi igazat mondott: csokoládé még sosem ízlett neki így. Semmi más sem. A fantasztikus íz nem csak a száját tölti el, hanem az egész fejét. Miközben a csokoládé olvad a nyelvén, a kis nyelv visszacsúszik, és a rés bezárul.

– Finom? – kérdezi Farris.

– Mmm. – Ennél többet Gwendy nem tud kinyögni. Ha hétköznapi csokoládéról lenne szó, a kislány most úgy viselkedne, mint a kísérleti egerek, és addig húzogatná az apró kart, amíg le nem törik vagy a dobozból nem jön több csokoládé. Ebből azonban nem kér többet, és úgy érzi, hazafelé sem fog megállni inni egy turmixot a játszótér túloldalán lévő büféből. Kicsit sem kívánja. Teljesen…

– Elteltél vele? – kérdezi Farris.

Igen! Ez a megfelelő szó rá. Soha semmi nem töltötte még el ezzel az elégedett érzéssel, még a kétkerekű bicikli sem, amit a kilencedik születésnapjára kapott.

– Jó. Holnap alighanem szeretnél majd még egyet, és ehetsz is, mert nálad lesz a doboz. A tiéd, legalábbis egyelőre.

– Hány csokiállat van benne?

Ahelyett, hogy megválaszolná a kérdést, a férfi a doboz másik oldalán lévő karra hívja fel a figyelmét.

– Ez másféle édességet ad?

– Próbáld ki, és meglátod.

Gwendy az apró karikába dugja a kisujját, és meghúzza. Az elősikló kis nyelven ezúttal egy ezüstérme fekszik, olyan nagy és csillogó, hogy a kislánynak hunyorognia kell, mert visszatükröződik róla a délelőtti napfény. Megfogja az érmét, a nyelv pedig visszacsúszik. A pénzérme nehéznek tűnik a kezében; rajta egy nő képe látható profilból, valamiféle tiarával a fején. Alatta félkörben csillagok, melyeket csak az évszám szakít meg: 1891. Feje fölött egy felirat: E Pluribus Unum{1}

– Ez egy Morgan-ezüstdollár – jelenti ki Farris, olyan hangon, mint aki előadást tart. – Csaknem tizenöt gramm színtiszta ezüst. Mr. George Morgan tervezte, aki harmincéves volt, mikor megörökítette vésetén Anna Willess Williams, egy philadelphiai asszonyság képmását, hogy ő legyen az érme „fej” oldalán. Az „írás” oldalon az amerikai szirti sas látható.

– Gyönyörű – leheli a kislány, majd igencsak vonakodva a férfi felé nyújtja az érmét.

Farris keresztbe fonja a karját, és megrázza a fejét.

– Nem az enyém, Gwendy. A tiéd. Minden, ami a dobozból előkerül, a tiéd, a csokoládé, az érmék, mert a doboz a tiéd. A Morgan-dollár jelenlegi numizmatikai értéke egyébként majdnem eléri a hatszáz dollárt.

– Nem… nem fogadhatom el – jelenti ki Gwendy. Távolinak hallja a saját hangját. Úgy érzi magát, mint két hónappal ezelőtt, amikor először kezdett futni az Öngyilkosok lépcsőjén: mint aki mindjárt elájul.

– Semmivel nem érdemeltem ki.

– De ki fogod. – A férfi régimódi zsebórát vesz elő fekete zakója zsebéből. Az óra felülete további napsugár-nyilakat lő Gwendy szemébe, ezúttal aranyszínűeket az ezüst helyett. Farris felpattintja a fedelét, és megnézi a számlapot, majd visszadugja az órát a zsebébe.

– Fogytán az időm. Nézd meg a gombokat, és figyelj jól ide! Menni fog?

– I… igen.

– Először tedd zsebre az ezüstdollárt. Elvonja a figyelmed.

Gwendy engedelmeskedik. Érzi az érmét, ahogy nehéz korongként simul a combjának.

– Hány kontinens van a világon, Gwendy? Tudod?

– Hét – feleli a kislány. Harmadikban vagy negyedikben tanulták.

– Pontosan. De tekintve, hogy az Antarktisz minden gyakorlati értelemben véve kihalt, itt nem képviselteti magát… leszámítva persze a fekete gombot, amire mindjárt rátérünk. – Könnyedén megérinti a párban lévő gombok domború felületét, egymás után. – Világoszöld: Ázsia. Sötétzöld: Afrika. Narancssárga: Európa. Citromsárga: Ausztrália. Kék: Észak-Amerika. Lila: Dél-Amerika. Tudtál követni? Megjegyezted?

– Igen – feleli a kislány, habozás nélkül. Mindig jó volt a memóriája, és most az az elképesztő gondolat is a fejébe kúszik, hogy a csodálatos csokoládé, amit megevett, még jobban segít összpontosítani. Nem tudja ugyan, mit jelentsen mindez, de hogy melyik szín melyik kontinenst jelképezi? Azt atombiztosan. – És a piros micsoda?

– Amit csak akarsz – feleli a férfi és akarni fogod, a doboz tulajdonosa mindig akarja. Ez természetes. Az egész emberi fajt ez jellemzi a legjobban: mindent meg akar ismerni, mindent ki akar próbálni. A felfedezés, Gwendy! Ez a betegség és a gyógymód is egyben!

Már nem Castle Rockban vagyok, gondolja Gwendy. Eljutottam az egyik olyan helyre, amiről olvasni szeretek. Ózba, Narniába vagy Hobbitfalvára. Ez nem lehet igaz.

– De ne felejtsd el – folytatja a férfi –, hogy a vörös gomb az egyetlen, amit egynél többször is használhatsz.

– És mi a fekete?

– Az a minden – feleli Farris, és feláll.

– Az egész hóbelevanc. A nagykutya, ahogy apád hívná.

Gwendy tágra nyílt szemmel néz fel rá. Az apjának tényleg ez a szavajárása.

– Honnan tudja, hogy az apukám…

– Elnézést, hogy félbeszakítalak, tudom, hogy nagyon udvariatlan vagyok, de tényleg mennem kell. Vigyázz a dobozra! Ajándékokkal lát el, de mindez csak apró kárpótlás a felelősségért. És légy óvatos! Ha a szüleid megtalálják, alighanem kérdezősködni kezdenek.

– Az nem kifejezés – jegyzi meg Gwendy, és halk, szisszenő hangon felnevet. Úgy érzi, mintha gyomorszájon vágták volna.

– Mr. Farris, miért adta nekem ezt a dobozt? Miért éppen nekem?

– Hatalmas fegyverarzenálok rejtőznek ebben a mi világunkban – mondja Farris, és lenéz a lányra. – Képesek lennének minden életet elpusztítani és akár egymillió évre is lakhatatlanná tenni a bolygót. Azok a férfiak és nők, akik ezekért a fegyverekért felelnek, minden egyes nap felteszik maguknak ezt a kérdést. Azért neked adtam, mert te voltál a legjobb választás az itt és most élők közül. Vigyázz a dobozra! Azt javaslom, vigyázz, nehogy bárki is rátaláljon, nem csak a szüleid, mert az emberek kíváncsiak. Ha látnak egy kart, meg akarják húzni. Ha látnak egy gombot, meg akarják nyomni.

– És mi történik, ha megteszik? Mi történik, ha megteszem?

Richard Farris csak elmosolyodik, megrázza a fejét, és elindul a szikla felé, ahol egy táblán felirat áll: VIGYÁZAT! TÍZ ÉV ALATTI GYERMEKEK CSAK FELNŐTT KÍSÉRETTEL KÖZELÍTHETIK MEG! A férfi visszafordul.

– Mondd csak, miért is hívják ezt a helyet Öngyilkosok lépcsőjének, Gwendy?

– Mert egy férfi levetette magát innen, 1934-ben, vagy akörül – feleli a kislány. Az ölében tartja a dobozt. – Aztán négy vagy öt éve egy nő is leugrott. Apukám azt mondta, a városházán beszéltek arról, hogy lebontják, de a közgyűlésben mindenki republikánus, azok meg utálják a változást. Legalábbis apukám szerint. Az egyikük azt mondta, a lépcső turistalátványosság, ami végül is igaz, és hogy harmincöt évenként egy öngyilkosság még nem olyan borzasztó. Azt mondta, majd ha divatot csinálnak belőle, akkor szavaznak róla megint.

Mr. Farris elmosolyodik.

– Kisvárosok. Nem lehet nem szeretni őket!

– Én válaszoltam a kérdésére, most maga is válaszoljon az enyémre! Mi történik, ha megnyomom valamelyik gombot? Például Afrikáét? – Amint megérinti hüvelykujjával a sötétzöld gombot, Gwendy nem erősen, de azért észrevehetően érzi a késztetést, hogy megnyomja és kiderítse ő maga.

A férfi mosolya vigyorrá változik. Gwendy Peterson véleménye szerint nem túl kedves vigyorrá.

– Miért kérdezed, amit már úgyis tudsz?

Mire a kislány újra szóra nyithatná a száját, a férfi már el is indult lefelé a lépcsőn. Gwendy még egy pillanatig ülve marad a padon, aztán felugrik, a rozsdás vaskorláthoz rohan és lenéz. Mr. Farrisnek, bár közel sem volt annyi ideje, hogy leérjen a lépcső aljára, nyoma sem látszik. Vagy épp csak hogy látszik. Félúton lefelé, úgy százötven vaslépcsővel lejjebb, ott fekszik a férfi elegáns kis fekete kalapja – eldobta vagy leesett.

Gwendy visszamegy a pádhoz, és beteszi a varázsdobozt – az ő varázsdobozát – a zsinóros vászontáskába, majd lemegy a lépcsőn, és egész úton a korlátba kapaszkodik. Mikor eléri a kerek kis kalapot, megfordul a fejében, hogy felveszi, aztán inkább félrerúgja, és nézi, ahogy leesik, ahogy forog a levegőben, és végül a bokrok közt landol. Mire a kislány délután visszajön ide, a kalap eltűnik.

1974. augusztus 22-e van.

2

Anyja és apja a munkahelyükön vannak, így Gwendy teljesen egyedül találja magát, mikor hazaér a Carbine Streeten álló kis, Cape Cod stílusú házba. A dobozt az ágya alá rejti, és teljes tíz percig ott is hagyja – ekkor azonban rájön, hogy ez így nem lesz jó. Rendet tart a szobájában, amennyire elvárható tőle, de anyja időnként bejön kiporszívózni, és ő az, aki minden szombat reggel áthúzza az ágyneműt (kitart amellett, hogy ez Gwendy dolga lesz, amint betölti a tizenhármat – igazán szép születésnapi ajándék).

Az anyjának nem szabad megtalálnia a dobozt, mert az anyák mindig mindent tudni akarnak.

Következő ötlete a padlás, de mi van, ha a szülei végül tényleg rászánják magukat, hogy kiürítik és garázsvásárt tartanak, ahelyett, hogy csak beszélnek róla? Ugyanez igaz a garázs fölötti tárolóhelyiségre is. Gwendyben egy gondolat merül fel (most még újszerű a maga felnőttességében, de később fárasztó igazsággá válik): a titkok csak gondot jelentenek, talán a legnagyobb gondot mind közül. Ránehezednek a gondolataira, és helyet foglalnak el a világából.

Ekkor eszébe jut a hátsó kertben álló tölgyfa, rajta a gumiabroncshintával, amit mostanában már nem nagyon használ – tizenkét évesen túl nagy már az ilyen gyerekes szórakozáshoz. A fa göcsörtös gyökerei közt nem túl mély üreg rejtőzik. Régebben néha ide bújt el, amikor bújócskáztak a barátaival. Most már nem férne be (szerintem úgy százhetvenöt, száznyolcvan centire is meg fogsz nőni, mondta Mr. Farris), de a doboz természetesen igen, a vászonzsák pedig szárazon tartja, ha esik az eső. Ha zuhog, akkor ki kell jönnie érte, hogy megmentse.

Bedugja ide a dobozt, elindul vissza a ház felé, majd eszébe jut az ezüstdollár. Visszamegy a fához, és a zsákba csúsztatja az érmét, a doboz mellé.

Gwendy úgy véli, mikor a szülei hazaérnek, észre fogják venni, hogy valami különös történt vele, látni fogják, hogy megváltozott – de nem történik meg. Mint mindig, most is túlságosan lefoglalják őket a saját dolgaik – apa a biztosítótársaságnál dolgozik, anya a Castle Rock-i Ford-kereskedésnél titkárnő –, és persze isznak egy pár pohárral, mint mindig. Vacsoránál Gwendy csak egyszer szed mindenből, és mindent el is fogyaszt a tányérjáról, de a szelet csokoládétortát, amit apa hozott a munkahelye melletti cukrászdából, már nem kéri.

– Te jó ég, csak nem vagy beteg? – kérdezi apa.

– Lehet – mosolyodik el Gwendy.

Biztos benne, hogy késő éjszakáig ébren fekszik majd, és a Mr. Farrisszel történt találkozása jár a fejében, meg a kerti tölgyfa alatt rejtőző doboz, de nem így történik. Ázsia a világoszöld, Afrika a sötétzöld, Ausztrália a narancssárga, gondolja… ezen a ponton alszik el, és alszik egészen reggelig, mikor itt az idő, hogy befaljon egy hatalmas tál müzlit, majd ismét felloholjon az Öngyilkosok lépcsőjén. – Mikor sajgó izmokkal, korgó gyomorral hazaér, előhúzza a vászonzsákot a fa alól, kiveszi a dobozt, és kisujjával meghúzza a kart baloldalt, a vörös gomb mellett (amit csak akarsz, mondta Mr. Farris, mikor erről a gombról kérdezte). A rés kinyílik, a kis nyelv elősiklik. Egy csokoládéteknős fekszik rajta, apró, de tökéletes, páncélja tökéletesen vésett. Gwendy a szájába dobja a teknőst, és az édes íz szétsugárzik. Éhsége megszűnik, bár mikor eljön az ebédidő, megeszi az egész sonkás-sajtos szendvicset, amit az anyja hagyott neki, hozzá némi salátát francia öntettel, és egy nagy pohár tejet. A tegnapról megmaradt tortaszeletre pillant, a műanyag dobozában. Jól néz ki, de csak esztétikai szempontból értékeli: ugyanígy érezne egy Dr. Strange-képregény füzet menő, kétoldalas illusztrációjával kapcsolatban is, de megenni nem akarná, ahogyan a tortát se.

Aznap délután előbb biciklizni megy Olive barátnőjével, majd a délután hátralévő részét Olive szobájában töltik, lemezeket hallgatnak, és a közelgő iskolaévről beszélgetnek. A kilátás, hogy a Castle Rock-i gimibe fognak járni, egyszerre tölti el őket rettegéssel és izgalommal.

Odahaza, mielőtt még a szülei hazaérnének, Gwendy ismét előveszi rejtekhelyéről a dobozt, és meghúzza azt a kart, amire pénzkarként kezdett gondolni. Semmi nem történik, még csak ki sem nyílik a rés. Mindegy, nem baj. Talán mert egyke, és nincsenek vetélytársai, de Gwendy nem mohó. Ha majd a kis csokoládébonbonok fogynak ki, azokat jobban fogja hiányolni, mint akárhány ezüstdollárt. Reméli, hogy még jó darabig nem fogynak ki, de ha kifogynak, hát ez van. C’est la vie, ahogy az apja szokta mondani. Vagy merde se, szar ügy.

Mielőtt visszatenné a dobozt, a gombokra néz, és felsorolja a kontinenseket, amelyeket jelentenek. Egyenként megérinti őket. Vonzzák a gombok, tetszik neki, ahogy minden egyes érintés mintha feltöltené egy színnel, arra azonban vigyáz, hogy a feketéhez ne nyúljon. Az ijesztő. Illetve hát… egy kicsit mindegyik ijesztő, de a fekete, az olyan, mint egy hatalmas, fekete szemölcs, ami elcsúfít és talán el is rákosodhat.

Szombaton a Peterson család beül a Subaru kombiba és elindul az apa nővéréhez Yarmouthba. Gwendy általában szívesen látogat el Dottie nénihez és Jim bácsihoz, mert az ikerlányaik majdnem egyidősek vele, és mindig jól szórakoznak hármasban. Szombat este általában moziba mennek (most éppen egy jeggyel két film nézhető meg a Pride’s Corner autósmoziban, a Villám és Fürgeláb, valamint a Tolvajtempó), a lányok pedig a földön fekszenek hálózsákokban, és elcseverészik az időt, amikor éppen unalmasra fordul a film.

Gwendy most is remekül érzi magát, de gondolatai egyre visszatérnek a dobozhoz. Mi történik, ha valaki megtalálja és ellopja? Tudja, hogy ennek nem valami nagy a valószínűsége – egy betörő a házban nézne szét, nem a kertben, a fák alatt keresgélne –, de a gondolat nem hagyja nyugodni. Részben a birtoklásvágy miatt (a doboz az övé), részben a kis csokoládébonbonok iránti vágy miatt, legnagyobbrészt azonban a gombok miatt. Ha a tolvaj meglátná őket, kíváncsi lenne, mire jók, és megnyomná valamelyiket. Akkor mi történne? Különösen, ha a feketét nyomná meg? Arra Gwendy már kezd úgy gondolni, mint a rákgombra.

Mikor anyja közli, hogy vasárnap korán szeretne hazaindulni (aznap van a Hölgyek Segélyszervezetének a gyűlése, és idén Mrs. Peterson a kincstárnok), Gwendy megkönnyebbül. Hazaérkezésük után belebújik régi farmerjébe, és kimegy a kertbe. Hintázik egy kicsit, majd úgy tesz, mintha leejtett volna valamit, és fél térdre ereszkedik, mintha keresné. Valójában persze a vászonzsákot keresi. Ott van, a helyén… de ez nem elég. Gwendy lopva benyúl két göcsörtös gyökér közé, és megtapogatja odabenn a dobozt. Első két ujja épp az egyik gombhoz ér – érzi domború felületét –, és gyorsan visszarántja a kezét, mintha a tűzhely forró lapjához ért volna. Ugyanakkor meg is könnyebbül. Legalábbis amíg egy árnyék nem hullik rá.

– Meghintáztassalak, kicsim? – kérdezi az apja.

– Nem kell – mondja Gwendy. Feláll és lesöpri a térdét. – Már túl nagy vagyok hozzá. Inkább bemegyek tévézni.

Apja átöleli, feljebb tolja a szemüveget a kislány orrán, majd végigsimítja a szőke fürtöket, kisimít pár kócot.

– Egyre magasabb vagy – jegyzi meg. – De nekem mindig a kislányom maradsz, ugye tudod, Gwennie?

– Persze, apu – feleli Gwendy, majd elindul befelé. Mielőtt bekapcsolná a tévét, kinéz az udvarra a mosogató fölötti ablakon (már nem kell hozzá lábujjhegyre állnia). Nézi, ahogy apja meglöki a hintát. Vár egy kicsit, hogy lássa, letérdel-e, kíváncsi-e arra, mit keresgélt. Vagy mit nézegetett. Mikor apja ehelyett megfordul és a garázs felé indul, Gwendy bemegy a nappaliba, bekapcsolja a tévét, amiben a Soul Train megy, és táncolni kezd Marvin Gaye zenéjére.

3

Mikor hétfőn visszajön a futásból az Öngyilkosok lépcsőjén, a vörös gomb melletti kar apró csokoládécicát ad. Meghúzza a másikat is, és nem vár különösebben semmit, a rés azonban kinyílik, a kis nyelv kinyúlik, és újabb, 1891-es ezüstdollár fekszik rajta. Az érme egyik oldalán sem látszik sem kopásnyom, sem karcolás; később majd megtudja, hogy ezt nevezik verdefényesnek. Gwendy rálehel, elhomályosítja Anna Willess Williams vonásait, majd fényesre dörzsöli blúzán a rég eltávozott philadelphiai asszonyság képét. Most már két ezüstdollárosa van, és ha Mr. Farrisnek igaza volt az értéküket illetően, majdnem kitelne belőle egy egész évnyi tandíj a Maine-i Egyetemen. Kész szerencse, hogy évek vannak még hátra a továbbtanulásig, mert hogyan tudna egy tizenkét éves gyerek eladni ilyen értékes érméket? Micsoda kérdéseket vetne fel!

És a doboz is micsoda kérdéseket vetne fel!

Újra megérinti a gombokat, egyenként, gondosan elkerülve a borzalmas feketét, ezúttal azonban ujja elidőzik a vörösön, ujjbegye körbejár rajta, testét a pánik és érzéki öröm különös keveréke tölti el. Végül visszacsúsztatja a dobozt a zsákjába, elrejti, és elbiciklizik Olive-ékhoz. Epres rétest készítenek Olive anyukájának vigyázó tekintetétől kísérve, majd felmennek az emeletre és ismét felteszik Olive lemezeit. Nyílik az ajtó, és Olive anyukája lép be, de nem azért jött, hogy halkítsák le a hangerőt, ahogy mindkét lány hitte – nem, ő is táncolni szeretne. Jól érzik magukat. Hármasban táncolnak, felszabadultan nevetnek, Gwendy pedig, miután hazamegy, nagy adaggal eszik a vacsorából.

Repetát azonban nem kér.

4

A Castle Rock-i gimi egészen jónak bizonyul. Gwendy újra találkozik a régi barátaival, és újakat is szerez. Feltűnik neki, hogy némelyik fiú nézegeti, amit nem bán, mert egyikük sem Frankie Stone, és egyikük sem hívja Michelin-figurának. Az Öngyilkosok lépcsőjének köszönhetően a gúnynév feledésbe merült. Októberben a szülinapjára Robby Benson-posztert kap, kistévét a szobájába (Istenem, de örül neki!), és leckéket ágyneműhúzásból (nem egy örömteli esemény, de nem is rossz). Bekerül a focicsapatba és a lányok futócsapatába, ahol hamar kiemelkedik a többiek közül.

A csokoládébonbonok továbbra is érkeznek, sosincs köztük két egyforma, és a részletgazdagságuk mindig lenyűgözi. Egy-két hetente ezüstdollárt is kap, mindig 1891-es évjáratút. Ujja egyre hosszabb és hosszabb ideig időzik a vörös gombon, és néha hallja magát, amint azt suttogja: „Amit csak akarsz, amit csak akarsz.”

Chiles tanárnő, Gwendy hetedikes történelemtanára fiatal, csinos és igyekszik olyan érdekessé tenni az óráit, amilyenné csak lehet. Kísérletei néha elég bénán sülnek el, egyszer-kétszer azonban fantasztikusan jól sikerülnek. Közvetlenül a karácsonyi szünet előtt bejelenti, hogy az új év első óráján kíváncsiak napját rendez. Minden diáknak fel kell majd tennie egy történelemmel kapcsolatos kérdést, ami foglalkoztatja, Chiles tanárnő pedig megpróbálja majd kielégíteni a kíváncsiságukat. Ha nem megy, akkor az osztály elé bocsátja a kérdést, hogy megvitassák és találgassanak.

– Csak ne az elnökök nemi életéről kérdezzetek – jegyzi meg, mire a fiúk hangos röhögésben, a lányok hisztérikus kacagásban törnek ki.

Mikor elérkezik ez a bizonyos nap, a kérdések igen széles témakört ölelnek fel. Frankie Stone arra kíváncsi, az aztékok tényleg emberi szíveket ettek-e, Billy Day azt szeretné tudni, ki készítette a szobrokat a Húsvét-szigeten, a legtöbb kérdés azonban ezen az 1975 januári kíváncsiak napján a „mi lett volna, ha” körül forog. Mi történt volna, ha a déliek győznek a polgárháborúban? Mi történt volna, ha George Washington meghalt – mondjuk éhen halt vagy megfagyott – volna a függetlenségi háború elején? Mi történt volna, ha Hitler babakorában a fürdőkádba fullad?

Mikor rákerül a sor, Gwendy készen áll, de egy kicsit akkor is ideges.

– Nem tudom, hogy ez most megfelel-e a feladatnak – kezdi –, de, azt hiszem, vannak történelmi… izé…

– Történelmi vonatkozásai? – kérdezi Chiles tanárnő.

– Igen! Az.

– Jó. Mondd csak!

– Mi lenne, ha lenne egy gombja, egy különleges gomb, amit ha megnyom, meg tudna ölni vele valakit, vagy talán csak eltüntetné, vagy akár felrobbanthatna egy helyet, bármit, ami az eszébe jut? Kit ölne meg vele, vagy mit robbantana fel?

A teremre tiszteletteljes csend ereszkedik le, ahogy az osztály végiggondolja ezt a csodálatosan vérszomjas gondolatot, Chiles tanárnő azonban a homlokát ráncolja.

– Alap – feleli –, hogy nagyon rossz ötlet megsemmisíteni valakit, akár azzal, hogy megöljük, akár azzal, hogy eltüntetjük. Dolgokat felrobbantani szintén.

– Mi a helyzet Hirosimával és Nagaszakival? – kérdezi Nancy Riordan. – Azt akarja mondani, hogy nem volt helyes lebombázni őket?

Chiles tanárnő meghökken.

– Nem, ilyet nem mondtam – feleli –, de gondolj a sok ártatlan civilre, akik meghaltak, amikor lebombáztuk azokat a városokat! A nőkre és a gyerekekre. A kisbabákra. És utána a sugárzásra! Az még több embert ölt meg.

– Értem – mondja Joey Lawrence –, de a nagyfaterom harcolt a japánok ellen a háborúban, ott volt Guadalcanalnál és Tarawában, és azt mondta, nagyon sokan meghaltak azok közül, akikkel együtt harcolt. Azt mondta, kész csoda, hogy ő túlélte. A nagyfater szerint így, hogy ledobtuk a bombákat, nem kellett megszállnunk Japánt. Ha meg kellett volna tennünk, millió emberünket veszítettük volna el.

Az elképzelés, hogy megöljenek valakit (vagy eltüntessék) valahogy feledésbe merült, de Gwendy nem bánja. Feszült figyelemmel hallgatja a többieket.

– Ez jó érv – mondja Chiles tanárnő. – Mit gondoltok? Ha megtehetnétek, elpusztítanátok egy helyet akkor is, ha civilek halnak meg? Ha igen, mit és miért?

Az óra hátralévő részében erről beszélgetnek. Henry Dussault Hanoira szavaz. Üssük ki azt a Ho Si Minh csávót, vessünk véget az ostoba vietnami háborúnak egyszer s mindenkorra. Ezzel többen is egyetértenek. Ginny Brooks szerint nagyszerű lenne eltörölni Oroszországot. Mindy Ellerton Kínát szeretné, mert az apukája szerint a kínaiak hajlandóak lennének atomháborút indítani, amiért olyan sokan vannak. Frankie Stone az amerikai gettók eltakarítását javasolja, „ahol azok a feketék drogot készítenek és zsarukat ölnek”.

Suli után Gwendy épp a bringáját húzza ki a biciklitárolóból, amikor Chiles tanárnő mosolyogva odalép hozzá.

– Csak szerettem volna köszönetet mondani a kérdésedért – mondja. – Elsőre kicsit megdöbbentett, de aztán ez vezetett az idei tanév egyik legjobb órájához. Azt hiszem, mindenki hozzászólt, kivéve téged, ami fura, hiszen pont a te kérdésed volt. Van olyan hely, amit felrobbantanál, ha lenne ekkora hatalmad? Vagy lenne valaki, akit… akitől megszabadulnál?

Gwendy visszamosolyog rá.

– Nem tudom – feleli. – Épp ezért tettem fel a kérdést.

– Még szerencse, hogy a valóságban nem létezik ilyen gomb – jegyzi meg Chiles tanárnő.

– De hiszen létezik – feleli Gwendy. – Nixonnak van egy, és Brezsnyevnek is. Meg pár más embernek is.

Miután leckét adott Chiles tanárnőnek – nem történelemből, hanem jelenkori helyzetből –, Gwendy elkerekezik a biciklin, ami már kezd igencsak kicsi lenni neki.

5

1975 júniusában Gwendy végleg leteszi a szemüvegét. Mrs. Peterson érvekkel próbálja meggyőzni, hogy ne tegye.

– Tudom, hogy a te korodban a lányok már kezdenek a fiúkkal foglalkozni, nem felejtettem el mindent tizenhárom éves koromból, de az a mondás, hogy a fiúk nem járnak pápaszemes lányokkal, baromság. És el ne mondd apádnak, hogy ezt mondtam. A helyzet az, Gwennie, hogy a fiúk mindenre rámozdulnak, amin szoknya van, te meg így is, úgy is túl fiatal vagy még ehhez.

– Anya, te hány évesen csókolóztál először?

– Tizenhat – feleli Mrs. Peterson habozás nélkül. Valójában tizenegy volt, George McClellanddel csókolózott, fenn, McClellandék csűrjének a padlásán. Hű, micsoda csókcsata volt! – És hidd el, Gwennie, nagyon csinos lány vagy, szemüveggel vagy anélkül.

– Kedves, hogy ezt mondod – feleli Gwendy –, de tényleg jobban látok nélküle. Most már fáj tőle a szemem.

Mrs. Peterson nem hisz a lányának, ezért elviszi dr. Emersonhoz, a város optikusához. Ő sem hiszi el… amíg Gwendy a kezébe nem nyomja a szemüveget, és el nem olvassa a számokat a táblán, egészen az aljáig.

– A mindenit – mondja dr. Emerson.

– Hallottam már ilyesmiről, de elképesztően ritka. Biztos nagyon sok répát ettél, Gwendy.

– Szerintem is ez lehet a dolog nyitja – mosolyog Gwendy, és arra gondol: Csokoládét ettem. Bűvös csokiállatokat, amik sosem fogynak el.

6

Az aggodalom afölött, hogy valaki felfedezi vagy ellopja a dobozt, folyamatos háttérzajként van jelen a gondolataiban, de sosem fenyeget azzal, hogy uralni kezdi az életét. Felmerül benne, hogy ez lehetett az egyik oka annak, hogy Mr. Farris épp őneki adta. Hogy azt mondta, te vagy a kiválasztott.

Az iskolában jól teljesít, jelentős szerepet kap a nyolcadikos színdarabban (és egyetlen sort sem felejt el), és továbbra is fut. A futás a legjobb: mikor elárasztják a testét az endorfinok, még háttérzajként is megszűnik az aggodalom. Időnként neheztel Mr. Farrisre, amiért rátestálta a dobozzal járó felelősséget, legtöbbször azonban nem. Mint a férfi mondta, a doboz ajándékokat ad. Apró kárpótlásnak nevezte, de az ajándékok nem tűnnek aprónak Gwendy számára: a memóriája javult, már nem akar felzabálni mindent a hűtőből, a látása tökéletes, úgy fut, mint a szél, és még valami. Az anyja úgy fogalmazott, nagyon csinos, Olive barátnője azonban továbbment ennél.

– Jézusom, te aztán gyönyörű vagy – mondja egy nap Gwendynek, és nem tűnik úgy, mintha örülne neki. Megint Olive szobájában vannak, ezúttal a gimi rejtelmeit tárgyalják ki, amelyek hamarosan kezdenek feltárulni előttük. – Már nem vagy szemüveges, és egyetlen árva pattanásod sincs. Ez nem igazságos. Bottal kell majd távol tartanod a fiúkat.

Gwendy elneveti a dolgot, de tudja, hogy Olive rátapintott valamire. Valóban jól néz ki, és nincs kizárva, hogy egyszer, valamikor a jövőben tényleg gyönyörű lesz. Talán mire egyetemre megy De mihez kezd majd a dobozzal, ha kollégista lesz? Nem hagyhatja a kertben, a fa alatt, igaz?

A gimi első péntek estéjén Henry Dussault elhívja az elsősök báljára, hazafelé megfogja a kezét, és mikor a Peterson-ház elé érnek, megcsókolja. A csókolózás nem rossz dolog, de Henry lehelete elég gáz. Gwendy reméli, hogy a következő fiú, aki megcsókolja, rendszeresen használ szájvizet.

A bál utáni napon hajnali kettőkor felébred, és kezét a szájára szorítja, hogy elfojtsa sikolyát. A valaha látott legélethűbb rémálma még mindig a hatása alatt tartja. Azt álmodta, kinézett a mosogató fölötti ablakon, és Henryt pillantotta meg, amint ott ül a hintán (amit a valóságban apja az előző évben levett). A fiú az ölében tartotta a dobozt. Gwendy kirohant, és rákiáltott, hogy nehogy megnyomja bármelyik gombot, különösen ne a feketét.

Erre gondolsz? – kérdezte Henry vigyorogva, és durván lenyomta hüvelykujjával a rákos gombot.

Fölöttük elsötétült az ég. A föld remegni kezdett, mintha élőlény lett volna. Gwendy tudta, hogy világszerte híres épületek omlanak most össze és tengerek lépnek ki a medrükből. Pillanatok – néhány pillanat – múlva a Föld szétrobban majd, mint egy alma, amibe petárdát dugtak, a Mars és a Vénusz közt pedig nem marad semmi, csak egy második aszteroidaöv.

– Álom – jelenti ki Gwendy, és a szobája ablakához lép. – Álom, álom, csak egy álom.

Igen. A fa ott van, immár a gumiabroncs- hinta nélkül, Henry Dussault-nak pedig nyoma sincsen. De ha tényleg rátalálna a dobozra, és tudná, mit jelentenek az egyes gombok, vajon mit tenne? Megnyomná a vöröset, és felrobbantaná Hanoit? Vagy azt mondaná, pokolba az egésszel, és megnyomná a világoszöldet?

– És felrobbantaná egész Ázsiát – suttogja Gwendy. Mert igen, ezt teszik a gombok. Az elejétől fogva tudta, amint Mr. Farris kimondta. A lila felrobbantja Dél-Amerikát, a narancssárga felrobbantja Európát, a vörös megtesz mindent, amit akarsz, mindent, amire csak gondolsz. És a fekete?

A fekete mindent felrobbant.

– Az lehetetlen – suttogja Gwendy, és visszamegy az ágyba. – Őrültség!

Csak hát a világ őrült. Elég, ha az ember nézi a híreket, és tudni fogja.

Mikor másnap hazaér az iskolából, Gwendy kezében kalapáccsal és vésővel megy le az alagsorba. A falak kőből vannak, és a bejárattól legtávolabbi sarokban sikerül kivésnie egyet a kövek közül. Addig mélyíti a rejtekhelyet a vésővel, amíg akkorává nem válik, hogy a doboz beleférjen. Miközben dolgozik, folyton rá-rápillant az órájára, mert tudja, hogy ötre hazaér az apja, és legkésőbb fél hatra az anyja is.

A fához fut, kihúzza a vászonzsákot, amely a dobozt és az ezüstdollárokat rejti magában (az ezüstdollárok mostanra többet nyomnak, mint maga a doboz, annak ellenére, hogy abból jöttek), majd visszafut a házba. A lyuk épp elég nagy, a kő pedig tökéletesen visszailleszkedik a helyére, akár egy kirakósjáték utolsó darabkája. A biztonság kedvéért azért elé húz egy régi íróasztalt, és végre megnyugszik. Henry most már nem fogja megtalálni. Senki nem fog rátalálni.

– A tóba kellene dobnom ezt az átkozott vackot – suttogja, miközben felkapaszkodik az alagsor lépcsőjén. – Azzal véget vetnék az egésznek. – Persze tudja, hogy nem tudná megtenni. Az övé, legalábbis amíg Mr. Farris vissza nem jön érte. Néha reméli, hogy visszajön. Néha azt reméli, hogy soha nem jön vissza.

Mr. Peterson, mikor hazaér, némi aggodalommal méri végig Gwendyt.

– Csupa izzadság vagy – jegyzi meg. – Jól vagy?

A kislány elmosolyodik.

– Csak futottam. Jól vagyok.

És többnyire jól is érzi magát.

7

Az első tanévet követő nyáron Gwendy nagyon is jól érzi magát.

Először is, az év vége óta újabb két centit nőtt, és remekül le is barnult, annak ellenére, hogy még a július negyedike sem érkezett el. Legtöbb osztálytársától eltérően Gwendy eddig még soha nem barnult le rendesen. Tulajdonképpen az előző nyár volt életében az első, amikor nyilvánosan fürdőruhában mert mutatkozni, és akkor is egy szerény egyberészest választott. Nagyifürdőruha, ugratta legjobb barátnője, Olive egy délután, amit a városi strandon töltöttek.

Az azonban akkor volt, most meg most van: idén nyáron nincs több nagyifürdőruha. Június elején Mrs. Peterson és Gwendy elmentek a Castle Rock belvárosában lévő bevásárlóközpontba, ahonnan strandpapuccsal és hozzá illő színes bikinivel tértek haza. A fürdőruha élénksárga és még élénkebb piros színű, apró kis fehér pöttyökkel. A sárga fürdőruha gyorsan Gwendy kedvenc viseletévé válik. Mások előtt soha nem ismerné el, de amikor hálószobája biztonságában szemügyre veszi magát a teljes alakos tükörben, titokban úgy véli, hasonlít a lányra a napolajreklámból. Ez mindig örömmel tölti el.

Nem csak a bronzbarna lába és az ici-pici pöttyös fürdőruha okozott örömet. Más dolgokban is javulás állt be. Ott voltak például a szülei. Soha nem ment volna el odáig, hogy alkoholistának bélyegezze anyját és apját – nem egészen, és hangosan, mások előtt soha –, de azt tudja, hogy túl sokat ittak, és úgy véli, az okát is tudja ennek – valahol menet közben, nagyjából mondjuk akkor, amikor Gwendy épp elvégezte a harmadikat, a szülei között elmúlt a szerelem. Valahogy úgy, mint a filmekben. Az esti martini és az újságok üzleti rovata (Mr. Petersonnak), a ginkoktél és a romantikus regények (Mrs. Petersonnak) fokozatosan felváltották a családi sétákat a környéken és a kirakósozást vacsora után, az asztalnál.

Általános iskolás éveinek jelentős részében Gwendy csendes aggodalommal szenvedett a családnak ettől a széthullásától. Neki senki egyetlen szót sem szólt arról, mi történik körülötte, és ő sem beszélt róla másoknak, különösen nem anyjának vagy apjának. Azt se tudta volna, hogyan kezdjen bele egy ilyen beszélgetésbe.

Aztán nem sokkal a doboz érkezése után a dolgok kezdtek megváltozni.

Mr. Peterson egy este korábban érkezett haza a munkából, hozott egy csokor százszorszépet (Mrs. Peterson kedvenc virágát), és közölte, hogy váratlanul előléptették a biztosítónál. Azzal ünnepelték a szerencsés eseményt, hogy pizzát és jégkrémet rendeltek, majd – meglepetés! – hosszú sétára indultak a környéken.

Aztán valamikor a tavalyi tél elején Gwendynek feltűnt, hogy az iszogatás abbamaradt. Nemcsak ritkult, hanem teljességgel abbamaradt. Egy nap, iskola után, mielőtt a szülei hazaértek volna a munkából, a kislány pincétől padlásig átkutatta a házat, és sehol nem talált egyetlen árva üveg italt se. Még a garázsban lévő régi hűtőből is hiányzott Mr. Peterson kedvenc söre. Egy karton alkohol- mentes sör került a helyére.

Aznap este, mikor apja elment Gino éttermébe spagettiért, Gwendy megkérdezte az anyját, hogy tényleg abbahagyták-e az ivást. Mrs. Peterson felnevetett.

– Ha úgy érted, csatlakoztunk-e az Anonim Alkoholistákhoz, vagy esküt tettünk-e O'Malley atya előtt, nos, nem.

– De… kinek az ötlete volt? A tiéd vagy apáé?

Gwendy anyja eltűnődött.

– Nem rémlik, hogy egyáltalán megbeszéltük-e.

Gwendy annyiban hagyta a dolgot. Megint csak apja egyik mondása tűnt ideillőnek: „ajándék lónak ne nézd a fogát”.

Alig egy héttel később ezt a kisebb csodát még jobban bearanyozta valami. Gwendy kiment a kertbe, hogy megkérje apját, vigye el a könyvtárba, és meglepetten látta, hogy Mr. és Mrs. Peterson kézenfogva egymásra mosolyognak. Ott álltak, télikabátban, látszódott a leheletük, és úgy néztek egymás szemébe, mint az Életünk napjai elveszett szerelmesei. Gwendy megtorpant, és tátott szájjal nézte az elé táruló képet, majd könnyek gyűltek a szemébe. Nem is emlékezett rá, mikor látta utoljára, hogy így néztek egymásra. Talán soha. Kővé meredten állt a hátsó lépcső aljában, egyik, kesztyűs kezével a fül védőjét lóbálta, és Mr. Farrisre meg a bűvös dobozára gondolt.

Az csinálta. Nem tudom, hogyan vagy miért, de az tette. Nem csak velem. Olyan, mint valami… nem is tudom…

– Mint egy esernyő – suttogta, és ezt találónak érezte. Egy ernyő, ami megvédi a családját a túl sok napfénytől, de az esőt is távol tartja. Minden rendben volt, és amíg nem támad hideg szél, ami kifordítja az ernyőt, addig minden rendben van. És miért történne ilyesmi? Nem fog. Az nem lehet. Addig nem, amíg vigyázok a dobozra. Muszáj. Most már az én varázsdobozom.

8

Augusztus elején, egy csütörtök este Gwendy épp a kukát vonszolja a kocsibehajtó végébe, amikor Frankie Stone hirtelen leparkol a járdaszélre kék El Caminójával. Az autórádióból üvölt a Rolling Stones, és Gwendy érzi, hogy a nyitott ablakból marihuána szaga száll felé. A fiú lehalkítja a zenét.

– Nem jössz kocsikázni, szépségem?

Frankie Stone felnőtt, de nem a jó értelemben. Zsíros, barna haja van, arcát sörétnyomként borítják a pattanások, egyik karján házilag készült AC/DC tetkó látszik. A testszaga rosszabb, mint amit Gwendy valaha érzett. Azt suttogják róla, hogy egy koncerten kevert valamit egy hippi lány italába, és megerőszakolta. Valószínűleg nem igaz, Gwendy tudja, milyen durva pletykákat képesek terjeszteni a fiatalok, de az biztos, hogy Frankie úgy néz ki, mint aki képes keverni valamit egy lány poharába.

– Nem tudok – feleli Gwendy, és azt kívánja, bár ne csak rövidre vágott farmer- nadrág és ujjatlan póló lenne rajta. – Meg kell csinálnom a házi feladatomat.

– Házi feladatot? – mordul fel Frankie.

– Ne már, ki a faszom csinál házit nyáron?

– Egy… egy nyári tanfolyamra járok a képzőbe.

Frankie kihajol az ablakon, és Gwendy érzi a lehelete szagát, annak ellenére, hogy még jó három méter van köztük.

– Ugye, nem hazudsz most, szépségem? – vigyorodik el.

– Nem hazudok. Jó szórakozást, Frankie! Jobb, ha bemegyek és előszedem a könyveimet.

Gwendy megfordul, befelé indul a behajtón, és büszke, amiért ilyen jól kezelte a helyzetet. Négy vagy öt lépést tett csak meg, mikor valami kemény ütődik a tarkójának. Felkiált – nem fájt, csak meglepte a dolog –, és visszafordul az utca felé. A lábánál egy sörösdoboz forog lassan, hab fröcsköl belőle az aszfaltra.

– Épp mint a többi beképzelt picsa – mondja Frankie. – Azt hittem, te más vagy, de nem. Azt hiszed, mindenkinél jobb vagy

Gwendy megdörgöli a tarkóját. Már kezd kialakulni egy duzzanat; összerezzen, mikor hozzáér az ujja.

– Menj el, Frankie, mielőtt hívom apámat.

– Baszódjon meg apád is, meg te is! Már akkor ismertelek, amikor kibaszott ronda zsírmalac voltál! – Frankie fegyvert formál az ujjával, rászegezi, és elmosolyodik. – Vissza fogsz hízni. A kövér lányokból kövér nők lesznek. Mindig. Viszlát, Michelin!

Ezzel elhajt középső ujját kidugva az ablakon, kerekei csikorognak az aszfalton. Gwendy csak ekkor engedi szabadjára a könnyeit, és fut be a házba.

Aznap éjjel Frankie Stone-ról álmodik. Álmában nem csak áll ott tehetetlenül a kocsibehajtón, torkában dobogó szívvel. Álmában nekiront Frankie-nek, és mielőtt a fiú kiszállhatna, ő benyúl a sofőroldali ablakon és elkapja a bal karját. Addig csavarja, amíg meg nem hallja – és meg nem érzi –, hogy roppannak a csontok a keze alatt. És ahogy a fiú üvölt, ő ráordít. Hogy vagy most, Tökös Frankie? Most inkább két centi, nem huszonkettő, azt lefogadom. Nem kellett volna a Varázsdoboz Királynőjével kezdened.

Reggel, mikor felébred, álmos mosollyal emlékszik vissza az álomra, de ez is szertefoszlik a felkelő nap fényében, mint a legtöbb álom. Csak két héttel később jut újra eszébe, mikor egy lusta szombat reggel beszélget apjával a reggelinél. Mr. Peterson kiissza kávéját és leteszi az újságot.

– A haverod, Frankie Stone bekerült a hírekbe.

Gwendy abbahagyja a rágást.

– Nem a haverom. Utálom. Mivel került az újságba?

– Autóbalesete volt tegnap éjjel a Hanson Roadon. Alighanem részeg volt, bár nem írják. Fának ment. Jól van, de eléggé összetört.

– Mennyire?

– Össze kellett varrni a fejét és a vállát. Az arca tele lett vágásokkal. Eltört a karja, a cikk szerint több helyen is. Jó sok időbe telik majd, amíg felgyógyul. El akarod olvasni?

Gwendy felé tolja az újságot az asztalon. A kislány visszatolja, majd óvatosan leteszi a villáját. Tudja, hogy képtelen lesz még egy falatot lenyelni, ahogy azt is tudja, kérdés nélkül, hogy Frankie Stone a bal karját törte össze.

Aznap éjjel, az ágyban, miközben próbálja kiűzni agyából a benne kavargó, nyugtalanító gondolatokat, Gwendy megszámolja, hány nap van még hátra a nyári szünetből, mielőtt vissza kell térnie az iskolába.

1977. augusztus 22-e van. Napra pontosan három év telt el azóta, hogy Mr. Farris és a doboz megjelent az életében.

9

Gwendy egy héttel azelőtt, hogy megkezdené a tizedik osztályt a Castle Rock-i gimiben, majdnem egy év után először ismét felfut az Öngyilkosok lépcsőjén. Kellemesen meleg az idő, fúj a szellő, és Gwendy anélkül ér fel a lépcső tetejére, hogy akár kicsit is megizzadna. Nyújt egy kicsit, és végignéz a testén. Teljes egészében látja az edzőcipőjét.

A korláthoz lép és magába issza a kilátást. Az ilyen reggeleken kívánja az ember azt, bár ne létezne a halál. Szeme végigsiklik a Sötét Tükör-tavon, majd a játszótér felé fordul, ami most majdnem üres, csak egy fiatal anyuka löki totyogós korú gyerekét a bébihintán. Végül megállapodik a tekintete a padon, ahol találkozott Mr. Farrisszel. Odamegy és leül.

Mostanában egyre gyakrabban és gyakrabban tesz fel a fejében lévő kis hang olyan kérdéseket, amelyeket nem tud megválaszolni. Miért éppen te, Gwendy Peterson? Kerek e világon miért éppen téged választott?

És voltak más, ijesztőbb kérdések is. Honnan jött ez az ember? Miért tartja szemmel? (Épp ezeket a szavakat használta!) Mi a fene ez a doboz… és mit tesz velem?

Gwendy sokáig ül a padon, gondolkodik, nézi, ahogy vonulnak a felhők. Egy idő után felkel és ismét lekocog az Öngyilkosok lépcsőjén, majd hazamegy. A kérdések vele maradnak. Mennyi az életéből, az, amit saját maga ért el, és mennyi, amit a doboz tett vele, a bonbonjaival és a gombjaival?

10

Az év szenzációsan indul a tizedik osztályban. Gwendyt egy hónapon belül megválasztják az osztály elnökévé és a gimis focicsapat kapitányává, Harold Perkins, egy jóképű felsőbb éves focista pedig elhívja az iskolabálra (a báli részvételre azonban soha nem kerül sor, Gwendy dobja szegény Haroldot, aki első randijukon – egy autósmoziban, A kárhozottak útja vetítésén – többször is megpróbálja letapizni). Kicsit korai még ehhez a taperoláshoz, ahogy anyja szokta mondani.

Októberben a tizenhatodik születésnapjára Eagles-posztert kap, amelyen a banda a Hotel California előtt áll („Bármikor kijelentkezhetsz, de sosem távozhatsz”), új magnót, ami nyolcsávos szalag mellett már kazettát is lejátszik, és egy ígéretet apjától, hogy most, hogy elérte a korhatárt, megtanítja autót vezetni.

A csokoládébonbonok továbbra is érkeznek, nincs köztük két egyforma, és részletességük mindig lenyűgöző. Az apró falat, amit Gwendy ma reggel habzsolt be iskola előtt, zsiráfot ábrázolt; direkt kihagyta a fogmosást utána, hogy minél tovább érezze a különleges ízt.

A másik kis kart már messze nem húzza meg olyan gyakran, mint egykor; más oka nincs rá, csak az, hogy nincs több helye, ahol tárolhatná az ezüstérméket. Egyelőre most beéri a csokoládéval.

Még mindig gondol néha Mr. Farrisre, de már nem olyan gyakran; általában a hosszú, üres éjszakai órákban jut eszébe, és ilyenkor megpróbálja pontosan felidézni, hogyan nézett ki a férfi és milyen volt a hangja. Majdnem biztos benne, hogy látta egyszer, a Castle Rock-i halloweeni vásárban a tömegben, de épp az óriáskerék tetején járt, és amire véget ért a menet, a férfi már eltűnt, elnyelte a vásár közepén végigvezető úton tolongó sokaság. Egy másik alkalommal bement az egyik portlandi érmekereskedésbe az egyik ezüstdollárral. Időközben felment az értékük, a boltos 750 dollárt ajánlott az egyik 1891-es Morgan-dollárért, és azt mondta, sosem látott jobb állapotút. Gwendy elutasította az ajánlatot, hirtelen ötlettől vezérelve azt mondta, az érmét a nagyapjától kapta ajándékba, és csak tudni akarta, mennyit ér. Kifelé menet egy férfit pillantott meg, aki az utca túloldaláról figyelte; fején helyes kis fekete kalapot viselt. Farris – már ha tényleg ő volt az – futó mosolyt villantott rá, majd befordult a sarkon és eltűnt.

Figyeli? Szemmel tartja? Lehetséges lenne? Gwendy szerint igen.

Sokszor gondol természetesen a gombokra is, különösen a vörösre. Néha azon kapja magát, hogy törökülésben ül az alagsor hideg padlóján, ölében tartja a dobozt, szinte kábultan mered a vörös gombra, és ujja hegyével cirógatja. Azon tűnődik, mi lenne, ha úgy nyomná meg a vörös gombot, hogy nem választott konkrét helyet, amit felrobbanthat. Akkor mi történne? Ki döntené el, mi pusztul el? Isten? A doboz?

Pár héttel az érmeüzletben tett látogatás után Gwendy úgy dönt, ideje egyszer s mindenkorra kideríteni, mit csinál a vörös gomb.

Ahelyett, hogy a könyvtárban töltené az ötödik óra utáni szünetet, Mr. Anderson, a történelemtanár osztályterme felé tart. Megvan rá az oka: a két lehúzható térkép, ami a táblára van szerelve Mr. Anderson osztályában.

Gwendy több lehetséges célpontot is számításba vett a vörös gomb számára. Utálja ezt a szót, hogy „célpont”, de épp ideillő, és jobb nem jut az eszébe. Az első célpontjai közt szerepel a Castle Rock-i hulladéklerakó, egy kivágott erdő szeméttel teli helye a vasúti síneken túl, és egy régi, elhagyatott Phillips 66 benzinkút, ahol a srácok össze szoktak gyűlni füvet szívni.

Végül úgy dönt, nemcsak Castle Rock, de az egész ország határain túl vesz célba valamit. Jobb az óvatosság.

Mr. Anderson asztala mögé lép, és alaposan szemügyre veszi a térképet. Először Ausztráliára összpontosít (itt, mint nemrég tanulta, az ország több mint egyharmadát sivatag teszi ki), majd Afrikára tér át (azoknak a szegényeknek épp elég bajuk van így is), végül megállapodik Dél-Amerikán.

A történelemórákon tanultakból két fontos tényre emlékszik, ami elősegíti ezt a döntését: Dél-Amerikában van harmincöt a világ ötven, legkevésbé fejlett országa közül, és hasonló arányban található itt a legkevésbé sűrűn lakottak közül is.

Most, hogy meghozta a döntését, nem pazarolja tovább az időt. Három kis ország nevét firkantja fel spirál jegyzetfüzetébe: egyet északról, egyet a kontinens közepéről, egyet pedig délről. Ezt követően siet a könyvtárba, hogy alaposabb kutatást végezzen. Képeket néz, és listát ír a leginkább isten háta mögötti helyekről.

Később, még aznap délután Gwendy leül szobájában a szekrénye elé, és az ölébe emeli a dobozt.

Reszkető ujját a vörös gombra helyezi.

Lehunyja a szemét, és elképzeli egy távoli ország egyetlen, apró részét. Sűrű, áthatolhatatlan növényzet. Messzire nyúló, vad őserdő, ahol nem él ember. Annyi részletet képzel el, amennyit csak bír.

Kimerevíti a képet a fejében, és lenyomja a vörös gombot.

Semmi nem történik. Le se nyomódik.

Gwendy másodszor és harmadszor is lenyomja a gombot. Meg sem mozdul az ujja alatt. Úgy látszik, a gombokról szóló szöveg csak tréfa volt, és a hiszékeny Gwendy Peterson benyelte.

Szinte megkönnyebbülten tenné vissza a dobozt a szekrénybe, mikor hirtelen eszébe ötlenek Mr. Farris szavai. A gombokat nagyon nehéz lenyomni. A hüvelykujjaddal kell, és ki kell fejtened hozzá némi erőt. De ez így jó, hidd el.

Újra leereszti ölébe a dobozt – és most a hüvelykujjával nyomja le a vörös gombot. Teljes testsúlyával ránehezedik. Ezúttal alig hallhatóan kattan egyet, és Gwendy érzi, ahogy a gomb lenyomódik.

Egy pillanatra a dobozra mered, és arra gondol: Pár fa és talán pár állat. Kisebb földrengés, esetleg tűz. Ennél több biztosan nem történik. Aztán visszateszi a dobozt alagsori rejtekhelyére, a falba. Arca meleg, a gyomra fáj. Ez vajon azt jelentené, hogy működik?

11

Gwendy másnap lázzal ébred. Nem megy iskolába, a nap nagy részét átalussza. Este frissen lép ki szobájából, mintha újjászületett volna, és szüleit a tévé előtt találja, ahol némán nézik a híreket. Arckifejezésükből látja, hogy valami nincs rendben. Leül a kanapéra, anyja mellé, és elborzadva nézi, ahogy Charles Gibson, a tévés Guyanát mutatja – egy távoli országot, amelyről nemrégiben tudott meg pár érdekes apróságot. Egy Jim Jones nevű szektavezér öngyilkosságot követett el, és erre utasította több mint kilencszáz követőjét is.

A tévé képernyőjén szemcsés fényképek villannak fel. Holttestek fekszenek sorban, a háttérben sűrű őserdő sötétlik. Párok ölelik át egymást szerelmesen. Anyák ölelik kisbabájukat mozdulatlan mellükhöz. És oly sok a gyerek! Az arcokra kiül a kín. Mindenhol legyek futkosnak. Charles Gibson szerint az ápolónők mérget fecskendeztek a gyerekek torkába, mielőtt maguk is bevették volna az adagjukat.

Gwendy szó nélkül visszamegy a szobájába, ahol teniszcipőt húz és magára kap egy melegítőt. Megfordul a fejében, hogy felfut az Öngyilkosok lépcsőjén, de aztán úgy dönt, mégse; homályos félelmet érez, tart tőle, hogy rátör majd egy késztetés, hogy vesse le magát. Ehelyett közel öt kilométert fut a környéken, lába szaggatott ütemben dobog a hideg aszfalton, arca kipirul a friss, őszi levegőtől. Ezt én tettem, gondolja, és látja maga előtt a halott kisbabákon hemzsegő legyeket. Nem akartam, de én tettem.

12

– Egyenesen rám néztél – jelenti ki Olive. Hangja nyugodt, de a tekintete ég. – Nem tudom, hogy mondhatod, hogy nem láttál, amikor ott álltam.

– Nem láttalak. Esküszöm.

Gwendy szobájában ülnek, iskola után, az új Billy Joel-albumot hallgatják, és elvileg tanulnak a féléves irodalomvizsgára. Most már elég világos, hogy Olive olyasmivel jött át, amiket legszívesebben PROBLÉMÁKNAK hív. Olive-nak mostanában gyakran vannak PROBLÉMÁI.

– Nem tudom elhinni.

Gwendynek tágra nyílik a szeme.

– Azt mondod, hazudok? Miért mennék el melletted köszönés nélkül?

Olive vállat von és összeszorítja a száját.

– Talán mert nem akarod, hogy a menő barátaid tudják, hogy régebben más, alantas alsóbb évesekkel lógtál.

– Ez hülyeség! Te vagy a legjobb barátnőm, Olive! Ezt mindenki tudja.

Olive felhorkant.

– Legjobb barátnő? Emlékszel egyáltalán, mikor csináltunk utoljára együtt valamit hétvégén? Most nem a péntek meg szombat estéidről beszélek, ami csupa randi, buli, boldogság. Az egész hétvégéről beszélek, bármelyik részéről.

– Nagyon sok dolgom akadt – mondja Gwendy, és elfordul. Tudja, hogy barátnőjének igaza van, de miért kell ilyen érzékenynek lennie? – Sajnálom.

– És azoknak a fiúknak valójában a fele sem tetszik neked. Mikor Bobby Crawford randira hívott, kuncogtál, a hajadat tekergetted és azt mondtad: „Persze, miért ne?”, közben meg épp csak a nevét tudod, és egyáltalán nem is érdekel.

Gwendy ekkor hirtelen megérti. Hogy lehettem ennyire ostoba? – tűnődik el.

– Nem tudtam, hogy tetszik neked Bobby.

– Végigcsusszan a szoba padlóján, és barátnője térdére teszi a kezét. – Esküszöm, nem tudtam. Sajnálom.

Olive hallgat. Úgy tűnik, a PROBLÉMA nem múlt el.

– Hónapokkal ezelőtt történt. Bobby tényleg rendes fiú, de azt az alkalmat leszámítva egyszer sem találkoztunk. Ha akarod, felhívom és megemlítelek neki…

Olive félrelöki Gwendy kezét, és felkel.

– Nem kell a rohadt jótékonykodásod.

– Lehajol, és felszedi a könyveit, a mappáit.

– Ez nem jótékonykodás. Csak arra gondoltam…

– Épp ez a te bajod – mondja Olive, és ismét elhúzódik. – Csak magadra gondolsz. Önző vagy. – Kiront a szobából, és becsapja maga mögött az ajtót.

Gwendy hitetlenkedve néz utána, egész teste remeg a megbántottságtól. Aztán a megbántottság haraggá alakul.

– Menj a pokolba! – kiáltja a csukott ajtó felé. – Ha panaszkodni akarsz valamire, panaszkodj a saját féltékeny fajtádra!

Az ágyra veti magát, arcán könnyek csorognak, fülében visszhangoznak a bántó szavak: Csak magadra gondolsz. Önző vagy.

– Ez nem igaz – suttogja Gwendy az üres szobának. – Gondolok másokra is. Próbálok jó ember lenni. Guyanával hibáztam, de… de abba beleugrattak, és különben sem én mérgeztem meg őket. Nem én tettem. – Csak hát bizonyos értelemben ő tette.

Gwendy álomba sírja magát, és ápolónőkről álmodik, akik injekciós tűvel adják be a halált a kisgyerekeknek.

13

Másnap, az iskolában megpróbálja rendezni a helyzetet, de Olive nem hajlandó szóba állni vele. A következő nap, a péntek ugyanilyen. Az utolsó kicsöngetés előtt Gwendy kézzel írt bocsánatkérő üzenetet csempészik Olive iskolai szekrényébe, és reméli a legjobbakat.

Szombat este Gwendy és randipartnere, egy Walter Dean nevű tizenegyedikes megáll a játékteremben moziba menet. Idefelé, a kocsiban Walter elővesz egy üveg bort, amit anyja készletéből emelt el, és Gwendy, bár általában nemet mond az efféle ajánlatokra, ma este rábólint. Szomorú, zavarodott, és reméli, hogy az ital feldobja majd.

Nem dobja fel. Csak enyhe fejfájást okoz.

Gwendy odabiccent pár osztálytársának, mikor belépnek a játékterembe, és meglepetten látja Olive-ot, aki épp sorba áll a büfénél. Reménykedve int felé egy tétova mozdulattal, de Olive megint csak ügyet sem vet rá. Egy pillanattal később Olive elmegy mellette, karjában egy hatalmas pohár kólával. Felszegett orral vonul el mellette, és együtt nevetgél pár lánnyal, akiket Gwendy felismer, egy közeli gimibe járnak.

– Ennek meg mi baja? – kérdezi Walter, majd egy érmét tol a Space Invaders játékgépbe.

– Hosszú. – Gwendy barátnője után bámul, majd visszatér a dühe. Érzi, hogy arca kipirul az idegtől. Olive tudja, milyen életem volt. Hé, Michelin-figura, elbírsz egy kamiont a hátadon? Hé, Michelin-figura, milyen a kilátás odafentről? Örülnie kellene a boldogságomnak. Örülnie…

Tőle hat méterre Olive felkiált, mikor valaki nekimegy a karjának, és a jéghideg kóla végigömlik az arcán, majd lefolyik vadonatúj pulóvere elején. A gyerekek mutogatni kezdenek rá, és felharsan a nevetés. Olive megszégyenülten néz körül, tekintete megállapodik Gwendyn, majd kiront a helyiségből és eltűnik a mosdóban.

Gwendyben felrémlik álma, amelyben Frankie Stone szerepelt. Hirtelen haza akar menni, hogy bezárkózzon a szobájába és elbújjon a takaró alatt.

14

Egy nappal a végzős bál előtt, amelyre el akarja kísérni Walter Deant, Gwendy későn kel fel, és látja, hogy az alagsort az éjjel, egy különösen heves vihar után elárasztotta a víz.

– Úgy elázott, mint a húgyos gatya, és éppolyan büdös is – jegyzi meg Mr. Peterson. – Biztosan le akarsz menni?

Gwendy bólint, próbálja leküzdeni a rátörő pánikot.

– Meg akarom nézni, mi lett a régi könyveimmel, meg pár ruhámmal, amit levittem a mosógéphez.

Mr. Peterson vállat von, figyelmét ismét a konyhapulton álló kistévé felé fordítja.

– Vedd le a cipődet, mielőtt lemész. Esetleg vigyél magaddal mentőmellényt is.

Gwendy lesiet a lépcsőn, mielőtt apja meggondolhatná magát, és belegázol a bokáig érő, piszkos, szürke vízbe. Kora reggel Mr. Petersonnak sikerült beindítania a szennyvízpumpát, és Gwendy most hallja, ahogy ott pöfög a szemközti sarokban, de hosszú nap vár még rá. A falon maradt víznyomokból látja, hogy a befolyt víz szintje eddig jó, ha öt centivel csökkent.

Az alagsor túlsó végébe gázol, ahol elrejtette a dobozt, és félretolja az íróasztalt. Fél térdre ereszkedik a sarokban, lenyúl a zavaros vízbe, amelyben nem is látja a kezét, és kirángatja a követ.

Ujja nedves vászonhoz ér. Kihúzza a vízzel átitatott vászonzsákot rejtekhelyéről, leteszi, majd fogja a kiemelt követ, és visszatolja a falba, hogy apja ne vegye észre, amikor lemegy a víz.

Maga mellé nyúl, a vászonzsákért, amiben a doboz és az érmék vannak – de a zsák nincs ott.

Mindkét kezét mozgatni kezdi a vízben, kétségbeesetten próbál rátalálni a zsákra, de sehol nem leli. Fekete pontok úszkálnak a szeme előtt, és hirtelen szédülni kezd. Rájön, hogy elfelejtett levegőt venni, kinyitja a száját és mélyet lélegzik a büdös, penészszagú alagsori levegőből. Látása és agya azonnal kitisztul.

Gwendy még egy levegőt vesz, hogy megnyugodjon, és ismét belenyúl a piszkos vízbe, ezúttal a másik oldalon. Ujjai azonnal beleütköznek a vászonzsákba. Feláll, és úgy emeli derekához a nehéz zsákot, mint egy súlyemelő a felhúzásnál, majd átgázol a vízen a mosógép és szárító melletti polcokhoz. Felkap pár száraz törülközőt az egyik felső polcról, és igyekszik belebugyolálni a vászonzsákot.

– Minden oké odalenn? – kiált le apja fentről. Gwendy hallja a lépteit a feje fölött.

– Segítsek? Vigyek le búvárfelszerelést?

– Nem kell – mondja Gwendy, és sietve próbálja teljesen bebugyolálni a dobozt. Szíve gőzkalapácsként dübörög. – Pillanat, és megyek is fel.

– Ahogy gondolod.

Gwendy fülel, de apja halk léptei már távolodnak. Hála istennek!

Újra felkapja a zsákot, és végigcsoszog az elárasztott alagsoron, amilyen gyorsan csak viszik fáradt lábai, és közben fel-felnyög a doboz és az ezüstérmék súlya alatt.

Amint biztonságosan beért a szobájába, bezárja maga mögött az ajtót és kicsomagolja a vászonzsákot. A doboz sértetlennek tűnik, de hogyan bizonyosodhatna meg róla, hogy valóban az? Megnyomja a kart a bal oldalán, és egy pillanatnyi, lélegzet-vissza- fojtott várakozás után, míg meg van róla győződve, hogy a doboz mégiscsak tönkrement, a kis nyelv hang nélkül kinyúlik, és egy babszem méretű csokoládémajom fekszik rajta. Gyorsan a szájába tömi, és a fantasztikus íz ismét magával sodorja. Lehunyja a szemét, amíg a csokoládé szétolvad a szájában.

A zsák több helyen szakadt, ki kell majd cserélni, de Gwendyt most nem ez foglalkoztatja. Körülnéz a szobájában, és a szekrény aljára esik a választása, ahol rendetlenül hevernek egymáson a cipősdobozok. A szüleit mostanában már nem érdekli a szekrénye.

Kivesz egy pár régi csizmát a túlméretezett kartondobozából, és a szekrény mélyére hajítja. Óvatosan beteszi a dobozt a kartondobozba, és melléönti az ezüstérméket. Amint a kartondobozra biztonságban rákerült a teteje, Gwendy visszacsúsztatja – most már túl nehéz ahhoz, hogy felemelje, a karton minden bizonnyal kiszakadna – a szekrény mélyének sötétjébe. Amint ezzel végzett, rá- és eléhalmozza a többi cipősdobozt.

Feláll, hátralép és szemügyre veszi művét. Meg van róla győződve, hogy tisztességes munkát végzett, így aztán felkapja az átázott vászonzsákot, és a konyhába megy, hogy kidobja, majd egyen egy kis müzlit reggelire.

A nap hátralévő részében otthon lustálkodik, tévét néz, és a történelemkönyvét lapozgatja. Nagyjából minden fél órában – összesen több mint tucatszor – felkel a kanapéról, végigmegy a folyosón, és bekukkant a hálószobájába, hogy meggyőződjön róla: a doboz biztonságban van.

Másnap este van a végzős bál, és Gwendy azon kapja magát, hogy nehezére esik felvenni a rózsaszín báli ruhát, kifesteni az arcát és elhagyni a házat.

Most már ez az életem? – kérdezi magától, ahogy belép a Castle Rock-i suli tornatermébe. Az a doboz az életem?

15

Az ezüstérmék eladása egészen addig nem fordul meg ismét Gwendy fejében, amíg meg nem pillantja a szórólapot, amit a Castle Rock-i bisztró bejáratánál ragasztottak az ablakra. Utána viszont alig bír bármi másra gondolni. Igaz, hogy egyszer járt már az érmeboltban, de inkább csak felfedezés céljából. Most azonban változott a helyzet. Gwendy a Borostyán Liga egyik egyetemére szeretne menni érettségi után – és azok nem éppen olcsók. Szeretne ösztöndíjért folyamodni, és a jegyeivel biztos, hogy valamit kapni fog, de vajon elég lesz? Valószínűleg nem. Biztos, hogy nem.

Ami biztos, az az 1891-es Morgan-ezüst-dollárok egy cipősdobozban, a szekrénye mélyén. Amikor legutóbb megszámolta őket, több mint száz volt belőlük.

Gwendy átlapozta a COINage magazin régebbi számait a drogériában, innen tudja, hogy a Morgan-dollárok tisztességes piaci ára nemcsak stabilan áll, de emelkedik is. A magazin szerint az infláció és a világszerte zajló zavargások nagy hatást gyakorolnak az arany- és ezüstérmék piacára. Első ötlete az, hogy elad az érmékből (talán Portlandben, de valószínűbb, hogy Bostonban) annyit, amennyi fedezi a tandíját, és csak akkor agyalja ki, mivel magyarázza ki a hirtelen jólétet, amikor elkerülhetetlenné válik. Talán majd azt mondja, hogy találta. Nehéz lenne elhinni, de cáfolni is. (A tizenhat évesek legjobban kitervelt elképzeléseit ritkán eredményezi alapos átgondolás.)

Az Érme- és Bélyeg vásár szórólapja új ötletet ad neki. Jobb ötletet.

A terve az, hogy fog két ezüstdollárt, eleget ahhoz, hogy tegyen egy próbát, és hétvégen az lesz az első dolga, hogy elbiciklizik a külföldi háborúk veteránjainak székházába, hogy lássa, mennyit kap értük. Ha sikerül eladni őket, és komoly pénzért, akkor tudni fogja.

16

Mikor Gwendy vasárnap negyed tizenegykor besétál a veteránok székházába, az épület puszta mérete az első, ami feltűnik neki. Kívülről feleennyire sem tűnt tágasnak. A kereskedők asztalait hosszú, zárt körben rendezték el. Az eladók, többnyire férfiak, a körön belül állnak. A vevők, akikből már most több van két-három tucatnál, óvatos tekintettel, reszkető ujjakkal köröznek az asztalok körül. Nincs észrevehető logika az asztalok elrendezésében – itt érme-, ott bélyegkereskedők, egy részüknél mindkettővel kereskednek. Némelyiknél még ritka sportkártyák is láthatóak, legyezőformában kiterítve az asztalon. Gwendy megdöbben, amikor észrevesz egy dedikált Mickey Mantle-kártyát 2900 dollárért, de bizonyos értelemben meg is könnyebbül. Emellett az ő ezüstdollárjai jelentéktelennek fognak tűnni.

Megáll a bejáratnál, és igyekszik felmérni, amit lát. Mindez teljességgel új világ a számára, egzotikus és megfélemlítő, túl sok így egyszerre Gwendynek. Mindez nyilvánvaló lehet mindenki számára, aki figyeli, mert egy közeli árus odakiált neki.

– Eltévedt, drága? Segíthetek valamiben?

Kövérkés, harmincas férfi, szemüveggel és Orioles-baseballsapkával. A szakállában ételmaradék látszik, a szemében mosoly csillog.

Gwendy közelebb megy az asztalához.

– Köszönöm, csak nézelődöm.

– Vásárlási vagy eladási céllal nézelődik? – A férfi szeme Gwendy meztelen lábszárára téved, és tovább időzik el rajta, mint kellene. Mikor megint felnéz, vigyorog, és Gwendynek már nem tetszik a csillogás a szemében.

– Csak nézelődöm – feleli, és elsiet.

Egy két asztallal arrébb lévő férfit néz, aki nagyítóval és csipesszel vizsgál egy apró bélyeget. Hallja a szavait is.

– Hetven dollárig el tudok menni, de már ez is hússzal van a felső határom felett. A feleségem megöl, ha… – Gwendy nem marad, hogy lássa, megkötik-e az üzletet.

A négyszög túlsó végében elér egy asztalig, amit kizárólag érmék borítanak. Az utolsó sor közepén megpillant egy Morgan- ezüstdollárt. Ezt jó jelnek veszi. Az asztal mögötti férfi kopasz és idős, Gwendy nem nagyon tudja, hány éves lehet, de elég idős ahhoz, hogy nagypapa legyen. A férfi Gwendyre mosolyog, és nem néz a lábára, ami kezdetnek jó. Megérinti az ingére erősített névtáblát.

– A nevem Jón Leonard, ahogy itt áll, de a barátaimnak Lenny vagyok. Maga barátságosnak tűnik. Segíthetek esetleg valamiben? Van egy Lincoln-pennys könyve, amit szeretne teljessé tenni? Esetleg bölényes ötcentest keres, vagy állami emlékérméket? Van egy érmém Utah-ból, jó állapotú és ritka.

– Tulajdonképpen eladni szeretnék valamit. Talán.

– Hm, rendben, hadd nézzem meg, akkor meg tudom mondani, kötünk-e üzletet.

Gwendy kiveszi a zsebéből az érméket – mindegyik a saját kis műanyag tasakjában van –, és átadja a férfinak. Lenny ujjai vaskosak és göcsörtösek, de rutinos könnyedséggel csúsztatják ki az érméket a tasakokból. A peremüknél fogja meg őket, nem ér sem a fejhez, sem az íráshoz. Gwendy látja, hogy a szeme tágabbra nyílik. Lenny füttyent.

– Megkérdezhetem, honnan vannak?

Gwendy neki is azt mondja, amit a portlandi érmekereskedőnek.

– A nagypapám nemrégiben halt meg, ő hagyta rám.

A férfi arcán őszinte együttérzés látszik.

– Nagyon sajnálom, édesem.

– Köszönöm – feleli Gwendy, és kezet nyújt. – Gwendy Peterson vagyok.

A férfi határozottan megrázza.

– Gwendy. Ez tetszik.

– Nekem is – feleli Gwendy, és elmosolyodik. – Szerencse, mert hát ez a nevem, és kész.

A férfi felkapcsol egy kis asztali lámpát, és egy nagyító segítségével szemügyre veszi az ezüstdollárokat.

– Sosem láttam még verdefényes állapotút, erre magának kettő is van belőle. – Felnéz a lányra. – Hány éves, Miss Gwendy, ha szabad kérdeznem?

– Tizenhat.

A férfi csettint, majd rászegezi az ujját.

– Gondolom, autót akar venni.

Gwendy a fejét rázza.

– Egy nap majd igen, de ezeket most azért akarom eladni, mert tandíjra gyűjtök. Érettségi után a Borostyán Liga egyik egyetemére szeretnék menni.

A férfi elismerően biccent.

– Jól teszi. – Újra tanulmányozni kezdi az érméket a nagyítóval. – Legyen őszinte, Miss Gwendy, a szülei tudják, hogy el akarja adni ezeket?

– Igen, tudják. Nem bánják, mert jó célra kell a pénz.

Lenny tekintetébe ravaszság költözik.

– De úgy látom, nincsenek itt.

Gwendy tizennégy évesen még nem állt készen erre, most azonban már idősebb, és néha már sikerül visszavágnia a felnőtteknek.

– Mindketten azt mondták, hogy előbb-utóbb meg kell tanulnom kiállni magamért, és kezdhetem akár itt is. Egyébként olvasom a magazint, ami ott van önnél. – A magazinra mutat. – A COINage-et.

– Aha. – Lenny leteszi a nagyítót, és teljes figyelmével a lány felé fordul. – Nos, Miss Gwendy Peterson, egy ilyen régi és közel verdefényes állapotú Morgan-ezüstdollár ára bárhol lehet hétszázhuszonöt és nyolcszáz dollár között. Egy ilyen állapotú Morgan viszont… – A fejét rázza. – Őszintén fogalmam sincs.

Gwendy ezt a részt nem gyakorolta be – hogy tehette volna? – de megkedvelte az öreget, ezért improvizál.

– Anyukám egy autókereskedésben dolgozik, és ott van egy mondás némelyik autóról. „Eladásra árazva.” Szóval… fizetne darabjáért nyolcszázat? Erre mondhatjuk, hogy eladásra van árazva?

– Igen, mondhatjuk – feleli a férfi habozás nélkül. – De biztos benne? A nagyobb kereskedések közt biztos van, amelyik…

– Biztos vagyok benne. Ha tud darabjáért nyolcszázat fizetni, megegyeztünk.

Az öreg felnevet, és kezet nyújt.

– Nos, Miss Gwendy Peterson, akkor megegyeztünk. – Kezet ráznak. – Írok egy elismervényt, és fizetek.

– Izé… biztos vagyok benne, hogy bízhatok önben, Lenny, de a csekkekkel kapcsolatban bizonytalan vagyok.

– Így, hogy holnap akár Torontóban vagy Washingtonban is lehetek, nem hibáztatom.

– A férfi kacsint. – Egyébként nekem is van egy mondásom: a készpénz nem fecseg. És amit Állam bácsi nem tud az üzletünkről, az nem fáj neki.

Lenny visszacsúsztatja az érméket az átlátszó tasakokba, majd eltünteti őket valahol az asztal alatt. Miután kiszámolt tizenhat ropogós százdollárost – Gwendy még mindig nem hiszi el, hogy ez megtörténik –, megírja az átvételi elismervényt, kitép egy példányt, és a bankjegyekre teszi. – Odaírtam a telefonszámomat is, arra az esetre, ha a szüleinek kérdései lennének. Milyen messze lakik?

– Úgy két kilométernyire. Biciklivel jöttem.

A férfi elgondolkodik.

– Sok pénz ez egy fiatal lánynak, Gwendy. Talán jobb lenne, ha felhívná a szüleit, hogy jöjjenek magáért.

– Nem szükséges – feleli Gwendy mosolyogva. – Tudok vigyázni magamra.

Az öregember szemöldöke táncol a nevetéstől.

– Azt elhiszem.

Egy borítékba teszi a pénzt és az átvételi elismervényt, majd félbehajtja a borítékot, és egy jó méternyi ragasztószalaggal körberagasztja.

– Nézze meg, belefér-e a rövidnadrágja zsebébe – mondja, mikor átadja a borítékot.

Gwendy a zsebébe dugja, és megveregeti kívülről.

– Mint a fióka a fészekben.

– Kedvelem magát, kislány. Belevaló és van stílusa. Verhetetlen kombináció. – Lenny a balján lévő árushoz fordul. – Hank, figyelnél egy percre az asztalomra?

– Csak ha visszafelé hozol nekem egy kólát – feleli Hank.

– Rendben. – Lenny kicsusszan az asztala mögül, és elkíséri Gwendyt az ajtóhoz.

– Biztos, hogy minden rendben lesz?

– Biztos. Még egyszer köszönöm, Mr. Lenny – feleli Gwendy, és érzi a pénz súlyát a zsebében. – Igazán értékelem.

– Részemről a megtiszteltetés, Miss Gwendy. – A férfi kinyitja neki az ajtót. – Sok szerencsét a Borostyán Ligához!

17

Gwendy hunyorog a májusi napfényben, miközben eloldja biciklijét a közeli fától. Reggel fel sem merült benne, hogy a Veteránok székházánál nem lesz biciklitároló – de hát tényleg nem sok veteránt látni, aki biciklivel járja Castle Rock utcáit.

Megtapogatja a zsebét, hogy meggyőződjön róla, a boríték még mindig ott van, majd felpattan a kerékpárra és elindul. A parkoló közepén megpillantja Frankie Stone-t és Jimmy Sinest, akik épp kocsiajtókat nyitogatnak és belesnek az ablakokon. Egy szerencsétlen flótás ma kifosztva találja a kocsiját, amikor kijön az Érme- és Bélyegvásárról.

Gwendy gyorsabban pedálozik, reméli, hogy észrevétlenül el tud húzni mellettük, de nincs ekkora szerencséje.

– Hé, csöcsös! – kiált utána Frankie, és már oda is ugrott elé, hogy elállja az útját, elvágja a parkoló kijáratától. Kalimpálni kezd a kezével. – Hé, hé!

Gwendy csikorgó kerékkel megáll.

– Hagyj békén, Frankie!

A fiúnak beletelik egy pillanatba, mire újra levegőt tud venni.

– Csak kérdezni akartam valamit.

– Akkor kérdezz, aztán állj félre. – Gwendy menekülőutat keres tekintetével.

Egy parkoló autó mögül Jimmy Sines kerül elő. Karba tett kézzel áll meg Gwendy másik oldalán, és Frankie-re néz.

– Csöcsös, mi?

Frankie elvigyorodik.

– Ő az, akiről beszéltem. – Közelebb megy Gwendyhez, és ujjával végigsimít a combján. Gwendy rácsap.

– Tedd fel a kérdésedet, aztán húzz el!

– Ne légy már ilyen – mondja Frankie.

– Csak érdekelt, milyen a segged. Mindig olyan kis feszes volt. Nehéz lehet szarni vele. – Megint hozzáér a lábához. Ezúttal nem az ujjával, hanem az egész kezével.

– Zaklatják azok a fiúk, Miss Gwendy?

Mindhárman megfordulnak és felnéznek.

Lenny áll ott.

– Jobb, ha eltűnik, tata – mondja Frankie, és tesz egy lépést felé.

– Nem hinném. Jól van, Gwendy?

– Most már igen. – Elindul és pedálozni kezd. – Mennem kell, vagy lekésem az ebédet. Köszönöm!

Nézik, ahogy elmegy, aztán Frankie és Jimmy visszafordul Lenny felé.

– Kettő egy ellen. Tetszenek az esélyek, papa.

Lenny a nadrágzsebébe nyúl, és rugós kést ránt. Ezüstszín oldalán ott áll az a két latin szó, amit még ezek a fiúk is megértenek: Semper Fi{2} Göcsörtös ujjai trükkös mozdulatot tesznek, és hirtelen egy tizenöt centis pengén villan meg a napfény.

– Most már kettő kettő ellen.

Frankie rohanni kezd a parkolón át, Jimmy utána.

18

– Nézzétek már, megint Gwendy győzött – jegyzi meg Sallie, és a szemét forgatva dobja a kártyáit maga elé, a szőnyegre.

Négyen ülnek körben Petersonék kisszobájának padlóján: Gwendy, Sallie Ackerman, Brigette Desjardin és Josie Wainwright. A másik három lány végzős a Castle Rock-i gimiben; az idén gyakori vendégek Petersonék házában.

– Még nem tűnt fel? – grimaszol Josie.

– Gwendy sosem veszít. Soha, semmiben. Sallie folytatja.

– Legjobb tanuló. Legjobb sportoló. Legszebb lány a suliban. És még a kártyában is nyer.

– Jaj, fogd már be – mondja Gwendy, és összeszedi a kártyákat. Most az ő dolga keverni és osztani. – Nem igaz.

Tudja azonban, hogy igaz, és bár Josie csak ugratja a maga bolond módján (ki más vágyna arra, hogy egy Puncicák nevű együttes énekesnője legyen?), azt is tudja, hogy Sallie egyáltalán nem ugratja. Sallie unja a banánt. Sallie kezd irigy lenni.

Gwendy pár hónapja vette észre először, hogy ez a helyzet. Igen, Gwendy gyorsan fut, talán a legjobb gimis futó az egész megyében. Lehet, hogy az egész államban. Így van? Igen, így van. És ott vannak a jegyei. Mindig is jó tanuló volt, de kisebb korában keményen kellett tanulnia a jó jegyekért, és még így is becsúszott az ötösök közé pár négyes is. Most alig kukkant bele a tankönyvekbe, és a jegyei a legjobbak az egész évfolyamon. Néha még azon is kapja magát, hogy rossz választ ad meg, hogy elkerülje a hümmögést az újabb hibátlan dolgozat miatt. Vagy szándékosan veszít a kártyában és a játékgépeken, hogy a barátai ne kezdjenek gyanakodni. Igyekezete ellenére mind tudják így is, hogy valami nincs rendben.

A gombokat, az érméket, a kis csokoládéfalatkákat leszámítva a doboz… nos, bizonyos hatalmat adott neki.

Tényleg? Igen, tényleg.

Most már sosem sérül meg. Nem húzza meg az izmait futás közben. Nincsenek lila foltjai vagy véraláfutásai a focitól. Nincsenek rajta karcolások, horzsolások az ügyetlensége miatt. Se egy bevert lábujj, se egy letört köröm. Nem is emlékszik rá, mikor volt utoljára szüksége ragtapaszra. Még a menstruációja is könnyen elviselhető. Semmi görcs, pár csepp a betéten, és ennyi. Gwendy vére mostanában ott marad, ahová való.

Ezek a felismerések egyszerre nyűgözik le és töltik el rémülettel. Tudja, hogy mindez valahogy a doboz műve – vagy talán a csokoládébonbonoké –, a kettő azonban egy és ugyanaz. Néha azt kívánja, bár beszélhetne róla valakivel. Néha azt kívánja, bár még mindig barátok lennének Olive-val. Ő lehet az egyetlen ember a világon, aki meghallgatná és hinne neki.

Gwendy a földre teszi a kártyapaklit, és feláll.

– Ki kér popcornt és limonádét?

Három kéz emelkedik a magasba. Gwendy eltűnik a konyhában.

19

1978 őszén és telén jelentős változások zajlanak Gwendy életében, és nagy részük pozitív.

Szeptember végén végre megszerzi a jogosítványt, egy hónappal később pedig, a tizenhetedik születésnapján a szülei meglepik egy alig használt Ford Fiestával a kereskedésből, ahol anyja dolgozik. Az autó élénk narancssárga, a rádió pedig csak akkor működik, amikor úgy tartja kedve, Gwendynek azonban mindez nem számít.

Imádja az autót, amelynek keskeny hátulját teleragasztja nagy százszorszépekkel és a hatvanas évekből itt maradt NEMET AZ ATOMBOMBÁRA matricákkal.

Megszerzi élete első igazi állását is (régebben is keresett már pénzt bébiszitterként vagy levelek gereblyézésével, de azokat nem számítja), és heti három este egy autósmozi büféjében dolgozik. Senkit nem lep meg, hogy tökéletesen alkalmasnak bizonyul a feladataira, és a harmadik hónapban már egy előléptetést is kiérdemel.

Megválasztják a gimis futócsapat kapitányává is.

Gwendy még mindig gondol néha Mr. Farrisre, és még mindig nyugtalan a doboz miatt, de már nem azzal a feszült idegességgel, mint korábban. Még mindig előfordul, hogy bezárja a hálószobája ajtaját, előhúzza a dobozt a szekrény mélyéről, és meghúzza a csokoládéosztó kart, de már nem olyan gyakran, mint eddig. Legfeljebb hetente kétszer.

Mostanra tulajdonképpen elért arra a szintre, hogy egy délután elgondolkodik: Lehet, hogy egy nap szépen megfeledkezel az egészről?

Ekkor azonban rábukkan egy újságcikkre, amely arról számol be, hogy egy szovjet biofegyvergyártó üzemben véletlenül anthraxspórák szabadultak el, a baleset során pedig több száz ember meghalt, a vidék veszélybe került – és tudja, hogy sosem fog megfeledkezni a dobozról, a vörös gombról és a felelősségről, amelyet vállalt. Pontosan milyen felelősség is ez? Nem tudja biztosan, de úgy véli, alighanem arról, hogy megakadályozza a dolgok… elszabadulását. Őrültségnek hangzik, de pontosan ideillőnek tűnik.

Utolsó előtti gimis évének vége felé, 1979 márciusában Gwendy követi a tévés közvetítést a pennsylvaniai Three Mile Island atomreaktorának leolvadásáról. Megszállottjává válik az eseménynek, minden, erről szóló hírt felkutat, főleg, hogy kiderítse, mekkora veszélyt jelent a baleset a környező falvakra, városokra, államokra. Az elképzelés aggodalommal tölti el.

Azt mondja magának, ismét meg fogja nyomni a vörös gombot, ha ez kell ahhoz, hogy eltüntesse Three Mile Islandet. Jonestown azonban nyomasztóan jelen van a gondolataiban. Vajon az az elmebeteg szektás mindenképpen megtette volna, amit tett, vagy ő lökte ebbe az irányba? Vajon az ápolónők mindenképpen megmérgezték volna a kisbabákat, vagy Gwendy Peterson volt az, aki valamiképpen megadta nekik a pluszőrültséget, ami ahhoz kellett, hogy megtegyék? Mi van, ha a doboz olyan, mint abban a történetben a majomkéz, és rosszabbra fordítja a dolgokat jobb helyett? Mi van, ha Gwendy csak ront a helyzeten?

Jonestownnál még nem fogtam fel. Most mar igen. És vajon nem épp ezért bízta rám Mr. Farris a dobozt? Hogy amikor eljön az ideje, azt tegyem, ami helyes?

Mikor a Three Mile Island-i helyzet végre rendeződik, és a további vizsgálatok azt mutatják, további veszély nem áll fenn, Gwendy eksztatikus – és megkönnyebbült. Úgy érzi, megmenekült a veszélyből.

20

Mikor az iskolaév utolsó csütörtök reggelén Gwendy belép a Castle Rock-i gimibe, az első, amit meglát, a tanárok komor arckifejezése és a menza ajtajában csoportosuló lányok, akik közül többen sírnak.

– Mi történt? – kérdezi Josie Wainwright- tól a közös szekrényüknél.

– Mire gondolsz?

– A diákok sírnak a folyosón. Mindenki szomorúnak tűnik.

– Ja, az – mondja Josie, nem kevesebb közönnyel, mintha arról beszélne, mit evett reggelire. – Egy lány megölte magát tegnap éjjel. Leugrott az Öngyilkosok lépcsőjéről.

Gwendy egész teste áthűl.

– Melyik lány? – Hangja nem több suttogásnál, mert attól tart, már tudja a választ. Fogalma sincs, honnan, de tudja.

– Olive… izé…

– Kepnes. A neve Olive Kepnes.

– Olive Kepnes volt – mondja Josie, és a „Gyászindulót” kezdi dúdolni.

Gwendy legszívesebben megütné, egyenesen a csinos, szeplős arcát, de nem bírja felemelni a karját. Az egész teste zsibbad. Egy pillanat elteltével kényszeríti a lábát, hogy megmozduljon. Elhagyja az iskolát, és az autójához megy. Egyenesen hazahajt, és bezárkózik a hálószobájába.

21

Az én hibám, gondolja Gwendy már századszor, mikor beáll a Castle View Szabadidőpark parkolójába. Már majdnem itt az éjfél, és a parkoló üres. Ha a barátja maradtam volna…

A szüleinek azt mondta, Maggie Beannél alszik pár iskolai barátnőjével – akik majd történeteket mesélnek, emlékeznek Olivera, és támogatják egymást a gyászban –, a szülei pedig hisznek neki. Nem fogják fel, hogy Gwendy már régen nem lóg együtt Olive bandájával. Akikkel most jár el, azok nagy része akkor sem ismerné fel Olive-ot, ha ott állna előttük. Leszámítva egy futó köszönést az iskola folyosóján, vagy egy véletlen találkozást a szupermarketben, Gwendy már hat vagy hét hónapja nem beszélt Olive-val. A Gwendy szobájában történt veszekedést követően kibékültek ugyan, de többé semmi nem volt a régi. És az igazat megvallva, Gwendynek ez így pont meg is felelt. Olive kezdett túlérzékeny lenni, túl nehezen kezelhető, túl… Olive.

– Az én hibám – suttogja Gwendy, mikor kiszáll a kocsiból. Szeretné azt hinni, hogy ez csak átlagos tiniprobléma – a „minden rólam szól”-tinikomplexus, ahogy az apja hívja –, de nem igazán megy. Nem tud nem tudomást venni arról, hogy ha barátnők maradnak, Olive még mindig élne.

Ma éjjel holdtalan az ég, Gwendy pedig elfelejtett elemlámpát hozni, de ez nem számít. Gyors léptekkel indul el a sötétben az Öngyilkosok lépcsője felé, és nem biztos benne, mit fog tenni, ha odaér.

Már félúton jár a parkon át, amikor rádöbben, hogy egyáltalán nem akar elmenni az Öngyilkosok lépcsőjéhez. Tulajdonképpen soha többé nem akarja látni a helyet. Mert – ez őrültség, de a sötétben igaznak tűnik – mi van, ha felfelé menet összefut Olive-val? Olive-val, akinek a feje összetört, és fél szeme az arcára lóg? Mi van, ha Olive lelöki? Vagy ha ráveszi, hogy ugorjon le?

Gwendy megfordul, visszaül aranyos kis Fiestájába, és hazamegy. Arra gondol, el tudja intézni, hogy többé senki ne vesse le magát arról a lépcsőről.

22

CASTLE ROCK-I HÍRMONDÓ Szombati kiadás -1979. május 26.

Május 25-én, pénteken, valamikor hajnali egy és reggel hat óra között a Castle View Szabadidőpark északkeleti sarkának egy része elpusztult. A történelmi lépcső és kilátóterasz, valamint közel negyedhektárnyi állami tulajdon leomlott, és csak egy döbbenetes vas-, acél-, föld- és törmelékhalom maradt utána odalenn.

A különféle hatóságok még mindig a helyszínen vizsgálódnak, hogy kiderítsék, a pusztítást természeti erők vagy emberi tevékenység okozta.

„Különös eset, még korai lenne bármit kijelenteni” – jegyezte meg George Bannerman, Castle Rock rendőrfőnöke. „Nem tudjuk, kisebb földrengés rázta meg a területet, esetleg szabotázsakció történt, vagy más. Portlandből is hívtunk szakértőket, de csak holnap reggel érnek ide, így a további bejelentésekkel addig várnunk kell.”

Castle View nemrégiben tragédia színhelye volt: egy tizenhét éves lány holttestére bukkantak a sziklák lábánál…

23

Gwendy az eset után négy napig beteg. Mr. és Mrs. Peterson azt hiszi, lányuk lázát és hányingerét a gyász okozza, Gwendy azonban tudja, hogy nem így van. A doboz teszi. Ezt az árat kell fizetnie a vörös gomb megnyomásáért. Hallotta a leomló sziklák robaját, és ki kellett rohannia a fürdőszobába hányni.

Képes lezuhanyozni és átöltözni a buggyos melegítőnadrágból és pólóból annyi időre, hogy részt vegyen Olive temetésén hétfő délelőtt, de csak anyja noszogatására.

Ha Gwendyn múlt volna, ki se lép a szobájából. Talán úgy huszonnégy éves koráig.

A templomban telt ház van. Szinte mindenki eljött a Castle Rock-i Gimnáziumból – a tanárok, a diákok, még Frankie Stone is itt van, ott somolyog a hátsó sorban –, és Gwendy utálja őket, amiért eljöttek. Egyikük sem kedvelte Olive-ot, amíg élt. Egyikük sem ismerte igazán.

Nem úgy, mint én, gondolja Gwendy. De én legalább tettem valamit. Ennyi. Többé senki nem fogja levetni magát arról a lépcsőről. Soha.

Mikor a szertartás után visszaindul a sírtól szülei kocsijáig, valaki utánakiált. Gwendy hátrafordul, és Olive apját pillantja meg.

Mr. Kepnes alacsony, hordómellkasú férfi, arca rózsás, tekintete kedves. Gwendy mindig imádta, és egyfajta különleges kötelék is kialakult köztük, talán mert egykor mindketten a túlsúly bélyegével küzdöttek, vagy talán mert Mr. Kepnes az egyik legaranyosabb ember, akit Gwendy valaha ismert.

A temetési szertartás alatt Gwendynek valahogyan sikerült megőriznie az önuralmát, de most, hogy Olive apja közeledik felé kitárt karral, elveszti. Zokogásban tör ki.

– Minden rendben van, drága – mondja Mr. Kepnes, és magához szorítja, maciölelésben. – Minden rendben!

Gwendy hevesen megrázza a fejét.

– Én nem… – Arca csupa könny és takony. Letörli a ruhája ujjával.

– Figyelj ide! – Mr. Kepnes lehajol, és meggyőződik róla, hogy Gwendy figyel rá. Nem helyénvaló, hogy az apa vigasztalja a barátnőt, az egykori barátnőt, de épp ezt teszi. – Minden rendbe jön. Tudom, hogy most nem hiszed el, de muszáj. Érted?

Gwendy bólint.

– Értem – suttogja. Semmi másra nem vágyik, csak hogy hazamehessen.

– Te voltál a legjobb barátja, az egész világon, Gwendy. Pár hét múlva eljöhetnél hozzánk. Leülnénk, megebédelnénk, beszélgetnénk. Szerintem Olive is örült volna neki.

Ez már túl sok, és Gwendy nem bírja elviselni. Elhúzódik, és menekül a kocsihoz. Szülei mentegetőzve követik.

Az utolsó két tanítási napra a tragédia miatt nem kerül sor. Gwendy az elkövetkező hét nagy részét a kisszoba kanapéján tölti, egy takaró alá bújva. Sokszor rémálmai vannak – a legrosszabban egy fekete öltönyös, kalapos férfi szerepel, szeme helyén csillogó ezüstdollárokkal –, és gyakran felkiált álmában. Fél, ha belegondol, miket mondhat rémálmában. Fél, hogy a szülei meghallhatják.

A láz végül csillapodik, Gwendy pedig visszatér a világba. A nyári szünet nagy részét azzal tölti, hogy annyit dolgozik az autósbüfében, amennyit csak bír. Amikor nem dolgozik, futni megy Castle Rock napégette utcáin, vagy bezárkózik a szobájába, és zenét hallgat. Bármit megtesz, ami lefoglalja az agyát.

A doboz rejtve marad szekrénye mélyén. Gwendy még mindig gondol rá – de még mennyit! –, de már nem akar tőle semmit. Sem csokoládét, sem ezüstérméket, de főleg az átkozott gombokat nem. Legtöbbször gyűlöli a dobozt, és mindent, amit az eszébe juttat; arról fantáziál, hogy megszabadul tőle. Összetöri kalapáccsal, vagy takaróba bugyolálja és kiviszi a szeméttelepre.

Persze tudja, hogy nem teheti meg. Mi történik, ha valaki rábukkan? Mi történik, ha valaki megnyomja az egyik gombot?

Otthagyja szekrénye sötét mélyén, hadd szőjék be a pókok, lepje be a por. Felőlem el is rohadhat, gondolja.

24

Gwendy a kertben napozik, és a Bob Seger & the Silver Bullet Band számait hallgatja Sony walkmanjén, mikor Mrs. Peterson lép ki a házból, egy pohár jeges vízzel. Anyja odaadja Gwendynek a poharat, és leül a nyugágy végére.

– Jól vagy, kicsim?

Gwendy leveszi a fejhallgatót, és belekortyol a vízbe.

– Jól.

Mrs. Peterson ránéz.

– Jó, lehet, hogy nem túl jól, de egyre jobb a helyzet.

– Remélem. – Anyja megpaskolja Gwendy lábát. – Tudod, hogy mi itt vagyunk neked, ha beszélni akarsz valamiről. Bármiről.

– Tudom.

– Mindig olyan csendes vagy. Aggódunk érted.

– Sok minden nyomaszt.

– Még mindig nem állsz készen rá, hogy visszahívd Mrs. Kepnest?

Gwendy nem válaszol, csak a fejét rázza. Mrs. Peterson felkel a nyugágyról.

– Egyvalamit ne felejts el.

– Mit?

– Egy idő után jobb lesz. Mindig jobb.

Ez nagyjából ugyanaz, amit Olive apja is mondott. Gwendy reméli, hogy igaz, de kételkedik benne.

– Anya!

Mrs. Peterson megáll és visszafordul.

– Szeretlek.

25

Végül kiderül, hogy Mr. Kepnesnek nem volt igaza, de Mrs. Petersonnak igen. Nincs minden rendben, de a helyzet javul.

Gwendy megismerkedik egy fiúval.

A neve Harry Streeter. Tizennyolc éves, magas, jóképű, jó humorú. Még új Castle Rockban (a családja pár hete költözött ide, mert az apját áthelyezték), és ha a dolog nem is igazi „szerelem első látásra”, azért elég közel áll hozzá.

Gwendy a pénztárgépnél áll a büfében, sorra üti be a vajas kukoricával teli zacskókat, karamellát, robbanós cukorkát és kólát literszámra, mikor besétál Harry az öccsével. Gwendy azonnal észreveszi, aztán a fiú is őt. Mikor rendelnie kellene, a szikra kipattan, és egyikük sem képes kinyögni egy értelmes mondatot.

Harry másnap este visszatér, ezúttal egyedül, bár még mindig A rettegés háza és az Agyrém megy, és megint kivárja, hogy sorra kerüljön. Ezúttal a popcorn és kóla mellé elkéri Gwendy telefonszámát is.

Másnap délután felhívja, este pedig érte jön egy almapiros Mustang kabrióban. Szőke hajával, kék szemével olyan, akár egy filmsztár. Az első randin tekézni és pizzázni mennek, a másodikon a Gates Falls-i görkoripályára, innentől pedig elválaszthatatlanok. Piknikek a tónál, egész napos kirándulások Portlandbe, a múzeumokba, a nagy bevásárlóközpontba, a moziba. Séták. Még futni is elmennek együtt, lépéseikben tökéletes az összhang.

Mire megkezdődik a tanév, Gwendy már nyakában viseli egy ezüstláncon Harry iskolai gyűrűjét, és azon töpreng, hogyan beszéljen az anyjával a védekezésről. (A beszélgetésre ugyan nem kerül sor a tanév második hónapjáig, ekkor azonban Gwendy megkönnyebbülten veszi tudomásul, hogy anyja nemcsak megértő, de még fel is hívja az orvost, hogy időpontot kérjen – hajrá, anya!)

Más változások is történnek. Az edzők és csapattársak legnagyobb nemtetszésére Gwendy úgy dönt, utolsó évében kimarad a lányok focicsapatából. Már nem tudja teljes szívvel csinálni. Különben is, Harry nem sportember, a fotózást veszi komolyan, és így több időt tölthetnek együtt.

Gwendy nem emlékszik, volt-e valaha is ilyen boldog. A doboz időről időre felmerül még a gondolataiban, de olyan az egész, mint egy gyerekkori álom. Mr. Farris. A csokoládébonbonok. Az ezüstdollárok. A vörös gomb. Tényleg megtörtént volna mindez?

A futás terén azonban nincs alku. Mikor november végén megkezdődik a fedett pályás futás szezonja, Gwendy készen áll rá.

Harry minden találkozón ott áll a pálya szélén, fotózza és szurkol. Annak ellenére, hogy egész nyáron és ősszel is edzett, Gwendy a kiábrándítónak számító negyedik helyet éri el a megyei bajnokságon, és gimnáziumi évei alatt most először nem jut tovább az államira. Decemberben a félévi értesítőjében két négyes is szerepel. A téli szünet harmadik reggelén Gwendy felébred és végigcsoszog a folyosón a mosdóig, a reggeli pisiléshez. Mikor befejezi, jobb lábával előcsúsztatja a mérleget a fürdőszobaszekrény alól, és rálép. Sejtése talált: három kilót hízott.

26

Első gondolata, hogy végigrohan a folyosón, bezárkózik a szobájába, és előkapja a dobozt, hogy meghúzhassa a kis kart és bekapjon egy varázscsokoládét. Szinte hallja fejében a kántáló hangokat: Michelin! Michelin! Michelin!

De nem teszi meg.

Ehelyett lecsukja a vécé tetejét, és visszaül. Lássuk csak. Rosszul teljesítettem futásban, kaptam pár négyest a félévben (az egyik épp csak kegyelemnégyes, bár a szülők ezt nem tudják), és évek óta először híztam is (három teljes kilót!) – mégis boldogabb vagyok, mint valaha életemben.

Nincs rá szükségein, gondolja. Ami még fontosabb: nem is akarom. A felismeréstől felragyog az arca, és könnyebbé válik a szíve. Ruganyos léptekkel, mosolyogva tér vissza a szobájába.

27

Másnap reggel Gwendy a szekrénye aljában ébred.

Úgy tartja karjában a dobozt, mint egy hűséges szerető, és jobb hüvelykujja alig egy centire van a fekete gombtól.

Elfojt egy sikolyt, elrántja a kezét, és rákmászásban csúszik ki a szekrényből. A biztonságos távolba érve feláll, és észrevesz valamit, amitől kavarogni kezd a feje: a doboz keskeny fanyelve előcsúszott. Egy apró csokoládéfalat fekszik rajta: egy papagáj, minden tolla tökéletes.

Gwendy mindennél jobban vágyik arra, hogy kirohanjon a szobából, becsapja maga mögött az ajtót és soha ne térjen vissza – de tudja, hogy nem teheti. Akkor mihez kezdjen?

Olyan óvatos lopakodással közelíti meg a dobozt, ahogy csak bírja. Mikor már csak pár lépésnyire van tőle, felvillan agyában egy alvó vadállat képe, és arra gondol: A varázsdoboz nem csak hatalmat ad. Maga a hatalom.

– Nem fogom – suttogja. Mit nem fog? – Nem fogom megadni magam.

Mielőtt megfutamodna, odaugrik, és felkapja a csokoládét a kis nyelvről. Kihátrál a hálószobából, fél hátat fordítani a doboznak, kisiet a fürdőszobába, bedobja a csokoládépapagájt a vécébe, és lehúzza.

És egy ideig minden rendben van. Gwendy úgy véli, a doboz elaludt, de nem bízik benne, a legkevésbé sem. Mert még ha alszik is, a fél szeme azért nyitva van.

28

Gwendy utolsó gimnáziumi félévének elején két, egész életére hatást gyakorló esemény történik: felveszik a Brown Egyetem pszichológia szakára, és életében először lefekszik Harryvel.

Az elmúlt pár hónapban sor került pár félbeszakadt próbálkozásra – Gwendy legalább ennyi ideje szedi már a tablettát –, de minden egyes alkalommal úgy találta, még nem áll teljesen készen rá, a gáláns Harry Streeter pedig nem erőltette. Végül Harry gyertyafényes hálószobájában kerül sor rá egy péntek este, aznap, amikor a fiú apja egy nagy céges bulira megy, és minden olyan esetlen és csodálatos, amilyennek várták. A szükséges fejlődés elérése érdekében az ezt követő két este Gwendy és Harry újra megteszik, Harry Mustangjának hátsó ülésén. Szűkös a hely, de egyre jobban megy a dolog.

Gwendy tavasszal ismét részt vesz a szabadtéri futóversenyeken, és az első két versenyén dobogós helyezést ér el. Minden tárgyból ötösre áll (bár a történelem vészesen határeset a maga 91%-ával), és a karácsony előtti hét óta egyszer sem állt mérlegre. Végzett ezzel az ostobasággal.

Néha még mindig rátör egy-két rémálom (továbbra is az a legijesztőbb, amelyikben a jólöltözött, ezüstdollárszemű férfi szerepel), és még mindig tudja, hogy a doboz vissza akarja kapni őt, de próbál nem gondolni erre. A legtöbb nap ez sikerül is, hála Harrynek és annak, amire az új életeként gondol. Gyakran ábrándozik arról, hogy Mr. Farris visszatér, visszaveszi a dobozt, és ezzel felmenti a felelősség alól. Vagy hogy a doboz végül megfeledkezik róla. Egy kívülálló számára ez ostobaságnak hangzik, de Gwendy kezdi azt hinni, hogy a doboz él.

Felejtésről azonban szó sem lehet. Erre egy szellős tavaszi délutánon döbben rá, áprilisban, mikor sárkányt röptetnek Harryvel a Castle Rock-i gimi baseballpályáján (Gwendy úgy örült, mikor a fiú megjelent a házuknál, kezében a papírsárkánnyal). Észreveszi, hogy az iskolaudvart határoló fák közül valami kicsi, fekete bújik elő. Először valamilyen állatnak nézi – nyuszi, esetleg költözőben lévő mormota. Ahogy azonban közelebb ér – és mintha egyenesen feléjük tartana –, rájön, hogy nem állat. Hanem egy kalap.

Harry a zsinór orsóját tartja, és tágra nyílt szemmel, mosolyogva néz fel a vörös, fehér, kék sárkányra. Nem veszi észre a feléjük tartó fekete kalapot, ami nem a széllel mozog, hanem azzal szemben. Nem látja, hogy a kalap lassít közeledés közben, majd hirtelen irányt vált, és leír egy teljes kört rémült barátnője körül – mintha csak megcsókolná üdvözlésképpen, jó újra látni téged –, majd elsurran, és eltűnik a harmadik bázisvonal melletti lelátók mögött.

Harry azért nem veszi észre mindezt, mert csodálatos tavaszi délután van Castle Rockban, ő pedig sárkányt röptet fiatal élete nagy szerelmével, és minden tökéletes.

29

Május első fele csak úgy kavarog: iskolai órák, dolgozatok és a ballagás szervezése. A kalap- és talárméret vételétől kezdve, a meghívók kiküldéséig, a bankett szervezésének utolsó simításaiig. Az érettségire a május 19-ével kezdődő héten kerül sor, a Castle Rock-i Gimnázium ballagására pedig az ezt követő kedden, 27-én.

Gwendy és Harry már mindent eltervezett. Az ünnepség végén átöltöznek és indulnak Brigette Desjardinhoz, az iskola legnagyobb, legjobb végzős bulijára. Másnap reggel egyhetes kempingezésre indulnak a Casco-öbölbe, csak ők ketten. Miután hazajöttek, Gwendy a büfében dolgozik, Harry pedig a vasáruboltban. Augusztus elején tíznapos tengerparti nyaralás Harry családjával. Utána irány az egyetem (Gwendynek a Brown, Harrynek a közeli Providence), és életük izgalmas, új fejezete. Már alig várják.

Gwendy tisztában van vele, hogy amikor ideje indulni az egyetemre, el kell majd döntenie, mi legyen a dobozzal, de ez ráér hónapok múlva, és ma este nem fontos. Ebben a pillanatban a legnagyobb döntés, amit meg kell hoznia, az, mit vegyen majd fel Brigette bulijára.

– Te jó ég – mosolyodik el Harry –, válassz már egyet! Vagy gyere így, ahogy most vagy.

– Ez jelenleg éppen bugyit és melltartót jelent.

Gwendy játékosan megböki, és tovább lapoz a katalógusban.

– Te aztán könnyen beszélsz. Farmerban és pólóban is úgy festesz, mint az évtized sztárja.

– Te alsóneműben is az évszázad sztárja vagy.

Hason fekszenek Gwendy ágyán. Harry a lány hajával játszik, Gwendy a Brown katalógus fényes lapjait lapozgatja. Mr. és Mrs. Peterson a szomszédaiknál vacsoráznak, és csak késő este érnek haza. Gwendy és Harry egy órája érkeztek, és Gwendyt némileg meglepte, hogy nem kell kinyitnia a bejárati ajtót a kulcsával. Az első ajtó nemcsak nem volt bezárva, de kissé nyitva is állt. (Az apjának mániája, hogy kulcsra zárja; mindig mondogatja, hogy Castle Rock már nem az a vidéki kisváros, ami egykor volt.) De mindenkivel előfordul, hogy elfelejt dolgokat, és apa sem lesz már fiatalabb. Gwendyék gondolatait pedig a buli foglalja le – és előtte a harmincpercnyi boldogság az ágyban –, egyikük sem veszi észre a lakat körül kiálló pár szálkát. Vagy a feszegetés nyomait.

– Ugyan már – mondja Harry –, fantasztikus vagy. Mindegy, mi van rajtad.

– Csak azt nem tudom eldönteni, vállpánt nélküli és elegáns legyen, vagy hosszú, lobogó, nyárias. – A földre dobja a katalógust, és feláll. – Hagyom, hogy te válassz. – A szekrényhez lép, kitárja az ajtót… és érzi a szagát, mielőtt megpillantaná: sör, cigaretta és izzadság.

Meg akar fordulni, hogy Harryt hívja, de későn: két erős kar nyúlik ki a sötétből, a lógó ruhák közül, és a földre rántja. Gwendy most már rátalál a hangjára.

– Harry!

A fiú már fel is pattant az ágyról. Ráveti magát Gwendy támadójára, ruhaakasztók és blúzok kavalkádjában birkóznak a padlón.

Gwendy hátrál, a falhoz simul, és döbbenten látja, hogy Frankie Stone birkózik a barátjával a padlón, terepszínű nadrágban, sötét napszemüvegben és pólóban, mintha titkos bevetésre induló katonának képzelné magát. Már ez is elég rossz, de van még rosszabb is: a szekrény aljában, félig eltemetve a leesett ruhák alatt szétszóródott ezüstdollárosok hevernek halomban… és köztük a varázsdoboz. Frankie minden bizonnyal megtalálta, miközben őt várta, vagy miközben azt várta, hogy Harry elmenjen.

Vajon megnyomta valamelyik gombot?

Lehetséges, hogy Afrika már nem létezik? Vagy Európa?

A két fiú az éjjeliszekrénynek ütközik. Hajkefék és sminktermékek záporoznak rájuk. Frankie titkosügynök-napszemüvege leesik. Harry több mint tíz kilóval nehezebb Frankie-nél, és a padlóra szegezi a nyeszlett kis szarházit.

– Gwen! – Teljesen nyugodt a hangja. – Hívd a rendőrséget! Elkaptam ezt a büdös kis faszszo…

Ekkor azonban elszabadul a pokol. Frankie sovány, Frankie-nek nem sok izma van, de ugyanez a kígyókra is igaz. Most úgy mozog, mint a kígyó, először fetrengeni kezd, aztán egyik térdét Harry ágyékába döfi. Harry felnyög és előredől. Frankie kiszabadítja az egyik kezét, és két ujjával Harry szemébe szúr. Harry fel sikolt, egyik kezét az arca elé kapja, és oldalra zuhan.

Gwendy még időben tápászkodik fel, hogy lássa, amint Frankie ráront, egyik kezével felé nyúl, a másikkal terepszínű nadrágja zsebéből igyekszik kivenni valamit. Mielőtt elérné a lányt, Harry megragadja, és a szekrény felé gurulnak. Még több ruhát, szoknyát, nadrágot és blúzt rántanak le magukkal, Gwendy először semmit nem lát, csak egy halom ruhát, ami mintha lélegezne.

Ekkor egy kéz bújik elő – piszkos kéz, melynek kézfejére kék pókhálót tetováltak. Eleinte céltalanul tapogatózik, majd rátalál a dobozra. Gwendy sikoltani próbál, de nem sikerül; a torka mintha összeszorult volna. A doboz a sarkával sújt le, egyszer… kétszer… majd harmadszor is. Mikor először csapódik Harry fejének, a ruhák elfojtják a hangját. Másodjára már hangosabb. Harmadjára gyomorforgató reccsenéssel ütődik a fiú fejének, mintha egy ág törne le, és a doboz sarkára véres haj tapad.

A ruhák megemelkednek, szétcsúsznak. Frankie bújik elő alóluk, tetovált keze még mindig fogja a dobozt. Vigyorog. Gwendy látja mögötte Harryt, lehunyt szemmel, tátva maradt szájjal.

– Nem tudom, mi ez, csinibabám, de elég jól lehet ütni vele.

Gwendy elsiet mellette, és a fiú nem próbálja megállítani. Letérdel Harry mellé, és fél kézzel felemeli a fejét. A másik kezét Harry orra és szája elé emeli, de már tudja az igazságot. A doboz könnyű ugyan, de ma este egy időre nehéz lett, mert nehéz akart lenni. Frankie Stone pedig betörte vele Harry Streeter koponyáját. Gwendy nem érez lélegzetet a kezén.

– Megölted! Te mocskos rohadék! Megölted!

– Ja, lehet. Mindegy. – Frankie-t nem érdekli a holttest. Tekintete végigpásztázza Gwendy testét, és a lány rájön, hogy őrült. Egy doboz, ami elpusztíthatja a világot, egy őrült kezében, aki zöldsapkásnak vagy tengerészgyalogosnak vagy valami ilyesminek képzeli magát.

– Micsoda ez? Amellett, hogy ebben tartod az ezüstdollárjaidat? Mennyit érnek, Gwennie? És mit csinálnak ezek a gombok?

Megérinti a zöldet, aztán a lilát, majd zsíros ujja a fekete felé indul. Gwendy az egyetlen dolgot teszi, ami eszébe jut – csak éppen nem gondolkodik, csak cselekszik. A melltartója elöl kapcsos; most kinyitja.

– Azokkal a gombokkal akarsz játszani, vagy az enyémekkel?

Frankie elvigyorodik, kimutatva fogait, amelyektől egy sokat látott fogorvos is fintorogva elfordulna. Újra a zsebébe nyúl, és egy kést vesz elő. Gwendynek Lenny kését juttatja eszébe, csak ebbe nincs bele vésve, hogy Semper Fi. – Feküdj az ágyra, bálkirálynő. Ne vedd le a bugyidat. Le akarom vágni rólad. Ha elég mozdulatlanul fekszel, talán nem vágok bele abba, ami alatta van.

– Ő küldött? – kérdezi Gwendy. Most a fenekén ül, talpa a padlón, lábát felhúzta, hogy elrejtse a melleit. Ha kis szerencséje van, többet nem lát belőlük ez a beteg rohadék. – Mr. Farris küldött, hogy vidd el a dobozt? Neked akarja adni? – Bár minden bizonyíték mintha erre mutatna, Gwendynek nehezére esik elhinnie.

Frankie a homlokát ráncolja.

– Mr. kicsoda?

– Farris. Fekete öltönyben. Kis, fekete kalapban, ami oda megy, ahova akar?

– Nem ismerek semmiféle Mr. Fa…

Gwendy ekkor csap le, megint csak gondolkodás nélkül… bár később eszébe jut, hogy lehet, hogy a doboz gondolkodott helyette. Frankie szeme tágra nyílik, késes keze előrelendül, a penge átvág Gwendy lábán és vérszökőkútban tör elő a másik oldalon. A lány felsikít, sarkával Frankie mellkasa felé rúg, és visszarúgja a fiút a szekrénybe. Felkapja a dobozt, ezzel egy időben megnyomja a vörös gombot, és felordít. – Rohadj meg a pokolban!

30

Gwendy Peterson summa cum laude végez a Brownon 1984 júniusában. A gimiben töltött utolsó tavaszi féléve óta nem fut többé; a lábát ért késszúrás elfertőződött a kórházban, és bár végül meggyógyult, egy részét elveszítette. Még mindig sántít egy kicsit, de már alig látszik.

A diplomaosztó után vacsorázni megy a szüleivel, és remekül érzik magukat. Mr. és Mrs. Peterson még régi absztinenciájukat is megtörik egy üveg pezsgővel, hogy igyanak egyet a lányukra, akire vár a továbbtanulás a Columbián, vagy – talán – az Iowai írók Műhelyében. Gwendy úgy érzi, tudna írni egy regényt. Talán többet is.

– Férfi is van az életedben? – kérdezi Mrs. Peterson. Arca kipirult, szeme csillog. Nincs alkoholhoz szokva.

Gwendy mosolyogva rázza a fejét.

– Jelenleg nincs.

Úgy véli, nem lesz a jövőben sem. Már van állandó társa: egy doboz, nyolc gombbal a tetején és két karral az oldalán. Néha még eszik belőle csokoládét, de ezüstdollárt már évek óta nem vett ki. Az eddigiek is elfogytak, egyesével-kettesével adogatta el őket könyvekért, lakbérért (micsoda luxus egy egyedül bérelt lakás!) és azért, hogy lecserélje a Fiestát egy Subaru Outbackre (ami felháborította az anyját, de végül túltette magát rajta).

– Nos – jegyzi meg Mr. Peterson –, van még rá időd.

– Igen – mosolyodik el Gwendy –, rengeteg időm van.

31

A nyarat Castle Rockban tölti, így mikor szülei visszamennek a szállodába, Gwendy befejezi a csomagolást, és a dobozt bőröndje aljára rejti. Míg a Brownra járt, a Rhode Island-i Bank széfjében tartotta ezt a rémséges valamit – azt kívánja, bár korábban eszébe jutott volna, de hát még gyerek volt, amikor kapta, a francba is, mit tudnak az ilyesmiről a gyerekek? A gyerekek fák alatti odúkba rejtik a kincseiket, vagy laza kövek mögé olyan pincékben, amiket hajlamos elönteni a víz – vagy szekrényekbe. Szekrényekbe, az ég szerelmére! Amint a Columbián van (vagy Iowa Cityben, ha az írók Műhelye felveszi), a doboz újabb széfbe kerül, és Gwendy felől akár örökre ott is maradhat.

Úgy dönt, lefekvés előtt eszik még egy szelet kávétortát és iszik egy pohár tejet. Csak a nappaliig jut, ahol aztán hirtelen megáll. Az íróasztalnál, ahol az elmúlt két évben a vizsgáira tanult, Harry Streeter egy bekeretezett képe mellett elegáns kis fekete kalap hever. Gwendynek nincs kétsége afelől, hogy ugyanaz a kalap, amit utoljára aznap látott, amikor sárkányt röptettek Harryvel a baseballpályán. Milyen boldog nap volt! Talán az utolsó boldog napja.

– Gyere csak ki, Gwendy – szól ki Mr. Farris a konyhából. – Cseverésszünk egyet, ahogy lenn, Délen mondják.

Gwendy a konyhába megy, és úgy érzi, mintha csak látogató lenne a saját testében. Mr. Farris, elegáns fekete öltönyében, ránézésre egy nappal sem idősebben, ott ül, a konyhaasztalnál. Előtte egy szelet kávétorta és egy pohár tej. Egy másik szelet torta és pohár tej Gwendyre vár.

A férfi végigméri, de – akárcsak tíz évvel ezelőtt, amikor először találkozott vele az Öngyilkosok lépcsője tetején –, minden hátsó szándék nélkül.

– Milyen csinos fiatal nő lett belőled, Gwendy Peterson!

Gwendy nem köszöni meg a bókot, de leül. Számára rég esedékesnek tűnik ez a beszélgetés. A férfi számára valószínűleg nem; a lánynak van egy olyan elképzelése, hogy Mr. Farrisnek saját időrendje van, és mindig tartja magát hozzá.

– Bezártam az ajtót, mikor elmentem – mondja Gwendy. – Mindig bezárom. És amikor hazajöttem, még zárva volt. Mindig vigyázok rá. Aznap szoktam rá, amikor Harry meghalt. Tud Harryről? Ha azt tudta, hogy kávétortát és tejet szeretnék, akkor, gondolom, ezt is tudja.

– Természetesen. Rengeteget tudok rólad, Gwendy. Ami a zárat illeti… – Legyint, mintha csak azt mondaná: semmiség.

– A dobozért jött? – Ő maga is hallja, hogyan keveredik hangjában a mohóság és a vonakodás. Különös kombináció, de elég jól ismeri.

A férfi nem válaszol, legalábbis egyelőre.

– Mint mondtam, rengeteget tudok rólad, de azt nem tudom pontosan, mi történt aznap, amikor a Stone fiú elment hozzátok. A varázsdoboznál mindig van egy krízis, az igazság pillanata, mondhatnánk így is, és mikor bekövetkezik, elveszítem a… a képességemet, hogy lássam. Mondd el, mi történt!

– Muszáj?

A férfi felemeli a kezét, és megfordítja, mintha azt jelezné: rajtad múlik.

– Még senkinek nem mondtam el.

– És úgy sejtem, nem is fogod. Ez az egyetlen lehetőséged van rá.

– Azt mondtam, rohadjon a pokolban, és ugyanekkor megnyomtam a vörös gombot. Nem szó szerint értettem, de épp megölte a fiút, akit szerettem, és épp kibaszottul beleszúrta a kést a lábamba, és ez jött ki a számon. Nem gondoltam, hogy tényleg…

De tényleg megtörtént.

Gwendy elhallgat, ahogy eszébe jut, hogyan kezdett elfeketülni Frankie arca, hogyan vált ködössé, majd fordult ki a szeme. Hogyan ernyedt el a szája, hogyan fittyedt le az alsó ajka, mint a törött rugójú redőny. A sikolya – meglepettség? Kín? Mindkettő? Gwendy nem tudja –, amitől a fogai sárgán és feketén repültek szét rothadó ínyéből. Az állkapcsa, amint leszakadt, álla, amint a mellkasára esett, a hátborzongató, reccsenő hang, amit a nyaka adott ki magából, amikor felhasadt. A genny, ami az arcából patakzott, mikor úgy szakadt szét, mint a rothadó vitorlavászon…

– Nem tudom, a pokolban rohadt-e meg, de az biztos, hogy megrohadt – jelenti ki Gwendy, és eltolja maga elől a kávétortát. Már nem kívánja.

– De veled mi történt? – kérdezi a férfi. – Mondd el. Biztosan nagyon gyorsan gondolkodtál.

– Nem tudom, gondolkodtam-e egyáltalán. Azóta azon tűnődöm, nem lehet-e, hogy a doboz gondolkodott helyettem.

Vár, hogy a férfi válaszoljon. Nem teszi, így Gwendy folytatja.

– Lehunytam a szemem, és újra megnyomtam a vörös gombot, miközben elképzeltem, hogy Frankie eltűnik. Olyan erősen koncentráltam, ahogyan csak bírtam, és mikor kinyitottam a szemem, csak Harry volt a szekrényben. – Csodálkozva rázza meg a fejét. – Működött.

– Persze hogy működött – jelenti ki Mr. Farris. – A vörös gomb nagyon… sokoldalú, fogalmazzunk így. De tíz év alatt csak párszor nyomtad meg, ami azt mutatja, erős akaratú személyiség vagy, még erősebb önfegyelemmel. Erre emelem poharam. – És emeli is, a tejes poharat.

– Még egy is túl sok volt – mondja Gwendy. – Én okoztam a jonestowni esetet.

– Túl nagyra tartod magad – jegyzi meg Farris éles hangon. – Jim Jones okozta a jonestowni esetet. Az úgynevezett tiszteletes őrült volt, mint patkány az esővizes hordóban. Paranoiás, anyakomplexusos, tele halálos önteltséggel. Ami Olive barátnődet illeti, tudom, hogy mindig úgy érezted, valamiképpen te tehetsz az öngyilkosságáról, de biztosíthatlak afelől, nem ez a helyzet. Olive-nak PROBLÉMÁI voltak. Te magad is mondtad.

Gwendy döbbenten néz a férfira. Mennyire lesett be az életébe, mintha csak egy perverz (például Frankie Stone) lesett volna be az alsóneműs fiókjába?

– Az egyik ilyen problémája a mostohaapja volt. Aki… hogy is mondjam? Hozzányúlt.

– Ez most komoly?

– Akár egy szívroham. Az ifjú Mr. Stone-ról pedig tudod az igazat.

Tudja. A rendőrség legalább négy másik nemi erőszakkal és két megkísérelt nemi erőszakkal hozta összefüggésbe Castle Rock környékén. Lehetséges, hogy egy további lány megerőszakolásához és meggyilkolásához is köze volt Cleaves Millsben. Ez utóbbiban a rendőrök kevésbé biztosak, de Gwendy biztos benne, hogy ő volt az.

– Stone éveken keresztül a megszállottad volt, Gwendy, és csak azt kapta, amit megérdemelt. Ő a felelős a te Mr. Streetered haláláért, nem a varázsdoboz.

Gwendy alig hallja, mit mond. Az jár a fejében, amit többnyire igyekszik kiűzni a gondolataiból – kivéve álmában, mert ott nem tudja.

– A rendőröknek azt mondtam, Harry megakadályozta, hogy Frankie megerőszakoljon, verekedtek, Harry meghalt, Frankie pedig elrohant. Gondolom, még mindig keresik. A dobozt elrejtettem a fésülködőasztalomban, az érmékkel együtt. Megfordult a fejemben, hogy az egyik magas sarkú cipőmet belemártom Harry vérébe, hogy megmagyarázzam a… hogy mivel verték agyon… de nem bírtam rávenni magam. Végül nem számított. A rendőrség feltételezte, hogy Frankie magával vitte a gyilkos fegyvert.

Mr. Farris bólint.

– Ez messze nem az a helyzet, ahol minden jó, ha jó a vége, de annyira azért jó, amennyire egy ilyen helyzet lehet.

Gwendy arcán keserű mosoly jelenik meg, amitől évekkel tűnik idősebbnek huszonkettőnél.

– Ahogy előadja, minden remeknek tűnik. Mintha Szent Gwendy lennék. De én tudom, mi az igazság. Ha nem adta volna nekem azt az átkozott dobozt, minden másképpen alakult volna.

– Ha Lee Harvey Oswald nem kapott volna állást a texasi tankönyvraktárban, Kennedy kitöltötte volna az elnökségét – mondja Mr. Farris. – Megőrülésig tépelődhetsz az olyanokon, hogy mi lett volna, ha.

– Akárhogyan is forgatja a szavait, Mr. Farris, de ha sosem adta volna nekem azt a dobozt, Harry még mindig élne. És Olive is.

A férfi eltűnődik.

– Harry? Lehet, talán. Talán. De ami Olive-ot illeti, neki meg volt pecsételve a sorsa. Ezért nem te felelsz, hidd el nekem. – Elmosolyodik. – És van egy jó hírem! Fel fognak venni Iowába. Ami az első regényedet illeti… – Vigyorog. – Ez legyen csak meglepetés. Csak annyit mondok, öltözz a lehető legcsinosabban, amikor átveszed a díjadat.

– Milyen díjat? – Az, hogy mennyire mohón akarja tudni, egyszerre lepi meg és taszítja egy kicsit.

A férfi ismét azzal a semmiség-mozdulattal legyint.

– Már eleget elmondtam. Ha többet mondok, azzal eltérítem a jövőd folyását, szóval, kérlek, ne vigyél kísértésbe. Ha megteszed, lehet, hogy engedek neki, mert kedvellek, Gwendy. Az, ahogy a dobozzal bántál… kivételes volt. Tudom, mekkora terhet jelentett, hogy néha olyan volt, mintha egy kövekkel teli, láthatatlan zsákot cipeltél volna a hátadon, de soha nem fogod megtudni, milyen jót cselekedtél vele. Mekkora katasztrófákat hárítottál el. Ha rossz szándékkal használják – amit te sosem tettél, még a guyanai kísérleted is betudható egyszerű kíváncsiságnak –, a doboz elképesztő gonoszságra képes. Ha békén hagyják, hatalmas ereje a jónak.

– A szüleim jó úton haladtak az alkoholizmus felé – jegyzi meg Gwendy – Visszatekintve majdnem teljesen biztos vagyok ebben. De abbahagyták az ivást.

– Igen, és ki tudja, hány még rosszabb dolgot akadályozott meg a doboz, amíg a birtokodban volt? Még én sem tudom. Tömeggyilkosságokat? Bőröndbe rejtett bombát a Grand Central Station közepén? Egy vezető meggyilkolását, ami miatt kitörhetett volna a harmadik világháború? Nem akadályozott meg mindent, ezt mindketten olvashattuk az újságban, de egyvalamit elmondok, Gwendy. – Előrehajol, tekintetét a lányra szegezi. – Sok mindent megakadályozott. Rengeteget.

– És most mi lesz?

– Most megköszönném, ha visszaadnád a varázsdobozt. A te munkád véget ért… legalábbis ez a része. Még rengeteg mindent el kell mondanod a világnak… és a világ figyelni fog rád. Szórakoztatni fogod a népet, ami a legnagyobb tehetség, amivel ember csak rendelkezhet. Megnevetteted őket, megríkatod, megdöbbented, elgondolkodtatod. Mire harmincöt éves leszel, lesz egy számítógéped, amin írhatsz az írógép helyett, de végeredményben azokon is gombok vannak, nem? Hosszú életed lesz…

– Milyen hosszú? – Ismét a mohóság és vonakodás keverékét érzi.

– Ezt nem fogom megmondani, csak azt, hogy barátok körében fogsz meghalni, csinos hálóingben, aminek kék virágok díszítik a szegélyét. A nap beragyog majd az ablakodon, és mielőtt elmennél, kinézel, és egy madárcsapatot látsz, amint dél felé repül. Egy utolsó gyönyörű kép a világról. Lesz egy kis fájdalom. Nem sok.

Harap egyet a kávétortából, majd feláll.

– Nagyon finom, de már késésben vagyok onnan, ahová most tartok. Kérem a dobozt.

– Ki kapja meg következőnek? Vagy azt sem mondhatja el?

– Még nem tudom. Kinéztem egy fiút egy Pescadero nevű kisvárosban, San Franciscotól úgy egyórányira délre. Sosem fogsz találkozni vele. Remélem, Gwendy, ő is éppolyan jó őre lesz, mint te voltál.

Lehajol és arcon csókolja. Ajkának érintése boldogsággal tölti el Gwendyt, éppolyan érzéssel, mint egykor a kis csokoládéállatok.

– A bőröndöm aljában van – mondja Gwendy. – A hálószobában. Nincs lezárva… bár, gondolom, magának az se okozna problémát. – Nevet, aztán elkomolyodik. – Nem akarok… újra hozzáérni, vagy akár csak ránézni. Mert ha megtenném…

A férfi mosolyog, de a tekintete komor.

– Ha megtennéd, a végén még meg akarnád tartani.

– Igen.

– Akkor maradj itt. Edd meg a kávétortádat. Egész finom.

Ezzel otthagyja a lányt.

32

Gwendy ül. Apró, lassú falatokkal megeszi a kávétortát, és minden egyes falatot egy apró korttyal öblít le a tejből. Hallja, ahogy bőröndjének fedele megnyikordul, mikor kinyílik. Hallja, hogy megnyikordul, mikor visszacsukják. Hallja a csatok kattanását, ahogy gondosan lezárják. Hallja a férfi lépteit, amint elérnek a folyosó ajtajáig, majd ott megállnak. Vajon el fog búcsúzni? Nem teszi. Az ajtó kinyílik, majd halkan bezárul. Mr. Richard Farris, akit először egy padon pillantott meg az Öngyilkosok lépcsője tetején, kilépett az életéből.

Gwendy még egy percig ott ül, megeszi tortája utolsó morzsáit, és a könyvre gondol, amit meg akar írni, egy nagy ívű családregényre egy maine-i kisvárosban, ami nagyban hasonlít az övére. Lesz benne szerelem és horror. Még nem áll készen rá, de úgy véli, hamarosan eljön az ideje; két, legfeljebb öt év múlva. Akkor majd leül az írógépe elé – a gombokkal teli doboza elé –, és pötyögni kezd.

Végül felkel és a nappaliba megy, ruganyos léptekkel – máris könnyebbnek érzi magát. A kis, fekete kalap már nincs az íróasztalán, valamit azonban így is hagyott neki a férfi: egy 1891-es Morgan-ezüstdollárt. Gwendy felemeli, körbeforgatja, hogy verdefényes felületén megcsillanjon a fény, aztán felnevet és zsebre vágja az érmét.

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Nyomta a Szekszárdi Nyomda

Felelős vezető Vadász Katalin igazgató

Készült Szekszárdon, 2021-ben

Felelős szerkesztő Gaborják Ádám

Kézirat-előkészítő Hack Orsolya

Korrektor Balázs Piroska

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Készült 10,87 (A/5) ív terjedelemben

ISBN 978 963 504 496 2

www.europakiado.hu

www.facebook.com / europa kiadó

www.moobius.hu

{1} A. m. „sokból egy” (latin). Egyike az Amerikai Egyesült Államok kormánya által elsőként elfogadott mottóknak, amely a különálló államok egységét hangsúlyozza; szerepel Amerika címerén és a legtöbb amerikai pénzen is.

{2} Semper Fi(delis) (latin): a. m. „örök hűség", az amerikai tengerészgyalogosok mottója.