Sarah Beth Durst: The Spellshop

Copyright © 2024 by Sarah Beth Durst

Hungarian translation © Németh Luca Anna, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sarah Beth Durst: The Spellshop

A Bramble Book

Published by Tom Doherty Associates / Tor Publishing Group, New York, 2024

Fordította: Németh Luca Anna

ISBN: 978 963 598 417 6 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítókészítő: Lulu Chen

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sárpátki Ádám

Korrektor: Kővári Bettina, Ligeti Szilvia

Tördelés, grafikai munka: Tót Barbara

Műfaj: cozy fantasy

Adamnek,

sok szeretettel, és egy kis málnalekvárral

ELSŐ FEJEZET

KIELA ÁLMÁBAN SEM GONDOLTA VOLNA, hogy a lángok végül a könyvtárat is elérik. Az ugyan halványan neki is derengett, hogy a többi könyvtáros már hetekkel ezelőtt elmenekült, akkortájt, amikor a felkelők elfoglalták a palotát, és egy meglehetősen drámai jelenet keretében kihajították az uralkodót az ablakon. De hát a könyvtárat csak békén hagyják! Elvégre itt könyvek vannak. Rendkívül gyúlékony és pótolhatatlan könyvek.

Az Alyssiumi Nagy Könyvtár épülete az égbe szökő tornyaival, festett ólomüveg ablakaival és labirintusszerű könyvespolcrendszerével a Félhold-szigetek Birodalmának ékköve volt. Megszentelt raktárának polcait évezredes tudás töltötte meg – történetek, értekezések, valamint (ha Kielát kérdezték: legfőképpen) bűbájokat rejtő varázskönyvek. Csupán egy szűk elit, a kiváló tudósok legkiválóbbjai nyerhettek betekintést ezekbe a kötetekbe, hiszen a birodalmi törvények értelmében mindössze néhányak számára volt engedélyezett a varázslás.

Kiela a keleti szárny második emeletén található varázskönyvek felügyeletét látta el. Az elmúlt tizenegy esztendőben ez töltötte ki minden idejét: dolgozott, aludt, evett és a könyvespolcok között élt. Ez talán megmagyarázza, hogy amikor megérezte a füstöt, miért volt az az első gondolata, hogy bizonyára a tűzhelyen felejtette a pirítósnak szánt kenyeret.

Az elmúlt hetekben Kiela és a segédje, Caz elkezdték összegyűjteni és hatalmas ládákba pakolni a kedvenc könyveiket, csak a biztonság kedvéért. A ládákat a könyvek szállítására használt kis hajókra helyezték, noha sosem gondolták igazán komolyan, hogy egyszer valóban ki kell majd menekíteni őket a könyvtárból. A raktár menedékében, távol a politikai csaták és az erőszak leggyengébb leheletétől is, mindez kedves kis játéknak tetszett Kiela számára: vajon melyik könyvet vinné magával egy lakatlan szigetre? Minden bizonnyal a Mágikus növénytant, amelyet még 357-ben állított össze két tudós, Messembe és Cannin; emellett nagy hasznát venné Az időjárási viszonyok befolyásolása, avagy értekezés a varázsigék használatának a sarki lundák költési szokásaira gyakorolt hatásairól című könyvnek is, ebben a lenyűgöző és úttörő munkában ugyanis…

Egyszer csak Caz levelei libbennek be a két könyvespolc közti folyosóra, ahol Kiela üldögélt keresztbe tett lábbal egy nagy halom könyv előtt. Minthogy Caz egy csokrosinda volt, nem sokkal nőtt nagyobbra egy kiskutyánál, ám így is a zöld összes árnyalatában pompázott, középen pedig egy kis gyökércsomóval kapaszkodott a földbe. Ő volt a legokosabb segéd, akivel Kielának valaha dolga akadt, ezzel együtt – talán nem véletlenül – a leginkább szorongásra hajlamos is.

– Meg fogunk halni – közölte Caz Kielával. A levelei olyan hangosan susogtak, hogy alig lehetett érteni a szavait.

– A harcok nem érnek el idáig – felelte Kiela azon a gyengéd hangon, amelyet, minthogy ezen a szent helyen dolgozott, az elmúlt években tökélyre fejlesztett. Még egy kötetet helyezett az ötödik ládába szánt könyvek kupacára, amelyet rövid töprengést követően mégis inkább átrakott egy másik kupacba. Abban azokat a könyveket gyűjtötte, amelyeket csak akkor tervezett magukkal vinni, ha elférnek.

Caz megrázta felé a leveleit.

– A harcok máris elértek idáig. Ledöntötték Kinney Termének kapuját, és odabent fosztogatnak.

– Jóságos ég!

Kinney Termének hatalmas bronzkapuját olyan nagy és erős gerendák zárták le, amelyeket a hajótestek építéséhez használtak. Kiela megpróbálta kiszámolni, mekkora erőre lehetett szükség ahhoz, hogy megsemmisítsék ezt a több mint kilenc méter magas kaput, majd pislogott egyet.

– Hogy is mondtad? Fosztogatnak?

Arra számított, hogy a felkelők biztonságba helyezik majd a könyvtár tartalmát és az itt őrzött kincseket – ez lett volna az egyetlen észszerű eljárás –, de hogy fosztogassanak? Hiszen mégiscsak szabadságharcosok, nem vadállatok! Ami azt illeti, Kiela még a céljaikat sem igazán ellenezte. Caz javaslatára a forradalom első napjaiban elolvasott néhányat a felkelők pamfletjei közül – a választások kiírása, illetve a tudás megosztásának követelése pedig igencsak ígéretesnek tűnt…

– Az olvasóterem az északi szárnyban már lángokban áll – jelentette Caz. – Először a faliszőnyegeket gyújtották fel, a tűz ezután átterjedt a pergamentekercsekre is.

Kiela émelyegni kezdett. Egek, azok a csodálatos, ősi kéziratok!

Caz az egyik levele segítségével Kielához kúszott.

– Gyerünk – kiáltotta –, le kell lépnünk!

Lelépni? Most? De hát még nem ért a végére a…

– Itt hagylak, ha most valami béna lelép a levél szóviccel jössz! – figyelmeztette a segédje.

Kiela felállt. Az ötödik láda még félig üres volt. A lány felnyalábolt egy újabb adag könyvet, és beledobta, meg sem nézve, melyek azok.

– Elég legyen! – kiáltott rá Caz, amint épp egy másik köteg felemeléséhez készülődött.

Úgyhogy Kiela fogta a ládát, és elmanőverezett vele a felvonóhoz. Mivel kerekek is voltak rajta, már-már könnyedén suhant el a könyvszekrények között. A gyomra görcsbe rándult, ahogy maga mögött hagyta a csoda szép kötetekkel teli polcokat. Gyorsan le is emelt még róluk néhányat a kedvencei közül, miközben sietősen távoztak.

Amint a lifthez ért, belökte a ládát, és lehúzta a rácsot. Caz az egyik levelével megnyomta a gombot, majd elfordította a kart. A felvonó először kissé megingott, majd süllyedni kezdett lefelé.

Menet közben Kiela hallotta az egymásnak ütköző fémek hangját. Nemcsak ők lifteztek, hanem a gyomra is. Arról, hogy milyen zajokkal jár egy csata, nem volt saját tapasztalata, azt azonban, hogy milyen hangok uralkodnak egy könyvtárban, pontosan tudta. Tehát azt is tudta, hogy mindaz, aminek most a hangját hallja, valami szörnyű, rettenetes dolog. Caz közelebb kúszott hozzá, Kiela pedig azt kívánta, bárcsak gyorsabban ereszkednének.

Mi van, ha megáll egy olyan emeleten, amelyen éppen harcok zajlanak?

Mi van, ha teljesen leáll?

A lány újra meg újra megnyomta a legalsó szint gombját, mintha ezzel ösztönözhetné a liftet a gyorsabb haladásra. A felvonó azonban továbbra is centiméterről centiméterre süllyedt különféle csikorgó, zörgő és zümmögő hangok közepette. A füstszag egyre erősebb lett, a lift nyikorgó rácsain keresztül pedig Kiela látta, hogyan vonja homályba a füst a rengeteg könyvet.

– A lépcsőn kellett volna mennünk – jegyezte meg Caz.

– Képtelenek lettünk volna lecipelni a könyveket – felelte Kiela.

– Ha meghalunk, akkor egy könyvet sem fogunk tudni megmenteni. – Caz olyan hevesen rázta meg magát, hogy néhány levele a földön landolt. – Ah, mindjárt lehullik az összes levelem!

– Gondolj valami másra – javasolta Kiela. – A tölgyekbe például sokkal gyakrabban csap bele a villám, mint a többi fába. Az alma fennmarad a vízen, mert negyedrészt levegőből áll. Vagy esetleg megszámolhatnád, hány tücsökciripelést hallasz percenként, az alapján meg tudod határozni, hány fok van odakint.

– Kivéve, ha odakint mindent elborítanak a lángok. Vajon milyen gyorsan ciripelnek a tücskök a tűzben?

A felvonó időközben egy huppanással megérkezett a legalsó szintre. Kiela maga felé rántotta a lift ajtaját, míg Caz indácskáival kifelé tolta a ládát. Közös erővel löktek még rajta egyet, aztán végre kijutottak a liftből.

Most már nagyon mélyen jártak, a víz szintjén – olyan mélyen, hogy a fémek csörgésének hangja és a füst orrfacsaró bűze ide már nem ért el. Sokkal erőteljesebb volt a rothadó halak mindent betöltő szaga, amely a könyvtár épülete alatt húzódó csatornából áradt. Alyssium egész városát csatornarendszer hálózta be – többek között ennek is köszönhette a hírnevét, hiszen a világ egyik legszebb városa volt, a birodalom büszkesége. Kiela jól emlékezett arra a napra, amikor megérkezett, még nagyon fiatalon, jóval a szülei halála előtt. Rendkívül lenyűgözőnek találta a csatornák csillogó vizét; a csipkeszerű, fehér hidakat; a magas tornyokat és a töméntelen mennyiségű virágot, hiszen minden balkonról virágok omlottak le, s a házak ablakait és ajtajait színpompás növények keretezték.

Végigsiettek a kerekeken guruló láda kíséretében a szűk átjárón, Kiela pedig folyamatosan a fülét hegyezte. Ám csak a víz neszezése hallatszott: itt-ott kő csobbant, valahol a közelben pedig az egymás után lehulló cseppek zaja jelezte, hogy szivárog a víz. Plitty, pletty, platty. Kiela és Caz a hajók felé igyekeztek.

A könyvtár alatti csatornarendszerben horgonyzó csónakokat arra használták, hogy eljuttassák a könyveket a környező szigeteken élő, kiválasztott olvasókhoz, majd idővel visszahozzák őket. Minden kis vízi járművet ezüstszínű vitorlával szereltek fel, amelyet szorosan az alsó vitorlafához rögzítettek. A késeimeggy-fából készült hajótestet épp elég szélesre építették, így akár több láda könyvet is lehetett szállítani rajta, ugyanakkor kellően áramvonalas volt ahhoz, hogy a kormányzásához elegendő legyen egyetlen könyvtáros. Kiela legutóbb épp tavaly télen használta egyszer a csónakot, amikor Cypavia Értekezés az erdei szellemek működéséről: tények és feltételezések című tudományos sorozatát kellett elvinnie egy idős, ágyhoz kötött varázslónak. Az öregember utasította a házvezetőnőjét, hogy hálája jeléül kínálja meg teával a könyvtárost, Kiela azonban köszönettel visszautasította a meghívást, mert rohanni akart vissza a raktár polcai közé, ahol biztonságban érezte magát. Azok a könyvek legalább biztonságban vannak, gondolta most. Mindez azonban nem volt több sovány vigasznál, tekintettel arra, micsoda felbecsülhetetlen értékű tudás szunnyadt még a feje felett, a hátrahagyott könyvekben.

Az első négy láda már egy biztonságot adó ponyva alatt pihent a csónakban. Kiela felvitte a fedélzetre a félig teli ötödiket is, majd összeszíjazta őket. Még legalább három ládának maradt hely, de már nem jutott idő újabb könyvek összegyűjtésére. Azt kívánta, bárcsak gyorsabban szortírozta volna a köteteket. Vagy lehetett volna nagyvonalúbb is, kevésbé válogatós. Ami az ételt és az italt illeti, jobban felkészülhetett volna. Elrakott néhány palack vizet, illetve némi barackkonzervet, egy csomag szárazbabot és egy kis zsák pekándiót. Caz számára eltett egy adag virágföldet, amelyből újra tudja tölteni magának a cserepet, és saját magának is elcsomagolt néhány rend váltás ruhát, valamint pár üres jegyzetfüzetet. Sosem lehet tudni. A személyes holmijaival teli könyvtári fülkéjét azonban nem ürítette ki. Vágyakozva gondolt vissza mindarra, amit otthagyott: a régi naplóira, a legjobb tollkészletére és a sellő alakú faszobrocskára, amelyet még a szüleitől kapott gyerekkorában. De Caznak azért igaza volt: a legfontosabb, hogy saját magukat megmentsék. És a könyveket, természetesen.

Visszatérünk, amint újra biztonságos lesz, biztatta magát. Nem leszünk örökké távol.

Kiela bemászott a csónakba, eloldozta a rögzítőkötelet, majd elrúgta magukat a faltól. Kivonta a rudat, és annak segítségével hajtotta magát a föld alatti, vízzel teli járatokban. A vitorla még az alsó vitorlarúdra tekerve várta a sorát, míg ki nem érnek a nyílt vízre.

Szigorúan véve nem vihette volna el a hajót. Vagy a könyveket. Vagy Cazt. De már senki sem maradt, akitől engedélyt kérhetett volna, így inkább meggyőzte magát, hogy később, amikor visszatér, majd hálásak lesznek neki azért, amit tesz. Ez egyáltalán nem számított lopásnak. Ez volt a munkája: felügyelni és épségben tartani az állományt. Voltaképpen csak… kicsit kibővítettem a munkaköri leírásomat.

Miután áthajózott a föld alatti alagutakon, kiért a szabadba, a városi csatornarendszerre.

– Nos, ez egész egyszerűen rettenetes – jegyezte meg Caz.

Kiela csak egyetérteni tudott.

A csillagok fényét elnyelte a hidak és tornyok romjaiból gomolygó füst. A várost nyaldosó lángok kísérteties fénybe borítottak mindent, a füst csípős szaga kaparta Kiela torkát. Minden alkalommal, amikor beszívta a levegőt, érezte, hogy a füst erőszakkal behatol a tüdejébe. Égszínkék bőre sápadtnak tűnt a természetellenes fényben, sötétkék haja pedig magába itta a füst szagát. Odalent, a csatornákban Kiela és Caz elkerülte a legrosszabbat, a felszínen azonban már szembe kellett nézniük a halál látványával, és meg kellett hallaniuk az elmúlás hangjait.

Kiela később próbált mindent kizárni az elméjéből, ami arra a szörnyű éjszakára emlékeztette: a sikolyokat, a holttesteket a csatornákban, és a rettegést, amely a füstnél is jobban fojtogatta. Végtelennek tetszett a hajózás a városon keresztül, a hangok pedig, amelyeket a víz továbbsodort, akkor is kísérték őket, amikor már a nyílt tengeren jártak.

Amint a víz már elég mély volt, Kiela Caz segítségével kibontotta és felvonta az ezüst vitorlát. Kisgyerekként tanulta meg a vitorlázás fortélyait, és éppen elég könyvet szállított ki az elmúlt években ahhoz, hogy ne jöjjön ki a gyakorlatból, így szerencsére nem sokat kellett töprengenie azon, miként hajtsa végre az egyes lépéseket. A keze pontosan emlékezett rá, mi a dolga, hogyan kell szelet fogni a vitorlába, és hogyan kell növelni a sebességet, hogy egyre messzebb, messzebb és messzebb jusson a hajó.

Mögöttük a hatalmas város lángokban állt; lakosai (mind a jók, mind a rosszak), történetei (mind a jók, mind a rosszak), könyvei és pompás virágai a lángok martalékává lettek. Kiela pedig tudta, hogy sosem fog ide visszatérni többé.

Mire a nap a tenger fölé emelkedett a horizonton, rózsaszínbe, aranyba és reménybe borítva a láthatárt, Kiela elhatározta, hogy előre fog nézni ahelyett, hogy hátratekingetne. Senki sem akadt Alyssiumban, akinek hiányzott volna, ez pedig már önmagában meglehetősen lehangoló gondolat volt. Tényleg senki nem maradt, aki gondolna rá?

Teljesen belefeledkezett a munkájába. A könyvkiszállítási alkalmaktól eltekintve nem is hagyta el a könyvtárat már… Lehetséges lenne, hogy évek óta? Igen, évekről van szó. Amint befejezte a tanulmányait, nemes egyszerűséggel rögtön be is költözött kis, könyvespolcok közé szorított fülkéjébe. Így volt a legegyszerűbb. Megspórolta az utazást a munkahelye és az otthona között.

Nem éltek családtagjai a városban, és az osztálytársairól sem tudott semmit. Elsodorta őket az élet, és Kiela napjainak ritmusa is beállt. Frissen készült ételeket kapott a nap bármely szakaszában. Erre szükség is volt, hiszen a tudósok gyakran különös időpontokban tartózkodtak a könyvtárban, így az ott dolgozóknak sem maradt más választásuk. Kielának csupán annyit kellett tennie, hogy leküldje egy erre a célra szolgáló csúszdán az üzenetét arról, mit szeretne enni, majd az étellift segítségével minden fogás rövid idő alatt meg is érkezett. Senkivel nem kellett hozzá beszélnie. Számára ez volt a tökéletes rendszer.

Ami a többi könyvtárost illeti… Nekik is megvolt a munkájuk más emeleteken és az épület többi szárnyában. Kiela nem szeretett zavarni másokat, a maga finom módján pedig – olyan finom módon, hogy ő maga észre sem vette – mások kedvét is elvette attól, hogy zavarják őt. Miközben a vitorlás a hullámokat szelte, rádöbbent, hogy az elmúlt három hétben Cazt leszámítva egy lélekkel sem beszélt. Utoljára egy gondnokkal váltott szót, aki a ténykedésével felkavarta a port néhány különösen sérülékeny kézirat közelében, ezért Kielának arrébb kellett tessékelnie.

Nem mintha nem szerette volna az embereket. Csak hát a könyveket jobban kedvelte. Mert a könyvek nem csaptak zajt, nem vetettek rá elítélő pillantásokat, nem gúnyolódtak, és nem utasították el. Nem. A könyvek meghívják magukhoz az embert: „Gyere, foglalj helyet a kanapén, felráztuk a párnákat, főztünk teát, és van egy kis kétszersült is.” Megosztják velünk a szívüket, és semmi mást nem várnak cserébe, csak azt, hogy merüljünk el mindabban, amit nyújtani tudnak.

Mindez persze csodálatos volt, ám azzal is járt, hogy Kiela némiképp összezavarodott: hová menjen, mitévő legyen most, hogy a régi életét szó szerint felégették?

– Caz…

– Mmm – érkezett tompán a felelet.

Kiela a csónak másik felébe nézett. A segédje befészkelte magát két láda közé, a leveleit pedig szorosan a földlabdájára kulcsolta.

– Caz, te meg mit csinálsz?

– A halak szeretik a növényeket.

– Bizonyos halak valóban – válaszolta Kiela, bár igaz, ami igaz, nem volt szakértő abban a kérdésben, hogy a növények mennyire kedvelt csemegék a halak táplálkozásában. Azt tudta, hogy némely halfajták szeretik a tengeri hínárt. Feltételezte, hogy ugyanezek a halfajták szívesen táplálkoznak planktonokkal is. Sőt, talán rovarokat is esznek. – Egyes halak viszont más halakat esznek.

– Azok meg növényeket.

– Meglehet, igen.

– A növényeket mindenki megeszi – vágott vissza Caz –, a könyveket viszont szinte senki. Ezért furakodtam be ide, a ládák közé. Ki gondolná, hogy bármiféle ízletes, zöld falatkára bukkanhat a halott fákból készített lapok között? Úgyhogy én egészen addig itt maradok, amíg meg nem érkezünk oda, ahová tartunk, bárhol legyen is az. Csak azt remélem, hogy nem lesznek ott se halak, se bárányok, se tehenek. És kecskék sem. – Ahogy kimondta a kecskék szót, megborzongott. Kiela eltűnődött, vajon Cazban egy kellemetlen emlék ötlött-e fel, vagy csupán az olvasmányélményei hatására rázta ki a hideg. Vélhetően az utóbbiról lehet szó. Haszonállatokat ugyanis érthető okokból nem engedtek be a könyvtárba.

– Egyébként épp erről szerettem volna beszélni veled – folytatta Kiela. – Ki kellene találnunk, hová megyünk.

– Tessék? Te csak úgy elindultál, cél nélkül?

– Nem gondoltam, hogy egyszer tényleg el kell hagynunk a várost – vallotta be Kiela. – Illetve azt hittem, ha ez be is következik, akkor csupán néhány óráról, esetleg pár napról lesz szó. Legfeljebb egy hétről. – Kielában felmerült, hogy esetleg bérelhetnének egy keskeny kikötőhelyet valamelyik környékbeli rakpartnál, talán Varsun vagy Iva szigetén, és eltölthetnének néhány napot azoknak a bájos kis fogadóknak az egyikében, amelyekben a kevésbé tehetős polgárok szoktak vakációzni.

Caz levelei leereszkedtek, olyan csüggedten lógtak, mintha sosem érte volna őket víz.

– Én sem gondoltam.

Csendben suhantak tovább a tengeren. Gyönyörű, vitorlázásra teremtett nap volt. Enyhe szellő fújdogált, a nap fénye vidáman táncolt a víztükrön. A fejük felett sirályok szálltak egymást túlharsogva. A Félhold-szigetek Birodalmának – már ha egyáltalán még birodalomnak lehetett nevezni, tekintettel a forradalomra – kisebb-nagyobb szigetei a legnagyobb nyugalomban terültek el a távolban, feltéve, hogy az ember nem nézett vissza a főváros irányába, ahol még mindig sűrű füstbe burkolózott az égbolt. A szigetek szürkében, fehérben és feketében játszó sziklái méltóságteljesen meredtek az ég felé, az aprócska halászfalvak élénk színű házikói, takaros kertjei és macskaköves utcái különös hangulatot árasztottak. Kiela arra gondolt, elvitorlázhatnának Cazzal valamelyik sziget kikötőjébe. És aztán? Néhány napnál tovább nem engedhetné meg magának, hogy egy fogadóban lakjon. Az a néhány pénzérme, amelyet magával hozott, nem sokáig fog kitartani. Még ha a kikötői díjakat ki is tudná fizetni, nem különösebben lelkesítette a gondolat, hogy a hajón élje a mindennapjait.

Kiela úgy döntött, nem esik kétségbe. Jól átgondolja a dolgokat vitorlázás közben. Aztán majdcsak megérkezik a kérdéseire a válasz.

Hirtelen egy csapat hippokamposzra lett figyelmes. A tengeri lovak a hullámokat követve emelkedtek ki a vízből, majd süllyedtek vissza a tenger habjai közé. Kielának a lélegzete is elállt a félig ló-, félig haltestű, fenséges teremtények láttán. Megbabonázva nézte, ahogy a vízen vágtatnak. Mellső lábuk patájával szelték a habokat, hosszú uszonyban végződő farkuk pedig erőteljes csapásokkal hajtotta őket előre. Izmos testüket csillogó pikkelyek borították, így egyszerre testesítették meg az erőt és a szépséget. Olyanok, mint maga a tenger, tűnődött Kiela. Amint az egyik ló hátravetette a sörényét, apró vízcseppek szóródtak szét a levegőben, csodálatos szivárványt rajzolva ki a napsütésben.

– Caltrey – szólalt meg Kiela.

– Hogy mondod?

– Így hívják az egyik szigetet.

– Sosem hallottam róla.

– Nem lep meg. Nagyon pici, és rettentő messze van, odafent északon. Nem érinti egyetlen hajózási útvonal sem. A lakói a hippokamposzok segítségével halásznak.

Caz kíváncsian kukucskált ki a ládák közül, majd fel is ült az egyikre, hogy jobban rálásson a vízre.

– Honnan tudsz róla? Jaj, kitalálom: valamelyik könyvben olvastad.

– Ami azt illeti, nem. Ott születtem.

Kielának feltűnt, hogy kissé elcsuklott a hangja, így nyelt egy nagyot. Caltrey évek óta eszébe sem jutott, és fel nem foghatta, miért zavarodott így össze a visszatérés puszta gondolatára is.

A szülei, amint elegendő pénzük lett, elhagyták Caltrey-t, és egy jobb élet reményében a fővárosba költöztek. Szerették volna a maguk bőrén megtapasztalni, milyen az élet Alyssiumban, és szerették volna, ha a lányuk megkapja mindazt a lehetőséget, amelyben ők a távoli szigeten nem részesülhettek. Kiela ekkor nagyjából kilencéves lehetett, de a mai napig az emlékezetében őrizte Caltrey szikláit, kertjeit és az ottani farmokat. A sziget egyetlen kis faluja, amelyet szintén Caltrey-nak hívtak, csupán három macskaköves utcácskából állt, volt benne egy vízimalom egy vízesés közelében, valamint egy iskola, amely egy régi istállóban kapott helyet. A lány a mai napig fel tudta idézni a hely látképét a lemenő nap fényében, maga előtt látta a háztetőkön lustálkodó szárnyas macskákat, és ott volt az orrában a hajnalra kisült, friss kenyér illata. Tavasszal vadvirág borított be mindent, ameddig a szem ellátott – a tetőket, a sziklákat, a mezőket. Télen pedig bolyhos, fehér takaróként fedte be a tájat a hó. Hányszor nézte a hópelyhek táncát a tengeren, kezében egy bögre forró csokival…

– Ööö, Kiela? – bökte meg Caz.

– Azt hiszem…, van ott egy házam.

Kiela tudta, hogy a szülei nem adták el a házat. Ilyen messze a birodalom központjától amúgy sem kaptak volna érte túl sokat, az apja pedig szerette volna megtartani, arra az esetre, ha esetleg megelégelnék a városi életet. Bár Kiela édesanyja borzasztóan szerette a nagyvárost, így nehéz lett volna elképzelni, hogy visszatérjen. Gondolom, ez azt jelenti, hogy a ház az én örökségem. Kétségtelenül így kell lennie, hiszen nincs más, aki örökölhette volna. Nem volt más családtagja.

– Már ha nem költözött be azóta valaki. Vagy nem dőlt össze. Nem túl nagy. Egy aprócska házikó. Csak hát…

Mesebeli volt. Kiela gondolataiban legalábbis. Csodásan csillogó, törékeny szappanbuborékként őrizte meg az emlékeiben. Mostanra nyilván megszállták a denevérek, tele van egerekkel meg medvékkel, a tető pedig minden bizonnyal beomlott.

– Soha nem gondoltam volna, hogy egyszer visszatérek oda.

Nélkülük semmiképp.

– Na és szép? – kérdezte Caz.

– Nagyon. Mármint azt hiszem. Lehet, hogy azóta megváltozott néhány dolog.

Például én. Kiela arcáról eltűntek a rózsaszín szeplők, kék copfocskája sem volt már meg, viszont szert tett egy könyvtárosi diplomára és némi közösségi életet kerülő hajlamra.

– Hát – mondta Caz – akkor menjünk, és keressük fel a szigetedet.

Kiela befogta a szelet a vitorlába, és északi irányba kormányozta a hajót.

– De egyvalamit azért tisztázzunk: kecskéket nem tartanak ott, ugye?

– Biztosíthatlak, hogy nincsenek növényevő állatok Caltrey szigetén – felelte Kiela, miközben igyekezett növelni a sebességüket. Egyre sebesebben szelték a habokat.

– Nagyszerű! – kiáltotta Caz, majd gyanakodva hozzátette. – Na várj csak. Ezt csak azért mondod, hogy jobban érezzem magam?

– Persze.

Caz morogva visszafurakodott a varázskönyvekkel teli ládák közé. Észak felé tartottak, ahol várta őket a jövőjük. És Kiela múltja.

MÁSODIK FEJEZET

A LEMENŐ NAP MÁR narancsosra színezte a láthatárt. A vitorlást Kiela Caltrey szigetének egyik kis öble felé irányította, amely nagyjából másfél kilométerre feküdt a kikötőtől és a falutól, sziklák és fák ölelésében. A lány a sziklák közé kormányozta a hajót.

– Neki fogunk ütközni valaminek – jegyezte meg Caz.

– Nem fogunk – felelte Kiela. – Ki fogunk kötni.

Az öbölben annak idején volt egy kis fából készült stég, amely Kiela családjának házikójához tartozott. Jól emlékezett rá, hogy gyerekként hányszor guggolt a stég végében, és figyelte a vízben kergetőző halakat. Apály idején még a rákocskákat is látni lehetett, ahogy egyik sziklától a másikig iszkolnak, dagálykor pedig kis hippokamposzcsikók fogócskáztak a cölöpök között, amíg a szüleik rájuk nem szóltak, hogy ideje visszatérniük a tenger mélyére. A helyiek úgy tartották, hogy aki kergetőző tengeri lovacskákat lát, annak szerencséje lesz. Kiela nyilván nem lehetett biztos benne, hogy a kikötésre alkalmas építmény megvan még, ám bízott benne, hogy lesz olyan hely, ahol ki tudja dobni a horgonyt, utána pedig a vízben gázolva ki tudnak jutni a szárazföldre. Vagy talán partra tudja húzni a csónakot anélkül, hogy felhasogatnák a sziklák.

Egyik kezét a kormányon tartva irányította a vitorlást a sziklák között, be az öbölbe. Caz az indái segítségével felkapaszkodott az árbócra, hogy jobban lásson. Minthogy a fények egyre halványodtak, az öböl is jobbára árnyékba burkolózott. A víz szinte feketének tetszett, a fák és a mögöttük magasodó, hatalmas sziklák pedig még több árnyékot vetettek a csónak köré. A csendet csak a sziklás partnak csapódó hullámok morajlása és egy, a fenyők között bujkáló kismadár hangja törte meg. A növekvő árnyak ellenére azonban nem tűnt barátságtalannak a hely. Minél beljebb jutottak az öbölbe, annál inkább úgy érezték, mintha az árnyékok inkább átölelnék őket, akárcsak egy puha, vastag takaró egy fázós estén.

Kiela csakhamar észrevette a régi stéget, amely épp ott állt, ahol korábban, bár kicsit rozogábbnak tűnt, mint ahogy az emlékeiben élt. A faépítmény kissé foghíjas lett, minden harmadik léc hiányzott belőle. A cölöpök szerencsére még megvoltak – erősen, stabilan álltak, még ha be is lepte őket a hínár.

A lány a rúd segítségével odahajtotta a csónakot az építmény oldalába, kidobta a kötelet az egyik cölöpre, majd nagyot rántott rajta, közelebb húzva a stéghez a hajót, végül egy tengerészcsomóval rögzítette a kötelet. Az édesanyjától tanulta, hogyan kell megkötni ezt a fajta csomót. Épp itt, ennél a cölöpnél magyarázta el neki. Kiela úgy érezte, mintha mindez csak tegnap történt volna, közben mégis olyan volt, mintha egy egész emberöltővel ezelőtti eseményre emlékezne vissza. Megrázta a fejét, hogy elhessegesse a rátörő emlékképeket. Átmászott a ládákon, hogy leengedje a vitorlát, amelyet aztán összetekert, és jó erősen a vitorlarúdhoz rögzített.

Caz az egyik könyves láda tetején helyezkedett el.

– Én ezen biztosan nem fogok végigmenni – jelentette ki a stég felé pillantva.

– Akkor inkább kiúszol?

– Inkább a csónakon maradnék – közölte Caz.

Kiela nagyot sóhajtott, majd megdörzsölte a szemét. Még soha életében nem érzett ilyen csontig hatoló fáradtságot. Akkor sem, amikor néha egész éjszaka fennmaradt a könyvei társaságában. A menekülésük jelentette idegeskedéssel és az egy teljes éjszakán és napon át tartó vitorlázással a háta mögött épp úgy érezte magát, mint egy könyv, amelyet már annyiszor végigolvastak, hogy oldalai szamárfülesek lettek, a gerince pedig megtört.

– Na jól van, majd én kiviszlek.

Caz nem felelt rögtön.

– Az méltatlan lenne – közölte végül.

– Gondolod, hogy a bokrok majd gúnyolódnak rajtad?

Caz a kérdés hallatán bizonyára a szemét forgatta volna, ha lett volna neki.

– Jó. Legyen. Kivihetsz. De csak ha nem mondod el senkinek.

– Mégis kinek mondanám el? Senkit sem ismerek itt, és ha rajtam múlik, ez így is marad.

Kiela felnyalábolta hát a segédjét, vigyázva, hogy minden apró kis földdarabot is felvegyen, amelybe Caz kilógó gyökerecskéi kapaszkodtak. Mintha csak egy duci kisgyereket vett volna a karjába, akiből történetesen levelek álltak ki. A növény indái a lány vállára fonódtak, Caz pedig morogva vette tudomásul, amikor Kiela igazított azon, ahogy a földlabdáját tartotta.

– Meghúzzuk magunkat, és azon leszünk, hogy ne keveredjünk bajba – jelentette ki Kiela. – Kis szerencsével az ittenieknek fel sem fog tűnni, hogy mi is a szigeten vagyunk.

A lábfejét óvatosan a legközelebbi deszkára helyezte. A hangja alapján biztonságosnak tűnt. Óvatosan ránehezedett, és örömmel állapította meg, hogy a léc megtartja a testsúlyát. Caz szorosan a nyakához lapult, Kiela pedig finoman tartotta, miközben deszkáról deszkára lépkedett, mindegyiket ellenőrizve, hogy elég erős lesz-e. Végül szerencsésen kiértek a partra.

Caz villámgyorsan lemászott a földre. Megrázta a leveleit, és az indái segítségével rendbe szedte magát. Egy mosakodó kismacskára emlékeztetett.

– Erről soha többé nem beszélünk.

– Természetesen – helyeselt Kiela.

Tekintetével az előttük elterülő növényzetet pásztázta. Mintha lett volna itt egy ösvény, lépcsőkkel, amelyeken fel lehetett mászni a sziklákra. Most azonban nem látott mást, csak a különféle kúszónövények sokaságát a hegyoldalon. Gondterhelt arccal járkált fel-alá. Valahol itt kell lennie a lépcsősornak, ha rábukkanna… Ó, meg is van!

Kiela arrébb söpört néhány növényt, felfedve az első lépcsőfokot.

– Megtaláltam.

– Mit találtál meg?

– A hazavezető utat – felelte Kiela. Megborzongott, ahogy kimondta ezeket a szavakat.

Lépésről lépésre haladt felfelé, nyomában Cazzal. Amennyire csak tudta, igyekezett megtisztítani az egyes lépcsőfokokat. Némelyiket épp csak annyira, hogy néhány centi bukkanjon elő belőle, de ez is elégnek bizonyult. Mire felértek a hegytetőre, teljesen lement a nap.

Ott állt a házikó az alkony ezüstös fényében fürdőzve, rájuk várva. Kiela szerette volna, ha elönti a jóleső érzés, hogy megcsinálta, sikerült – hogy hazaért, biztonságban vannak, és mostantól minden sokkal könnyebb lesz majd. A házikót azonban éppen úgy belepték a kúszónövények, mint a lépcsőket. Lehetetlen volt megállapítani, hol vannak az épület falai a rengeteg növény mögött. Kiela egykori otthona fulladozott a zöldek ölelésében; nem sok hiányzott hozzá, hogy végleg elnyelje a természet.

– Bájos – jegyezte meg Caz.

– Ugyan már! Kit akarsz becsapni? – felelte Kiela.

– Hát, van teteje. És vannak falai.

Ami azt illeti, Caznak ebben igaza volt. Lehetett volna rosszabb is a helyzet.

Egyszer csak felhuhogott a közelben egy bagoly. Talán kicsit túl közel is, Kiela ugyanis nagyot ugrott ijedtében. Caz a háta mögé rohant. A lány igyekezett megnyugodni, figyelni a légzésére. Nem úgy tűnt, mintha bárki lakott volna a házban, márpedig ez jó hírnek számított. Akár olyanokkal is szembesülhetett volna, akik önkényesen úgy döntöttek, beköltöznek. De akár lehettek volna a háznak új tulajdonosai is, amennyiben a falu lakói úgy ítélték volna meg, hogy az egykori lakók családjából hírmondó sem maradt, nemhogy olyasvalaki, aki visszatérve magának követelhetné jogos tulajdonát. Kiela azt persze megbecsülni sem tudta, hány egér, madár és egyéb teremtmény vert tanyát egykori otthonában.

Azt kívánta, bárcsak előbb érkeztek volna, amikor még nem volt ennyire sötét.

– Nos, bemegyünk? – érdeklődött Caz.

Igen. Talán. Vagy inkább mégsem. Kiela legszívesebben visszament volna a hajóhoz, hogy vitorlát bontson, és meg se álljon Alyssiumig, ahol befészkelte volna magát kedves, meleg kis kuckójába a könyvei közé, hiszen ott mindig tudta, mire számíthat, akár nappal volt, akár éjszaka. Mert hát mit talál majd, ha bemegy ebbe a házba? És ha nem megy be? Akkor mi történik? Gyűlölte ezt az érzést; gyűlölte, hogy nem tudja, mi lenne a megfelelő választás.

Vajon szörnyű hibát követtem el azzal, hogy idejöttem?

Ismét huhogott a bagoly.

– Igen, bemegyünk – felelte végül Kiela.

Elindultak a bejárati ajtó felé, mintha épp az alvó oroszlán barlangjába szeretnének bejutni. Az ajtó félig nyitva állt, de a bejáratot eltorlaszolták a lehullott levelek. Kiela a lábával odébb söpörte őket, majd az ajtónak dőlt, hátha kicsit jobban be tudja nyomni. Az olyan hangos nyikorgással tárult ki, mintha évek óta senki sem mozdította volna meg. Ez valószínűleg így is volt.

Miután belépett, Kiela várt egy kicsit, amíg a szeme hozzászokott a sötétséghez. Az alkony utolsó, gyenge, szürkés fénye még áthatolt azon a néhány ablakon, amelyet nem fontak be teljesen a növények, és elég erősek voltak ahhoz, hogy a lány ki tudja venni néhány tárgy körvonalát. Azok ott talán székek, találgatta, mellettük pedig egy asztal. Igyekezett összekapcsolni az árnyakat azokkal a képekkel, amelyek az emlékeiben éltek. Maga is meglepődött, hogy ismerősnek tűnt, mint egy régi mese, amelyre már alig emlékszik. A tűzhely valahol itt volt… Ó, igen, meg is van. Ormótlan lényként guggolt, melynek kémény nőtt ki a hátából. Állt egy heverő is itt elöl, a sarokban – ezen aludt Kiela –, és hátul volt a szülei hálószobája, ahol most ugyancsak új növények sarjadtak. Tőle balra, az asztal mögött helyezkedett el az egykori konyha a mosogatóval és a hátsó udvarra néző ablakkal. Ám minthogy alig látott valamit a sötétben, Kiela úgy érezte magát, mintha egy szürreális álomba csöppent volna, amely a saját, árnyékba burkolózó emléktöredékeiből állt. Vajon hogy érezheti itt magát Caz?

– Ha szeretnéd – javasolta Kiela –, visszamehetünk a hajóhoz. Ott töltjük az éjszakát, és holnap visszajöhetünk ide, hogy jobban körülnézzünk.

– Hogyan? Aludjak a hajón? – képedt el Caz. – Miközben halak cikáznak alattunk?

– Tényleg nem értem, mi bajod a halakkal.

– Nézd, az ember hall ezt-azt – jegyezte meg vészjóslóan Caz.

– Valóban? Na ne mondd.

Kiela végigbotorkált a szobán, a száraz levelek recsegtek a talpa alatt. Rábukkant a heverőre, amely épp ott állt, ahol az emlékei szerint állnia kellett. Bár mintha valamivel kisebb lett volna. És persze porosabb is. Kiela felemelte a foltvarrott paplant, és kirázta, mire a levegő megtelt gallyacskákkal, levelekkel és porcicákkal, amelyektől köhögnie kellett.

Félretette a takarót, majd a kezével megnyomkodta a matracot. Nem hullott darabjaira az érintése nyomán. Az is valami. Talán elbírná, gondolta Kiela, és azon a részen, amelyen eddig a pléd hevert, valószínűleg nem is olyan poros. Nem mintha az egész éjszakán és nappalon át tartó vitorlázás után ő maga olyan tiszta lett volna.

– Nézd csak, itt van egy lyuk a padlón – szólalt meg Caz reménykedő hangon. – Esetleg itt gyökeret verhetnék éjszakára.

Kiela eltűnődött, képes lenne-e itt aludni. Bár a menekülésük és a rettentő hosszú hajóút után voltaképpen bárhol el tudott volna aludni. Ha pedig az egerek, a mosómedvék, vagy ki tudja, milyen állatok megölnek éjszaka, előtte legalább kipihenem magam. Óvatosan ledőlt hát a kerevetre. Kicsit nyikorgott, de nem roskadt össze. Az elnyűtt paplan még így is bársonyosan puha volt, a matrac pedig kellemesen körbevette, ahogy az egész testével belesüppedt. A mindent átható poron enyhe rózsaillat szűrődött át. Kiela érezte, ahogy a vállában és a nyakában lévő csomók lassan kiengednek.

Odakint halkan huhogott a bagoly.

Amint a rózsaujjú hajnal végigsimított a növények borította házikón, Kiela kinyitotta a szemét. Majd fel is sikoltott, megpillantva a férfit, aki az ajtóban állt, kezében egy kaszával. A lány azonnal talpra akart ugrani, a rozoga heverő azonban erre a hirtelen mozdulatra nem volt felkészülve: felborult, ő pedig elterült a padlón.

A férfi Kiela felé rohant.

Kiela ismét felsikított.

Erre a férfi megtorpant, és hátrálni kezdett. A kaszáját a falnak támasztotta, és felemelte a kezét, tenyere a lány felé nézett.

– Sajnálom, borzasztóan sajnálom! Nem akartam megijeszteni.

Mély hangja nyugalmat árasztott. Kiela még sosem látta őt, bár ez nem olyan meglepő, tekintettel arra, hogy már évek óta nem járt a szigeten. Azt nem lehetett mondani, hogy a fickó jóképű lett volna, de az is igaz, hogy nem tűnt gyilkosnak sem. Nem mintha Kiela tisztában lett volna azzal, az hogy nézne ki. A jövevény magas volt – ez persze se nem támogatta, se nem cáfolta azt, hogy gyilkos volna. Bizonyára nagyon le kellett hajolnia ahhoz, hogy beférjen az ajtón. Úgy tűnt, jobb erőben van, mint az átlagos könyvtárba járók. A karizmaiból kiindulva Kiela feltételezte, hogy fél kézzel meg tudta volna emelni az egyik könyves ládát. Vagy akár meg is fojthatta volna a kisujjával. Egyik gondolat sem volt túlságosan megnyugtató.

Kiela fürgén talpra ugrott, és végignézett a házikóban. A kis csokrosindát azonban hiába kereste, sehol sem látta, így egyre csak nőtt benne a pánik.

– Caz! Caz, jól vagy? Bántottak?

A férfi még mindig feltartott kézzel állt, miközben megjegyezte a már ismerősen öblös, nyugodt hangján:

– Nem bántottam senkit. Nem is láttam senkit. Csak maga volt itt, amikor beléptem.

Kiela szíve majd kiugrott a helyéből, noha a fickó semmi fenyegetőt nem csinált, eltekintve attól, hogy besétált a házba, ahol a lány aludt, és ezzel máris halálra rémisztette. Éppen elég ijesztő volt a tény, hogy egy nagydarab férfi volt a szobában. És sehol sem látom Cazt.

– Mit keres itt? – Kiela igyekezett reszkető helyett határozott hangon feltenni a kérdést (persze nem járt sikerrel). – Ki maga? És mit akar tőlem?

– Ami azt illeti – felelte szelíden a férfi –, én is éppen ezeket terveztem megkérdezni. Attól még, hogy már évek óta elhagyatottan áll, ez ház még valakinek az otthona.

– Igen, az enyém – mondta Kiela. – Az én otthonom. Volt. Illetve most is az.

– Á.

A férfi várta a további részleteket.

– A nevem Kiela Orobidan. A szüleim laktak itt, előttük pedig az édesanyám szülei. Én magam is itt születtem. Nyolc-, nem is, kilencéves koromban költöztünk el, de a szüleim sosem adták el a házat. Tehát az enyém.

– Á.

Vajon ez az alak nem is fog ennél többet mondani?

Kiela mintha valami mozgást látott volna a szeme sarkából. Amint felnézett a tetőgerendákra, megpillantotta Cazt, aki az indácskáival szorosan körülfonta az egyik pókhálós gerendát. Az egyik levélkéjével integetett is, így a lány végre kicsit megnyugodott. Szóval Cazzal minden rendben, csak elbújt. Azt kívánta, bárcsak ő is ezt tehette volna.

– És maga kicsoda?

– Larran Maver. A sziklák tövében van a házam, nem messze a falutól. Feltűnt a csónakja a kikötőben, ezért úgy gondoltam, feljövök, és megnézem, ki tette be a lábát a régi Orobidan-házba. Errefelé az emberek törődnek egymással.

A távoli szigetek lakói gondoskodnak az övéikről. Hányszor hallotta ezt a mondást gyerekkorában! Azoknak, akik ennyire távol éltek a nagyvárosoktól és a nagyobb szigetektől, persze nem is nagyon maradt más választásuk, ugyanakkor büszkék is voltak rá.

Kiela úgy ítélte meg, hogy amit a férfi mondott, az logikus magyarázat az ittlétére. Végül is nem tudhatta, hogy csupán ő alszik itt egy régi, poros heverőn. Ettől függetlenül még mindig nem volt ínyére való az, hogy a fickó továbbra is a teljes testével elállta a kijáratot.

– Szóval azt akarja mondani, hogy kíváncsi volt.

A férfi elmosolyodott, amitől az arca átlagosan jóképűből ragyogóan jóképűvé változott. Mint amikor a viharos tenger felett a felhők közül előbukkan a nap. Kiela egyszer csak azon kapta magát, hogy visszamosolyog rá, noha erre az égvilágon semmi oka nem volt. Amint rádöbbent, mit csinál, gyorsan igyekezett inkább gondterhelt arcot vágni.

– Hát – mondta Larran –, így is lehet mondani. Errefelé inkább figyelmességnek hívjuk, de persze, a kíváncsiság is megfelelő kifejezés.

Még mindig nincs kizárva, hogy gyilkos, emlékeztette magát Kiela. Nem tudott olyan törvényről, amely azt mondaná ki, hogy a veszélyes férfiak nem lehetnek egyszersmind jóképűek is. Másfelől viszont egy tapodtat sem mozdult az ajtóból, mióta Kiela felsikoltott. Tulajdonképpen, így visszagondolva rá, a fickó ábrázatára éppen az a rémület ült ki, mint amit ő is érzett, amikor meglátta.

Hirtelen ráeszmélt, hogy a haja az egyik oldalon csupa gubanc, a szája pedig kiszáradt. Nem pont ilyen állapotban szeretett volna először találkozni a szomszédaival. Ami azt illeti, nem is igazán szeretett volna találkozni velük. Minden sokkal egyszerűbb lett volna, ha senkinek sem tűnik fel a jelenléte. Minél kevesebb ember, annál kevesebb probléma. Kiela azt kívánta, bár elmenne már ez az alak.

– Miért jött vissza Caltrey-ba?

A lány fején fél tucat lehetséges válasz futott végig. Végül a legegyszerűbbnél állapodott meg, amelyik a lehető legkevesebb múltbéli seb feltépésével járt.

– Elegem lett a városból.

– Á.

Kiela legnagyobb meglepetésére úgy látszott, Larran elégségesnek és észszerűnek találta ezt a választ.

– Esetleg… – A férfi körülnézett a házikóban, mintha csak azt a temérdek kisebb-nagyobb dolgot vette volna számba, amihez Kielának segítségre lehetett szüksége, az márpedig durva becslés alapján felölelt mindent. – Segíthetek megkönnyíteni a beköltözést?

Ki van zárva. Kielának végképp nem hiányzott, hogy ez az alak itt maradjon, és segítsen neki. Hiszen pont azért jött Caltrey-ba, hogy köddé válhasson; hogy elbújhasson valahol, ahol senkit sem ismer, és ahol őt sem ismeri senki. Ahol mindannyian biztonságban lehetnek: ő, Caz és a könyvek.

– Nem, köszönöm. Megoldjuk. Akarom mondani megoldom.

Larran felhúzta a szemöldökét – úgy tűnt, nem hisz neki, de nem vitatkozott, és nem is kezdte el győzködni Kielát, amiért a lány nagyon hálás volt.

– Nos, amennyiben mégis meggondolná magát, csak vágjon át az erdőn le, a part irányába. Ott megtalál – intett északnyugati irányba Larran. – A sárga épületes hippokamposzfarm az enyém a tenger mellett. Bármikor beugorhat.

Kielának abszolút nem állt szándékában beugrani sem most, sem semmikor, de megköszönte a felajánlást. Okosabb udvariasan viselkedni az új szomszéddal. Különösen, ha ennek hatására hamarabb távozik.

Larran el is hagyta a házat a kaszájával együtt. Kiela talált egy kis lyukat az ablakon, amelyet még nem lepett el teljesen a borostyán, és azon át nézte a távolodó férfit, akinek az alakját néhány perccel később már el is nyelte az erdő zöldje.

HARMADIK FEJEZET

CAZ LEMÁSZOTT A TETŐGERENDÁKRÓL. Amint földet ért, Kiela a karjába vette, a póknövény pedig nem tiltakozott. Egyik kis indájával meglapogatta a lány hátát, aki csak akkor tette vissza a padlóra, amikor a szíve már nem dobogott olyan szaporán.

– Kérlek, ne haragudj – szólalt meg Kiela.

– Ugyan, semmiség. Úgy megijedtem, hogy a földlabdámnak majdnem a fele szétszóródott.

A lány alaposan szemügyre vette a növénykét, de úgy találta, hogy semmivel nincs rajta kevesebb levél, mint eddig.

– Azért jól vagy?

– Megvagyok. Tudok még földet szerezni. Itt sokkal tápanyagdúsabb a talaj, mint Alyssiumban. Neked viszont enned kellene valamit. És talán meg is fürödhetnél.

– Na! Ez csúnya volt.

– Nincs mit tenni, ha egyszer furcsa szagokat érzek.

– De hiszen még orrod sincs!

Sőt, se füle, se szeme, se szája nem nőtt. Caz egy cserép nélküli növényke volt, nagyjából akkora, mint egy kiskutya, aki minden természeti törvénnyel dacolt. Kiela azt kívánta, bárcsak tüzetesebben tanulmányozhatta volna a varázslatot, amely létrehozta. Bizonyára elképesztően összetett bűbájról lehetett szó. Azonban mindössze annyit tudott a segédje keletkezéséről, hogy apró növénymagként kezdte, azt viszont már sosem kérdezte meg, mi egyébre volt még szükség a létrejöttéhez. Ez valahogy túlságosan személyes kérdésnek tűnt.

– Na most akkor ki piszkál kit?

– Ne haragudj.

Kiela óvatosan megszaglászta a hónalját. A tenger illatával kevert izzadságszaga volt. Elkelne egy új felső. Sokkal több rend váltás ruhát kellett volna magával hoznia.

– De a fickó legalább barátságosnak tűnik – jegyezte meg Caz. – Már amíg vissza nem tér, hogy álmunkban meggyilkoljon mindkettőnket.

A lány ismét az ajtóra pillantott.

– Kétlem, hogy ezt tervezné.

Legalábbis nagyon remélem. A kezdeti riadalom után Larran azon volt, hogy semmivel se ijessze meg Kielát. Valószínűleg tényleg csupán kíváncsi volt, és kissé tolakodó, de nem jelentett valós veszélyt. Az nem az ő hibája, hogy ilyen magasra nőtt, és tízszer erősebb nálam. Vélhetően nem is sejtette, milyen ijesztő volt, ahogy váratlanul megjelent a sötétben. Nem állt szándékában fenyegetően a lány fölé magasodni.

– Jó nagy pengéje volt annak a szerszámnak – folytatta Caz.

Ez való igaz. Meglehetősen riasztónak tűnt. A városi emberek nem járkálnak ehhez hasonló eszközökkel, legalábbis nem túl gyakran. Igazság szerint Kiela nem nagyon tudta, mivel és hogyan járkálnak a városban az emberek, hiszen már évek óta ki sem tette a lábát az utcára, és nem járt a csatornák környékén sem. Nem kizárt, hogy most éppen divatos a kasza mint kiegészítő. Ki tudja? Bár valószínűbb, hogy Larran valamilyen gyakorlatiasabb okból hordja magával ezt az eszközt. Bármilyen út is vezetett korábban a házikóig, azt vélhetően már elnyelte az erdő. Ha nem lett volna nála kasza, feltehetőleg sokkal nehezebben tudta volna megközelíteni a házat.

– Úgy sejtem, azért volt nála, hogy utat törjön magának a sűrű növényzetben – felelte Kiela.

Caz megborzongott.

– Igen, én is éppen ettől tartok.

– Senkinek sem hagyom, hogy bántson téged – jelentette ki konokul a lány.

– Ez igazán kedves, de egy ilyen helyzetben mégis mit tennél? Sikítanál? Vagy megdobálnád könyvekkel a támadót?

Jogos felvetés, bár Kiela sosem dobálózna könyvekkel. Ha szerencséjük van, Larran nem tér vissza többé, és ezzel a probléma meg is oldódik. Kiela válasz helyett inkább ismét körbenézett a házikóban. Most, a napvilágnál már látta, hogy ami körülvette… Arra a „rendetlenség” volt a legenyhébb kifejezés. Lepusztultság. Összevisszaság. Gazdátlanság. Elhanyagoltság. Ezt látta maga körül.

Ezt a házat nem szerették.

Talán már alig emlékeztek rá.

Évekkel ezelőtt elhagyták.

Egyedül állt a világban.

Akárcsak én.

Nem, még sincs egyedül, emlékeztette magát Kiela, miközben Cazzal együtt átfésülték a ház belsejét. És nem is hagyták el, legalábbis nem szándékosan. A szülei az álmaikat követve költöztek a fővárosba, és azt szerették volna, hogy a lányuk is esélyt kapjon arra, hogy beteljesíthesse a saját álmait. Nem akarták elhagyni őt – belehaltak egy betegségbe, amelyet sem megjósolni, sem megelőzni nem lehetett. Ezt követően pedig Kiela maga döntött úgy, hogy a könyvtárban fog dolgozni. Azt, hogy végül ott találta magát család és barátok nélkül egy öntudatos csokrosinda mellett… Az idő múlása hozta magával.

Ahogy az idő múlása hozta magával a port, a piszkot, az elszáradt leveleket és a pókhálókat ide, ebbe a házba. Jól van, rendben, mégiscsak sok mindenben hasonlított a házikóra. Kielának be kellett vallania, hogy nem is sántít annyira ez a metafora.

– Rendbe tudjuk rakni – mondta. – Feltakarítunk, és otthonossá tesszük.

Mindenekelőtt keresni fog egy biztonságos helyet a varázskönyveknek. Talán legjobb lesz, ha a szülei hálószobájában helyezi el őket. Egyelőre maradhatnak a ládákban, de mielőtt még kipakolja őket a könyvespolcokra, feltétlenül ellenőrizni fogja, hogy nem ázik-e be a helyiség, és védve van-e a huzattól. És persze biztosra kellett mennie abban is, hogy a kötetek nem kerülhetnek kíváncsiskodó szemek elé. Nem lett volna szerencsés, ha felfedezik őket. Mi van, ha például megpróbálnák elvenni tőle a könyveket? Vagy ha az uralkodó haragjától való félelmükben meg akarná semmisíteni őket? Vagy, ami még ennél is rosszabb, ha nem félnének, és elkezdenék használni a köteteket? Kiela pontosan tudta, milyen hatalmas felelősséget jelent birtokában lenni ezeknek a könyveknek. Számos kötet egyedüli példány volt, következésképpen felbecsülhetetlen értékű és pótolhatatlan, emellett mindegyik darab eredeti is, vagyis nem tartalmazott olyan hibákat, amelyek a másolás során létrejöhettek volna. Figyelembe véve azt a rettenetes mértékű pusztítást, amelynek szemtanúja volt, nagy valószínűséggel ő rejtegette most a Félhold-szigetek Birodalmának legnagyobb kincsét. A könyveket mindentől meg kell óvni. Ennél jelenleg semmi sem volt fontosabb.

Elvégre fel kellett állítania valamiféle fontossági sorrendet.

És persze jó volna, ha senkinek sem ütne szöget a fejébe, hogy Kiela voltaképpen, jobb szó híján… Ellopta ezeket a varázskönyveket.

Miközben felvonszolta a ládákat a lépcsőn, Kiela százszor is megbánta, hogy szélnek eresztette kedves új, csupa izom szomszédját. Mennyi könyvet felvihetett volna! Persze közben valószínűleg lettek volna kérdései. Hogyhogy ennyi könyv van a lánynál? Honnan szerezte őket? És mind az övé? Valójában mégiscsak jobb ez így, hogy egyedül intézi a könyvek dolgát.

Kiela összeszedett a hajón néhány feleslegesnek tűnő kötelet, amelyeket a ládák köré hurkolt. A kerekeknek köszönhetően a stégen nem volt nehéz végighúzni őket, sőt valami csoda folytán a cölöpök és a lécek is kitartottak a nagy súly alatt, ám amikor a lépcsőkhöz ért… Némi töprengés és tervezgetés után rálelt a megoldásra. Az nem volt kifejezetten jó, mindazonáltal kivitelezhetőnek látszott:

A szülei hálószobájának ajtaját – amelyet már amúgy is alig tartottak a zsanérok – fogja rámpaként használni.

Miután lecipelte az ajtót a partra, és felfektette az alsóbb lépcsők tetejére, működésbe lépett a terv. Minden erejével nekiveselkedve, a kerekek segítségével feltolta az első ládát a rámpára (illetve az ajtóra), onnan rá a lépcsőfokra – a láda meglehetősen bizonytalanul imbolygott az új helyén –, majd gyorsan néhány fokkal feljebb vitte az ajtót. Ezt a mozdulatsort ismételgette egészen addig, míg a házikó előtti sík talajra nem ért. Ezután kezdődött minden elölről a második ládával. Mire mindegyikkel végzett, úszott az izzadságban, az izmai pedig remegtek a megerőltetéstől. Beállt a dereka, sajgott a vádlija, a fejében fájdalom lüktetett. Vágyakozva emlékezett vissza a felvonóra a könyvtárban.

Utólag belegondolva észszerűbb lett volna kipakolni a ládákat, és nagyobb adagokba halmozva vinni fel a könyveket a lépcsőn. Kielának így valószínűleg többször kellett volna fordulnia, viszont megkímélte volna az ajtót. Valamint a derekát, a vádliját és a fejét is. Nyilván ez a megoldás csak akkor jutott eszébe, amikor már felcipelte az összes ládát, meg az élelmiszereket és egyéb felszereléseket is, amelyeket magával hozott.

Bebotorkált a házba, hogy megnézze, mivel foglalatoskodik Caz. A póknövény az indái segítségével söprögetett és törölgetett le mindent, amit elért. A gallyak, a száraz levelek és a többi törmelék az egyik sarokba halmozva várt a sorára; a gerendákat körbefonó pókhálók nyom nélkül eltűntek, ami pedig a port illeti… Nos, annak a nagy része jelenleg éppen Cazt lepte be.

– Úgy látom, most már mindkettőnkre ráférne a fürdés – jegyezte meg Kiela.

Caz indácskái csüggedten konyultak le.

– De megérte! – tette hozzá gyorsan a lány. Az elöl lévő szoba még nem volt teljesen tiszta, de a mostani állapotát össze sem lehetett hasonlítani a korábbival. Már látni lehetett a fa erezetét a padlón, és előbukkant a székek valódi színe: a földéhez hasonló sötétbarna árnyalat.

A háttámlájukba különféle terméseket és virágokat faragtak, és a fonott ülésrészek is egy darabban voltak – bár az idő nem kímélte őket. Így, hogy lekerült róla a porlepte paplan és a rengeteg száraz levél meg faág, a heverő is sokkal inkább emlékeztetett egy olyan bútordarabra, amelyre bárki szívesen lefeküdne, semmint egy hatalmas egér fészkére.

– Elképesztő munkát végeztél.

Amint Kiela megdicsérte Cazt, a növényke levelei megemelkedtek.

A lány átment a konyhába, a mosogatóhoz. Itt volt az a szivattyú, amelynek segítségével annak idején egy kútból nyerték a vizet. Elméletileg még mindig működnie kellene. Ha nem, akkor sincs gond, mivel Kiela emlékezett egy patakra az erdőben, amelyet egy vízesés táplált a falu közelében, a csónakban pedig volt egy vödör, amelyet eredetileg a víz kimerésére szántak. Ha szükséges, azt tudja használni. Igaz, ami igaz, nem lelkesedett különösebben a gondolatért, hogy lentről cipelje fel a vizet a házhoz minden egyes alkalommal, amikor fürdeni szeretne, vagy csupán szeretné elkerülni, hogy szomjan haljon. Kinézett a mosogató feletti ablakon, próbálta kivenni az erdő körvonalait, ám az ablakot sűrűn benőtték a futónövények. Csupán zöld foltokat látott, amelyeken néhol átszűrődtek a nap sugarai.

– Mondd csak, hajlandó leszel segíteni nekünk? – kérdezte Kiela az öntöttvasból készült szivattyútól, mely belógott a sárgaréz mosogató fölé. A mosogató egyik oldalán egy régi konyharuha lógott a fogason. A konyhapult szinte teljesen üres volt, leszámítva néhány csuprot és egy üvegkancsót. Utóbbiba az édesanyja mindig virágot tett, suhant át Kiela agyán az emlék.

– Te most tényleg egy élettelen tárgyhoz beszélsz? – szólalt meg Caz a háta mögött. – Mert jobb, ha tudod, hogy az meglehetősen furcsa.

– Mondja a beszélő növény.

– Au, ez fájt.

Kiela minden erejét összeszedte, majd megragadta és elkezdte föl-le mozgatni a szivattyú fogantyúját. Egy csepp víz sem jött belőle. Sem a legapróbb szivárgás, sem bármi egyéb nem utalt arra, hogy egyáltalán történt valami. Kiela ismét felemelte, majd lenyomta a fogantyút. Aztán megismételte újra.

Ekkor végre mintha csobogó hang hallatszott volna a távolban.

A lány még erősebb mozdulatokkal pumpálta a szivattyút, az pedig nyikorogva engedelmeskedett. Az ötödik pumpálás után barnás színű víz spriccelt ki a csapból, és fröcsögve beterítette az egész mosogatómedencét. Kiela hátraszökkent meglepetésében.

– Gyerünk, ez az! – buzdította a szivattyút Caz. – Meg tudod csinálni!

Kiela ismét nekigyürkőzött. Nem telt bele sok idő, és a csapból már tiszta és hideg víz folyt. A lány odatartotta összekulcsolt kezét, és ivott belőle. Zamatosabb és frissebb volt, mint bármilyen víz, amelyet valaha Alyssiumban kóstolt.

Megtalálta az édesanyja egyik régi, megmaradt konyharuháját. Kiöblítette, hogy ne legyen olyan poros, majd a segítségével megmosta magát, amennyire tudta. Beleborzongott a hideg víz érintésébe a bőrén, de összeszorított foggal letörölt magáról minden piszkot és izzadságot. A művelet végére a konyharuha fele szinte fekete lett, hiszen – eszmélt rá Kiela –, még csak most mosta le magáról azt a koromréteget, amely az égő városban került rá.

Egy pillanatig a rongyot bámulta.

Egészen eddig a percig nem hagyott időt magának arra, hogy átgondolja a történteket: a könyvtár, az otthona, az élete elvesztését. A megannyi otthon és élet elvesztését. És az a rengeteg könyv… Persze tudta, hogy jobban kellene sajnálnia az alyssiumi embereket a könyveknél, de hát az a számtalan mágikus kötet volt a családja; a könyvtár az otthona; a munkája pedig az élete.

A szemét forró könnyek égették, és elszorult a torka.

Gyorsan megrázta azonban a fejét: most nem volt idő sem önsajnálatra, sem gyászra. Ki kellett találnia, mihez kezdjen, hogyan fognak itt élni Cazzal. A házikót olyan hellyé kellett alakítania, ahol megbújhatnak, ameddig csak szükséges – és ahol biztonságban tudhatja azt a felbecsülhetetlen értékű kincset, amelyet megmentett. Csakhogy a könyvtár nélkül – a könyvespolcai, a rendje, a békéje; történelmi, kulturális és politikai jelentősége nélkül – mégis mi értelme volt az egésznek? Ki volt ő a könyvtár nélkül? Miféle jövő állt előtte?

Caz ugrott be a mosogatóba.

– Kérek szépen még egy kis vizet.

Kiela vizet pumpált a zöldikére, majd egy másik konyharuhával letörölgette a leveleiről a piszkot és a kormot. Mire Caz kikászálódott a mosogatómedencéből a pultra, a földlabdája teljesen átázott. A belőle szivárgó mocskos víz komótosan csöpögött le a fapadlóra.

– És most? Mi az első lépés? – érdeklődött. Majd hozzátette: – Jól vagy?

Kiela bólintott. Úgy érezte, nem bír megszólalni. Megrázta a fejét.

– A könyvtár…

Caz a lány kezére tette az egyik indáját.

– Tudom.

– Minden, amiért dolgoztunk. Amiben hittünk. Aminek a gondját viseltük.

– Minden rendben lesz. Teszünk róla, hogy rendben legyen. Kiela, most nem omolhatsz itt össze nekem. Csak rád számíthatok.

Kiela mélyen beszívta a levegőt, igyekezett visszanyerni a nyugalmát. Igen, csak egymásra számíthatnak. Törődniük kell egymással, ahogy Larran is mondta.

De hol kezdjék?

– Otthont kell varázsolnunk ebből a házból – mondta a lány.

Miután bevonszolta a könyves ládákat a hátsó hálószobába, Kiela nekilátott a ház tüzetesebb átnézésének. Mindenekelőtt számba kellett venniük azt, amijük volt. Utána pedig azt, amire szükségük volt.

– Szedj össze mindent – mondta Caznak –, leltárt készítünk.

Így jártak el akkor is, amikor új könyvadományok vagy kéziratok érkeztek a könyvtárba. Először átválogatták a szerzeményeket. Ellenőrizték, mit kaptak, katalogizálták a címeket, és csak ezek után folytatták a könyvek bevételezését annak rendje s módja szerint.

Kiela és Caz tehát belevetették magukat a munkába. Feltúrták az egész házat, kirángattak mindent a kredencből, a szekrényekből, az összes fiókból, és a szoba közepére halmozták, amit találtak.

A lányt kellemes meglepetésként érte, mennyi minden megmaradt. A szülei itt hagytak egy nagy kupac Caltrey-n divatos ruhát. Kiela kihúzta a halomból az egyiket, majd kirázta, mire a por betöltötte a szoba levegőjét. A szoknya a kék ezernyi színében játszott – az égkék, zafírkék és tengerkék anyagdarabokat ezüstszínű cérnával varrták össze, és ezüst szalaggal szegték be. A felső rész puha fehér anyagból készült. Nem kimondottan városi viselet, azonban tökéletesen megfelelt egy kerti piknikre vagy egy sétára a parton. Ha itt-ott megjavítja őket, az anyja ruhái közül nem is keveset tud majd hordani, az apjáéit pedig… Nos, azt még nem tudta, azokat mire tudja használni, mindenesetre jó érzéssel töltötte el, hogy megvoltak. Később kitalálja, mihez kezdjen velük. Ha mást nem, majd felvagdossa őket, hogy legyenek rongyai a takarításhoz. Vagy esetleg próbáljon meg paplant készíteni az anyagdarabokból? A szekrényben talált egy molyette takarót, és ott voltak még a régi ágyneműk is a heverőjéről meg a szülei ágyáról. Mindegyik paplan saját, egyedi mintával rendelkezett. Az egyik a naplemente színeiből állt össze, és napsugárhoz hasonlatos anyagcsíkokból varrták, míg a másik a tavasszal ébredő kert barna és halványzöld színeiben játszott, s sziromra emlékeztető mintáit absztrakt virágokként varrták rá. Mennyi csodálatos dolgot hagytunk hátra. Kiela nem is volt ennek tudatában. Annak idején, a költözéskor túl kicsi volt még, így nem tudott részt venni a pakolásban, noha emlékezett rá, hogy megpróbálta. Most becipelt egy nagy halom ruhát a konyhába, bedobta őket a mosogatóba, és vizet öntött rájuk. Úgy tervezte, hogy majd a ládák felvontatásához használt kötelek segítségével teregeti ki őket, hogy a napon száradhassanak meg. Tisztán még szebbek lesznek.

A konyhaszekrény még több kincset rejtett: néhány tányért, tálat és bögrét. A tálakat eper- és málna-, a tányérokat paradicsom- és spárgaminta díszítette, a teásbögrékbe pedig különleges virágok mintáját vésték. Az egyik fiókban Kiela egy tűrhető állapotú késre bukkant, amelynek a nyelét agancsból faragták. Egy másikban egy valamiképp eldeformálódott, de használatra azért még alkalmas edényt talált egy serpenyő és egy teáskanna társaságában. A szekrények egyikében rálelt egy paksaméta megsárgult, de még használható papírra – ez egy könyvtáros számára rendkívül hasznos, bár a jelen helyzetben nem létfontosságú. Nagyobb érdeklődéssel vette szemügyre az ajtó mögött megbújó vödröt, egy másik szekrényben pedig a legnagyobb meglepetésére egy seprűt és egy lapátot is talált, valamint egy teljes kertiszerszám-készletet (kapát, ültetőkanalat, metszőollót, illetve egy pár bőrből készült kertészkesztyűt, amelyen csak néhány lyuk éktelenkedett). Rábukkant a kamrára is, tele üres konzervdobozokkal és üvegekkel. Valaha gyümölcsöket, zöldségeket tettek el és fűszernövényeket tároltak bennük. A szülei nem terveztek kertészkedni a városban – nem is tudtak volna –, így minden ehhez szükséges eszközt itt hagytak. Kiela az egykori kert felfedezését pedig még el sem kezdte – az udvart olyannyira benőtték a növények, hogy még a kerítés sem látszott ki a borostyán alól. Esetleg azt is kitisztíthatná és rendbe tehetné, ültethetne pár zöldséget, és megnézhetné, túlélte-e a parlagon töltött éveket bármi, ami ehető…

Felcsillant lelkében a remény.

Valaha ez egy csodálatos hely volt.

És ismét az lehet. Újra rendben lehet.

Ahogy mi is.

Kiela kimosta a takarót és a ruhákat, amilyen alaposan csak tudta, majd odakint kifeszített egy kötelet a ház sarka és egy fa között, volt ugyanis a falon egy kampó, amelyen annak idején virágkosár lógott, most azonban kitűnően alkalmasnak bizonyult a ruhaszárítóként használt kötél rögzítésére. Kiteregette a kötélre a ruhákat, és egy kicsit gyönyörködött bennük: már most mennyivel szebbek voltak, mint korábban! A mosásnak hála a kék és a zöld színek is jobban ragyogtak. Ezután Kiela beáztatta a heverőn talált plédet is egy vödör vízbe.

Cazzal együtt takarították ki a konyhát. Kisöpörték a szinte már megkövesedett egérürüléket a szekrényekből, elmosták a tányérokat, poharakat és evőeszközöket. Addig súrolták a kádat, amíg ismét fényes nem lett, és megtisztították a csempét is, így az is fehéren tündökölt. Kiela talált néhány levendulaágat a kis virágágyás előtt, amelyben gyógynövényeket termesztettek. Szalagot kötött köréjük, és a mosdótál fölé akasztotta őket. Miután a heverőn talált takaró már eleget ázott és tiszta lett, kimosott egy nagy adag kifakult, de még használható törülközőt is.

Délben tartottak egy kis szünetet. Kiela elfalatozott néhány szem barackot és pekándiót, amelyet még a könyvtárból hozott – még jó, hogy eszébe jutott némi harapnivalót rejteni a csónakba, bár sokkal jobb lett volna, ha még többet pakol el –, Caz pedig keresett egy napos helyet, ahol a padlón elég nagyok voltak a repedések ahhoz, hogy a gyökerét le tudja fúrni a földbe. Miután végzett, Kiela visszatekerte a barackos üvegre a tetejét, és eltette az egyik szekrénybe. Aztán hátrébb lépett, hogy eltűnődjön az egyetlen olyan dolgon, amellyel kapcsolatban a házbéli keresgélésük nem hozott eredményt:

Az ennivalón.

A városból hozott készletei végesek voltak; pár napig tartanak csak ki, amennyiben nagyon spórol velük. Hamarosan utánpótlásra lesz szüksége. Korábban sosem kellett az éhség miatt aggódnia. Az ételek, amelyeket elfogyasztott, a könyvtár konyháján készültek, az épületben belüli ételliften keresztül jutottak el hozzá. Kiela még csak most kezdte felfogni, hogy a jelenleg rendelkezésére álló ennivalókon kívül nincs mása.

Ez pedig meglehetősen… nyugtalanította. Mintha a könyvtári létra legmagasabb fokán állt volna, biztosítókötél nélkül.

Persze, ott a kert, amelyet visszavehet a természettől, de az sok időbe telne. Na meg honnan szerezne elültetendő magokat? Ráadásul azt sem tudta, hogyan kell kertet művelni. Ezelőtt soha semmit nem ültetett még. A tengert illetően hasonló volt a helyzet. Kiela tudta, hogy az öböl tele van kisebb-nagyobb halakkal és rákokkal, de nem is sejtette, hogyan kell halászni vagy… rákászni? Így mondják egyáltalán? Még a megfelelő igét se tudta, nemhogy miként fogjon hozzá. Ami pedig a vadon termő bogyós gyümölcsöket illeti, igen, ezeket összegyűjthetné a magokkal és némi gombával együtt, de hogyan tudná megállapítani, melyik ehető, és melyik nem? Még csak az hiányzik, hogy megmérgezze magát…

Gyógyszerre is szüksége lesz. Arra az esetre, ha megsérülne. Vagy esetleg megbetegedne.

Jól jönne szappan is a mosakodáshoz. Meg fogkrém a fogai tisztán tartásához.

Mindezek előtt azonban ételre volt szüksége. Zöldségre, gyümölcsre, kenyérre, tejre, sajtra, húsra. Legalább addig, amíg önellátók nem leszünk, gondolta. Amint kifundálja, hogyan műveljen kertet, halásszon és szerezze meg az alapvető higiéniai eszközöket és gyógyszereket, már nem lesz szüksége külső segítségre. Megszólalt egy hang a fejében, amely azt súgta, ez nem megy majd annyira egyszerűen, ám határozottan elhessegette. Egyelőre elég, ha annyi dolgot szerzek, amennyire épp most szükségem van.

Most az egyszer be kell mennie a faluba.

A nála lévő pénzből megveszi a legszükségesebb holmikat, aztán meghúzzák magukat itt, a rejtekhelyükön, nem fognak zavarni senkit, és másnak sem lesz miért zavarnia őket.

Figyelembe véve mindazt, amijük volt, és mindazt, amiből hiányt szenvedtek, Kiela nem látott más megoldást. Nagy butaság volt azt gondolni, hogy csupán az itt talált és a magukkal hozott dolgokra alapozva felépítheti az életüket. Ezenkívül az álom, amelyet arról szőtt, hogy majd titokban és háborítatlanul éldegélnek itt, szertefoszlott abban a pillanatban, amikor a szomszéd férfi rábukkant, miközben ő aludt.

Nem, ezen nem lehetett mit szépíteni.

Kénytelen lesz találkozni és beszélni másokkal.

NEGYEDIK FEJEZET

KIELA NAPNYUGTÁIG HALOGATTA az indulást a faluba, de persze ekkorra már túl későre járt ahhoz, hogy útnak induljon, na meg amúgy is túl fáradt és kimerült volt az aznapi sok munkától. Miután megevett egy fél üveg barackot és pár marok pekándiót, lerogyott a heverőre, és sokkal mélyebb álomba merült, mint a könyvtárban valaha. Még az odakint huhogó baglyot sem hallotta meg.

Hajnalban arra ébredt, hogy valaki az arcát csiklandozza.

– Ne sikíts – súgta a fülébe Caz –, de visszajött a férfi.

Kiela szeme azonnal kipattant, és borzongás járta át a testét. Kellett volna hoznia még egy takarót. Az évek során túlságosan hozzászokott a könyvtár egyenletes melegéhez; nem emlékezett rá, hogy Caltrey szigetén csípősek a reggelek még ilyenkor, nyáron is.

– Micsoda?

– Inkább kicsoda – javította ki finoman Caz. – A férfi.

A férfi… Csak nem a szomszédjáról lenne szó? Larranről? De hát miért jött volna vissza? Kiela abban bízott, hogy a legutóbbi találkozásukkor belőle kitört sikoly talán megfelelő célzás lesz arra, hogy nem kifejezetten kedveli a csak úgy betoppanó látogatókat, különösen akkor, ha éppen alszik is. Nem lehetne, hogy végre békén hagyja ez az alak?

Felült a heverőn, és kibámult az ablakon, amely még mindig tiszta mocsok volt. Ablakot kell pucolnunk, gondolta, noha tudta, hogy jelenleg fontosabb dolga is akad ennél, például az, hogy ennivalót szerezzen. Még a gyomra is megkordult, így fejezte ki az egyetértését.

A koszcsíkos üveg néhány tisztább foltján keresztül ki tudta venni tagbaszakadt szomszédja körvonalait, ahogy az ösvény irányába lépkedett, kezében a kaszájával. Úgy tűnt, hogy idejött, megállapította, hogy Kiela még alszik, így távozott is.

– Ezúttal legalább nem gondolta úgy, hogy be is kell jönnie – jegyezte meg a lány.

Miért jött ide? Nem lehetne, hogy Larran a saját házában maradjon, és ő is az övében? Lehet, hogy össze kéne eszkábálnia egy kerítést, és kitennie egy nagy MAGÁNTERÜLET, TILOS AZ ÁTJÁRÁS feliratú táblát? Kiela csak akkor kelt fel az ágyból, és sétált a bejárati ajtóhoz, amikor Larran már látótávolságon kívül került.

Odakint a lépcsőn, közvetlenül a meglehetősen rozoga ajtó előtt egy kosárka várta, benne néhány cukormázas fahéjas-mazsolás csigával, három tojással és egy darab sajttal.

– Ó, hát ez kedves volt tőle – jegyezte meg Kiela.

Rendben. Az új szomszédja egy jóindulatú és barátságos férfi, aki nem érti, mit jelent a magánterület.

A lány felnyalábolta a kosarat, bevitte a házba, majd becsukta maga után az ajtót. Letelepedett a nemrég megtisztított székek egyikére, és óvatosan beleharapott az egyik fahéjas csigába. Ahogy az édes ízkavalkád életre keltette az ízlelőbimbóit, nagyot sóhajtott még a falattal a szájában. Becsukta a szemét, kiélvezte a péksütemény legapróbb morzsáit is. A tészta könnyed volt, levegős, kellemesen édes… Egyszerűen tökéletes. Larran sütötte volna? De hát hogyan? Gondolatban a sütést is hozzáadta azon hasznos képességek listájához, amelyekkel ő maga nem rendelkezett.

Kíváncsian a kezébe vette a sajtdarabot is, és abba is beleharapott. A szétáradó intenzív, fás íz meglepte, és kissé szédelegve tömte a szájába a következő falatot. Az a sajt, amit a városban ettek, lágy volt, és kevésbé erős, sokkal inkább elolvadt az ember szájában, a főétel egyfajta visszafogott kísérőjeként, ez azonban… Szinte követelte, hogy azonnal falják fel.

Miután a sajt felét eltüntette, Kiela a kosárban egy kis cetlire lett figyelmes.

Az állt rajta: Isten hozta itthon.

A lánynak összeszorult a gyomra.

Itthon.

Ez volna az otthona?

Kiela letette maga elé a papírdarabot. Hosszasan nézte a rajta álló szavakat. Nem tudta volna megnevezni azt a rengeteg különféle érzelmet, amely a három szó láttán kavargott benne. Reményteli volt? Halálra rémült? Szomorú? De legalább éhes már nem vagyok.

Ezután a tojásokat vette szemügyre. Ha be tudná gyújtani a kályhát, a tűzhelyen megfőzhetné őket, így egy kis fehérje is lenne a gyomrában. Akkor könnyebb lenne szembenéznie a faluba vezető úttal, amely még előtte állt.

Vajon mennyire bonyolult dolog a tűzgyújtás?

A felkelőknek nem okozott problémát.

Kiela egy hosszú percig csak guggolt a tűzhely előtt, és mozdulatlanul meredt maga elé. Felidézte a könyvtárban terjengő füst mindent átható szagát. Aztán gyorsan megrázta magát, majd leemelte a tűzhely feletti aprócska akasztón lógó tűzgyújtót.

– Már ne is haragudj – szólt közbe Caz –, de tudod, mit csinálsz?

– Elméletben igen.

– Nem tudom, örülök-e ennek.

Ami azt illeti, Kiela sem tudta.

– Szeretnél te begyújtani?

– Nem, semmiképp.

Ahhoz, hogy főzni tudjon, tűzre lesz szüksége, végtére pedig a házat is fel kellene valahogy fűteni. Errefelé északon különösen hidegek tudnak lenni a telek. Élénken élt az emlékeiben, milyen csodálatos volt a hó látványa, de nem felejtette el a torkát égető és az ujjait elzsibbasztó zimankót sem. Az egyik lábujja egyszer majdnem le is fagyott. Rég volt már, amikor Kielának utoljára eszébe jutott az a nap, a könyvtár puha melegében nem volt miért felidéznie. Emlékezett rá, mennyit lehelte az apja a lábujját, és hány, de hány réteg meleg ruhába csavarta, hogy felengedjen. Az anyja pedig – miután jól leszidta, amiért olyan sokáig volt odakint – adott neki egy könyvet, hogy azt olvassa, amíg úgy nem ítélik, hogy a lába rendbe jött, és Kiela ismét kimehet játszani. Ha egy lábujj egyszer már lefagyott, hajlamosabb volt az újbóli fagyási sérülésekre, figyelmeztették a szülei. Szóval Kielának körültekintőnek kellett lennie.

Megrázta magát, kikerülve az emlékei bűvköréből. A tél még sehol sem volt, mégis… A tűzgyújtás könnyen elsajátítható képességnek tűnt. A kályhában már volt némi fa és rengeteg száraz levél, amelyet gyújtósnak tudott használni. Utóbbiakat biztos a kéményen keresztül fújta be őket a szél.

– Menj hátrébb – figyelmeztette Cazt, aki rögtön eliszkolt a szoba legtávolabbi végébe.

A lány pattintott egyet a tűzgyújtóval, amelyből nagy örömére máris kiugrott egy szikra.

Megy ez, gondolta, meg tudom csinálni.

Meggyújtotta a fadarabokat és a leveleket, majd rájuk csukta a tűzhely ajtaját. Hátrébb lépett, és elégedetten hallgatta az egyre csak terjedő tűz ropogását. Tenyerét a tűzhely fölé tartotta. Még nem árasztott meleget, de csak idő kérdése.

Beleszimatolt a levegőbe, és összeráncolta az orrát. Igyekezett nem tudomást venni az égő por szagáról. Valószínűleg belül is ki kellett volna takarítania a kályhát, még mielőtt begyújtott volna. Csak hát már ott voltak a fahasábok… Mindegy, úgyis el fog égni a por, csupán ki kell várnia a végét.

A konyhaszekrényhez fordult, hogy elővegye a tegnap talált edényt. A tűzhelyre tette, majd otthagyta, hogy felmelegedjék. Amíg erre várt, pumpált egy kis vizet a szivattyúval, hogy megmossa az arcát, majd felvette az egyik ruhát, amelyet még a városból hozott. A tunikaszerű, bézs színű ruhához puha anyagú, kényelmes nadrág is tartozott – tökéletes összeállítás volt ahhoz, hogy a könyvtárban szaladgáljon. Ám ahogy most végignézett magán, úgy találta, mintha az öltözete nem volna túl városias. Vagy csinos. Ugyan már! Mégis kit akarna elkápráztatni a kinézetével? A szomszédját aztán biztosan nem. Remélte, hogy soha az életben nem kell már vele találkoznia többé. Még ha isteni is volt a fahéjas csiga.

– Kiela? – szólalt meg Caz.

– Hm?

– Elég nagy a füst.

– Az égett por miatt van – felelte a lány. Bár igaz, ami igaz, a szobát ködbe vonta a füst. Meglehetősen sűrű ködbe. A füst a tűzhelyből gomolygott. Kiela fulladozva köhögni kezdett, amint belélegezte, gondolatban pedig máris visszarepült Alyssiumba, ahol a feje felett égett a könyvtár, a csatornák vizében pedig holttestek lebegtek…

Gyorsan elhessegette az emlékképet, és a mosogatóhoz rohant. Vizet pumpált, megtöltött vele egy kancsót.

Caz sietve kimászott a ház elé, és az indácskái segítségével kinyitotta az ajtót. A füst lassan kifelé szállt, Kiela azonban csak egy dologra tudott gondolni: A könyvek! Meg kell mentenem a könyveket!

A tűzhely elé térdelt, próbálta kinyitni az ajtaját.

Néhány centire a fogantyútól azonban visszahőkölt, ahogy a forróság megcsapta a tenyerét.

Kétségbeesetten kutakodva végül talált egy régi konyharuhát, amivel kirántotta a tűzhely ajtaját.

A füst azonnal kicsapott, egyenesen az arcába, méghozzá olyan erővel, hogy a lány hátra is esett, miközben fulladozva köhögött. Nagy nehezen feltápászkodott és előredőlt, hogy vizet loccsantson a tűzre, mire az csak sistergett, a tűzhely pedig még több füstöt okádott magából.

Kiela a mosogatóhoz rohant. Még több vízre volt szükség.

Újra meg újra megtöltötte a kancsót, és szaladt vele a tűzhelyhez.

Végül az utolsó izzó fahasáb is kialudt.

A lány kibotorkált a házból. Odakint összegörnyedve, kezét a térdén megtámasztva próbált lélegezni, beszívni egy kis friss levegőt. A fejében egyre csak visszhangoztak a sikolyok, amelyeket még a városban hallott. Mintha a könyvek sikítottak volna. Ez már a múlté, nyugtatta magát. Nem a jelen. Jól vagy. Minden rendben. Vége van.

Valóban vége volt? Vagy ez fog lejátszódni benne minden egyes alkalommal, amikor megérzi a füst szagát?

Ott remegett mellette Caz is, akinek a rázkódástól zizegtek a levelei.

– Ez a szag… Nem bírtam…

Kiela Caz egyik indácskájára tette a kezét, mire ő a csuklója köré tekerte az egyik levelét. Egymást szorítva álldogáltak hosszú percekig, amíg a lány úgy nem érezte, megtelt a tüdeje friss levegővel.

– Ezt nem hagyhatjuk megismétlődni – jelentette ki hevesen Caz.

Kiela eltűnődött, vajon barátja a tűzhelynél vagy a városban történt dolgokra utal-e.

– Ha kinyitjuk az ajtót és az ablakokat, hamarosan kiszellőzik a ház.

– Mit szólnál, ha ezentúl csak hideget ennénk? – javasolta Caz.

– Amíg meg nem tanulok zöldséget és gyümölcsöt termeszteni, halászni, vadászni meg minden egyéb ilyen dolgot, be kell mennem a faluba élelmiszerért, mindegy, hogy az hideg vagy meleg étel-e.

A füsttel teli ház óvatos utalásnak tűnt arra, hogy talán a legjobb lesz, ha Kiela most azonnal elindul, még mielőtt az önellátásra tett igyekezete újabb katasztrófába torkollna.

Caz nyugtalanul megrázta a leveleit.

– Szóval itt akarsz hagyni?

– Gondoltam, nem szeretnél velem jönni. Vagy mégis?

Persze hogy Kiela sem szeretett volna egyedül nekivágni az útnak, de nem volt biztos benne, hogy bölcs dolog lenne magával vinnie Cazt. Nem tudta, milyenek lesznek a falubeliek, azt pedig végképp el sem tudta képzelni, miként reagálnának egy beszélő növénykére. Caz… meglehetősen különleges volt. Egy merész könyvtároslány kissé átgondolatlan könyvtári kísérletezgetésének az eredménye, amelynek során egy még befejezetlen varázsigét alkalmazott úgy, hogy arra nem is kapott engedélyt. Rajtakapták, és – Kiela véleménye szerint aránytalanul durván – meg is büntették érte. Az uralkodó példát akart statuálni, ezért megparancsolta az egyik udvari varázslójának, hogy változtassa fává a vétkes lányt. A könyvtárost immár fából faragott formában a könyvtár híres Északi Olvasótermében állították ki a többi szobor között. Az esetet követően Caz magányosan vándorolt a könyvespolcok között, míg rá nem lelt Kielára.

Kielának még mindig sejtelme sem volt róla, miért éppen rá esett a beszélő növényke választása, mindenesetre Caz kijelentette, hogy mostantól ő lesz a lány segédje a tisztséget eddig betöltő, fiatal fiú helyett, akinek állandóan maszatos volt a keze, mivel szüntelenül édességeket nassolt a könyvek között. És így is történt.

– Vannak kecskék a faluban? – érdeklődött óvatosan Caz.

– Nem tudom.

– És nyulak? – Caz megborzongott. – Egyéb növényevők?

– Hát… Nincs kizárva.

– Ez esetben van egy ötletem: mi lenne, ha engem itt hagynál?

A lány elmosolyodott.

– Remek ötlet – mondta, majd komolyabb arccal hozzátette: – Vigyázz magadra, Caz!

– Gyere vissza minél előbb – kérte a zöldike.

Kiela is éppen így tervezte.

Hátán egy, a házban talált és meglehetősen viharvert (ám bájos, makkot formázó gombbal záródó) zsákkal Kiela nekivágott az ösvénynek, amelyet az új szomszédja, Larran tisztított meg az erdőben. Tökéletes nap volt: a tiszta, kék égbolt be-bekukucskált a fák között, a madarak csiripeltek, a tenger felől érkező lágy légáramlat sós illatot hozott magával. A könyvtár falai között Kiela egészen megfeledkezett a nyári szellő csodájáról. A fuvallat jólesően cirógatta az arcát; a szája, az orra, a torka pedig megtelt a föld, a fák és a tenger illatával. Még alig tett meg ötszáz métert, de már meggyőzte magát arról, hogy kitűnő ötlet volt ez a kirándulás, minden rendben megy majd, és nincs miért aggódnia.

Ám csakhamar véget ért az ösvény az erdőben, az út pedig egy sziklára vezetett tovább, mire az aggodalom hullámai úgy öntötték el ismét, mint a parton álló sziklákat a tenger.

Feltárult előtte a hatalmas víz, a nagy kékség, ameddig a szem ellát. Csodálatra méltó volt, és fenyegető. Odalent, a part menti sziklák tövében feküdt a falu. A maga elbűvölő módján éppen olyan fenyegetőnek tűnt, mint a tenger. A település mellett egy vízesés ömlött a magasból, amely a vízimalom kerekeit forgatta. Ahogy a nap fénye megcsillant a vízcseppeken, olyan volt, mintha tömérdek drágakő hullott volna alá. Kielának eszébe jutott egy emlék: hatéves volt, és ezeken a sziklákon álldogált az édesapja oldalán. Az apja megfogta a kezét, és segített neki lejönni a lépcsőn, miközben tombolt a szél…

Ó, tényleg, valahol volt itt egy lépcsősor is! Kiela most már emlékezett. Körülnézett, és ki is szúrta a lépcsőket egy vadrózsabokor mögött. És még valamit észrevett: egy házat a lépcsősor aljában, a sziklák övezte tengerparton. Minden bizonnyal ott lakott Larran. Eltűnődött, vajon nem volt-e igazságtalan a férfival. Elvégre nem az ő hibája, hogy Kiela ennyire ragaszkodik a háborítatlansághoz. Talán most, hogy Larran már üdvözölte, egy darabig nyugta lesz tőle.

Egy fehér kis vitorlásra lett figyelmes, amely a part közelében lebegett. Majd a hajó orrában megpillantotta egy férfi körvonalait is. Vajon Larran az? Elképzelhető. Körülötte a vízben hippokamposzok úszkáltak. Amint a férfi a levegőbe emelte a kezét – mintha csak valamiféle jelet adott volna –, a tengeri lovak a mellső lábukkal a hullámok közé csaptak.

A ménesbe verődött lovak azután a mélyebb víz irányába kezdtek galoppozni.

Kiela a homlokához emelte a kezét, hogy ne süssön a szemébe a nap, így követte a tekintetével, ahogy a lovak egyre messzebbre úsznak a helyi halászok hajói felé. Azok üdvrivalgással köszöntötték az állatokat, és éljenezve figyelték, ahogy továbbhaladnak a vízben. Ez volt az az élet, amelyet a szülei nem kívántak sem maguknak, sem neki, ám ahogy ott állt a rózsával körbefutatott sziklán, és a tündöklő tengert kémlelte, Kiela eltűnődött, vajon mi lehetett ebben olyan rossz.

Összeszedte a bátorságát, és ereszkedni kezdett a fából készült lépcsősoron. Kék haját a szél először az arcába, majd az ég felé fújta, a lány azonban nem merte elengedni a korlátot, hogy a füle mögé simítsa vagy – ahogy annak idején a könyvtárban tette – összefonja rakoncátlan tincseit. Hagyta, hadd lobogjanak – zabolázatlanul, szabadon.

Az út felénél a szél már szinte tépte a haját, és Kiela úgy érezte magát, mint egy rosszul összeragasztott könyv, melynek a lapjai szanaszét hevernek a földön. Nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy ha el találja engedni a korlátot, ő maga is a magasba repül, mint egy madár… Ami igazán nevetséges volna, jelentette ki magában határozottan.

A lépcsősor kissé tekergett, ahogy a sziklák ívét követte, ám szerencsére egyik lépcsőfok sem tört le, amikor Kiela rálépett, így mire elérte az utolsót, a lány szíve már nem akart kiugrani a helyéből, és sikerült a légzését is visszaterelnie a normális kerékvágásba. Felpillantott, és eltűnődött, vajon képes lesz-e majd visszamászni a sziklák tetejére anélkül, hogy ismét pánikba esne, vagy arról fantáziálna, hogy felkapja a szél. Emlékeztette magát, hogy korábban szemrebbenés nélkül kapaszkodott fel a könyvespolcok magas létráin, és szaladgált fel-alá a könyvtár rozoga csigalépcsőin. Bár az is igaz, hogy a polcok között nem süvített a szél, tette hozzá gondolatban.

Igyekezett lesimítani a haját, és megzabolázni a rakoncátlan, itt-ott kikandikáló fürtöket, de nem járt sikerrel, s a kiálló tincsek kék glóriát vontak a feje köré. A könyvtárban, ahol lámpák világították meg, a haja tiszteletre méltó, komoly éjkék színben pompázott, idekint azonban, a napfényben makrancos bozontja inkább zafírkékben ragyogott.

Kiela végül feladta a hajával vívott harcot, és elindult a falu felé. Furcsa volt a szeme elé táruló valóságot ráteríteni az emlékeiben élő képekre. Bizonyos szempontból nem sok minden változott: megvolt a malom, az iskola és a színes kis házak a macskaköves utcácskák mentén. Ám míg az általa őrzött emlékek elmosódtak, a valóságban minden élesen kirajzolódott.

A házak faláról pergett az élénk színű vakolat, a tetőkön látszódott, hányszor kellett már befoltozni őket újra meg újra. Némelyik épület ablakát bedeszkázták, és számos szemmel látható jele volt egy viharnak is, az általa okozott károkat ugyanis nem sikerült helyreállítani. Összeomlott tornácok, egymás hegyén-hátán heverő macskakövek, az utcán hagyott kidőlt fák kísérték Kiela útját. Egyedül a viharbiztos zsalugáterek tűntek újnak. A legtöbbjük durva fából készült, nem vesződtek sem a csiszolásukkal, sem a lefestésükkel. A lány a homlokát ráncolva nézett körül: az emlékeiben Caltrey egy aprócska, ám virágzó faluként élt. Most azonban úgy tűnt, a település nehéz időszakon ment keresztül. Az utcán vézna kisgyerekek játszadoztak, a ruhájuk olyan bő volt rájuk, hogy szinte zászlóként lobogott a szélben, amint mezítláb elszaladtak Kiela mellett. Karikát görgettek maguk előtt egy bot segítségével.

A lány a tetőkön napozó szárnyas macskákra pillantott. Még azok is vékonyabbnak és csapzottabbnak tűntek. Az egyik kiszúrta őt, miközben nyelvével a bundáját tisztította. Zöldben és sárgában játszó szárnyait valami alaposan megtépázta, mintha korábban egy nagy viharban kellett volna repülnie. Lehet, hogy így történt. De vajon miért? Kiela jól emlékezett rá, mindig milyen jól tápláltak és lusták, már-már elkényeztetettek voltak ezek az állatok.

Elsétált egy idős férfi mellett, aki a tornácos háza legfelső lépcsőjén üldögélt. Kiela megpróbált rámosolyogni, de annyira össze volt zavarodva, hogy nem igazán tudta, amit produkált, valóban mosolyhoz hasonlított-e. Remélte, hogy azért nem tűnt úgy, mintha fintorgott volna.

A férfi mormogott valamit. Nem volt sem barátságos, sem barátságtalan.

Kielának eszébe jutott, hogy juthat el a boltba: kétutcányit felfelé, majd jobbra a szökőkútnál, amelyből most nem folyt víz. Hogy szerette régen a sellőszobrocskát a szökőkút közepén! Kislány korában úgy érezte, mintha a hableány a mosolyával meginvitálná a falu szívébe. A szobor meggyötörtnek látszott: az egyik karja hiányzott, a kikötő felé irányuló tekintete pedig inkább tükrözött elvágyódást, semmint barátságos üdvözlést.

A lány beleveszett a szökőkút látványába, amikor egyszer csak egy hárfa halk hangjára lett figyelmes. Valaki valahol úgy szólaltatta meg a bonyolult sorokba rendeződő hangjegyeket, hogy a hangok olyan tisztán csendültek fel, amilyen egykor a szökőkútból fakadó víz volt.

A finom dallamot követve Kiela elhaladt a kiszáradt szökőkút mellett, abban bízva, hogy a sarkon már meg is pillantja a boltot, amelynek polcain az emlékeiben hervadt saláták és elsózott lencsekenyerek sorakoztak. Az üzlet helyén azonban egy pékséget fedezett fel. Pontosabban szimatolt ki.

Szemben a falu többi részével – amely csupán árnyéka volt régi önmagának, és amilyennek most lennie kellett volna –, a pékség egyszerűen lenyűgözte. Szélesre tárt ajtaján és ablakain át frissen sült kenyér, méz és fahéj illata áradt, ami pedig a sziget lakóit illeti…

Nos, ők mindannyian itt voltak.

Legalábbis azok, akik éppen nem a tengeren, a földjükön vagy a gyümölcsöskertjükben dolgoztak. Többnyire a sziget idősebb lakói, akiknek arcába mély barázdákat szántott a szél, a nap és a múló idő. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy a jelenlévők nem lehettek többen egy tucatnál, Kiela azonban úgy érezte, hogy mindenki itt volt. Nagyjából hatszor több ember, mint amennyivel szíve szerint találkozni szeretett volna.

Esetleg visszajöhetnék később…

Nem. Ha már egyszer eljöttél idáig, vedd meg, amire szükséged van, aztán mehetsz.

Mély levegőt vett, és közelebb ment a pékséghez. Odakint, az üzlet előtti macskaköveken csupa különböző székkel körbevett asztalok álltak, mögöttük kitárt ajtó, egy hatalmas ablak és egy pult hívogatott. Egy idős hölgy – arcán szakadékmélységű ráncokkal, mákos hajában ősz tincsekkel – kis hárfát tartott a térdén. Akárcsak Kiela egyik régi kollégájának a könyvtárban, neki is két-két karja volt. Ez rendkívül hasznos adottságnak bizonyult a könyvespolcok pakolása során, és úgy tűnik, jól jött a hárfázáshoz is. A hölgy úgy pengette a dupla húrokat, hogy egyszerre szólaltak meg a mély és a magas szólamok. Egy régi tengerészdalt játszott, Kiela homályosan emlékezett rá. A mély szólamok a háborgó tengert, a partot nyaldosó hullámokat idézték, míg a magas szólamú dallamban a tengerész olthatatlan szeretete bujkált, amelyet a víz iránt érzett.

A hárfázó hölgy mellett egy kentaurasszonyság üldögélt, lótestű hátsó felét egy széles padon nyugtatta. Bő, piros ruhát viselt, hozzáillő, karimás piros kalappal. A ruháján lévő lyukak láttatni engedték, milyen finoman, szinte láthatatlanul ért össze a lószerű alsóteste az emberi törzsével, hogyan váltott a sötét lószőr hasonlóan sötét bőrbe. A feje is emberi volt, hosszú, fekete haja azonban éppen úgy omlott le a gerince vonalán, akárcsak a lovak sörénye. Egy különös formájú bögréből szürcsölte a teáját, amelyet minden korty előtt alaposan megfújt. Amint megpillantotta Kielát, leengedte a bögrét a szája elől, és egyenesen a lányra bámult. Oldalba bökte a hárfázó hölgyet is, aki abbahagyta a játékot, hogy ugyancsak Kielára szegezhesse a tekintetét.

A lány szintén meredten nézte őket.

A négykarú hölgyet a hárfával még sosem látta, a kentaurasszonyság azonban ismerősnek tűnt, bár azt nem tudta volna megmondani, honnan. A Caltrey-hoz kötődő emlékei mindegyike a szülei köré szerveződött. De hát nyilván másokat is ismernem kellett a faluból. Talán őt is?

Az asztaloknál mások is ültek, zömében idős halászok és parasztok, férfiak és nők vegyesen. A reggelijüket költötték el, miközben az időjárásról, a teáról, a szomszédaikról vagy épp a tengerről folyt köztük a szó. A földön egy kopasz öregember, akinek a testét bőr helyett ezüst pikkelyek borították, fehér és fekete kövekből álló társasjátékot játszott egy kisfiúval, akinek aprócska kecskeszarvak álltak ki a homlokából.

Mindannyian ledermedtek, és meredten bámultak Kielára, amint a pékség közelébe ért. Minthogy a hárfa is elhallgatott, a csendet csak a sirályok vijjogása törte meg, a távolból a kikötőbeli bóják harangjainak kongása, valamint az idegenek suttogása, akik még mindig nem vették le a szemüket Kieláról.

Na, ez aztán rettenetes ötlet volt. Más időpontban kellett volna jönnie, gondolta a lány. Vagy egyáltalán nem is kellett volna. Esetleg eltökéltebben kellett volna keresnie az élelmiszerboltot. Úgy rémlett, hogy az alkalmazottak a legkedvesebbek, de minden szükséges holmit meg lehetett venni az üzletben. Talán máshová költöztették a boltjukat? Meg kellene keresnem. Az ellenállhatatlan illatoknak hála azonban gyökeret vert a lába a pékség előtt. Éppígy illatozott a fahéjas csiga is, amelyet Larran hagyott neki a háznál.

– Én… nos… öhm… élelmiszert szeretnék vásárolni?

A szavak remegve hagyták el a száját, mintha cincogott volna, a hangját pedig felvitte a mondat végén, így az inkább hangzott engedélykérésnek, semmint kijelentésnek.

Egy nő sietett ki a pékségből. Kötényt viselt a derekára kötve, az arcán pedig két óriási lisztfolt látszott. Akárcsak a földön játszó kisfiúét, az ő testét is halványsárga szőr borította, és az ő fejéből is két agancs meredt ki kecsesen, bár ezek inkább szarvasagancsra emlékeztettek, nem kecskeszarvra. Egy konyharuhát lendített a vendégek felé.

– Hé, mindenki! Ne bámuljátok már szegény lányt, rém kellemetlenül érzi magát tőle. Nem látjátok, hogy mindjárt kereket old? Hát hová tettétek a modorotokat? Nem láttatok még új vásárlót?

– Nem – jelentette ki a kecskeszarvas kisfiú. (Talán a nő fia? Esetleg az unokaöccse? Vagy lehet, hogy nem is rokonok?)

A pék kedvesen Kielára mosolygott.

– Isten hozott Caltrey-ban, és a legjobb…

– És az egyetlen! – vágott közbe csilingelő hangján a hárfás nő. Miközben az egyik kezével a hangszert igyekezett egyensúlyban tartani a térdén, a másik három kezének egyikével megfogta a teáscsészéjét, és koccintott a kentaurasszonysággal. Úgy kuncogtak, mint két régi barát egy ezeréves viccen, amelyet csak ők értenek.

A pék egyikükről sem vett tudomást.

– …pékségben az egész szigeten – fejezte be a mondatát. Kitárt karral folytatta. – Én vagyok a hely tulajdonosa, egyben a vezető pék is. A nevem Bryn, az első fahéjas csigád pedig a cég ajándéka!

– Ettem egyet reggelire – felelte Kiela. – Ez volt a legfinomabb péksütemény, amelyet valaha kóstoltam.

Bryn ragyogó arccal nézett rá.

– Hát, én máris megkedveltem ezt a lányt. Ha valaki a fahéjas cukor elkötelezett híve, azt nekem meg kell ismernem.

– De hát én ismerem őt! – kiáltotta a kentaurasszonyság a bögréjével Kiela felé hadonászva.

– Ugyan már, te folyton azt hiszed, hogy mindenkit ismersz – jegyezte meg sokkarú barátnője.

– Ő az a kislány a hegytetőről, aki állandóan valamilyen könyvet bújt. Binna Orobidan lánya! – kurjantotta, mintha legalábbis díjat érdemelne a felismeréséért. Majd Kielához fordult: – Édesanyád kiköpött mása vagy.

Kiela összerezzent az anyja nevének hallatán. Persze számíthatott volna rá, nyilván számos szigetlakó emlékezett rá, ő pedig tudta, mennyire hasonlít az édesanyjára az égszínkék bőrével és a zafírárnyalatú hajával. A szemük vágása is egyforma volt. Az orrát viszont az apjától örökölte, így mondták. Most mégis úgy érezte, mintha villámcsapás érte volna.

– Ismerte az anyámat?

– Binna meg az a holdkóros férje elköltöztek délre, városlakók lettek – csapta össze a tenyerét sopánkodva a kentaur, mintha ez lett volna az ostobaság netovábbja. – Mi történt velük? Itt vannak ők is?

– Sajnos nem – felelte Kiela. – Meghaltak.

– Ó, milyen kár. Részvétem.

– És miért jöttél vissza? – kiáltott közbe egy másik szigetlakó. Szemben a kentaurral, ez a nő korántsem tűnt barátságosnak: a szeme két csíkká szűkült, ahogyan mogorván méregette a jövevényt.

Kiela vett egy nagy levegőt, majd ugyanazt a választ adta, amely már Larrannél is bevált:

– Elegem lett a városból.

Néhányan – különösen a kentaurasszonyság – egyetértőn bólogattak.

A földön fekvő, kisfiúval játszó öregember viszont felhorkantott.

– Semmi szükségünk városlakókra! Majd meglátjátok, hogy csak a bajt hozza ránk!

A négykarú hölgy a szalvétájával megcsapta az öreg kopasz fejét.

– Au!

– Nem hallottad, mit mondott Eadie? Ez a lány nem városlakó.

– Binna lánya – szólalt meg Eadie is, a kentaur. – Csak nézzetek rá.

Mindenki ismét rámeresztette a szemét, Kielának pedig minden bátorságát össze kellett szednie ahhoz, hogy állja a tekintetüket és ne fordítson hátat, ne rohanjon vissza a lépcsőkhöz, és szaladjon hazáig, a borostyánnal beszőtt házikóig, amely egyszerre volt otthonos és végtelenül idegen – illetve, jutott eszébe, jelenleg elég füstös is, hiszen képtelen volt arra, hogy rendes tüzet gyújtson, és ellássa magát étellel.

– Csupán néhány dologra lenne szükségem, és már itt sem vagyok.

– Itt sem vagy? Hát nem maradsz? – kérdezte Bryn. Csalódottnak tűnt. – Hiszen még csak most jöttél. A halas sütit még kis sem próbáltad. Saját recept! A titka abban rejlik, hogy karamellizáljuk a hagymát, és nem spórolunk a fokhagymával.

Kiela nem pont így értette. Az, hogy „már itt sem vagyok”, inkább arra utalt, hogy visszatér a házikóba, és így végre megszabadulhat a bámuló és kíváncsiskodó tekintetektől.

– A házunkban leszek, a családunk házában. Csak úgy értettem, hogy a faluban nem leszek már itt.

– Tehát hazajöttél – jelentette ki önelégülten Eadie. – Mindig, mindenki hazajön.

– Kivéve a lány szüleit – tette hozzá a zsémbes öregember. A megjegyzésével ismét kiérdemelt egy csapást a fejére a hárfás hölgytől. Páran azonban egyetértően biccentettek az öreg felé, mintha csak ez volna a végzete annak, aki arra vetemedik, hogy elhagyja Caltrey szigetét. Kiela úgy érezte, muszáj megvédenie a szüleit és megmagyaráznia a döntésük okát. Hiszen csak jobb életet szerettek volna a családjuk számára! Ez olyan nagy baj?

Bryn előrelépett, és hadonászni kezdett a kezével, mintha csak az útjában lévő csirkéket szeretné elhessegetni.

– Fejezzétek be, mindannyian! Halálra rémítitek szegényt! – Amint Kielához ért, barátságosan karon fogta a lányt, amitől az csak még inkább szeretett volna elmenekülni innen. – Gyere, segítek összeszedni mindent, amire szükséged van.

Bevezette Kielát a pékségbe, majd egy liszttel vastagon borított, magas lábakon álló székre mutatott. Ragaszkodott hozzá, hogy a lány érezze otthon magát. Kiela ügyetlenül felküzdötte magát a székre, és magában azt kívánta, bár lett volna más lehetősége azonkívül, hogy lejön a faluba. Amíg Bryn a különféle tekercsektől, csigáktól és kenyerektől roskadozó pult mögött tüsténkedett, Kiela kifelé bámult az ajtón. Azon tűnődött, a többiek vajon róla pletykálkodtak-e. Valószínűleg. Ismét felcsendült a hárfa hangja, ám nem tudta elnyomni a kintiek duruzsolását.

– Nem kell tartanod tőlük – szólalt meg Bryn –, ne is törődj velük.

Mégis hogyan ne törődjön velük? Ám hangosan csak ennyit mondott:

– Persze, semmi gond.

– Hm, de ha inkább megsértődnél, az is rendben van. A Caltrey szigetén élők igazán összetett személyiségek. Van, aki nemcsak kíváncsiskodik, hanem rámenős, és szeret fontoskodni is, és most még csak magamról beszéltem. Szóval mire lenne szükséged?

Mindenre, felelte volna legszívesebben Kiela.

Szüksége lett volna a könyvtárára. Szüksége lett volna a szüleire, még ha oly rég veszítette is el őket. Szüksége lett volna a biztonságérzetére. És új célra lett volna szüksége. Szüksége lett volna arra az érzésre, hogy szükség van rá – és hogy szeretik.

Ám csupán ezek a szavak hagyták el a száját:

– Ételre. Magokra, amiket elültethetek. És talán jól jönne egy csirke is.

ÖTÖDIK FEJEZET

BRYN BEVONT CUKORMÁZZAL egy fahéjas csigát, majd átnyújtotta Kielának.

– Ó, ezt nem engedhetem meg maga…

– Isten hozott – felelte Bryn.

Kielának eszébe jutott a Larrantől kapott kosárka. Éppen ilyen fahéjas csigák lapultak abban is, és a kis cetlin is ugyanezek a köszöntő szavak álltak. Amennyiben az újonnan érkezők fahéjas csigával való köszöntése hagyománynak számít itt, Caltrey-ban, akkor igazán kedvére való volt.

– Vagy ha úgy tetszik – folytatta Bryn –, így kívánok sok szerencsét az új kezdethez.

Új kezdet. Kiela torkán akadt a fahéjascsiga-falat, mintha betonná keményedett volna, és csak rém nehezen sikerült leerőltetni. Szóval ez az lenne? Hirtelen szédülni kezdett, forgott vele a világ. Boldog volt, hogy történetesen már ül. De hiszen ő szerette az életét, esze ágában sem volt kilépni belőle. Akkor hogyan kezdhetném újra?

A pék lesöprögette szőrrel fedett arcáról a lisztet, mielőtt maga is felmászott volna a hosszú lábakon álló ülésre.

– Nem zavar, ha megkérdezem, miért léptél ki az eddigi életedből, és fogsz bele egy gyökeresen újba? Ráadásul a messzi Alyssiumból. Tényleg olyan hatalmas és fenséges, mint mondják? Sosem jártam ott. Alapvetően a déli szigetekről származom, egy zűrös családi ügy miatt kellett távoznom. Egyenesen Caltrey-ba jöttem, és lezártam a múltam. – Bryn olyan gyorsan beszélt, hogy szavai úgy buktak át egymáson, mint patak vize a nagy köveken. Amikor pedig a mondandója végére ért, várakozással teli arccal – hovatovább úgy, mint akit megöl a kíváncsiság – nézte Kielát.

A lány fészkelődött a széken, mindig is utált a figyelem középpontjában lenni. Igenis zavarta, hogy Bryn feltette ezt a kérdést, annál is inkább, mert fogalma sem volt, mit válaszoljon rá. Valószínűsítette, hogy a forradalom híre még nem jutott el ide, a messzi északra, szóval el kellene magyaráznia ezt a helyzetet. Pontosan tudta, miként zajlana ez a beszélgetés: záporoznának a megmenekülése körülményeire vonatkozó kérdések, pedig ha valamit, a menekülése pillanatait biztosan nem szerette volna ismét átélni. Feltéve, hogy sikerül elhallgatnia a történetnek ezt a részét, akkor is be kellene vallania, hogy könyvtáros volt – mi van, ha a szigeten rájönnek, hogy elhozott magával könyveket? Mi lesz, ha megsejtik, hogy erre valójában nem kapott engedélyt? Mi lesz, ha azt gondolják majd, ellopta őket? Mi lesz, ha kapcsolatba lépnek egy birodalmi nyomozóval? Kielát már a gondolatra is kirázta a hideg. Birodalmi nyomozókat ugyanis olyan ügyekbe vontak be, amelyekben varázslattal való visszaélés történt, és szinte korlátlan hatáskörrel rendelkeztek a szabálysértők megbüntetésének kiszabásakor. Mi lesz, ha őt letartóztatják, a köteteket pedig lefoglalják? Vagy ami még rosszabb: megsemmisítik. A varázskönyvek engedély nélküli birtoklása bűncselekménynek számít, ami nagyon komoly következményekkel jár. És ha Kielát letartóztatják, mi lesz Cazzal?

A gondolatmenetét Bryn együttérző kérdése szakította meg:

– Csak nem egy férfi van a dologban?

– Dehogy! – vágta rá rögtön Kiela, majd, miután rádöbbent, hogy kicsit talán hevesebben reagált a kelleténél, elpirult. – Úgy értem, nem volt semmilyen férfi. Nincs semmilyen férfi. Csak arról van szó, hogy… ideje volt távoznom.

Bryn bólintott, mintha mindent értene.

– Ó, világos, látom, nem szeretnél magadról beszélni. Megértettem, nem kérdezősködöm többet.

Ha kicsit is, de enyhült a feszültség Kiela vállövében.

– Köszönöm.

– És mi a helyzet másokkal? Róluk szeretsz beszélgetni? – faggatta tovább Bryn. – Szinte mindent tudok szinte mindenkiről. Bárki titkát elmondhatom. Így kérek bocsánatot azért, amiért meg akartam tudni a tiédet.

Kiela – rá nem jellemző módon – felkacagott.

– Nem, köszönöm! Nincs szükségem mások titkaira.

– Hm… Jól van akkor. Azt hiszem, tudom, mire van szükséged.

Azt erősen kétlem.

– Sós süteményre.

Hát, ami azt illeti… Kiela gyomra megkordult, mire az arcát elfutotta a pír. Gyorsan eltüntette a fahéjas csiga maradékát.

Bryn beviharzott a pult mögé.

– Újrakezdeni sosem egyszerű. Üzemanyagra van hozzá szükség. Fehérjére. Sóra. Zsírra, a tápláló fajtából. – Miközben magában motyogott, elővett a pultból egy újabb süteményt, tányérra tette, majd meghintette tengeri sóval.

Mialatt Kiela Bryn tüsténkedését figyelte, feltűnt neki, hogy a süteményválaszték itt határozottan más, mint a városban. Egy alyssiumi pékségben a sütik legalább fele lekváros lett volna, valamilyen cukrozott gyümölccsel: cseresznyés lepények, málnával töltött kosárkák, almás táskák sorakoztak volna a pultban. Kiela azonban Brynnél egyáltalán nem látott ilyesmit. Töméntelen mennyiségű cukros és fahéjas süteményt igen, meg abból a valamiből is rengeteget, amelyet a pék éppen előkészített neki, színpompás gyümölcsöknek azonban nyomát sem látta. Eltűnődött, vajon mi lehet ennek az oka. A gyümölcslekvár alapvető kelléke volt minden pékségnek, ahol Kiela eddig életében megfordult.

– A saját receptem alapján készült – magyarázta Bryn, miközben átnyújtotta a tányért a lánynak. – Gyerünk, kóstold csak meg! Meghívlak rá.

– Nem sokáig lesz nyereséges az üzlet, ha ingyenételekkel kínálod a vevőket.

– Igazán rosszulesne, ha nem fogadnád el – felelte Bryn, majd némi szünet után hozzátette: – Kivéve persze, ha nem szeretnéd, ha allergiás vagy a tenger gyümölcseire, vagy egyszerűen csak nincs kedved többet enni. Amennyiben így van, távol álljon tőlem, hogy…

Kiela beleharapott a süteménybe. Meglepetten vette tudomásul, ahogy a szájában szinte felrobbant a sós íz, a sókristályok a nyelvét szurkálták, a fokhagyma erős aromája felkúszott az orrába, és ott volt még ez a csodálatosan édes…

– Mi ez? – kérdezte Bryntől teli szájjal.

– Egy halfajta, amelyből régen rengeteg volt itt, Caltrey környékén. Ezüst pikkelyes fürginc. Sokat kísérleteztem vele, hogy kiemeljem az ízét. Ízlik?

Kiela korábban evett már ezüst pikkelyes fürgincet, de ilyen ízt még sosem érzett. A hal beleolvadt a vajas tésztába, és amikor lenyelte a falatot… Mintha ő is beleolvadt volna a tenger élővilágába.

– Elképesztő.

– Hát – vonta meg szerényen a vállát Bryn –, csak pár hozzávaló és egy recept az egész. Bárki meg tudná csinálni.

– De te döntöttél úgy, hogy elkészíted – felelte Kiela, és ismét beleharapott a süteménybe. A második falat éppen olyan fantasztikus volt, mint az első.

– Örülök, hogy ízlik – mondta Bryn. – Olyan ritkán járnak új látogatók mifelénk, hogy már-már el is felejtettem, hogyan kössön barátságot az ember anélkül, hogy elijesztené a másikat. Ezer éve mindenkit ismerek Caltrey szigetén. Mindent tudok róluk, és a mindent úgy értsd, hogy tényleg mindent: melyikük horkol álmában, ki eszik csámcsogva, kinek büdös a lába… Reméltem, hogy ez majd… Hogy egy jó péksütemény képes elkendőzni a setesutaságot a kapcsolatteremtésben…

Barátságot kötni. A szavak hallatán Kiela úgy meglepődött, hogy majdnem elejtette a halas süteményt, ami kétségtelenül igazi tragédia lett volna. De hát én nem akarok barátságot kötni. Ott van nekem Caz. És a könyveim.

Egy áruló része azonban azt suttogta: De azért jó lenne egy új barát.

Kiela egyszer csak azon kapta magát, hogy az alábbi szavak hagyják el a száját:

– Van valami, amit szeretnék tudni Caltrey szigetéről. Mi az, ami úgy megváltozott itt? Az emlékeimben ez a hely nem volt ennyire… – Azon töprengett, milyen szót használjon, ami nem bántó.

– Reménytelen? – segítette ki Bryn.

Kiela nem pont ezt a szót használta volna, de most ez is megtette. Bólintott.

Bryn felsóhajtott.

– A főváros vezetése miatt van.

Kiela úgy érezte, mintha tűt szúrtak volna a koponyájába.

– Csakugyan?

– Úgy volt, hogy az uralkodó egyfajta forgó rendszerben küldözgette a varázslóit a távolabbi szigetekre, hogy néhány varázsige segítségével helyrebillentsék a természet rendjét, és ellensúlyozzák azt a rengeteg badarságot, amelyet az alyssiumi ténykedésük során elkövettek, és amellyel tönkretették az időjárást. Ám egy idő után senki sem jött. Egyre kevesebb lett a hal és a tengeri ló… Majd látni fogod magad is, hogy megcsappant a helyi ménes, így a halászat még nehézkesebbé vált. A korábban megszokott időjárási viszonyaink megváltoztak az értelmetlen városi varázslatok miatt, és miután elmaradtak a helyreállításukra hivatott varázslók, a földjeink sem termettek már úgy és annyit, mint korábban. – Bryn egy kis szünetet tartott a hadarásában, miközben fejével a sütis pult felé biccentett. Kielának most tűnt fel, hogy nem csak a lekváros sütemények hiányoznak a pultból, az ugyanis félig üres volt. Eddig azt gondolta, a hiányzó sütiket már megvették a vendégek, de talán mégsem ez volt az igazság. – Azt nem mondom, hogy éhezünk – folytatta Bryn –, viszont nagyon aggódunk, mi lesz, ha a varázslók lent, délen továbbra sem törődnek a birodalom lakóival…

Kielának derengett valami, mintha már hallott volna hasonlót korábban, de nem igazán érdekelte, minthogy a dolognak nem volt köze a könyvtárhoz. Egy idő után az uralkodó visszarendelte a varázslókat a birodalom többi szigetéről, és nem engedélyezte számukra a külső mezőgazdasági területek és települések felkeresését. Varázspazarlás. Így nevezte az uralkodó a jelenséget. Mindez vitákat váltott ki, Kiela olvasott is ilyesmit a felkelők által írt röpiratokban. A birodalom a bűbájok felhalmozásába kezdett, ennek pedig azok a távolabbi szigetek itták meg a levét, amelyek gazdaságilag bizonyos varázsigék folyamatos megújításától, valamint a kiszámítható és megbízható időjárási viszonyoktól függtek. Abba azonban Kiela sosem gondolt bele, mit jelent mindez a gyakorlatban, a mindennapi életben.

Miközben a társadalmi elit arra használta a varázslatokat, hogy fényűző palotákat építsen és pazar életstílust biztosítson magának, az átlagpolgárok szenvedtek. Nagyjából így lehetett összefoglalni a forradalom mellett szóló érvek lényegét. Azt mondták, a világ és az abban fellelhető erőforrások közös tulajdon – és ezalól nem jelentettek kivételt a Nagy Könyvtárban elzárva tartott kötetek sem. Mindaz a hatalmas tudás, mindaz az erő, amely az élet jobbá tételét célozta, elzárva várt a sorára a könyvespolcokon. Csupán az arra felhatalmazott, vagyonos emberek férhettek hozzá, noha mindenkinek joga lett volna megismerni. Éppen ezért gondoltam, hogy sosem fordulnak majd a könyvtár ellen – és éppen ezért nem értem, miért tettek így mégis. Hiszen pontosan tudták, mekkora erejük van a könyveknek.

Kiela eltöprengett, vajon mit szólna Bryn, ha tudná, hogy ennek az óriási tudásnak és erőnek egy kis szeletkéje itt van nem messze, néhány dobozban, egy rozoga erdei házikóban a sziklákon túl.

Aztán az is eszébe jutott, vajon mit szólna ehhez az uralkodó.

Vagy mit szólt volna – még a közelmúlt eseményei előtt.

Kiela emlékezett egy férfira még a forradalom első napjaiból – igazából inkább fiú volt még, nem lehetett több tizenhét évesnél –, aki megpróbált eltulajdonítani egy varázskönyvet a Nagy Könyvtár földszintjéről. Az ügy tárgyalásán azt vallotta, hogy szeretett volna véget vetni a súlyos aszálynak, amely az egyik keleti szigetet sújtotta. Büntetésként addig kellett vizet innia, amíg görcsbe rándulva össze nem esett. Kiela nem tudta, a fiatalember végül túlélte-e. A képét azonban viszontlátta a következő héten a forradalmárok egyik röpiratában.

– Ez az oka annak, hogy sokan nem látnak téged szívesen a szigeten – mondta Bryn. – A városlakókat hibáztatják a császár által bevezetett új rendelkezések miatt. De aggodalomra semmi ok, megenyhülnek majd, amint felnyílik a szemük, és rádöbbennek, hogy te is épp olyan szigetlakó vagy, mint bármelyikük, nem pedig a bűnös nagyváros egy lakója, aki elzárta előlük a varázslatokat.

Ami azt illeti… Ez a meghatározás meglehetősen közel állt Kiela munkaköri leírásához. Szíve szerint tiltakozott volna, hogy jelezze, annak eldöntése, ki fér hozzá a könyvekhez, és ki nem, nem tartozott egy könyvtáros hatáskörébe, ám úgy ítélte meg, jobb, ha egyetértése jeleként inkább bólint egyet.

– És most – folytatta Bryn újabb hatalmas mosollyal az arcán – mondd, miben segíthetek még?

Kiela egy minden jóval megpakolt, nagy zsákkal mászott fel a lépcsőn a szirt tetejére. Lapult a zsákban egy vekni kenyér, egy zacskó cukor, egy csupor méz, néhány tömb szappan és különféle csomagocskák tele elvetendő magokkal. A hóna alatt még egy baromfit is szorongatott, bár azt tulajdonképpen nem is akart venni – valójában azokra a tojásokra gondolt, amelyeket az új szomszédja, Larran hagyott az ajtaja előtt, és eszébe jutott, milyen jó is lenne abból a folyamatos utánpótlás. Aztán egyszer csak mindez kiszaladt a száján, Brynt pedig már nem lehetett lebeszélni arról, hogy egy csirkét is adjon neki.

Ahogy felidézte a pék alakját, Kiela elmosolyodott. Olyan erőt sugárzott ez az asszony, amelyet nem lehetett figyelmen kívül hagyni. Kiela nem tudta, van-e a falunak polgármestere, mindenesetre, ha van is, akkor minden bizonnyal elhomályosítja Bryn személyisége. Vagy legalábbis elárasztják a szavai, hiszen Brynnek be nem áll a szája. Addig-addig hízelgett mindenkinek, míg elő nem teremtett mindent, amiről Kiela úgy gondolta, szüksége lehet rá: lisztet, cukrot, sót, vajat, elültetendő magokat a készülő kertbe, de még szappant és gyertyákat is. Persze nem maradt ki egy vekni Bryn sütötte kenyér sem. Na és a csirke! Kiela a Caltrey-ba hozott pénzének legnagyobb részét elköltötte, ám így, hogy Bryn szerzett be számára mindent, úgy érezte, jó vásárt csinált. Még a baromfihoz is jó áron jutott hozzá.

A tyúk fickándozott kicsit Kiela hóna alatt, miközben egyre feljebb és feljebb kapaszkodott vele a lépcsőkön, amikor azonban félúton járhattak, úgy döntött, megnyugszik, mintha csak rájött volna, mekkora csávába kerülne, ha Kiela elejtené. A jelek szerint legalább egy csepp esze volt.

A lány a tervezettnél tovább maradt lent a faluban – Bryn imádott sokat beszélni, ráadásul rendkívül gyorsan tette ezt, ezenkívül úgy tűnt, mintha mindenki, aki épp a parton tartózkodott, szeretett volna találkozni annak a kedves, fiatal és meglehetősen bolond párnak a lányával, akik elköltöztek a fővárosba –, mindazonáltal úgy érezte, Caz büszke lenne rá. És persze nagyon várta már, hogy a csokrosindán kívül senki máshoz ne kelljen beszélnie.

Kiela éppen igyekezett utat vágni magának a sűrű erdőben a Larran által megtisztított ösvényt követve, amikor egyszer csak hangokra lett figyelmes. Azok a házikó irányából jöttek. Biztos csak madarak, gondolta. Cazon kívül senki sem lehetett a házban, arról pedig nem volt tudomása, hogy a póknövény valaha is magában beszélt volna.

Ahogy azonban közelebb ért, a zajok sokkal inkább tűntek szavaknak, semmit madárcsicsergésnek.

Talán képzelődöm? Kielának több beszélgetésben volt része ezen a napon, mint az elmúlt… Hát, nagyon sok évben. Még mindig zsongott a feje.

Ez azonban úgy hangzott, mint Caz. És… Larran?

Lehetséges, hogy visszatért? Nem, az nem lehet! Máris? Hiszen Kiela még alig hagyta ott azt a rengeteg embert, akivel beszélgetnie kellett! Rengetegen voltak! Semmi másra nem vágyott, csak arra, hogy bevackolja magát az otthona menedékébe, és ne kelljen foglalkoznia azzal az értelmetlen huzavonával, hogy ki mit fog majd mondani.

Amint kilépett a fák közül, Kiela megpillantotta Larrant a háztetőn. A férfi egy szerszámtartó övet csatolt a derekára, csupasz felsőtestén koromcsíkok éktelenkedtek. A lány agya elidőzött a fedetlen férfifelsőtest egyes részletein – közben pedig elfelejtette becsukni a száját. Soha életében nem látott ennyi izmot, ráadásul mintha mind egyszerre dolgozott volna, ahogy Larran a kéménnyel foglalatoskodott. Nem csoda, hogy felsikítottam, amikor olyan váratlanul betoppant. Ez az ember hatalmas. Szűk térben pedig… az rengeteg izom volt.

Kicsit később feltűnt Kielának Caz is, aki Larran mellett üldögélt a tetőn. Indával megkapaszkodott a hosszgerenda két oldalán, így nem billent ki az egyensúlyából. Épp arról mesélt Larrannek, hogy is volt, amikor Kiela az egyik könyvtári létra tetején állva elvesztette az egyensúlyát, majd ahelyett, hogy jó kis könyvtároshoz méltón hátrafelé zuhant volna – és így csak saját magában tett volna kárt –, ő inkább a legközelebb lévő könyvekbe kapaszkodott bele, ennek köszönhetően pedig sikeresen felborította az egész polcot. Az pedig dominószerűen tovább dőlt a következő, majd a következő polcra, megteremtve Kiela szakmai életének legmegalázóbb perceit.

– Caz! – szólt rá szigorúan a lány.

– Most mi van? Vicces volt.

Persze, utólag az volt. Az ember a térdét csapkodja a nevetéstől. De valóban ez lett volna a legmegfelelőbb anekdota, amelyet el kellett mesélni az új szomszédjuknak? Különös tekintettel arra, Kiela milyen óvatos és körültekintő volt a falu lakóival folytatott beszélgetéseiben, nehogy fény derüljön rá, hogy korábban könyvtárosként dolgozott.

Vajon mennyit tudhat Larran? Lehet, hogy látta a ládákat? Higgadj le, igyekezett megnyugtatni magát Kiela. Annyira még Caz sem lehetett bolond, hogy megmutassa neki őket. Hiszen ő még Kielánál is többet szokott aggodalmaskodni! Persze ettől még nagyon kockázatos volt egy idegen jelenléte a varázskönyvek közelében.

– Maga meg mit keres itt? – csattant fel Kiela, miután végigmérte a szomszédját és Cazt.

– Eltömődött a kéménye – felelte Larran. – Gondoltam, megjavítom.

És mégis ki kérte meg erre? Én aztán biztosan nem, gondolta Kiela. Különben is, ez az én kéményem. Amely nyilván javításra szorult, bár ennek mikéntjéről a lánynak fogalma sem volt. De akkor is! Persze ezt senki sem kötötte Larran orrára.

– Nem lett volna szabad begyújtania a kályhába úgy, hogy el van tömődve a kémény. Rengeteg füsttel jár.

Ez Kielának is feltűnt.

– Köszönöm – sziszegte a fogai között.

– Én megpróbáltam figyelmeztetni – fűzte hozzá Caz is.

– Dehogy próbáltad! – intette le Kiela. – Hiszen te még nálam is kevesebbet tudsz a kéményekről!

Ebben a pillanatban a tyúk minden erejét összeszedve, heves rikácsolás közepette kiszabadította magát Kiela hóna alól.

– Ne!

Hiszen már majdnem hazaért vele!

Kiela elhajította a zsákját, és a tyúk nyomába eredt.

Amint a lány utánakapott, a csirke éles bal kanyart vett, néhány tollcsomót hagyva maga után Kiela markában, majd felháborodottan kotkodácsolva iszkolt el üldözője mellett.

Kiela pontosan tudta, hogy Larran és Caz tekintetétől kísérve cikázik a tyúk után az udvarban. A baromfi most jobbra fordult, a lány kitört felé, és… megint majdnem elkapta. Majd miután növelte a sebességét, a tyúk egyenesen a vadszederbokrok közé futott.

Kiela csúszva lefékezett.

– Ez aztán jól ment – zihálta a bokrokat bámulva.

– Ha kiszór neki némi magot – vetette fel Larran –, vissza fog jönni.

Éljen, újabb tanács!

– Csodás – felelte Kiela. – Köszönöm. Ezt fogom tenni.

Miután összeszedte magát, visszament a zsákjáért, amelyben szerencsére nem lapult olyasmi, ami menekülésbe kezdhetett volna. Noha legszívesebben megkérte volna Larrant, hogy haladéktalanul távozzon, inkább megkérdezte tőle:

– Mit esznek a csirkék?

A férfi rábámult.

– Elhozott magával egy tyúkot úgy, hogy azt sem tudja, mivel kell etetni?

– Begyújtottam a tűzhelybe úgy, hogy nem tudtam, el van tömődve a kémény – jegyezte meg Kiela. – Azt hiszem, nem túl merész feltételezés, hogy valójában fogalmam sincs, mit csinálok.

A férfi kedvesen, támogatón felnevetett. Kiela szíve pedig örült, hogy nem úgy hangzott, mintha rajta mulatna.

– A tyúkok kukoricát, zabot és babot esznek – mondta végül Larran –, de ezeket előbb meg is kell főzni. Adhat nekik gyümölcsöt is, bármilyet. Elfogyasztják a maradék főtt ételt is, meg tulajdonképpen szinte bármit.

Kiela nagyon szerette volna megérdeklődni, mi a teendő abban az esetben, ha a tyúk esetleg nem kedveli a főztjét, és helyette inkább a vadon termő tápláléklehetőségeket választja, ám végül lenyelte a kérdést. Mára már épp elég nevetségessé tette magát a szomszédja előtt.

– Nos, amint végez…

Larran megpaskolta a kéményt, akár egy kisállatot.

– Már majdnem végeztem. Menjen, és próbáljon meg begyújtani a tűzhelybe. Ha működik, megfőzöm magunknak azokat a tojásokat.

– Azokat, amelyeket korábban hozott?

– Igen – felelte mosolyogva Larran. – De mit szólnál, ha tegeződnénk?

– Rendben. Tehát amiket ajándékba hoztál. Azokról a tojásokról van szó.

– Igen, azokról. Megfőzöm őket.

– És meg is eszed – mondta Kiela. Vagyis a szomszédja meg akarta enni azokat a tojásokat, amelyeket korábban neki hozott, ajándékba. Ezek szerint akkor már nem számítanak ajándéknak, nemde? – Rendben. Megjavítottad a kéményemet. Egy rántotta jobb fizetségnek tűnik, mint néhány pénzérme.

Úgy tűnt, Larran összezavarodott.

– Nem kértem semmiféle fizetséget – mondta a homlokát ráncolva.

Ahogy én sem kértem, hogy javítsd meg a kéményemet.

– Csak essünk végre túl rajta – felelte Kiela. Semmiképp sem akart a szomszédja lekötelezettje maradni egy olyan szívesség miatt, amelyre nem is kérte meg.

Amint bement a házba, Larran is befejezte odafent a munkát. Így, hogy egy teljes napig takarítottak, a házikó már nem is tűnt olyan szörnyűnek belülről, főleg hogy mennyi éven át nem foglalkozott vele senki. Amíg ő a faluban járt, Caz sem tétlenkedett. Kielának feltűnt, hogy a takaró visszakerült a heverőre, a szoba különböző pontjain pedig kis földrakások domborultak. Caz elkezdte otthon érezni magát. Ez biztató volt.

És még valami, ami biztatónak tűnt: odabent már elment a füstszag.

Kiela bekukucskált a hátsó szobába, majd nyugtázta, hogy a ládák még mindig le voltak takarva a ponyvával. Látszólag senki sem bolygatta meg őket. Megkönnyebbülten tért vissza a másik szobába, hogy szemügyre vegye ősellenségét, a tűzhelyet.

– Nos, készen állsz egy újabb körre?

– A tűzhelyhez beszélsz? – kérdezte Larran, aki éppen akkor lépett be a házba, jól összehúzva magát, hogy beférjen az ajtófélfa alatt.

– Te egy növényhez beszéltél? – replikázta Kiela.

– Hékás! – méltatlankodott az indáival lépkedő Caz.

A lány kinyitotta a tűzhely ajtaját, majd megállapította, hogy azt már kitakarították. Odabent friss tűzifa és friss faforgács várta, hogy begyújtsák. A por és a levélkupacok nyomtalanul eltűntek. Vajon ez Caz vagy Larran műve lehetett? – tűnődött Kiela. Akárki csinálta is, a lényeg, hogy megcsinálta. Idegeskedés helyett inkább hálásnak kellene lennie, mondta magának. Leemelte a tűzgyújtót a kampóról, majd letérdelt a tűzhellyel szemben. Meg tudod csinálni, ismételgette magában. Bár ne lennének itt a többiek közönségnek!

Másfelől viszont, ha ezúttal is balul sülnek el a dolgok, és a ház ismét megtelik füsttel, az most nem az ő hibája lesz. Néhány mozdulattal tüzet csiholt, a pattogó szikrák pedig a gyújtóson landoltak.

– Fújd meg egy kicsit – javasolta Larran.

Kiela fújni kezdte az aprócska lángnyelveket. Szinte biztos volt benne, hogy mindjárt el is fújja őket, ám tévedett, a lángocskák ugyanis egyre nagyobbak és nagyobbak lettek, terjeszkedni kezdtek, körbetáncolták a gyújtós borította területet, majd a farönkök nyaldosásába kezdtek. A lány megkönnyebbülten és elégedetten dőlt hátrébb, és becsukta a tűzhely ajtaját.

Amíg várták, hogy a tűzhely bemelegedjen, Larran kiszolgálta magát, és töltött egy pohár vizet a mosogatónál. Kiela végig őt figyelte, miközben azon igyekezett, nehogy úgy tűnjék, hogy őt nézi. Most, hogy idebent volt, a szomszédja még magasabbnak tűnt, mint korábban. Mintha egyszerre betöltötte volna Kiela házát – neki pedig fogalma sem volt, mit is mondhatna a férfinak. Mintha már az összes szavát elhasználta volna ma a faluban. Miután most minden szükségeset megbeszélünk, egy hétig meg se szólalok.

Persze megköszönhetné neki, hogy megjavította a kéményét. Ezt akár mondhatta volna is. Kiela tudta, hogy hálásnak kellene lennie, még akkor is, ha kéretlen segítségnyújtásról volt szó.

– Köszönöm, hogy megjavítottad a kéményemet – bökte ki végül, éppen abban a pillanatban, amikor Larran is megszólalt:

– Hogy tetszett a falu?

Pár pillanatnyi kínos csend következett, mielőtt Kiela válaszolt volna.

– Nagyon bájos volt – mondta, miközben Larran is megszólalt:

– Igazán nincs mit. A szüleid is megtették volna értem.

– Ismerted a szüleimet? – kérdezte a lány.

– Örülök, hogy tetszett – mondta vele párhuzamosan a férfi.

Caz közéjük csusszant, és feltartotta az indácskáit.

– Te jó ég, hagyjátok már abba! Ezt egyenesen fáj hallgatni. Egyikőtök sem tudja, mi fán terem egy beszélgetés? Hadd tanítsa meg nektek egy növény, hogy megy ez. Először te beszélsz, azután te mondasz valamit, majd ismét te…

Kiela elpirult, Larran pedig jóízűen felnevetett. A fülnek és a szívnek egyaránt jóleső, baráti nevetéssel. A lány azt kívánta, bárcsak el tudná feledni, mennyire felhúzta magát a férfi miatt. De hát megsértette a privát szféráját – ami különösen veszélyes dolog, amikor az ember lopott varázskönyveket rejteget a hátsó szobában.

– Tehát nem emlékszel rám, ugye?

A lány rádöbbent, hogy valószínűleg ismét a kelleténél többet időzött a tekintete a férfin, miközben a nevetésén tűnődött.

– Nagyjából tízéves lehettem, amikor a családoddal elkötöztetek. Arról a fáról néztem, ahogy elhajóztok a távolba – folytatta Larran, és az ablakon keresztül egy girbegurba fa törzsére mutatott, amelynek ágai az öböl felé nyújtóztak.

– Még szerencse, hogy nem estél le onnan – jegyezte meg Kiela.

– Elég erősen tudok kapaszkodni.

– Az hasznos – felelte a lány. Összerándult a gyomra. Nem elég, hogy nemrég még egy tyúkot kergetett az udvarban, most úgy beszél, mint aki életében nem vacsorázott mással. Sokkal, de sokkal többet kellett volna gyakorolnia az emberekkel való társalgást a könyvtárban.

Megpróbált visszaemlékezni, mikor volt az utolsó alkalom, amikor együtt evett valakivel – Cazon kívül, természetesen –, de nem jutott eszébe hasonló helyzet. Ahh, hát ez meglehetősen szomorú. Korábban sosem gondolt úgy a könyvtárbeli életére, mint valami szomorú dologra, és ami azt illeti, nem volt biztos benne, hogy kedvére való ez az értelmezés. Boldog voltam egyedül. Itt sem volt nagyon oka arra, hogy folyton barátkozni próbáljon.

– Jó voltál hozzám, amikor mások… nem voltak azok – folytatta Larran. – És a szüleid is.

Kiela tanácstalanul pislogott. Semmiféle emléke nem volt arról, hogy ő valaha jól vagy éppen rosszul bánt volna ezzel a férfival.

– Sajnálom, de én nem…

Larran csak mosolygott.

– Nagyon rég volt már. A lényeg az, hogy tartozom a szüleidnek – mondta, és a tűzhely felé fordult. – Azt hiszem, most már kellően felmelegedett. – Feltörte a tojásokat, felverte, és egy serpenyőbe öntötte őket. Kiela figyelte, ahogy a nadrágja zsebéből előhalászott mogyoróhagymát és paradicsomot is beleteszi a keverékbe.

Caz odarobogott hozzá.

– Neked paradicsom is van a zsebedben?

Larran vállat vont.

– Sosem tudhatod, mikor lesz rá szükséged.

– Pedig szerintem te tudod – mondta Caz. – Hányszor állt már elő olyan vészhelyzet az életedben, amelynek a megoldásához paradicsomra volt szükség?

– Ami azt illeti, mostanáig el is felejtettem, hogy a zsebemben van. Épp azelőtt szedtem le, hogy megláttam volna a házatokból gomolygó füstöt. Nem akartam azzal húzni az időt, hogy beviszem a konyhámba. Attól féltem, hogy veszélyben lehettek – tette hozzá szinte szégyenlősen.

Szóval iderohant, hogy megmentse őt. Ilyet tényleg csak az igazi szomszédok tesznek.

Néhány perc múlva már minden készen állt. Larran a tojásos, hagymás, paradicsomos keveréket egy szelet kenyérre halmozta, amit akkor pirított meg a tűzhelyen, mialatt a lány azzal az elképesztő ténnyel birkózott, hogy valaki meg akarta menteni. Amikor lángba borult az Alyssiumi Nagy Könyvtár épülete – a hely, ahol Kiela több mint egy évtizedet eltöltött –, senki sem sietett a megmentésére; senki sem nézte meg, jól van-e; senki sem figyelmeztette a veszélyre. Ha Caz nem riasztja, neki fel sem tűnik, hogy a többi könyvtáros már rég elmenekült. Egyikük sem mondta, hogy „gyere velünk, Kiela, vagy legalább keress valami biztonságos helyet”. Ez a férfi viszont, aki alig öt perce ismerte – vagy ha igaz, amit mond, akkor már a gyerekkora óta –, iderohant, noha nem tudhatta, nem az égő házból kell-e majd esetleg kimentenie. Kiela Larrant bámulta, ahogy az elővett neki egy tányért, megpakolta étellel, és megterített neki az asztal egyik oldalán. Nem tudta eldönteni, mit gondoljon róla.

– Csak egy pillanat – mondta a férfi, majd kiszaladt a hátsó ajtón át a kertbe, ahonnan egy maréknyi százszorszéppel tért vissza. A virágokat egy befőttesüvegbe tette, amelyet megtöltött vízzel, majd az asztal közepére helyezte. A konyhaszekrény egyik fiókjából apró, kék virágmintával díszített szalvétákat vett elő. A különböző étkészletekből való villákat és késeket a szalvétákra helyezte, majd helyet foglalt az asztal másik felén. – Remélem, tetszik.

Kiela tekintete a százszorszépeken, majd a tojásokon időzött – eközben Larran már nekilátott az evésnek. Kis késlekedés után Kiela is csatlakozott hozzá, levágott magának egy kis részt a rántottával megpakolt pirítósból, majd a szájába tette. A falat forró volt, de nem égette meg a nyelvét. Érezte a hagyma erős ízét és a tojás lágyságát – a Larran által készített rántotta valahogy csodálatosan könnyűre és krémesre sikeredett, nem úgy, mint az a gumiszerű étel, amit rántotta néven annak idején a könyvtárban evett –, amely kiegészült a paradicsom utánozhatatlan zamatával. A férfi nem csak a kémények rendbe rakásában volt jó. Főzni is tudott.

Egy darabig csendben falatoztak.

Kiela azon gondolkodott, miről beszélgethetnének.

– Mintha azt mondtad volna, tengeri lovakat tartasz.

Larran arcán mosoly ragyogott fel.

– Így van. Szívesen megmutatom neked őket valamikor. Még fel is pattanhatsz az egyikre, ha szeretnél.

Kiela egyik része azonnal tiltakozni szeretett volna. Nem azért jöttem, hogy barátokat szerezzek. Azért volt itt, hogy meghúzza magát egy biztonságos helyen, és olyan észrevétlen maradjon, amennyire csak lehet, arra az esetre, ha a fővárosi zavargások a külső területekre is kiterjednének. Azért jött ide, hogy elbújjon, amíg le nem csillapodnak a dolgok. Ezenkívül még abban sem volt biztos, hogy kedveli-e ezt a férfit, noha az kétségtelenül segítőkész és barátságos. És szakácsnak sem utolsó. Mégis hogy érte el, hogy a tojások olyan könnyűek és lágyak legyenek, akár egy bárányfelhő? Ettől függetlenül viszont nyilvánvalóan nincs tisztában azzal, mit jelent udvarias távolságot tartani a másiktól, ne adj’ isten megvárni, amíg az meginvitál magához.

Másfelől viszont… Ugyan mi baj származna belőle? Alyssium nagyon messze volt, ő pedig mindig is szeretett volna közelebbről látni egy tengeri lovat.

– Köszönöm – felelte. – Talán majd valamikor.

– Remek.

– Ezzel még nem mondtam igent.

– Öhm. Hát… rendben.

Kiela nagy levegőt vett, és emlékeztette magát, hogy nincs miért ilyen harapósnak lennie. Elvégre kedves dolog Larrantől, hogy meghívta. Az, hogy fáradt, még nem ok arra, hogy faragatlanul viselkedjen.

– Ne haragudj. Én csak… Mindegy.

Larran bekapott egy újabb falatot, majd a tűzhely felé intett.

– Tudod, mit? Ha legközelebb szükséged van segítségre, szólj inkább.

Ezzel Kiela minden jóindulata szertefoszlott.

– Te pedig legközelebb, ha segíteni akarsz, előbb „szólj inkább” – csattant fel.

Larran csak pislogott.

– Én egy szóval sem kértelek meg arra, hogy ide gyere, és végigtrappolj a tetőmön – folytatta Kiela, és a villájával a férfira bökött. – Nem hívtalak, nem akartam hogy itt legyél, különösen nem akkor, amikor én nem is vagyok itthon.

– De hiszen… én csak segíteni akartam – hőkölt vissza Larran.

– De hát megjavította! – szólt közbe Caz is. – És én itthon voltam.

Kiela mindezt pontosan tudta. Csak arról volt szó, hogy… Ah, mindegy, ha Larran így nem érti meg, akkor Kiela nem tudja, miként magyarázhatná el neki.

– Megsértetted a privát szférám. Nem is egyszer – jelentette ki, kezével a tűzhely, a tojások, a virágcsokor és a szalvéták felett hadonászva.

– Ah. – Mennyi fájdalom és mennyi zavarodottság tömörült ebbe a sóhajba!

Kiela lehunyta a szemét. Emlékeztette magát, hogy a kémény helyre jött, a tojás isteni volt, és a ládákat sem zargatta senki. Semmiféle baj, semmiféle kár nem keletkezett. Még. Szóval, mindennek ellenére, Larrannek meg kellett értenie, hogy a viselkedése nem elfogadható.

– Nem szeretném, ha úgy tűnne, bármikor besétálhatsz ide, amikor csak kedved tartja. Elvégre nem vagyunk barátok.

– Ah.

Kiela kinyitotta a szemét. Larran maga elé bámult, a tányérjára, láthatóan nem tudta eldönteni, mit mondjon, s eközben a lány úgy érezte, menten szétszakadt a feszültségtől: egyfelől legszívesebben minden szavát azonnal visszaszívta volna, másfelől viszont örült, hogy végre volt mersze kiállni saját magáért. Larrannek igenis meg kellett értenie, hogy nem ugorhat be ide csak úgy, és nem ütheti bele mindenbe az orrát. A helyzet egyáltalán nem biztonságos. Kielának meg kellett őriznie a titkát. Nem hagyhatta, hogy kéretlen látogatók járjanak a házban.

A korábbinál is kínosabb csend telepedett rájuk.

Caz volt az első, aki megszólalt:

– Ha már itt tartunk, a tengeri lovak növényevők?

HATODIK FEJEZET

PIRKADATKOR KIELA NEKILÁTOTT a kert rendbetételének, ami elengedhetetlen volt ahhoz, hogy itt maradhasson. A faluban vásárolt élelmiszerek nem tartanak majd örökké, és fogytán volt a pénze is – nem maradt már elegendő arra, hogy sokkal több ennivalót vásároljon. A tegnapi nap után pedig nem számíthatott további ajándékokra (igaz, nem is tartott rájuk igényt) túlságosan is barátságos szomszédjától. A saját lábára kellett állnia.

Csípőre tett kézzel álldogált a hátsó udvarban, és a szeme elé táruló zöld dzsumbujt tanulmányozta. A nap már felmelegítette a levegőt, és ahogy hátulról rásütött, kellemesen melengette a vállát és a haját, amelyet egy szalaggal rögzített, hogy ne lógjon a szemébe. Az édesanyja egyik régi ruháját viselte, egy földszínekben – lágy barnákban és halványzöldben – játszó darabot, amelynek számtalan zsebében elfért az ültetőkanál, a metszőolló és még egy pár kertészkedős kesztyű is. A lábbelije is az anyjáé volt; a vastag, erős bőrből készült csizma anyaga sokat lágyult és engedett az évek során, és nem ártott neki az sem, ha koszos lesz. Kiela a csizma talpa alatt is érezte, milyen lágy és finom a föld, akárha egy paplanon állt volna, amellyel csábította a kert, hogy leheveredjék, és hagyja, hogy elnyelje a zöld mindenség. Caz a lány mellett ült, indáival erősen szorította a földlabdáját, mintha attól tartott volna, hogy a kúszónövények őt is bekebelezik. A futónövények meghódították a kerítést is, és elnyeltek mindent, ami korábban a kertben nőtt. A gyomok úgy elburjánzottak, hogy nem maradt egy talpalatnyi föld sem, amelyet ne leptek volna be. Kiela akárhová nézett, az tobzódott a zöldben.

A kert jobb oldalán egy fa állt, amelyet ugyancsak kúszónövények fojtogattak. Ágai áthajoltak a kerítésen, némelyiken már nem maradt levél. Az egyiken egy madárka üldögélt, tollazata narancssárga és zöld színben játszott. Mellkasát kidüllesztette, és ereszkedő dallamot fütyült, amelyre a kert túloldalából egy másik madár turbékolásszerű hangja válaszolt. Az udvaron túlról, az erdő fái közül rengeteg kismadár csiripelése és trillája hallatszott.

Az udvarba beszökő enyhe fuvallat felkavarta a leveleket, amelyek meg-megcsillantak a napfényben, ahogy ismét földet értek. Kiela mélyen magába szívta az izgő-mozgó növények jellegzetes illatát – valamelyik virág mézédes illatot árasztott magából. A lány azon tűnődött, vajon melyik lehet az. A kert egyik sarkában pasztellszínű virágokat hozó, tüskés bokrok álltak, a másikban labdányi méretű, lila virágokkal ékesített növények hajtottak ki. Kiela ismét beszívta a levegőt, és belegondolt, milyen hatalmas összegeket volnának hajlandók fizetni az alyssiumi nemesek azért, hogy érezhessék ezt az illatos és könnyű szellőt, amely Caltrey-t átjárta. Csak egy szippantás, és máris mintha mély, pihentető éjszakai álomból ébredt volna. Sosem érezte még, hogy ennyire szinte bele is haraphatott volna az ezerillatú levegőbe, és sosem csengett még a fülében a madarak csiripelése és az egymáshoz érő levelek halk zizegése. Mindez olyan erővel ruházta fel, hogy úgy érezte, nincs olyan akadály, amelynek legyőzésére ne lenne képes. Már csak azt kellene tudnia, hogyan fogjon hozzá.

– Nos, van ötleted, hol kezdjük? – fordult Cazhoz.

– Mégis honnan kellene tudnom?

– Valami azt súgja, hogy ha a növényzetről van szó, te igazi szakértőnek számítasz.

Caz nem válaszolt azonnal.

– Ez igaz – mondta végül.

– Akkor először is áruld el, mi gyomnövény, és mi nem az.

– Olyan, hogy „gyomnövény”, igazából nem létezik. Ez egy meglehetősen kegyetlen elnevezés, amit az emberek találtak ki olyan növények felcímkézésére, amelyeket nem láttak szívesen. Némelyik növényt „értékesnek” találták, a haszontalannak tartottakat pedig elnevezték gyomnak. Mintha egy élőlény értékét az döntené el, hogy mennyire számít hasznosnak egy másik élőlény számára. Mintha egy növénynek önmagában nem lennének belső értékei! – Caz annyira felmérgesedett ezen, hogy dühösen rázta az ég felé az indáit. Ez volt a leghosszabb és leghevesebb beszéd, amelyet Kiela valaha hallott tőle.

A lány csitításként elővette a leglágyabb hangját, amelyet a könyvtárban használt, és gyengéden így szólt:

– Rendben. Mától fogva ebben a kertben tilos kiejteni a „gyom” szót.

Caz meghatottan leeresztette az indáit.

– Mit szólnál ahhoz – folytatta Kiela –, ha elmondanád, melyik növény micsoda, és aztán… rendszereznénk őket. Így mindegyik tovább növekedhetne. Kijelölhetnénk különböző területeket a különféle növények számára; ami megmarad, azt pedig kivihetnénk a kerítésen kívülre, hogy ott ültessük el. Épp úgy, mint a könyvtárban. – Elindult a kert keleti részébe. – Ez itt a tényirodalmi szekció. Ide csak zöldségeket ültetünk.

– A legújabb tanulmányok és kutatások – mondta Caz, miközben egy földterületre mutatott a tényirodalmi részleg előtt. – Ide kerülhetnek azok a vetőmagok, amelyeket most hoztál. Ott, hátul pedig lehet a történelem, a régebb óta itt lévő növényeknek.

– A ház előtti rész lesz a szépirodalomé, ott kapnak helyet a virágok.

– És mi a helyzet a bogyós gyümölcsökkel?

– A tudományos folyóiratoknál helyezzük el őket – jelentette ki Kiela, mivel a vadszederindák éppen úgy egymást támogatva fonódtak össze, mint a különféle szaklapok tartalmai. – A túloldali kerítés mentén.

Mindent elterveztek, az összes növény helyét kijelölték a könyvtárban alkalmazott rendszer alapján. Kiela kihordta a házból a kertészkedéshez szükséges eszközöket. Caz az indácskáiba vette a kisebbeket – az ültetőkanalakat és a metszőollókat, miközben a lány a kapával és az ásóval hadakozott. A ház előtti részen láttak munkának.

Mire a nap a delelőhöz ért, megtisztítottak egy másfél méterszer másfél méteres területet a „legújabb kutatások” részleg számára. Figyelembe véve a teljes terület nagyságát és a mindent elborító növények aggasztó keszekuszaságát, ez nem tűnt nagy előrehaladásnak, Kiela azonban úgy ítélte meg, ennyi hely már elegendő lesz ahhoz, hogy elültessen néhányat a korábban vásárolt vetőmagok közül.

Az ültetés során Caz folyamatosan tanácsokkal látta el: ásson lyukat minden mag számára, majd öntözze meg, ezután tegyen rá egy kis földet, és következhet még egy kevés víz. Kiela a csokrosinda irányításának megfelelően helyezte el a magokat, azután elégedetten szemlélte a művét. Kezdetnek kiváló. Növényeket ültetni vagy könyveket rendezgetni a polcon – a kettő nem is különbözött annyira. Na jó, az ültetés talán kicsit több piszokkal járt, de éppígy megizzadt akkor is, amikor a könyveket egyik polctól a másikig hordta. A madarak továbbra is egymásnak felelgetve csiripeltek, a hűs szellő pedig felszárította a Kiela nyakán gyöngyöző izzadságcseppeket. A tüdejét betöltötte a mézédes levegő, és bár minden izma sajgott, tudta, hogy ez jófajta fájdalom.

– Azt azért tudd, hogy nem hajtanak ki azonnal – figyelmeztette Caz. – Hetekbe is telhet.

Ez kissé lelombozta Kielát.

Persze az eszével tudta, hogy időbe telik, míg termést hoznak a növények, ennek következményeibe azonban csak most gondolt bele igazán. Mégpedig ez valóban problémát jelentett, már csak azért is, mert elveszítette a tyúkot. Arra számított, hogy addig is, amíg nem tudja hasznosítani a veteményest, rendelkezésére állnak majd a tojások. És abban is reménykedett, hogy némelyik régóta itt lévő növényről (amelyeket a történelmi szekcióba szántak) esetleg kiderül, hogy ehető. Sajnos azonban a kert növényzetének túlnyomó része olyan növényekből állt, amelyeket egyesek – Kiela nyilván nem – „gyomnak” neveztek.

– Nekem nincs annyi időm.

Ha huzamosabb ideig akart itt élni, meg kellett termelnie magának azt, amit megehetett. Azok után, ami a kéményügyben történt, nem igazán merülhetett fel, hogy Larranhez forduljon alamizsnáért, már csak azért sem, mert ez teljesen ellentmondott volna annak, amit megpróbált megértetni a szomszédjával. Egyébként még mindig nem volt meggyőződve róla, hogy Larran felfogta a lényeget. Ezenkívül azt is pontosan látta, hogy a falu lakóinak sincs miből adniuk neki. Márpedig én nem fogok könyörögni.

Kiela meglocsolta Caz földlabdáját, ő maga pedig elmajszolt két fahéjas tekercset, valamint a Larrantől kapott sajt maradékát. Büszke volt a haladásra, és mindarra, amit eddig elvégeztek Cazzal, de hogy rövid távon mihez kezd majd, azt nem is sejtette.

Talán dolgozhatnék valamit.

Már ha lenne itt bármiféle munka.

Betöltetlen könyvtárosi állás például biztosan nem akadt. Még egy nyamvadt könyvesboltot sem látott, mióta itt van. Aztán eszébe jutott a pékség, és hogy vajon Brynnek szüksége lenne-e segítségre. Nem mintha Kiela bármit is tudott volna a sütésről. Ráadásul, ha Brynnek szüksége lett volna segítségre, már biztosan felvett volna valakit a falu lakói közül. A tények azt mutatták, hogy itt talán semmiféle munkalehetőség nincs. Ezenkívül azt is számításba kellett venni, hogy bármilyen munka, amely Kielát a faluhoz kötné, azzal járna, hogy túl sokáig kellene távol lennie a varázskönyvektől, márpedig neki a közelükben kellett maradnia, hogy szemmel tartsa őket. Változatlanul ez kellett legyen az első számú feladata. Amikor elhozta a könyveket, egyben felelősséget is vállalt értük, amitől nem állt szándékában megszabadulni. Gondoskodnia kell a kötetekről.

Valami azonban motoszkálni kezdett benne… És mi van, ha a könyvek is gondoskodhatnának rólam?

– Van egy ötletem – fordult Cazhoz. Egy rémes és rémisztő, mégis csodálatos ötlet. – Gyere velem!

Kiela bement a házba, megmosta a földes kezét, majd jó alaposan megtörölte, csak ezt követően lépett be a hátsó szobába, ahol a ládák pihentek csendesen. Lehúzta róluk a ponyvát. Pontosan tudta, melyik ládába mit pakoltak, és nagyjából azt is sejtette, melyik könyvre van most szüksége.

– Ha van egy kérdésed, amire nem tudod a választ – ismételgette hangosan édesapja egyik kedvenc mondását –, mit teszel?

– Utánanézel egy könyvben – felelte Caz. – De Kiela… Ezek varázskönyvek.

A lány felfeszegette a negyedik láda fedelét.

– Tudom – mondta.

– Tilos beléjük nézni – figyelmeztette Caz.

Kielának eszébe jutott a könyvtáros, akit fává változtattak. A szíve ettől hevesebben kezdett verni, majd kiugrott a mellkasából. Izzadt a tenyere. De Kiela megemberelte magát.

– És ezt ki mondta? – Az uralkodót a lázadók kihajították egy ablakon, így aligha tiltakozik majd. Sőt, tudni sem fog róla. – Kinek tűnne fel? Vagy hogy pontosabb legyek, kinek tűnne fel, és ugyan kit érdekelne? – Már megdöntötték azoknak a hatalmát, akik eddig a törvényeket hozták. Mostanra már minden bizonnyal halottak is voltak. Felállt az új kormány, neki pedig már jutott alkalma elolvasni az új hatalom által terjesztett röplapokat. – A mágia most már az embereké, mindannyiunké. És különben is, Alyssium nagyon messze van.

Elővett a ládából egy könyvet, amely a kerti munkákkal foglalkozott.

Keresztbe vetett lábbal leült a földre, és átlapozta a kötetet. Mélyen beszívta a kedves, régi könyvek oly ismerős, poros illatát, mire rögtön elöntötte az érzés, hogy helyesen cselekszik. Az ebben a ládában lapuló könyvek mindegyikét olvasta korábban, így pontosan tudta, hogy valamelyikben van egy olyan varázsige, amelyik felgyorsította a növények növekedését.

Rózsák felhasználása önvédelmi célból, olvasta.

Nem ez az.

Segítség gyermekáldáshoz. A főzet összetevői között szerepelt a kamilla és a csalán is. A receptet egy termékenységi varázsige követte, amelyhez szükség volt tengerisünre és tengeri lovak tojásaira is. Tovább keresgélt, miközben arra gondolt, hasznos lenne egy tartalomjegyzéket is elhelyezni a mágiakönyvekben. Talán foglalkozhatna ezzel, amíg itt van, Caltrey-ban: elkészíthetné az általa megmentett könyvek tárgymutatóit, de persze csak azután, hogy kitalált valamit éhhalál ellen. Vajon ha elkészíti őket a kötetekhez, megbocsátják neki, hogy megszegte a törvényt? Vagy talán nem is lesz rá szükség? Nyilván senki sem haragudna rá, amiért mentette az életét. Pláne, ha nem derül ki, mit tett.

Még néhány oldal átlapozása után rátalált arra, amit keresett: a varázsigére, amely felgyorsítja a növények növekedését. Az üvegházairól elhíresült Laiken nevű varázsló alkotta meg még a múlt században. Úgy tartották, hogy az üvegházakban, amelyek elfoglalták Belde szigetének csaknem felét, a Félhold-szigeteken megtalálható összes növényfaj képviseltette magát. Egy egész helyiségben csak mérgező növények voltak, egy másikat a különféle orchideaféléknek szentelték, egy harmadikról pedig az a hír járta, hogy páfrányokkal van tele, amelyek olyan sűrűn nőttek, hogy az ember alig látott tovább pár centinél, akármelyik irányba is nézett. Azt is suttogták, hogy az egyik üvegházban volt egy elkülönített rész olyan növények számára, amelyek sehol máshol nem léteztek, varázslat útján jöttek létre. Épp úgy, mint Caz.

Kiela átfutotta a hozzávalók listáját:

Víz (Ez nem gond.)

Vér (Kellemetlen, de megoldható.)

Békalencse (Erről nem pontosan tudta, micsoda, de majd megkérdezi Cazt.)

Bodzabokor levele (Még egy kérdés Cazhoz.)

Egy tengerparton nőtt rózsa bimbói

Az útmutatás szerint a fentieket jól össze kell keverni, míg masszává nem állnak össze, majd egy-egy teáskanálnyit a vetőmagokat fedő földhöz adni, ezután pedig elmondani a varázsigét olyan tagoltan és érthetően, amennyire csak lehet.

Minden varázslat az első nyelvnek nevezett ősi, már kihalt nyelven íródott. Az olvasmányai alapján Kiela úgy tudta, hogy az volt a teremtés nyelve, és olyan szavakból állt, amelyek a létezés leglényegét rejtették magukban. Ha valaki kimondta a megfelelő szavakat és a szükséges összetevőket használta, megváltoztathatta a létezés egy adott formáját.

Az egyik ilyen könyvből származott az a varázsige is, amelynek köszönhetően Caz egy közönséges zöld növényből Cazzá változott. Más, összetettebb bűbájoknak köszönhetően jöttek létre a városban a csatornák, öltöttek formát a hegyek, szelídült meg a tenger. Kielának azonban most erre az egyre volt szüksége.

– Van a kertben lévő bokrok között bodzabokor? – tudakolta.

– A bodza gyorsan növő, lombhullató cserje. Apró fehér virágjai és sötétlila bogyói vannak. És igen, láttam néhányat. Gyere utánam.

Caz segítségével meg is találta a bodzabokrot a kertjükben, leszedte néhány levelét, majd a konyhába ment, és bedobta őket egy tálba. Az ablakot borító, sűrű kúszónövények között átszüremlett a napfény, miközben a levelekkel foglalatoskodott. Az első hozzávaló meg is van.

– És mi az a békalencse? – érdeklődött tovább.

– Egy gyorsan fejlődő vízinövény.

Nos, Kiela tudta, hol található víz. Most, hogy hajtotta a küldetés, ismét leereszkedett a kőlépcsőkön az öbölhöz. Végigsétált a kikötőn, kikerülve a törött léceket, majd a vízbe bámult a könyvtárból elkötött hajójuk mellett. A facölöpöket gyengéd hullámok nyaldosták. Az öböl szélén álló fák árnyékában a levegő hűvösebb volt, és virágok meg méz helyett sokkal inkább só és hínár szagával telt meg. Kiela imádta ezt az illatot is. Eltűnődött, milyen érzés lenne megmártózni a vízben… De nem, most nem lehet, most feladata van, amelyet teljesítenie kell. Odakiáltott a parton várakozó Caznak:

– És mégis hogy néz ki ez a békalencse?

– Apró, lencséhez hasonló gyöngyöcskékből álló növény, amely közvetlenül a víz felszínén vagy nem sokkal a vízfelszín alatt lebeg – szavalta emlékezetből a meghatározást Caz. – Többnyire az álló vagy a lassú mozgású édesvízben található meg.

– Édesvízben? – vonta fel a szemöldökét Kiela.

– Hoppá. Igen. Bocsi. Ez hamarabb is eszembe juthatott volna. Akkor? Visszamegyünk a lépcsőkön?

– Igen, vissza a lépcsőkön – bólintott a lány.

Ám odalent, a víz mélyén hirtelen mozgásra lett figyelmes. Egy sellőkölyök úszkált a kikötő cölöpjei között ki és be, mintha valamiféle játékot játszana. Hínárhajú kis hablegény volt, halványzöld farkincáján ezüst pikkelyekkel. Kecsesen úszott, a víz kavargott körülötte, a tengeri fű a hasát simogatta, felette pedig fodrozódott a vízfelszín.

Kiela maga is gyerek volt még, amikor legutóbb kicsi sellőt látott. A fővárosi, túlságosan szennyezett csatornákban nem éltek. Kiela mosolyogva intett a hablegénynek. Apró buborékok jelentek meg a vízben, majd kipukkantak a felszínen – az egész úgy hangzott, mintha valaki kuncogna. A sellőkölyök is visszaintett az úszóhártyás kezecskéjével, majd a farokuszonya segítségével megfordult, és leúszott a víz mélyére.

Igazi csoda, gondolta Kiela.

Még mindig ugyanott állt, amikor a móló felé nézve megpillantott egy sellőt az egyik sziklán. Uszonya a vízbe lógott és a távolba meredt. Kiela neki is intett. Mintha mosolygott volna, gondolta, mielőtt a sellő lebukott a víz alá.

Azt mondják, ha az embert a sziget lakói betolakodónak tartják, a tengeri lények beszennyezik a vizet az otthona környékén, és nem úsznak ki a part közelébe. Ha pedig valaki megpillant egy sellőgyereket… Kiela tudta, pusztán babonás hiedelem, hogy ez szerencsét jelent, mégis az volt a megérzése, hogy most talán jóra fordul a sorsa. Észszerűen cselekszem. Minden rendben lesz. Óvatos leszek.

– Gyerünk, keressük meg azt a békalencsét! – mondta.

Elindultak visszafelé a kőlépcsőkön. Kiela ment elöl – úgy érezte, majd kicsattan az energiától, tele van reménnyel, és végre a jó úton jár. Rémlett neki, hogy valahol az erdőben van egy csendes kis tó, ahová gyakran visszavonult egy-egy könyvvel gyerekkorában, hogy elrejtőzzön a rá váró házimunkák elől. A fülébe csengett a szülei hangja, ahogy naplementekor a nevét kiabálták, hogy menjen haza. Amikor leszállt az este, és már túl sötét volt az olvasáshoz, világító szentjánosbogarak jelentek meg körülötte, így Kiela nem mozdult, hanem a bogarakat figyelte, ahogy a tó felett kergetőztek. Hallgatta az éjszakára bevackoló madarak és mókusok neszezését, az ébredező éjjeli vadászok, a baglyok és vadmacskák mozgolódását. Egy alkalommal még egy unikornist is megpillantott, amint az a tóból ivott, bár lehet, hogy csupán egy fehér szarvast látott, és az alkonyati fények járatták vele a bolondját. Az egyik délután az édesapja is vele tartott, aki ugyancsak a házimunka elől menekült. Egymás mellett üldögélve olvastak, Kiela anyja pedig szemrehányás nélkül fogadta őket, amikor hazatértek. Egy héttel később az édesanyja csatlakozott hozzá: meglátogatta a tavacskánál, egy kosárban hozott maguknak ebédet, Kielának pedig egy új könyvet, amelyet a kislány még nem olvasott – márpedig az ilyesmi ritka kincsnek számított a szigeten.

Évek óta először idézte fel mindezt. Túlságosan fájt az emlékezés. Miután a szülei meghaltak, már attól összefacsarodott a szíve, ha csak rájuk gondolt. Most azonban… meglepő módon nem érzett fájdalmat. Jobban mondva érzett, de valami keserédes fájdalom volt ez, nem olyan éles és lüktető, mint korábban.

Csakhamar rá is bukkant a kis tóra, amely közelebb volt a házhoz, mint ahogy az emlékeiben élt. A fejében ugyanis a tavacska mélyen bent, az erdőben, a fák között bújt meg, ám kiderült, hogy csupán egy kőhajításnyira van az otthonától.

Miközben a vizet nézte, rádöbbent, hogy valójában sosem bújt el a szülei elől, amikor itt volt, hiszen pontosan tudták, hol van, és hogyan találjanak rá. Ám úgy döntöttek, elengedik. Ajándékba adták neki azokat a békés délutánokat, és maguk is csatlakoztak hozzá, amikor tudtak.

– Kiela? – szólalt meg Caz, megszakítva a lány gondolatmenetét. – Ne feledd a békalencsét.

Kiela csak állt a tó partján, nagyokat pislogott, és a víz felszínén úszó apró, lencseszerű növénykét nézte, amely csaknem a tó felét elfoglalta.

– Jól vagy? – kérdezte Caz.

– Valahogy… Nem hittem volna, hogy azt fogom majd érezni itt, hogy hazatértem.

A könyvtárra tekintett az otthonaként, a szülei halála után pedig vissza se nézett. Eszébe sem jutott, hogy meglátogassa Caltrey-t. Nem is hiányzott neki a sziget. Most azonban… Rádöbbent, hogy voltaképpen maradni akar. És szeretne megteremteni egy működőképes életet.

Még ha ezért olyasfajta kockázatot is kell vállalnia, amelyekről korábban nem is álmodott. Változnak az idők. Megváltozott a világ is. Miért ne változhatnék meg én is? Letérdelt, két kezét a vízbe süllyesztette, majd kiemelt belőle egy maréknyi békalencsét, amelyet a zsákjába tett.

Azt is tudta, hol talál majd alkalmas rózsabimbókat: a falu felett magasodó sziklákon lévő rózsabokrokon. Cazzal együtt egészen addig követték az ösvényt, amíg ki nem értek az erdőből a napfényre. Minden épp olyan festői volt, mint az előző napon, most azonban Kiela azon kapta magát, hogy hosszabb ideig gyönyörködik a látványban. Már nem töltötte el félelem a falu láttán, helyette inkább csodálta a vibráló színű házfalakat és a mögöttük elterülő, fehér foltokkal pettyezett, végtelen kékséget.

Ilyen messziről és magasról nézve a település nem is tűnt olyan rossz állapotban lévőnek. Sem az utcán játszó, vézna gyerekeket, sem a pergő vakolatot, sem a viharkárokat nem lehetett látni ebből a távolságból. Csupán egy tenger keretezte tájkép tárult az ember szeme elé. Kiela, miközben a partnál kergetőző hippokamposzokat nézte, összegyűjtött néhány rózsabimbót. A szellő, amely a sziklán állva megcsapta, egyszerre hozta magával a kert és az öböl illatát: édes volt, mint a méz; sós és üdítő, mint a tenger.

Miután mindent összegyűjtöttek, amire szükségük volt, visszamentek a házba. Kiela összekeverte a tálban a hozzávalókat, majd egy mozsártörővel, amelyet az egyik fiókban talált, össze is zúzta őket. Ezt követően leöntötte a keveréket a Caz és a szivattyú segítségével nyert vízzel, majd fogott egy kést, és ejtett egy kis vágást a mutatóujján. Hagyta, hogy a kiserkenő vére belecseppenjen a tálba, végül az instrukciók szerint az egészet addig keverte, míg össze nem állt masszává.

– Biztos vagy benne, hogy meg tudod csinálni? – tudakolta a csokrosinda.

Azok után, hogy látta a játszadozó sellőgyereket, Kiela úgy érezte, bármit meg tudna csinálni.

– Igen. Miért ne tudnám? Csak pár hozzávaló és egy recept az egész – ismételte meg, amit a pékségben Bryntől hallott. – Bárki meg tudná csinálni. – Ráadásul nem is egy csatornát vagy egy palotát szeretett volna teremteni a semmiből. – A lényeg abban áll, hogy ki az, aki végül úgy dönt, megcsinálja.

– De te könyvtáros vagy, nem pedig varázsló.

– És mégis mi a különbség?

– Ők sokat tanultak. Képzettek.

– Én pedig olvasott vagyok – felelte Kiela.

– Na jó, de ha ez olyan egyszerű, akkor áruld el, mire fel hoztak annyi törvényt azért, hogy távol tartsák a varázslatokat az emberektől?

Kiela korábban sosem kérdőjelezte meg a törvények létjogosultságát, és ami azt illeti, nem is igazán foglalkozott velük. Az volt a munkája, hogy felügyelje és karbantartsa a saját részlegén megtalálható varázskönyveket, ám arra, ezeket a könyveket miként – vagy miként nem – használják a könyvtár látogatói, sosem gondolt.

– Mert a tudás hatalom, és a hatalom gyakorlói meg akarják, illetve meg akarták tartani maguknak – felelte. A kapzsiságuk okozta a bukásukat.

– Nem inkább azért, mert varázsolni veszélyes?

– Persze, a tudás veszélyes is. – Kiela elvigyorodott: ő még életében nem csinált semmi olyasmit, ami egy kicsit is veszélyes lett volna. Most azonban úgy érezte magát, mintha nagyot szippantott volna a friss tengeri levegőből. Talán a fejembe szállt a tengerparti szellő. – A tudatlanság azonban még veszélyesebb. A mi esetünkben például a tudatlanság kudarcot is jelent. Ha kudarcot vallok, az azzal jár, hogy nem lesz mit enni, ennivaló nélkül pedig nem tudunk itt maradni, noha nincs hová mennünk.

Caz elfogadta a lány érvelését, és követte őt a kertbe, ahol korábban elültették a vetőmagokat. Kiela keresztbe vetett lábbal a frissen elvetett magok mellé telepedett, majd a varázsigénél nyitott könyvet az apja egyik régi (de már tiszta) ingére helyezte, nehogy bepiszkolódjék.

Egy kiskanál segítségével mindegyik földhalomra egy-egy kis adagot kanalazott a masszából, majd nekilátott felolvasni a könyvből:

Rywy cryf chi dor
Rywy cajon rhoi i
Rywy gobai tremadon se hia…

Nagyon figyelt arra, hogy pontosan és vigyázva ejtse ki a szavakat, felhasználva mindazt a tudást, amelyre eddigi olvasmányaiból szert tett. Korábban ugyanis figyelemmel kísérte azt a tudományos vitát, amely bizonyos kifejezések kiejtéséről szólt. Ennek köszönhetően tudta, melyik szónak kell több és melyiknek kevesebb nyomatékot adni; tudta, milyen hosszan kell kiejteni egy-egy magánhangzót, és melyiknél kell egy bizonyos torokhangot alkalmazni. A mágia a szavak dallamában állt, Kiela pedig minden egyes szót és szótagot, amelyet a magokhoz intézett, magabiztosan ejtett ki. Kétsége sem volt afelől, hogy helyesen teszi, amit tesz, és a varázslat működni fog.

Miután végzett, becsukta a könyvet, és várt.

– Na, működött? – kérdezte Caz.

Egymás mellett üldögélve meredtek a földkupacokra. Várták, mikor hajtanak ki és kezdenek el nőni a magocskák.

– Működni fog – mondta Kiela. – Biztos vagyok benne.

Látta a sellőkölyköt az öbölben. Ha ez nem annak a jele, hogy neki igenis itt a helye, és fog tudni boldogulni, akkor…

Igenis jel volt, gondolta. A magok pedig ki fognak hajtani.

Egyszer csak hangot hallott a házikó irányából.

– Hahó, van itthon valaki?

Larran volt az.

HETEDIK FEJEZET

– AZÉRT JÖTTEM, hogy bocsánatot kérjek – mondta Larran.

Ó! Hát ez igazán kedves. De nem, mégsem, Larrannek most semmiképp sem szabad itt lennie. Kiela odabent az ágyra halmozva hagyta a varázskönyveket, és ki tudja, hogy alakult épp a kertben a folyamatban lévő bűbáj… A szomszédjának sürgősen távoznia kellett.

– Erre igazán nem volt semmi szükség – felelte Kiela.

Larran az ajtó előtt állt, a lépcsőn, és bár a küszöböt nem lépte át, semmi jelét nem adta annak, hogy szándékában lenne továbbállni. A lány hátrapillantott a válla felett, a hátsó kapu és a kert irányába, és látta, amint Caz éppen bedugja a varázskönyvet az apja inge alá. Nem engedhetem, hogy bejöjjön a házba.

– De, volt. Illetve van – felelte Larran. – Túlságosan is… rámenős voltam. A kéménnyel. A tojásokkal. Téged meg sem kérdeztelek, mit szeretnél. – A férfi arcát elfutotta a pír. – Nem igazán tudom kezelni az embereket.

Nem csak te, én sem, gondolta Kiela.

– Én pedig sajnálom, hogy úgy rád ripakodtam – mondta a lány, és legszívesebben még hozzátette volna, hogy „és most akkor legyél szíves távozni”, de fogalma sem volt, hogyan önthetné udvarias formába a mondandóját.

– Ne haragudj, amiért rád erőszakoltam az akaratomat. És ígérem, többet nem bukkanok fel hívatlanul.

Larran olyan komolynak tűnt, és szemmel láthatólag egyáltalán nem volt tudatában annak, hogy a jelenlétével máris megsértette az ígéretét, hogy Kiela nem bírta megállni, elnevette magát.

– Mármint a mostani alkalmat leszámítva – sietett tisztázni a férfi. – Engedd meg, hogy jóvátegyem – mondta, és tett egy lépést előre, mintha szeretett volna belépni az ajtón, ezért Kiela gyorsan a szemközti ajtófélfának dőlt, míg a lábát az ellentétes oldalon támasztotta meg, így mintegy beékelte magát az ajtókeretbe, mintha csak ez volna az ajtóban álldogálás leghétköznapibb és legegyszerűbb módja. Larran megtorpant.

– Ha szeretnéd jóvátenni – kezdett bele Kiela, ám elhallgatott, várva, hátha kipattan a fejéből valami briliáns ötlet. Mégis mit javasoljon? Egy erdei sétát? Menjenek el a faluba? Ugorjanak be a pékségbe? Vajon mi lehet annyira érdekes Larran számára, hogy érte letesz arról, hogy bejöjjön a házba, ahol megpillantaná a varázskönyveket, és felfedezné azt is, hogy Kiela nemrég elmondott egy varázsigét a kertben… – A tengeri lovaid!

Úgy tűnt, Larran kissé összezavarodott, Kiela pedig rádöbbent, micsoda nevetséges gondolat volt a részéről azt hinni, hogy elzárhatja a bejáratot a férfi elől, ha az be akar jönni a házba. Robusztus alkatával még anélkül is a lány fölé magasodott, hogy további lépéseket tett volna az ügy érdekében. Ha akarta volna, akár egy kézzel is felkaphatta és arrébb tehette volna Kielát, erre azonban szerencsére nem került sor, Larran továbbra is a lépcsőn téblábolt.

– Az én tengeri lovaim? – ismételte meg Kiela szavait.

– Korábban azt mondtad, felülhetek valamelyikre.

Egy pillanat – valóban ezt szerette volna csinálni? Hiszen még életében nem ült tengeri lovon. Gyerekkorában látta, mások hogyan csinálják, és rengeteget könyörgött a szüleinek, hogy engedjék meg neki is. Várnod kell, amíg nagyobb leszel, mondogatták. Mire azonban ez bekövetkezett, már elhagyták Caltrey-t, és elköltöztek a fővárosba, ahol sem tengeri lovak, sem más tengeri lények nem voltak, csak apró halak és sok-sok szemét a csatornákban.

Caz bukkant fel Kiela háta mögött.

– Tényleg! Ezt mondtad! Korábban. Én is hallottam.

– Nem gondoltam volna, hogy tényleg szeretnél… – kezdte Larran, majd megrázta a fejét, és így folytatta: – Ez valóban remek ötlet! Ma jó meleg a tenger. Az időjárás is tökéletes hozzá. Tényleg csak arról van szó, hogy azt hittem, nem igazán érdekel az ilyesmi…

– Már hogyne érdekelne!

Kiela igyekezett ragyogó mosolyt erőltetni az arcára, amely, azt érezte, az erőlködéstől menten szétszakad. Remélte, hogy Larran nem jön rá arra, hogy normál körülmények között esze ágába sem jutott volna közös programot javasolni, pláne nem olyat, amihez még el is kell menni valahová. Bárcsak egy órával később jött volna, akkorra már el tudta volna tüntetni a bizonyítékokat…

Caz vidáman kitessékelte a házból Kielát.

– Isteni! Akkor ezt meg is beszéltétek. Érezzétek jól magatokat! – mondta, majd indácskái segítségével határozottan becsukta az ajtót.

– Esetleg nem akarsz átöltözni? – tudakolta Larran.

– Nem, ez így jó lesz.

– Vizes lesz a szoknyád. Ami azt illeti, mindenhol vizes leszel…

– Majd megszáradok – vágta rá gyorsan Kiela. – Nem vagyok cukorból.

Larran rámosolygott, a lány pedig a szemébe nézett, és remélte, hogy ez nem bizonyul majd hibának.

Követte a szomszédját az erdei ösvény felé vezető úton, hátrapillantva pedig láthatta, ahogy Caz az ablakra tapadva figyeli távolodó alakjukat; zöld indácskái beterítették mindkét üvegtáblát. A lány Larran nyomában haladva kelt át az erdőn, mígnem kikötöttek a szikláknál. Feltámadt a szél, Kiela kék haját az arcába fújta, mire ő igyekezett visszatűrni a füle mögé a rakoncátlan tincseket. Larran a fa lépcsősor tetején állva várta, míg a lány is odaér, majd kinyújtotta a kezét.

Kiela zavartan pislogott.

– Minden rendben, egyedül is megy.

A férfi elvörösödve engedte le a karját.

– Igaz is, persze.

Attól még, hogy az élete nagy részét a fővárosban élte le, Kiela még nem volt alkalmatlan arra, hogy egyedül is megálljon a lábán. Minél előbb felfogja ezt a szomszédja, annál zökkenőmentesebb lesz a kapcsolatuk.

Nyilván könnyebb lett volna meggyőznöm arról, hogy egyedül is elboldogulok, ha nem gyújtottam volna majdnem magamra a házat, hagytam volna futni az egyetlen tyúkomat és szegtem volna meg a birodalmi törvényeket egy nap leforgása alatt. Legalább ez utóbbiról nem tudott. Kiela határozott szándéka az volt, hogy ez így is maradjon.

Követte Larrant lefelé a lépcsőkön. Erősen kapaszkodott a korlátba, hiszen a szél közben a haját és a ruháját cibálta. A tenger is haragosabbnak tűnt, mint amikor a rózsabimbógyűjtés miatt járt a környéken. Az emelkedő hullámok tetején fehér taréj fodrozódott. Kiela hallotta, ahogy a hullámok a szikláknak csapódtak, mintha csak szerették volna szétzúzni őket.

Larran egy szót sem szólt azóta, hogy ereszkedni kezdtek. A lány azon tűnődött, vajon a szomszédja megbánta-e, hogy elfogadta az ötletét. És megjavította a kéményét. És ajándékba hozott neki tojást, sajtot és fahéjas csigát. Elvégre csak azért ugrott be hozzá, hogy bocsánatot kérjen, valószínűleg nem számolt azzal, hogy a rövidre tervezett udvariassági látogatása egy Kielával közös kirándulássá alakul. Vajon miért egyezett bele? Bizonyára nem a kivételesen barátságos modorom bűvölte el, gondolta a lány. Mert ő aztán egy szóval sem bátorította a férfit.

Talán a gyerekkorukban történhetett valami, és ennek az egésznek ahhoz van köze. Kiela ismét eltöprengett, mi lehetett annak idején, amiért most Larran ilyen elszántan próbál a kedvében járni és kedves lenni hozzá. Mit csinálhatott ő, vagy mit csinálhattak a szülei? Ahelyett azonban, hogy ezt kérdezte volna, a következőt tudakolta:

– Hogyan kell megülni egy tengeri lovat?

Larran hátrafordult, és rámosolygott, a lány pedig tudta, hogy a helyes kérdést tette fel.

– Mindenekelőtt ki kell érdemelned, hogy az egyikük megbízzon benned. – A férfi itt hosszasan ismertette a ménesében lévő példányok személyiségjegyeit, valamint hogy melyiküknek melyik csemege a kedvence. – Például Sian, az aranykanca, él-hal a paradicsomért. Erre akkor jöttem rá, amikor megbetegedtek az almafák a szigeten, és nem hoztak több termést. Talán az lenne a legjobb, ha vele próbálkoznál először. A tempója megvan, de nem nagyon szokott trükközni.

– Trükközni?

– Némelyik ló szeret lemerülni a víz alá a lovasával együtt – felelte Larran. – Tudod, a tengeri lovaknak is van humorérzéke, bár merőben eltér az emberétől.

Kiela arra gondolt, talán mégis inkább a házikónál kellett volna maradnia, és kitalálhatott volna valami mást, hogy elvonja a férfi figyelmét a kertben zajló varázslatról. A hippokamposzokat felügyelő csikósok egyszerre tűntek vadnak, fennköltnek és szabadnak; emlékezett rá, mennyire lenyűgözték kislány korában. Most már inkább vakmerőnek tűnt ez az életforma. Neki pedig nem szokása kockázatot vállalni.

Ez épp elég ok arra, hogy megtegyem. Hiszen az elmúlt napokban – attól a pillanattól kezdve, hogy beszállt a könyvtárban a csatornák felé tartó liftbe – másról sem szólt az élete, mint kockázatvállalásról. Talán ilyenné kell válnom, ha boldogulni szeretnék itt: olyasvalakivé, aki vállalja a kockázatot.

Elmentek Larran háza mellett, a bájos kis sárga épület a tenger és a sziklafal között helyezkedett el. A házikót elölről egy tornác ölelte körbe, a tetőről pedig egy erkély nyílt. A tornácot sziklák választották el a tenger hullámaitól. A férfi megállt, hogy levegye a csizmáját és a zokniját, Kiela pedig követte a példáját. Mindent biztonságba helyeztek a fövenyen. A lány a szoknyáján lévő szalagokkal rögzítette a ruhadarabot a térde felett. A férfit követve mezítláb mászott fel a tengerbe belógó sziklákra.

Ahogy a hullámok a szikláknak csapódtak, pára és vízpermet töltötte be a levegőt. Larran egy nagy terpeszben kitámasztotta magát két szikla között, majd a szájába vette a mutató- és a hüvelykujját, aztán füttyentett. A hang ereje áthasította a szelet.

Válaszul felnyerített néhány tengeri ló.

Kiela figyelte, ahogy a ménes a parthoz közeledik. Legalább egytucatnyit látott a félig hal, félig ló teremtményekből, amelyek éppen olyan lélegzetelállítóak voltak, mint maga a tenger. A sörényükből vízpermet szállt, és szinte kivehetetlen volt, hol ért véget az állat teste, és hol kezdődött a víz.

Ahogy közelebb értek, a lány megcsodálhatta, milyen kecsesek és tökéletesek. Nem hasonlítottak azokra a rajzokra, amelyeket a könyvtárban őrzött kéziratok lapjain látott. Azokon minden átmenet nélkül összeragasztottak egy hal- és egy lótestet, a valóságban azonban a tengeri lovak mindegyike egységes egészt alkotott: a lófej és a mellső lábak finoman belesimultak a delfinszerű testbe, amely egy gyönyörű, csillogó pikkelyekkel teli farokuszonyban ért véget, olyanban, amilyen a sellőknek is van. Színskálájuk a visszafogott, halvány színektől az ékszerszerűen csillogóig terjedt – a kék, a zöld, a lila és a vörös legkülönfélébb árnyalataiban játszottak. Az egyikük sárgán aranylott, mint a nap.

Larran letérdelt, és csettintett.

– Sian, ide hozzám!

Amikor az egyik kanca kivált a ménesből, a férfi intett Kielának, hogy jöjjön közelebb. A ló mellső lábainak patái a vizet simogatták, míg farokuszonya segítségével a sziklák felé kormányozta magát. A sörényében fekete és aranyszínű szőrszálak váltogatták egymást. A szeme kékje elnyelte azt, aki belenézett.

– Hát szia, te gyönyörűség – búgta neki Kiela.

A kanca megrázta a sörényét, mintha csak megértette volna a lány szavait.

Larran az egyik zsebéből elővett egy szem paradicsomot. Ezúttal nem szabadkozhatott, hogy nem volt ideje kivenni onnan, mivel egy füsttel teli házhoz kellett rohannia. Paradicsom volt a zsebében, és kész. Kiela eltűnődött, vajon elfordult-e már, hogy összenyomódott, ami nála volt. Larran átnyújtotta a lánynak a paradicsomot.

– Tedd a tenyeredre, és nyújtsd ki felé a kezed – mondta lágy hangon. – Ajánld fel neki.

Kiela leguggolt a férfi mellé, és kinyújtotta a kezét, tenyerén a paradicsommal. A szoknyája széle rögtön felszívta a vizet a sziklákról, de ez nem izgatta – előbb-utóbb úgyis megszárad.

Sian kissé előrébb úszott, majd néhány méterrel arrébb – túl messze – taposta a vizet.

– Még új vagy számára – szólt gyengéden Kielához a férfi. – Sian óvatos, de lehetne bizalmatlanabb is. Ha vemhes lenne, nem jött volna ennyire közel. De nem vemhes. Egyikük sem az.

Bujkált valami Larran hangjában, ahogy ezt mondta… Talán szomorúság? Aggodalom? Kielának annyi, de annyi kérdése lett volna! A lovaknak vemhesnek kellett volna lenniük? Ha igen, akkor mégis miért nem voltak? Ám még mielőtt testet ölthettek volna ajkán a szavak, Sian közelebb úszott, és kinyújtotta a nyakát.

Kiela mozdulatlan maradt, próbált betelni a csodával, hogy ilyen közel lehet egy ilyen fantasztikus élőlényhez. A hippokamposz egyike volt az Északi-tenger csodáinak. Senki sem tudta, a tengeri lovak hogyan jöttek létre, célzott mágiával teremtették-e őket, vagy egy véletlen varázslatnak köszönhették-e a létüket. A legendák szerint egyszer csak megjelentek az egyik halászati idényben, éppen akkor, amikor a szigetlakó halászok hiába próbálkoztak, nem tudtak halat fogni. Telt-múlt az idő, és ők nap nap után üres hálóval tértek haza, miközben a családjuk éhezett, a falvak pedig kezdtek elnéptelenedni. Egy nap azonban felbukkantak a tengeri lovak, akik a halakat egyenesen a halászok hálóiba terelték.

Ettől kezdve szoros kötelék alakult ki a hippokamposzok és a szigetlakók között. A Larranhez hasonló ménesgazdák gondoskodtak a ménjükről, egészséges életet biztosítottak számukra, szükség esetén segítettek világra hozni a kiscsikókat, és etették őket télvíz idején, amikor az apró halak olyan mélyre merültek a tengerben, hogy a hippokamposzok már nem érték el őket. Viszonzásként a tengeri lovak a kihajózó szigetlakók segítségére voltak tavasszal, nyáron és ősszel.

– A lényeg az – súgta Kiela fülébe Larran, olyan közelről, hogy a lány érezte a meleg leheletet –, hogy ne félj. Nem hagyja, hogy megfulladj. Bíznod kell benne.

És mi történne, ha ezúttal mégis úgy döntene ez a ló, hogy nem kedveli a lovasát? Mi lenne, ha a Larran által emlegetett, az emberekétől eltérő humorérzék által vezetve belemártaná kicsit Kielát a tengerbe? Ha viccesnek találná, ahogy a lány pánikba esne, kétségbeesetten csapkodna összevissza, végül megfulladna? Larran nem egyezett volna bele ebbe, ha nem lenne meggyőződve arról, hogy minden rendben lesz.

Kiela nem tudta, megbízik-e Sianben.

Egy része azonban meg akart bízni Larranben. Csupán azt nem tudta, hogy ez a racionális, vagy inkább az új, kockázatvállaló része-e. Eszébe jutott, ami a kertjében történt, hogy elültette a vetőmagokat, és elmondta a varázsigét. Noha tudta, milyen veszélyes dolgot művel, nem bánta meg egy percig sem, hogy megpróbálta. És újra meg fogom próbálni. Újra meg újra. Egészen addig, amíg működni nem fog. Megérte a kockázatot.

– Hogyan tudok felmászni rá? – kérdezte Kiela.

– Valahogy így.

Alighogy ezt kimondta, Larran erős karjai már a lány dereka köré fonódtak. A férfi felemelte, majd a hippokamposz hátára ültette. Olyan óvatosan engedte le az állat hátára, mint valami értékes, törékeny holmit, amelyet nem akart eltörni. Kiela a blúzán keresztül is érezte Larran testének melegét, amelyet hirtelen a tenger hidege váltott fel, amint a tengeri lóra ült, és a lábai belelógtak a vízbe. Gyorsan felhajtotta a szoknyáját a combjáig, de már késő volt, az ugyanis már jól megszívta magát vízzel.

Larran még néhány pillanatig tartotta a lányt, hogy a kanca hozzászokjon újdonsült lovasához.

– Hogy irányítsam? – kérdezte Kiela.

– Nem te irányítasz – felelte a férfi. – Ő irányít. Te lovagolsz.

Aztán Larran elengedte. Kiela ösztönösen előredőlt, és megragadta Sian sörényét, miközben az már elindult a tenger felé, és egyre távolabb került a szikláktól. A lány szemébe sós víz fröccsent, és az arcába süvített a szél.

A hippokamposz felgyorsult, delfinként ugrálta át a hullámokat. Kiela erősen kapaszkodott a sörényébe; úgy érezte, mintha csúszós és puha hínárt szorítana. Amikor Sian átugrott egy hatalmas, tarajos hullám felett, a lány először felsikoltott, majd nevetésben tört ki, amikor a hullám túloldalára érve tovább ringatta őket a víz.

Soha nem érzett még ehhez hasonlót. Félelmetes volt. És csodálatos.

Mintha nem a vére, hanem a tengeri szél töltötte volna meg az ereit. Mintha nem levegőt, hanem vízpermetet lehelt volna ki. Megízlelte a tenger sós és a szabadság mámorító ízét. Mindkettő fenséges volt.

Egyre messzebb kerültek a szigettől, Sian a határtalan kékség belseje felé futott.

Kiela egyszer csak az egyik oldalán megpillantotta Larrant egy lila tengeri ló hátán. Széles mosoly ült az arcán; látszott rajta, hogy most van igazán elemében. Ez volt a világ, ahová tartozott, amelyet szeretett. Kiela olyan tisztán látta ezt, mint a betűket egy könyv lapjain. Azzal, hogy felültette erre a tengeri lóra, beengedte a saját világába. Éppen úgy megajándékozta ezzel, mint a fahéjas csigákkal vagy a kémény megjavításával.

Nem volt nehéz bosszúsnak lenni azért, mert ennyire nem tartotta tiszteletben a határait, Kiela most mégis úgy érezte, ez után az élmény után talán meg tud majd bocsátani a férfinak. Legalább egy kicsit. Meglehet, Larran a maga módján épp olyan esetlen az emberek világában, mint ő.

A halászhajókon lévő nők és férfiak integettek nekik, amint elhaladtak mellettük. Larran visszaintett, Kiela azonban nem merte elengedni Sian sörényét, így csak egy mosollyal viszonozta az üdvözlést.

Hamarosan elhagyták az utolsó csónakot is, és nem volt körülöttük más, csak a hatalmas kékség. A hullámok csendesedni kezdtek, a tengeri ló is lelassult. Egymás mellett haladtak Larrannel. Kielának elállt a lélegzete. Amikor a könyvtárból elkötött hajón voltak, akkor is csupa kék vette körül őket Cazzal, ez a látvány azonban valahogy más volt. Úgy érezte, mintha ő maga is a tenger része lenne, mintha különleges kapocs fűzné ehhez az óriási víztömeghez.

A ruhája átázott, csuromvizes bőrét libabőrössé tette a hideg szél, őt azonban most semmi sem érdekelte. Azt akarta, hogy mindez soha ne érjen véget.

– Élvezed? – kérdezte szinte szégyenlősen Larran.

Kiela a férfi felé fordult, arcán nevetésnek is beillő, hatalmas mosollyal.

– Ó, igen, nagyon!

– Nem mindenki szokta.

– Azt hiszem, én nem vagyok „mindenki”.

Larran elmosolyodott.

– Nem, valóban nem vagy.

Kielát most először járta át olyan érzés, mintha bókot kapott volna.

Komótosan, megnyugtató csendben ügettek vissza a part felé. Félúton járva a lánynak eszébe jutott a kérdés, amelyet már korábban is fel akart tenni.

– Miért nincs Siannek kiscsikója?

Larran nagyot sóhajtott.

– Egyikőjüknek sincs – felelte. – Már öt éve.

Öt éve?

– Öt éve egyiknek sem született csikója?

– Egy tengeri lónak nem születik olyan egyszerűen utóda. Nem olyan termékenyek, mint a többi élőlény, a csikó világrahozatala pedig… Nehéz, az utód számára pedig gyakran végzetes. Előfordul, hogy az anya számára is az. Korábban egy évben kétszer felkerestek minket a varázslók: egyszer, hogy a fogantatásban, egyszer pedig azért, hogy a csikók világrahozatalában segítsenek. Így minden évben voltak új kiscsikóink, akár öt-hat is. Ez a mén, amelynek Sian is a tagja… Korábban háromszor ekkora volt.

Ahogy Bryn is mondta, a tengeri lovak száma egyre csökkent. Ez azzal járt, hogy a halászok is egyre kevesebb halat fogtak, ami pedig azt eredményezte, hogy a sziget lakói is egyre kevesebb élelemhez jutottak, és lassan alig volt mivel kereskedniük. Kiela felidézte a falu lepusztultságát és azt a kétségbeesést, azt a szegénység okozta reménytelenséget, amelyet az emberek szemében látni vélt. Barátságos mosolyuk mögött megannyi küzdelem rejlett. Korábban talán azért nem tűnt fel neki, mert gyerek volt – bár annak idején talán még másképp lehetett, hiszen az uralkodó csak nemrég kezdte el szigorítani a törvényeket és visszarendelni magához a varázslókat –, most azonban mindennél tisztábban látta.

Az út hátralevő részében a gondolataiba merült.

Amikor elérték a part szikláit, Larran segített neki leszállni a lóról. Kiela megköszönte neki és Siannek is.

– Ez az egész lenyűgöző volt – mondta őszinte örömmel.

A férfi szája ezúttal is félénk mosolyra húzódott.

– Bármikor eljöhetsz velem, amikor csak szeretnél.

– Az csodás lenne!

– Ha gondolod, csatlakozz hozzám ebédre… és talán szívesen megszárítkoznál…

Kiela blúza vizesen tapadt a bőréhez, kék hajtincseiből a nyakába csöpögött a víz, és a reggeli óta nem evett semmit. Egy gondolat azonban befészkelte magát az elméjébe, és nem eresztette.

– Meg kell néznem, mi van a kertemmel. És Cazzal, természetesen. Még rengeteg a tennivaló a háznál.

Larran arcán elhalványult a mosoly, mire a lány egy pillanatra azt kívánta, bárcsak igent mondott volna a meghívásra.

– Persze. Megértem.

Kiela legszívesebben elmondta volna neki, hogy nem ő az oka az elutasításának. Ezúttal nem. Most tényleg nem csak ürügyet keresett a távozásra. Felhúzta a zokniját és a csizmáját a vizes lábára.

– Talán majd máskor.

Larran arca felragyogott.

– Igen, majd máskor.

Kiela búcsúzóul odaintett Siannek, majd sietve felmászott a sziklába vájt lépcsőkön. Miközben az erdőben sétált, kicsavarta a vizet a még mindig nedves, kék hajából. A falu lakóinak segítségre volt szükségük, neki pedig arra, hogy pénzt keressen valamiképpen. Talán van mód rá, hogy kölcsönösen megkönnyítsék egymás életét.

Amint megpillantotta a házikót, Kiela szaporázni kezdte a lépteit.

– Caz! – kiáltotta.

A póknövényke az indái segítségével kimászott a bejárati ajtón.

– Kiela! Gyere, ezt látnod kell!

– Mit kell látnom?

Caz azonban válasz helyett átviharzott a házon, és egészen a kertbe vezető hátsó ajtóig vezette a lányt, akiből még mindig csöpögött a tengervíz, ám nem vesztegette az időt azzal, hogy feltörölje a nyomokat maga után. Caz levelei remegtek az izgatottságától.

A legújabb kutatások és tanulmányok részlegén egy tucat paradicsompalánta emelkedett magasra, tele friss hajtásokkal és virágokkal. A virágok kerek paradicsomokká duzzadtak, világos zöld héjuk a szemük láttára váltott mélyvörösbe. A gömbölyded termések súlya egészen a földig lehúzta a növények szárát, ez azonban, úgy tűnt, nem lassította a növekedésüket. Kiela tátott szájjal bámulta az elé táruló látványt.

– Hát sikerült! – kiáltott fel végül, miután visszanyerte a hangját, és úgy érezte, képes megszólalni.

Caz leveleit az ég felé dobálva ujjongott.

– Megcsináltad!

– Megcsináltuk – helyesbített Kiela.

Leszakított egy paradicsomot a tőről, és beleharapott. A leve végigcsorgott az állán, ő pedig kacagva fogta fel a tenyerével. Ez volt a legédesebb, legfinomabb paradicsom, amelyet valaha kóstolt.

– Éljen, éljen! Az embernek nem kell éheznie! – kiáltotta Caz.

Kiela lenyelte a falatot.

– Ennél itt sokkal többről van szó – mondta. Olyan lelkes és izgatott volt, hogy legszívesebben énekelve és kiáltozva táncra perdült volna, de megelégedett azzal, hogy feldobott egy paradicsomot a levegőbe. – Nem csupán arról, hogyan éljünk itt túl. Sokkal inkább arról, hogyan éljünk itt hosszú távon.

– Igazán? És hogyan?

– A kenyérért, a szappanért és mindazon dologért cserébe, amelyet mi magunk nem tudunk megtermelni, varázslatot fogunk adni Caltrey népének.

Persze lesznek kihívások, amelyekkel majd szembe kell néznie. Minden bizonnyal előállnak majd kockázatos helyzetek. Ha mindez a korábbi uralkodó fülébe jutna; ha kiderülne, hogy mit csinál, könnyen nagy bajba kerülne. Kiela a könyvtárosra gondolt, akit fává változtattak, és a fiatal tolvajra, aki annyi szenvedéssel fizetett a bűnéért. Semmiféle bizonyítéka nem volt arra, hogy a törvények megváltoztak volna. Ezenkívül nem sokat számított, ki volt éppen hatalmon, hiszen a hatalmasok mindig is maguknak akarták megtartani a hatalmat. Caltrey szigetének lakói azonban… A halászok, a földművelők, a tengeri lovak, még a szárnyas macskák is… És nekem is. Nekem is szükségem van a varázslatra. Mindannyiunknak szüksége van rá.

Caz a lány felé rázta a leveleit.

– Megismételnéd, kérlek? Mégis mit fogunk csinálni?

Kiela a növénykére mosolygott.

– Megnyitjuk a bűbájok boltját.

NYOLCADIK FEJEZET

– AZ KI VAN ZÁRVA – felelte Caz.

Kiela meglepetten pislogott rá.

– Hogyhogy ki van zárva?

– Mert borzalmas ötlet – felelte Caz. – Felteszem, csak azért dobtad be, hogy kicsit megpuhíts, mielőtt közölnéd velem, mi az, amit valójában tervezel, és ami, valószínűleg, nem fog tetszeni, de ennél az ötletnél csak jobb lehet.

A póknövény keresztbe fonta az indáit, mint egy professzor, aki arra vár, hogy meghallgassa a diákja vadabbnál vadabb elméleteit. Már csak egy drótkeretes szemüveg hiányzott a földlabdájáról.

– De hát ez az, amit valójában tervezek. Ez az ötletem.

– Egy bűbájbolt. Egy illegális bűbájbolt. Egy bűbájbolt, ami annyira illegális, hogy maga a császár…

– Aki nagyot csobbant, miután kihajították a palotából – szólt közbe Kiela, mielőtt még Caz nagyon belelovalta volna magát a témába. – És nem tudhatod, mi minden változott, mióta elhagytuk a fővárost. Az is lehet, hogy átírták a törvényeket. – A lány feltartotta a kezét. – Tudom, az is lehet, hogy nem. Mindenesetre már nem Alyssiumban vagyunk, és nem valószínű, hogy a hatalomban lévők közül bárki is hallott volna Caltrey-ról, nemhogy ellátogatna ide. Ezenkívül – folytatta sietve, mielőtt még Caz vitába szállhatott volna vele – egy szóval sem mondtam, hogy hívjuk bűbájboltnak.

– Helyes – felelte Caz. – Mert a „Kiela és Caz Teljességgel Illegális Bűbájboltja – Ha betérsz, biztosan megölnek vagy elátkoznak!” valóban nevetségesen mutatna a cégéren. Akár ide is hívhatnál délutáni teára egy birodalmi nyomozót.

– Ez a része nem lesz nyilvános. Bolt lesz a boltban – mondta Kiela. – Senkinek sem kell az orrára kötnünk, hogy mit árulunk. Varázsszer helyett majd „orvosságot” mondunk. – A lány meg volt győződve róla, hogy számos hasznos varázsigét ki tudna gyűjteni abból a hatalmas, mágikus tudásanyagból, amely a könyveknek hála a rendelkezésére állt. Ott volt már például a növénynövést gyorsító varázsige, bár az nem egészen ideális, mivel egyértelműen látszott, hogy a hatása mágiának köszönhető. Emellett inkább egyszer használatos, vészhelyzetben alkalmazott varázsige volt. De ha kicsit jobban elmélyül a könyvekben, biztosan talál majd bennük hasonlóan hasznos bűbájokat, amelyek nem járnak majd ennyire feltűnő hatással. Ha valamihez, hát a kutatáshoz igazán értett.

Caz nagyot horkantott.

– Vagyis a boltban látszólag… – Kiela körülnézett a házikóban, hátha eszébe jut valami.

Nem tartotta valószínűnek, hogy valaki azért térjen be egy boltba, hogy vegyen néhány pókhálót, esetleg csorba edényeket vagy… A tekintete a kamrára, benne pedig az egymás alatti polcokon sorjázó befőttesüvegekre tévedt, amelyeket a szülei hagytak itt, amikor felszámoltak a caltrey-i életüket, és elköltöztek a fővárosba. Többnyire zöldségeket és gyümölcsöket tettek el télire, illetve – ez volt a kilencéves Kiela kedvence – lekvárt tartottak bennük.

– Lekvárt fogunk árulni.

– Lekvárt? – visított fel Caz.

Kiela átrobogott a szobán, egyenesen a kamrába, a befőttesüvegekhez. A kezébe vett egyet, és lefújta a tetejéről a port, amely kisebb felhőt képezve emelkedett a levegőbe. Igen, remekül mutatnak majd. Megtisztítják őket, lekvárt töltenek beléjük, majd átkötik egy csinos szalaggal, és kész is a tökéletes árucikk. Kielának már feltűnt a pékségben a lekvárok és a különféle gyümölcskészítmények hiánya, ez pedig annyit jelentett, hogy igazi piaci résre bukkant.

– Lekvárt fogunk árulni. Málnalekvárt. Szederlekvárt. Áfonyalekvárt. Almalekvárt. Erdei gyümölcsös lekvárt.

Korábban felfedezte, mennyi bogyós gyümölcsöt termő bokor van a kertben – a vadszedret már el is kezdték áttelepíteni a tudományos folyóiratok szekcióba, a hátsó kerítés közelébe. Azt nem tudta pontosan, milyen is ez a vadszeder, de hát biztos valami olyasmi, amiből lekvár készíthető.

– Lekvárt – visszhangozta a szavait Caz. – Szóval azt találtad ki, hogy az új életünket… lekvárosüvegekre alapozzuk?

Kiela eközben egymás után szedte elő a befőttesüvegeket, és megszámolta őket.

– Egyáltalán, szereted te a lekvárt? – tudakolta a póknövény.

Húsz, huszonöt, harminc… Ó, a harmadik polcon lapultak még kisebb üvegek is, akár több tucat is. A szülei rengeteg ételt tettek el, csakúgy, mint mindenki más is a szigeten. Ez volt itt az élet rendje: nyáron termelj meg mindent, amit csak bírsz, ősszel takarítsd be a munkád gyümölcsét, majd tedd el télire. Majd ad némi kedvezményt annak, aki visszahozza a kiürült befőttesüvegeket, nehogy kifogyjon belőlük, gondolta Kiela.

– Persze hogy szeretem. Ki ne szeretné a lekvárt?

– Például én.

– Jó, de te egy növény vagy. Felteszem, a vevőkörünk túlnyomó része nem növényekből áll majd.

– Ragacsosak lesznek tőle a leveleim.

– És mi lenne, ha nem dugdosnád bele a leveleidet a lekvárosüvegekbe?

Kiela sorba rendezte az üvegeket a konyhapulton, vizet engedett a mosogatóba, majd nekilátott a megtisztításuknak.

– De most komolyan. Lekvárt?

– Nincs szükségünk arra, hogy a lekvárból gazdagodjunk meg, elég csupán annyit eladnunk, hogy fedővállalkozásként szolgáljon annak, amit valójában árulunk.

– Változatlanul borzalmas ötletnek tartom.

Kiela felemelt és maga elé tartott egy megtisztított befőttesüveget. Az ablakot befutó kúszónövényeken átderengő napfény rásütött, és ezer szikrával ragyogta be a konyhát.

– Hidd el, működni fog – ígérte Kiela.

Nem volt más dolga, mint meggyőzni a vadszederbokrot arról, hogy teremni kezdjen, illetve el kell sajátítania a lekvárkészítés tudományát, valamint azt, hogyan kell az üvegeket szépen becsomagolni. Ó, és a házikó egy részét bolttá kell alakítania. És ott voltak még a használható varázsigék is, amelyeket meg kellett tanulnia. Jó, ez valóban meglehetősen sok teendőnek tűnt.

És ha csak becsapja magát? Elvégre nem ismerte sem az üzletvezetés, sem a varázslás, sem a lekvárkészítés mikéntjét… De ismerem a könyveket, gondolta. Vagyis nem létezett olyan dolog a világon, amelyet ne ismerhetett volna meg. Ez pedig már önmagában varázslatos volt. Kiela megtörölte a kezét, nehogy bármit is összevizezzen, majd kutakodni kezdett a konyhaszekrény polcai között.

Caz felküzdötte magát a harmadik polcra.

– Na és most mit keresel? – tudakolta.

– Egy szakácskönyvet.

– Vagy úgy!

A lány hallotta a Caz hangjában bujkáló elismerést: amennyiben egyetlen könyv is helyet kapott valamilyen cselekvéssorban, az máris sokkal észszerűbbnek tűnt. A póknövény zokszó nélkül feljebb mászott a polcok között, majd bedugdosta az indácskáit a tálak és az üvegek közé, hátha rábukkan a szakácskönyvre. Miután nem járt sikerrel, a földlabdája segítségével fellendítette magát a következő polcra. Kiela eközben a mosogató alatti konyhaszekrény tartalmát nézte végig.

Néhány percnyi kutakodás után Caz nagyot rikkantott:

– Aha!

Majd hozzátette:

– Hoppá!

Kiela megfordult, így láthatta, amint egy befőttesüveg lezuhan a legfelső polcról. Caz kinyújtotta az indácskáit, így az üveg halk puffanás kíséretében a póknövény levélkéi által alkotott hálóban landolt a föld helyett. Kiela gyorsan kikapta onnan, és a mosogató mellé tette.

– Mit találtál? – kérdezte.

Caz az indái segítségével előhúzott egy porlepte, ütött-kopott könyvet.

Kiela átvette tőle, majd egy száraz törülközővel óvatosan megszabadította a portól. Keresztbe vetett lábbal a földre telepedett, és belelapozott. Nem kellett csalódnia, éppen erre számított: a szülei receptgyűjteményét tartotta a kezében. Nahát, itt van annak a krumplilevesnek a receptje, amit az apja úgy szeretett! Egek, mennyi vaj kell bele… Ó, ez meg itt egy muffinrecept! Kiela elforgatta a könyvet, hogy az édesanyja által írt lapszéli jegyzeteket is el tudja olvasni. Eszerint dupla annyi fahéjra volt hozzá szükség, mint ahogy az apja által leírt receptben állt. Két oldallal később egy barackos pite receptjére bukkant, amelyet ugyancsak az anyja írt le. A recept mellé az apja csak annyit firkantott: „Nagyon finom.” Egyszer csak vízcsepp landolt a hozzávalók listáján.

Caz gyorsan letörölte az egyik levélkéjével.

Kiela hátradőlt, és megtörölgette a szemét. Csak most tűnt fel neki, hogy sírva fakadt. Caz esetlenül megveregette a vállát egy indácskával.

– Csak a por miatt van – magyarázta Kiela.

– Hát persze.

A lány addig lapozgatta a könyvet, míg rá nem bukkant arra, amit keresett: a málnalekvár receptjére. Akárcsak a barackos pite elkészítését, ezt is az édesanyja jegyezte le, a recept mellé pedig az apja írt megjegyzéseket. Kiela előtt elhomályosult az írás, a szemét elfutotta a könny.

– A szüleid neked szánták ezt a könyvet, ez az ő hagyatékuk – mondta Caz. – Ők is azt szerették volna, hogy itt boldogulj.

Kiela félig zokogva-fulladozva felnevetett.

– Ugyan, dehogy akarták ezt. – Azért hagyták el ezt a szigetet, mert egy szebb és jobb életet szerettek volna teremteni mindhármuk számára. Abban a jövőképben, amelyet a lányuknak szántak, sosem szerepelt az, hogy Kiela egyszer majd visszatér Caltrey-ra, pláne nem nélkülük. Kiela megsimogatta a bogyósgyümölcs-foltokkal ékesített receptet. – De a lekvárt valóban nagyon szerették.

A recept két hozzávalót tartalmazott: bogyós gyümölcsöt és cukrot.

Kiela a pékségből hozott némi cukrot, ami elegendő mennyiséget jelentett egy próbabefőzéshez, ám ami a málnát illette… Csípőre tett kézzel vizsgálgatta a vadszederbokrokat a hátsó kertben. A rendezetlen, összevissza tekeredő, tüskés ágak mintha egy tövisekből és levelekből álló mocsárrá változtak volna. Előző nap ugyan megmetszette az ágakat, de azt nem lehet mondani, hogy sikerült volna megszelídítenie őket. Olyan szorosan összegabalyodva gubbasztottak a kert távoli sarkában, hogy szinte lehetetlen lett volna megmondani, hol ért véget az egyik bokor, és hol kezdődött a másik. Mintha néhány halványpiros málnaszem kikandikált volna a levelek közül, érett gyümölcsöknek azonban nyomuk sem volt.

– Szükségünk lesz még egy kis varázslatra? – kérdezte Caz.

– Maradt még békalencsénk?

A csokrosinda nagyot sóhajtott.

– Igen. És van még pár rózsabimbónk is.

Kiela a bokrokat tanulmányozta, amíg Caz visszaügetett a házba a megmaradt hozzávalókért. Talán elég, ha ezúttal csak egy kis adag masszát készít… Hiszen most nem arra lesz szükség, hogy egy vetőmagból új növény sarjadjon, mint a paradicsomoknál, hanem elég felgyorsítani a bogyósok termésének folyamatát. Mindössze leheletnyi mágiára lesz szükség.

– Remélem, tudod, mit csinálsz – mondta Caz, miután visszatért.

– A leghalványabb fogalmam sincs arról, hogy mit csinálok. Azt hittem, ez világos – felelte Kiela.

Lehuppant a földre egy zellernek és egy töknek látszó növény közé, majd nekilátott összekeverni a hozzávalókat. Újra átfutotta a varázsigét, hogy felfrissítse az emlékezetét – semmiképp sem akart véletlenül kihagyni egy-két szótagot. Éppen elég történetet hallott korábban arról, mi történt azokkal a varázslókkal, akik nem elég érthetően ejtették ki a varázsigékben szereplő szavakat, vagy megbotlott a nyelvük. Némelyek fává változtatták saját magukat, másoknak a házuk vált kővé, sőt az is előfordult, hogy a saját ételüket mérgezték meg… A Virand szigetét elpusztító vihart is egy félresikerült időjárási varázslat okozta a rossz nyelvek szerint. Néhány esztendővel ezelőtt az uralkodó mágusainak egyike, egy boszorkány szeretett volna megbűvölni egy énekesmadarat, ehelyett azonban az ő teste vált tollassá. A nő állítólag minden tavasszal elhullatta a tollait, amelyek helyére újak nőttek, a levedlett tollai pedig egy vagyont értek. Kiela is látott egyszer egy ilyen tollat a könyvtár egyik vendégének kalapjába tűzve – ragyogóbb kékben pompázott, mint egy pávatoll, a szára pedig mintha aranyból lett volna. Akárhogy is, Kiela semmiképpen sem akart tollakat vagy kérget növeszteni, ezért fokozott óvatosággal járt el, amikor egy-egy adag masszát dobott a bokrok tövébe, és elskandálta a varázsigét.

– Ennyinek elégnek kell lennie – mondta a lány.

– A paradicsomoknál is beletelt némi időbe, amíg… Jaj!

Caz hátraiszkolt, olyan erővel indultak növekedésnek a bokrok. Kiela megragadta és a mellkasához szorította a varázskönyvet, majd a kert másik végébe vonult. A málnabokrok átcsaptak a kerítésen, és meg sem álltak az erdőig. Az új hajtások és levelek szinte apró zöld robbanásokként jelentek meg a karcsú, barna ágakon, és egymás után pattantak ki kocsányukból a virágok. A fehér szirmok kinyíltak, és már szét is estek, szétszóródva a talajon, a helyükbe ugyanis apró, fakó színű bogyócskák léptek, mintha a virágok középpontja duzzadt volna terméssé. Alig pár másodperc leforgása alatt besötétültek, s a bogyók már élénkvörösben pompáztak.

Ezután minden elcsendesedett.

Csak egy madár csiripelése hallatszott.

Kiela a bokrokra meredt. Elképzelni sem tudta, milyen mélyen hatoltak be az ágak az erdőbe, de az biztos, hogy a hátsó kerítést teljes egészében bekebelezték. Most, hogy a bokrokon lévő bogyók már be is értek, úgy tűnt, a felgyorsított növekedési és érési folyamat már a végéhez ért, Kiela azonban még mindig nem mert megmoccanni.

– Azt hiszem… – A torka kiszáradt, nyelt egy nagyot. – Legközelebb kicsivel kevesebb varázslat is elég lesz.

– Legközelebb? – visszhangozta Caz.

– Hát, elvégre működött.

Kiela összeszedte a bátorságát, és megközelítette a bogyókat. A vadszeder indái szerencsére nem a ház felé indultak meg – máskülönben beteríthették volna az egész kertet. Ezt a varázsigét nem lehet majd kapni a boltban, az egyszer biztos. Nem mondhatni, hogy különösen kifinomult bűbáj lett volna. Bár van azért előnye is… Ebből aztán rengeteg lekvár lesz, gondolta.

Leszakított egy málnaszemet, egy darabig vizsgálgatta, majd bekapta. Először selymesnek érezte, és íztelennek, majd ráharapott. A mindent elsöprő ízrobbanás következtében fenségesen édes íz töltötte be a száját. Olyan lehetetlenül málnás volt, hogy mintha megszállta volna a koponyáját is, arrébb lökve minden más gondolatot. Csak az íz létezett. Ez az erőteljes, mámorító íz. Kiela már el is felejtette, milyen a frissen szedett bogyós gyümölcsök íze.

Alyssiumban nem helyben termelték a gyümölcsöket, hanem beszállították őket. A fővárosnak otthont adó szigeten nem jutott hely kerteknek, gyümölcsösöknek vagy veteményeseknek. Az uralkodó üvegházai persze dugig voltak mindenféle finomsággal, de hát Kiela csak egy könyvtáros volt… Gyerekkora óta nem ízlelt frissen szedett málnát.

Most pedig mintha egyenesen a napfényből harapott volna ki egy falatot.

Caz megbökte a bokájánál.

– Mi történt? Mérget ettél?

– Dehogy – helyesbített Kiela –, csak el vagyok ragadtatva…

– Vagy úgy. Szóval tényleg azt gondolod, hogy ez menni fog?

A lány kinyitotta a szemét, és ismét végignézett az előtte elterülő, piros bogyós gyümölcsöktől roskadozó bokrokon; ezen a pompázatos, rubinvörös káoszon, amely elegendő terméssel szolgál majd ahhoz, hogy a belőlük készült lekvárral jó pár üveget megtölthessenek.

– Szerintem tökéletes lesz.

A szülei receptjét követve Kiela felaprított egy tál málnát, amelyet aztán megszórt egy fél csésze cukorral. Amíg a bogyók megszívták magukat vele, ő lemosta az ujjait, amelyeket a gyümölcsök vörösre festettek. Az anyja azt írta, a málnának két órát kell a cukorban állnia, az apja pedig odafirkantotta, hogy Inkább egész éjszaka, Kielának azonban nem volt türelme ennyit várni. Elég lesz az a két óra.

A várakozási időt arra használta, hogy felmérje az elvarázsolt bokrok által okozott kár mértékét. Határozott léptekkel haladt a kerítés mentén, átpréselte magát a fák között, a futónövények alatt kúszott-mászott és átgázolt a sűrű aljnövényzeten, mígnem elért a kert végébe.

Kiela rosszabbra számított: a bokrok csak négy-öt méternyi távolságra nyúltak be az erdőbe. Legalább a vadszeder indái nem gabalyodtak bele más fákba – egyszerűen csak kikerülgették a fatörzseket. A vállmagasságig érő bokrok vastag ágai roskadoztak a csodálatosan vörös gyümölcsöktől. A lány talált a házban néhány vödröt, ezekkel tért vissza a bokrokhoz, és próbált leszedni annyi bogyót, amennyit csak elért. Miután leszedett egy tucat szemet, egyet mindig a szájába tett a vödör helyett, ám mire a cukros-bogyós keverék egyesülésére szánt idő letelt, még így is három vödör lett tele málnával, Kiela karja pedig apró karcolásokkal.

Miközben Caz felolvasta a receptet, Kiela begyújtotta a tűzhelyet, feltette főni a cukros-bogyós elegyet, és hagyta, hogy felforrjon. Addig kellett folyamatosan kevergetnie, amíg be nem sűrűsödött. Talált egy fakanalat a szülei konyhaszekrényének egyik fiókjában. Már az én fiókjaim. Az én otthonom. Bár nem volt egészen biztos benne, hogy valóban így érzi.

Kevergetés közben elképzelte a szüleit, ahogy ők is éppen ebben a konyhában vannak. Látta őket maga előtt, ahogy az asztal körül táncolnak, az anyja kacag, míg az apja hamisan dúdol valamit. Milyen boldogok voltak együtt! Ahogy rájuk gondolt, Kiela szúró fájdalmat érzett a szegycsontja mögött. Az édesapja egyszer azt mondta neki, reméli, hogy egyszer talál majd magának valakit, aki megnevetteti. Másra nincs is szükség. Nem kell tűzijáték, mint a mesékben és a hőskölteményekben. Nem, az apja nem kívánt neki borzongató szenvedélyt vagy a vágyakozás végtelen fájdalmát. „Menj hozzá a legjobb barátodhoz” – csupán ennyit mondott. Azt mondta, azok a világot megrengető érzések egy darabig szórakoztatják az embert, ám aztán elhalványulnak. Mindig. És hogy mi a jobb náluk? Valódi társra lelni. Az apja azt szerette volna, ha a lány talál valakit, aki mindig támogatja majd őt; aki mindig mellette lesz; akivel nevetve csinálhatja végig az évek hosszú sorát. Minden alkalommal, amikor Kiela meglátogatta a szüleit a városban, és együtt vacsoráztak, megkérdezték tőle, találkozott-e már valakivel, vannak-e barátai, nem magányos-e, mire a lány mindig azt felelte: Ugyan, dehogy vagyok magányos.

Ott voltak az osztálytársai. Ott volt a többi könyvtáros. Ott voltak a szülei. És persze ott voltak a könyvek. Ha mindenki, aki él, valaha cserben hagyná, ott lennének számára a könyvlapokba zárt, halhatatlan hangok. Az apja ilyenkor csak csettintett a nyelvével, és annyit kérdezett: „De vajon egy könyv tud-e kedves lenni hozzád?”

Igen, tud, felelte most neki Kiela, és kivette a kanalat a bugyborékoló lekvárból.

A szülei könyvének ajándéka volt ez a megelőlegezett bizonyosság.

– Ahhoz, hogy megbizonyosodjunk arról, megfelelő-e már a lekvár – olvasta Caz –, kanalazzunk belőle egy keveset egy tányérra, majd húzzuk végig benne az ujjunkat. Így megállapíthatjuk, hogy nem folyós-e még túlságosan. – A póknövény a konyhapulton üldögélt, onnan pillantott bele a fazékba. – És a habját is le kellene szedned – tette hozzá.

Kiela szót fogadott, és lefölözte a fehér, kissé zavaros habot, majd a mosogatóba placcsantotta. Hogy tesztelje az állagát, egy kevés lekvárt a pultra kanalazott, Caz pedig végighúzta benne az egyik indáját.

– Majdnem jó – közölte.

A lány már odakészített egy üveget.

A lekvár bugyborékolni kezdett, ezért gyorsan újra kevergetni kezdte, mire a keverék lenyugodott. Sűrűbbnek tűnt, mint korábban. Ez jó jel, nem? A fakanálon mélyvörös foltok jelentek meg, Kiela pedig nem volt egészen biztos benne, hogy valaha is visszanyeri majd az eredeti színét. Annyi baj legyen. Mostantól ez a lekvárfőzős kanalam.

– Viasszal kell lezárni az üveget – közölte Caz az olvasottak alapján. – Habár nem hiszem, hogy van viaszunk… Mindenesetre fel kell olvasztani a viaszt egy dupla falú edényben, bármi legyen is az, aztán ha a lekvár már az üvegben van, rá kell önteni a viaszt. Miután megkeményedik, szigetelőréteget képez, így a lekvárokat akár hónapokig is el lehet tartani.

– Majd veszek néhány gyertyát, amikor legközelebb elmegyek cukorért – mondta Kiela.

– És mégis milyen pénzből? – tudakolta Caz.

Mivel erre a kérdésre nem tudott válaszolni, Kiela tett egy újabb próbát, és végighúzta a kiskanálnyi lekvárban az ujját. Ezúttal már jó volt az állaga, el lehetett kenni. A lány a szájába vette a lekváros ujját, hogy megkóstolja – olyan erőteljes málnaízt érzett, hogy szinte az apját is hallani vélte, ahogy megkente lekvárral a pirítósát. Au! Persze jó forró is volt. De nem csak az: rendkívül édes is.

– Finom? – kérdezte Caz.

– Ilyen ízük lehet az emlékeknek.

– Remek – felelte Caz. Majd kisvártatva megkérdezte: – És az jó?

– Nagyon-nagyon jó – mosolygott rá Kiela, és óvatosan az üvegbe töltötte a forró lekvárt. – Ami pedig azt a kérdést illeti, hogyan fogunk fizetni a szükséges dolgokért… – Egy konyharuha segítségével az ablakhoz emelte a lekvárosüveget, amelynek tartalma ezernyi apró rubinként szikrázott a napfényben. – Van egy ötletem.

KILENCEDIK FEJEZET

AMINT KIHŰLT, Kiela egy négyzet alakú anyagdarabot tett az üveg tetejére, amelyet az apja egyik régi ingéből vágott ki, majd egy madzaggal jó szorosan átkötötte. Megcsodálta a munkáját. Nem is rossz, gondolta. Persze egy szalaggal szebb lenne, de a díszítéssel majd később foglalkoznak.

– Gondolod, hogy a péknek kelleni fog majd? – aggodalmaskodott Caz.

– Szerintem rá fog jönni, mennyire isteni lenne egy croissant málnalekváros töltelékkel.

Vagy egy málnalekváros fánk. Esetleg egy málnás pite. Kiela semmi ilyesmit nem látott Bryn boltjában – elképzelhető, hogy hiánycikk volt a bogyós gyümölcs a szigeten. Ez elég valószínűnek tűnt, figyelembe véve azt a rengeteg nehézséget, amellyel a szigetlakóknak meg kellett küzdeniük. Larran említette, hogy kipusztultak az almáskertek, logikusnak tűnt tehát, hogy más gyümölcstermés is tönkremehetett. Az alapján, amit Kiela a szigetből látott, kétségtelennek tűnt, hogy Caltrey-n nem volt gyümölcslekvár, ez pedig egyben azt is jelentette, hogy vélhetően örömmel fogadják majd a kis boltját.

– Nem gondolod, hogy Bryn megkérdezi majd, honnan szereztél elegendő bogyót a lekvárhoz?

Kiela a hátsó ablakon át kipillantott a pompás bokrokra. Ahogy a nap a leveleikre vetült, mintha az ékkőszerű, piros bogyókat a zöld ezerféle árnyalata vette volna körül. Még odabent is érezni lehetett a málna mámorító illatát. A levendulával keveredő illat betöltötte az egész házat – Kiela még korábban levágott néhány szál levendulát, amelyeket kisebb-nagyobb kancsókba tett, ezeket pedig a ház különféle pontjain helyezte el, éppen úgy, mint annak idején az édesanyja is. Jutott az asztalra, a polcokra és a konyhapultra is. A tetőgerendákról pedig száradó gyógynövények lógtak.

– Majd azt mondom neki, hogy a családom elhagyatott kertjében elvadultak és kivirágoztak a növények.

Caz egyetértőleg intett az egyik indájával.

– Észszerűnek hangzik. Szóval, ha tényleg jó ötletnek tartod…

– Ígérem, óvatos leszek.

– Én pedig megígérem, hogy mire visszajössz, kipucolom a többi befőttesüveget is.

Kiela egy kosárkába rejtette a lekvárt, és elindult az ajtó felé. Fél lábbal már kint volt a házból, amikor visszafordult, hogy megnézze, mit csinál a póknövény. Caz a mosogató szélén egyensúlyozott, az egyik indáját a szivattyú köré tekerte, és azon volt, hogy megtöltse vízzel a mosogatót. Az ablakon besütő napsugár végigtáncolt a növénykén, a szivattyún és a csokor levendulán.

– Caz – szólalt meg a lány. – Szoktad valaha magányosnak érezni magad?

– Hogy is lehetnék magányos?

Kiela azt hitte, az lesz a mondat vége, hogy „hiszen itt vagy nekem te”.

Caz azonban így folytatta:

– Hiszen itt vannak a könyvek.

A lány elmosolyodott, majd elindult az erdei ösvény irányába. Hallgatta a madarak dalolását, az ismerős csiripelést és turbékolást. Néhányat közülük fel is ismert. Ott volt az elbűvölő kis poszáta kétszólamú trillája, vagy a nimfapapagáj, aminek be nem állt a csőre, és… Hékás! Lehetséges, hogy kotkodácsolást hall?

Igen, minden bizonnyal. Ez az én tyúkom lesz, gondolta Kiela, és megállt az út közepén. Hosszan kémlelte az erdőt, ám rá kellett jönnie, hogy nem tudja megállapítani, honnan szólt ez a szerencsétlen madár, arra meg pláne semmi esély nem volt, hogy meg tudja fogni a tyúkot, még mielőtt elnyelné a sűrű aljnövényzet. De legalább a hangja boldognak tűnik.

Kiela folytatta az utat.

Arra számított, hogy ezúttal, amikor kiér az erdőből, nem nyűgözi majd le annyira az elé táruló táj, elvégre mindent látott már. Ám amint kilépett a zöld lombkoronák közül, szinte arcon csapta a tenger vibráló kékje. Kiela csak állt megbabonázva, és a messzeségbe bámult.

Nemcsak a mindent betöltő tenger kékjének nagysága nyűgözte le, hanem az a megannyi árnyalat is, amelyet látott: az égbolt fehérrel átszőtt fakókékje a nap körül; a mélykék sáv a horizont közelében; a szürkéskékben játszó felhők; a feketével és zölddel keveredő, megfejthetetlen árnyalatú tengerkék; szemben a part sápadt homokjával, az élénk színű házakkal és az erdő fáinak zöldjével. Figyelte a lenti messzeségben, a szikláknál fodrozódó hullámokat: először fehér habot vetve ütköztek a köveknek, majd a parton szétterülve cirógatták a homokot. Dagály volt, a víz szintje szinte a lépcsők alját nyaldosta. Kiela leszakított néhány bimbót a rózsabokrokról, majd elindult lefelé.

Mire leért a sziklákhoz, a víz már elérte az első lépcsőfokot. Miután levette a cipőjét, a lány átgázolt a parton. A tenger vize ma meglehetősen hideg volt, bele-belecsípett Kiela bokájába, amikor elérte, akárcsak egy játékos kiskutya. Homok préselődött a lábujjai közé.

Miközben a macskaköves utcák felé tartott, visszanézett Larran házára, amely olyan magasan volt, hogy nem érte el a dagály. Mintha mozgást látott volna az egyik ablakban. Kielát egy pillanatra megkísértette a gondolat, hogy visszaforduljon, és bekopogjon a férfihoz, majd eldicsekedjék a lekvárral, amelyet teljesen egyedül, mindenféle segítség nélkül készített. Leszámítva persze Cazt, a szüleit és a varázskönyv íróját. De nem, most nem volt ideje csevegni az átlagosnál barátságosabb szomszédjával. Kiela kitűzött maga elé egy feladatot, amelyet teljesítenie kellett. Még napnyugta előtt szeretett volna visszamászni a lépcsősoron.

Caltrey szárnyas macskái a háztetőkön és az utcán sütkéreztek. A lány eltűnődött, vajon létezik-e olyan varázslat, amely segítene abban, hogy ezek a jószágok kicsit kigömbölyödjenek. Például egy olyan varázsige, amellyel macskaeledelt lehet teremteni. Mert, gondolta Kiela, lekvárt bizonyára nem esznek. Egy narancssárga szárnyas cirmos érdeklődve felemelte a fejét, miközben a lány elhaladt előtte, majd nekilátott megtisztítani a mellső mancsát.

Ezután Kiela útja egy halász mellett vezetett el. A férfi bal kezében egy szerszámosládát tartott, a jobb vállán átvetve pedig egy hálót cipelt. Úgy meredt a lányra, mintha birtokháborítást követett volna el. Kiela érezte, ahogy feszültség szökik a tagjaiba, de hamar emlékeztette magát arra, hogy közterületen van, ő is a sziget lakója, ráadásul határozott úti céllal közlekedik. Amikor lopva visszapillantott a férfira a válla mögött, arra számított, hogy az még mindig gyanakodva fogja méregetni, de nem így történt. A halász elkergette az egyik ház küszöbéről az ott heverésző macskát, majd bement az épületbe anélkül, hogy hátranézett volna. Lehet, hogy csak a képzelete játszott Kielával, és a férfi tekintete nem is volt olyan ellenséges? Talán azért ráncolta úgy a szemöldökét, mert épp a lány nézett rá barátságtalanul. Vajon milyen kifejezés ült az arcán, amikor elhaladt mellette? Mosolygott? És ha igen, talán volt a mosolyában valami különös? Kiela gyakorolni kezdte a mosolygást, és azt kívánta, bárcsak lenne nála egy tükör. Így nem tudta megállapítani, hogy túlságosan is felfelé görbítette-e a szája két szélét, vagy inkább…

Hamarosan a szökőkúthoz ért, amely után már a pékség következett. Kiela igyekezett semleges kifejezést ölteni az arcára, miközben abban reménykedett, a bolt vásárlói nem látták, ahogy az utcán sétálva bolond módjára újra meg újra rámosolygott a semmire.

Odabiccentett Eadie-nek, a kentaurasszonyságnak, aki ugyanazon a padon üldögélt, mint a legutóbbi találkozásukkor. Ezúttal is egy csésze teát tartott maga előtt. A kecskeszarvas fiú is ott volt, keresztbe vetett lábbal foglalt helyet az utcán, és elmélyülten krumplit hámozott. Nagy kupac krumplihéj gyűlt mellette. A korábban látott társaság többi részének azonban – a többkarú nőnek; a morcos fickónak, akinek a testét pikkelyek borították; és az öregasszonynak, akinek az arca aszottabb volt, mint egy mazsola – szerencsére máshol akadt dolga.

– Isten hozott, Binna lánya! – kiáltotta Eadie. – Hogy állnak a dolgok a házikónál?

– Meglepően jól – felelte Kiela. – Őszintén szólva azt hittem, hogy majd tele lesz egerekkel vagy borzokkal, de a hívatlan lakótársak köre idáig kimerült a pókokban.

– Néhányukat azért tartsd meg, jól jönnek majd, amikor le kell vadászni a tavaszi legyeket.

– Öhm, hát, mit is mondjak? Köszönöm, így lesz.

Azt nem árulta el a kentaurasszonyságnak, mennyire megveti Caz a pókokat, miután azok számtalanszor megpróbáltak hálót fonni a levelei közé a könyvtárban.

– Ha már teljesen berendezkedtél, szívesen beugranék, hogy megnézzem, hogy fest a hely – vetette fel Eadie.

Kiela egész testében megfeszült. Eddig eszébe sem jutott az a lehetőség, hogy esetleg a faluból mások is szeretnék meglátogatni az otthonában… Ugyanakkor az is igaz, hogy ha valóban részben bolttá alakítja át a házat, hozzá kell szoknia a gondolathoz, hogy fel fogják keresni a vásárlók. Egek, erre a szempontra nem is gondolt, amikor kiötlötte a tervét! Hiszen ahhoz, hogy a bolt ötlete bejöjjön, muszáj lesz sok más emberrel érintkeznie. Nagyot nyelt, és remélte, Eadie-nek nem tűnt fel, hogy enyhén remegni kezdett a keze.

– Az igazán jó lenne. Szólok, ha teljesen berendezkedtem – felelte Kiela, majd bemenekült az ajtón.

Amikor a pékség biztonságába ért, hosszan kifújta a levegőt. A helyiséget friss kenyér és fahéj illata járta át, ilyen körülmények között pedig szinte képtelenség szorongani. Olyan érzés volt itt lenni, mintha csak egy könyvtár legszebb olvasószobájában üldögélt volna a kandalló tüze mellett. Szívmelengető és barátságos, mint maga a pék.

Bryn széles mosollyal üdvözölte a lányt.

– A fahéjas csigák csábítottak vissza ilyen gyorsan, igaz? Vagy a csigák, vagy az én elbűvölő személyiségem – mondta –, bár inkább az előbbire tippelek. A vaj, a cukor és a fahéj fenséges kísértésének senki sem tud ellenállni.

Most, hogy itt volt, Kiela ötlete már nem tűnt annyira nagyszerűnek és sziporkázónak. Elvégre kinek képzelte magát, hogy majd éppen ő vág bele egy új vállalkozásba, amelynek ráadásul van egy némiképp (vagy nagyon is) törvénytelen oldala. Hiszen fogalma sem volt a lekvárokról, a boltokról, de még erről a szigetről vagy az emberekről sem. Csak a saját kis részlegét ismerte a könyvtárban. Hogy is hihette, hogy a szülei otthonát majd átalakítja kisbolttá, ahol más falubelieket – teljesen idegen embereket – szolgál majd ki? Elszorult a torka, míg kétségbeesetten kereste azokat a szavakat, amelyekről korábban azt hitte, könnyedén a szájára jönnek majd.

– Hm. Ha a fahéjas csigákról lenne szó, sokkal boldogabb arcot vágnál – folytatta Bryn. – Valami baj van? Történt valami a házzal? Gond van a tetővel, a tűzhellyel, a vízzel? Én itt lakom a pékség felett, és egy vihar egyszer kilyukasztotta a házam tetejét; öklömnyi lyukak keletkeztek rajta, így annyi eső ömlött be, hogy azon sem csodálkoztam volna, ha találok egy-két halat az ágyamban. Azóta persze már megcsinálták. Ha a tetődön beszivárog a víz, mindenképpen be kell foltoztatni még a következő vihar előtt!

Kiela a fejét rázta, és azon tűnődött, vajon miért hagyták cserben a szavak. Legutóbb, amikor itt volt, és vetőmagot meg egyebeket kért, nem okozott neki gondot szót váltani Brynnel, most azonban, hogy ennyi minden forgott kockán… Az ötlete olyan ragyogónak és bájosnak tűnt, de mi van, ha a pék teljes badarságnak tartja majd? Mi van, ha pusztán azért nem tart lekvárt a boltjában, mert nem szereti? Mi van, ha Caznak volt igaza, és az ötlete egyenesen borzalmas? Szavak helyett Kiela inkább fogta, és kivette a kosárból a málnalekvárral teli üveget, majd Bryn felé nyújtotta.

– Ó, milyen kedves! – Bryn elvette az üveget, leszedte a tetejéről a kis szövetdarabot, és beleszippantott. – Málna! Van málnád? Az én termésem annyira vacak volt az elmúlt három évben!

– Elvadult a kert, csak úgy nőttek… – Ugyan már, Kiela, ne legyél nevetséges, mondta magának. Szedd össze magad! – Az az ötletem támadt, hogy esetleg nyitnék egy kis boltot, ahol lekvárt lehetne kapni… Meg segítséget a növénytermesztéshez… De leginkább lekvárt. A ház mögött rengeteg bokor nő, teli bogyós gyümölcsökkel, és van receptem is…

Érezte, hogy elönti a pír az arcát. Bárcsak elgyakorolta volna az ide vezető úton, hogy mit akar mondani! Miért ilyen nehéz segítséget kérni másoktól?

Amíg Kiela eldadogta a mondandóját, Bryn már azzal foglalatoskodott, hogy megkenje lekvárral az egyik péksüteményét.

– Eadie! – kiabált ki az ablakon. – Gyere, és kóstold meg ezt!

A kentaurasszonyság az ablakhoz ügetett, Bryn pedig átnyújtotta neki a süteményt. Miután Eadie beleharapott a sütibe, lehunyta a szemét, és alig hallhatóan felnyögött.

Bryn ismét Kielához fordult.

– Van még belőle? Megveszem!

Kiela térde megremegett. Halkan felkacagott, majd leroskadt a legközelebbi hokedlire.

– Igen, nos… – Nagy levegőt vett. – Szeretnék nyitni egy kis boltot, ahol lekvárokat lehet kapni. Bogyós gyümölcseim és befőttesüvegeim vannak, cukorból viszont nincs elég, illetve viaszom sincs, amivel lezárhatom az üvegeket. Arra gondoltam, hogy bizonyos mennyiségű lekvárért cserébe esetleg elláthatnál cukorral és viasszal… – Ismét mélyen beszívta a levegőt, majd, erőt merítve abból, amit Bryn szemében látni vélt, folytatta: – Igazából azért jöttem, hogy megkérdezzem, nem lennél-e az üzlettársam.

A pék egy másik sütit is megkent lekvárral, majd az ablakon át kiadta a kecskeszarvú fiúnak, aki egy pillanat alatt befalta.

– Azért rágd meg, mielőtt lenyeled – javasolta neki Bryn, majd Kielához fordult. – De hiszen te még csak most találkoztál velem. Az is lehet, hogy csapnivaló üzlettárs vagyok. Még egyetlen hibámat vagy hiányosságomat sem ismered.

– Szeretsz főnökösködni – szólt közbe lekvártól maszatos arccal a fiú –, és be nem áll a szád.

– Csitt, te! – intette Bryn, majd hozzátette: – Egyébként igaza van. Beismerem, Eadie sokkal nagyobb dumás, mint én…

– Ezt hallottam! – kiáltott be odakintről a kentaurasszonyság. – És egyetértek.

– …de az igazság az, hogy tényleg szeretek beszélgetni – folytatta Bryn. – Gyerekkoromban hallottam egy történetet egy remetéről, aki olyan sok szót temetett el magában, hogy a kimondatlan gondolatok nyomásától egyszer csak szétrobbant. Évekkel később bukkantak rá a szétszóródott csontjaira és a barlangjára, amelynek a falába több ezer szó égett bele. Azóta félek én is a kimondatlan szavak erejétől.

– Hát ez… valójában nem lehetséges. – Bár nem volt képzett varázsló, Kiela tudta, hogy a mágia nem így működik. – Amikor valaki varázsol, történhetnek véletlen balesetek, ezért is kell a varázsigék szavait pontosan elmondani és a megfelelő összetevőket használni. A varázslatokat tudatosan és valamilyen szándékkal kell alkalmazni.

Bryn felhorkant, félig hitetlenkedve, félig érdeklődve.

– Nincs olyan, aki szántszándékkal okozna varázsviharokat, aztán mégis elég gyakran megtörténnek, és meglehetősen nagy zajjal és zűrzavarral járnak.

– Ez igaz, a varázsviharok kialakulása mögött viszont a varázslási egyensúly felborulása áll – magyarázta Kiela, aki nem tudta elkerülni, hogy a szavai ne úgy hangozzanak, mint az egykor a könyvtárba látogató tudósok okításai. – Ezenkívül a varázsviharok nem hatnak vissza az őket létrehozó varázslóra.

Most már ideje volt leállítania magát. Nem derülhet ki, hogy sokat tudok a mágiáról.

Bryn, akit a Kielából ömlő varázslatelméleti tudás hidegen hagyott, vállat vont.

– Hát, ötéves koromban a tényeknek még kevésbé volt jelentőségük. Befészkelte magát a fejembe ez a történet, meg a másik, amiben egy hal megevett egy csónakot.

– Jó, az akár még igaz is lehet.

A tengerben ezernyi különféle lény élt. A velük foglalkozó könyvek a keleti szárny első emeletén kaptak helyet. A természettudományok jelentették Kiela egyik szakterületét, az ő felügyelete alatt álló gyűjteményben lévő könyvek azonban csak akkor érintették a tengerhez köthető kérdéseket, amikor a tenger és a szárazföld kapcsolatáról írtak. Kiela egyszer még majdnem heves vitába is keveredett az első emeleti könyvtáros kollégájával arról, hogy azokat a köteteket voltaképpen bármelyik részlegen el lehetett volna helyezni. Egy tudós lepisszegte őket. Elég kínos helyzet volt.

– Szóval szörnyű tengeribetegség gyötör, ha hajózni kell, ami meglehetősen kellemetlen fóbia, amennyiben egy szigeten él az ember – beszélt tovább Bryn. – Látnod kellett volna, amikor megérkeztem Caltrey-ra. Leborultam, hogy megcsókoljam a földet, mire telement a szám homokkal. Elsősorban emiatt alapítottam meg a pékségemet: tudtam, hogy sosem lesz belőlem halász. Ja, és persze nagyon szeretek sütni.

Kiela vett egy nagy levegőt, hátha attól kicsit megnyugszik.

– Úgy is szeretnél sütni, hogy lekvárt is használsz hozzá?

Bryn elvigyorodott.

– Hát még mindig nem ijesztettelek el?

A lány a fejét rázta. Egy határozott és együttműködő üzlettárs, aki sokat beszél – számára ez eszményinek hangzott, mert így legalább arra nem lenne gondja, hogy mivel töltse ki az esetlegesen beálló csendet. A lekvárárusításnak pedig semmi köze a hajókhoz. Akkor mégis mi más probléma lehetett volna?

– A haszon ötven százaléka a tiéd.

– Jaj, szörnyen alkudozol – mondta Bryn. – Ajánl fel tíz százalékot.

– Rendben… Öhm, a haszon tíz százaléka a tiéd.

– Ez rettenetesen alacsony! Miért akarod kiszúrni a szemem egy ilyen alacsony ajánlattal?

– Negyven százalék?

– Na jó, látom, az alkudozás nem az erősséged. Húsz százalék a tisztességes ajánlat, ezenkívül ellátlak cukorral és viasszal, te pedig gondoskodsz a bogyós gyümölcsökről, illetve előkészíted és befőzöd a lekvárt.

Kiela szája mosolyra húzódott.

– Húsz százalék. És amint megnyit a boltom, a vásárlóid és a falubeliek figyelmébe ajánlod.

Bryn bólintott.

– Reklámozni fogom, mindenkinek elmondom majd, hogy megéri felmászni hozzád. Cserébe viszont áruld el, kérlek, hogyan sikerült meggyőznöd Larrant, hogy elvigyen egy körre az egyik tengeri lován. Az unokaöcsém, Tobin, az a nagyszájú kölyök, akinek még a szemöldöke is lekváros, évek óta csorgatja a nyálát azokra a hippokamposzokra, de egyelőre nem járt sikerrel.

Kielának fogalma sem volt, hogy neki egy mások által áhított lehetőség adatott meg.

– Én… Nos, egyszerűen csak megkérdezte, nincs-e hozzá kedvem.

– Hmm… – Bryn olyan hosszasan és elmélyülten tanulmányozta őt, hogy Kiela megtapogatta a haját, megbizonyosodva róla, nem az égnek meredő hajszálait bámulja-e. – Talán Tobin is több sikerrel járt volna, ha megpróbál kevésbé idegesítően viselkedni.

– Hallottam ám! – kiabált be kintről Tobin.

Bryn vigyorgott.

– Miért nem segítesz inkább édesanyádnak a hálókkal?

– Mert az munka, ő pedig nem fog kifizetni!

– És mi lenne, ha én fizetnék neked? – ajánlotta Bryn. – Segítesz Kielának felcipelni a házához egy zsák cukrot, cserébe tiéd lesz az első málnalekváros croissant.

– De nekem nincs szü… – kezdett volna tiltakozni Kiela.

– Csss! – intette le Bryn. – Hadd legyen kicsit hasznos ez a fiú. Ettől majd fontosnak fogja érezni magát, az pedig már csak a hab lesz a tortán, hogy te is könnyebben mászol majd fel a lépcsőn. – Ezután kicsit hangosabban kikiabált az ablakon: – Áll az alku?

– Naná! – ujjongott Tobin.

Bryn átbújt egy ajtókeret alatt – jól le kellett hajolnia, hogy az agancsa ne sértse fel az ajtófélfát –, majd fél perc múlva vissza is tért a hóna alatt egy zsák cukorral, a másik kezében pedig egy üveg viasszal. Utóbbit Kiela vette át tőle, előbbiért pedig Tobin ugrott be szolgálatkészen. A zsák majdnem feleakkora volt, mint maga a kisfiú, ám ő zokszó nélkül felemelte.

– Amint készítettem még lekvárt, visszajövök – ígérte Kiela.

Miután búcsút vett Eadie-től és Bryntől, a cukroszsákot cipelő kisfiút követve kilépett a pékségből, és a nyomában lépkedett az utcán. Hamar felfedezte, hogy Tobin legalább annyira szeret beszélni, mint a nagynénje, csak a fiúcska a kérdéseket részesítette előnyben.

– Honnan jöttél? Találkoztál az uralkodóval? Hogy néz ki a palota? Igaz, hogy Alyssiumban virágból vannak az utcák? Ismersz nemesembereket? Jártál már valaha a palotában? Van varázsló ismerősöd?

Kiela nem igazán szeretett volna válaszolni ezekre a kérdésekre, az utolsóra pláne nem, így inkább visszakérdezett.

– Miért, neked van?

És innentől be nem állt Tobin szája.

Azt mesélte, gyerekkora óta nem találkozott varázslóval (noha még mindig gyerek volt), de emlékszik egy női mágusra réges-régről, aki csupa lila ruhát viselt – úgy tűnt, a kisfiúnak különösen fontos, hogy Kiela megértse, mennyire nagyon lilába öltözött ez az ember: lila volt a palástja, a nadrágja, a zoknija és az öve is –, és minden évszakban meglátogatta egyszer Caltrey-t. Akkoriban minden sokkal jobb volt, legalábbis a szülei szerint, mert akkor még minden szigetre kiterjedően lehetett varázserőt használni. Kevesebb vihar tombolt. Jobb volt a termés. Több volt a hal. Körülbelül három éve már, hogy a varázslónő nem járt náluk. De az is lehet, hogy négy éve is van, mert akkoriban Tobin még nem tudott követ kacsáztatni a vízen. Mindenesetre azóta minden sokkal rosszabbra fordult. Felborult az egyensúly. Neki pedig emiatt kell hínárból készült kását ennie, pedig annak olyan íze van, mintha nyálkás penészt kellene magába erőltetnie. Hosszúra nyúlt mondandóját így zárta:

– Ha lekvárkóstolóra lenne szükséged, én itt vagyok! Tényleg lekvárt fogsz árulni?

– És különféle orvosságokat, igen – felelte Kiela.

– Azok mire jók?

Például kigyógyítanak az állandó kérdezősködésből, gondolta Kiela, de mindössze ennyit mondott:

– Ezt még ki kell találnom.

Amikor felértek a lépcsősor tetejére, Tobin a földre dobta a cukroszsákot, és kinyújtóztatta a karjait. Kiela hátrafordult, visszanézett a falura és a mögötte elterülő tengerre. A nap már alacsonyan járt a horizonton, úgy tűnt, mintha lassan és cseppenként elnyelte volna a víz.

– Hú, hát az meg micsoda? – kérdezte Tobin.

Amikor Kiela visszafordult, megpillantotta Cazt, aki a szokásos módon közeledett feléjük: kinyújtott indácskáival lódította előre a földlabdáját. Messziről nézve kicsit úgy festett, mint egy nagyon szőrös, nagyon zöld kutya, aminek nagyon piszkos a hasa. Közelebb érve viszont már nem volt más, mint egy kutya méretű, cserép nélküli póknövény.

– Úgy érted, hogy ő kicsoda – helyesbített Kiela. – Ő a barátom, Caz.

– Azta, milyen menő! Ő egy növény?

– Chlorophytum comosum – közölte Caz, amint odaért hozzájuk. – Te pedig… Várjunk csak! Kecskeszarvak… Te egy kecskegida vagy? – Caz levelei remegni kezdtek, indácskái égnek álltak. – Kiela, te idehoztál magaddal egy növényevőt?

Mielőtt a lány megmagyarázhatta volna a helyzetet, Tobin megadóan felemelte mindkét kezét.

– Egyáltalán nem vagyok növényevő. Kérdezd csak meg anyámat. Soha, de soha nem eszem meg a zöldségeket. Leszámítva a kandírozott sárgarépát, mert az isteni. De biztosíthatlak, hogy soha, de soha nem fogyasztanék el egy beszélő chorofi… Micsodát?

– Póknövényt – mondta Caz, és lassan leengedte az indáit. A levelei azonban továbbra is remegtek. – Vannak még itt hozzád hasonló növényevők?

– Nincs olyan szigetlakó Caltrey-n, aki megenne vagy akár csak megrágcsálna téged – biztosította Tobin, majd letérdelt, hogy jobban szemügyre vehesse Cazt. – Ne haragudj, nem akartalak megijeszteni. Csak még életemben nem láttam hozzád hasonlót. Az én nevem Tobin.

– Nos, ami azt illeti, én sem láttam még hozzád hasonlót, Tobin. Ne haragudj, ha faragatlan voltam.

Kiela rájuk mosolygott, majd Cazhoz fordult.

– Valami baj van? Azt hittem, végig a házikóban maradsz, amíg én távol vagyok.

– Csak aggódtam érted – felelte Caz. – Nem tudtam, hogy új barátaink is lesznek.

– Ez az! Egy póknövény barátja vagyok! – kiáltott fel örömében Tobin, majd talpra szökkent. – Alig várom, hogy elmeséljem Bryn néninek!

– Most már akár vissza is mehetsz – mondta Kiela a kisfiúnak –, innen már átvesszük a zsákot. Nagyon köszönöm a segítségedet.

Tobin habozott.

– Biztos vagy benne? Nem fogod azt mondani Bryn néninek, hogy haszontalan vagyok?

– Nagyon is hasznos voltál. – Kiela valóban nagyon hálás volt, amiért nem egyedül kellett felcipekednie a sziklafal tetejére a cukorral, miközben még a viasz is nála volt. A tetejébe még Tobin nem is olyan rossz társaság. A kisfiú szűnni nem akaró fecsegése egy izgatott kismadárra emlékeztette, aki már alig várja, hogy megérkezzék a tavasz. Talán nem is lesz olyan rossz, ha kicsit többet beszélget majd az emberekkel, mint amennyit szokott. És talán Caz is otthonosabban érezheti majd magát itt most, hogy találkozott egy kecskeszarvas kisfiúval, aki nem falta fel azonnal. – Ha lekvárkóstolóra lesz szükségem, értesíteni foglak. Menj haza nyugodtan.

– Örülök, hogy találkoztunk, Caz!

– Én is, Tobin!

A kisfiú integetett nekik, majd leszaladt a lépcsőn, kétszer olyan fürgén, mint Kiela bármikor. A lány megvárta, míg a fiúcska biztonságosan leért a partra, majd tekintetét a lemenő napra emelte, amely úgy olvadt bele a tengerbe, akárcsak egy kiömlött üveg aranyló színű lekvár.

Kiela aztán elindult hazafelé, oldalán Cazzal, a kezében cukorral és viasszal, a szívében pedig reménnyel.

TIZEDIK FEJEZET

A HÁZIKÓ BELSEJE NEM SOKBAN emlékeztetett egy boltra.

Kiela az alsó ajkát harapdálta, miközben ezen tűnődött. A padló tiszta volt: először Caz suvikszolta fel, majd Kiela. Persze megkopott és tele volt karcolásokkal, de mindezzel együtt is olyan szép volt, amilyen csak az öreg fa tud lenni. A lány megkurtította az ablakot befutó kúszónövényeket, így a napfény már szabadon ömölhetett be rajta. Caz az indái segítségével leporolta a tartógerendákat, Kiela pedig lemosta a mosogató környékét, a pultot, a polcokat és az asztalt. A befőttesüvegek tisztán ragyogtak, készen álltak arra, hogy lekvárral töltsék meg őket. De bármilyen tiszta és rendezett is lett belül a ház, a legkevésbé sem hasonlított egy boltra.

Kiela felidézte a kedvenc alyssiumi könyvesboltját, benne a hívogató könyvespolcokkal. Vajon az is a tűz martalékává lett? Nem, most aztán végképp nem fog ezen töprengeni. Inkább arra összpontosított, mi az, amit a leginkább szeretett a boltban: azt a szívmelengető érzést, amikor belépett oda. Azt szerette volna, ha az ő boltja is ezt váltaná ki az emberből. Hogy a vevők otthon érezzék magukat, miközben a termékeket böngészik, akkor is, ha végül csak egyetlen üveg lekvár kel el.

– Azt hiszem, el kellene különítenünk a boltot és a többi lakrészt. – Kiela néhány lépéssel a szoba közepére sétált. – A bejárati ajtó egyenesen a boltba nyílhatna… Ami azt jelenti, hogy ide fel kell húznunk egy falat, amely elválasztja majd a konyhától. A falra szerelhetnénk fel a polcokat. De akár egy könyvespolcot is állíthatunk ide a fal helyett, csak nem könyveket tartanánk rajta. Nem könyvespolc lenne, hanem lekvárospolc.

Caz felmászott az asztalra.

– Elég sok olyan képességem van, amit nem is gondolna az ember, például tudok hárfán játszani, a kőműveskedés azonban nem tartozik ezek közé – jelentette ki, és megmozgatta a leveleit. – Nincs bennem elég erő ahhoz, hogy megemeljek egy kalapácsot.

– Szerintem nincs is kalapácsunk. Meg faanyagunk sem, bár az is igaz, hogy itt kezdődik az erdő a kert mellett. De hogy miként kell deszkákat vágni egy fából, arról fogalmam sincs. Úgy képzelem, elég sok munka… Te tudsz hárfázni?

A póknövény demonstráció gyanánt képzeletbeli húrokat kezdett pengetni.

– Igen, egy kisebb fajtán.

– Hol a csudában tanultál meg hárfán játszani? És mikor?

– Volt életem azelőtt is, hogy megismertelek.

– Ugyan már – felelte Kiela. – Dehogy volt.

– Köszönöm szépen, de a találkozásunk előtt néhány héttel már léteztem.

– És az alatt a pár hét alatt tanultál meg hárfázni? – tudakolta hitetlenkedve Kiela. Ő ugyanis úgy tudta, hogy míg meg nem ismerték egymást, Caz összevissza kalandozott a könyvtárban, amely, bár a világ egyik legcsodálatosabb helyének számított, nem épp a hangszereiről volt híres. Bármilyen kísérlet, amely zene felcsendülésével járt, a könyvtár olvasóinak pisszegését vonta volna maga után, ők ugyanis csendben szerették volna a figyelmüket az előttük fekvő szövegekre összpontosítani.

– A keleti szárny gondnoka tanított meg a szabadidejében – felelte Caz. – Nem kellene alábecsülnöd a zenei képességeimet pusztán azért, mert történetesen egy növény vagyok.

– Ennek az égvilágon semmi köze ahhoz, hogy te… Na jó, elkalandoztunk, térjünk vissza a tárgyhoz – javasolta a lány. – Szóval a lekvárbolt. Szükségünk lesz fára, kalapácsra, szögekre, illetve egy könyvre, amelyből kiderül, hogyan kell könyvespolcot ácsolni. – Kiela gyanította, hogy ilyen kötetet nem hozott magával. Ami azt illeti, abban sem volt igazán biztos, hogy a könyvtárban létezett-e egyáltalán ilyen kiadvány, és ha igen, vajon melyik részlegen. Talán az első emelet nyugati szárnyában, a művészettörténeti részleg mellett? – És persze kellenek majd polcok maguknak a varázskönyveknek is. Jó lenne, ha ezek rejtett polcok lennének, de azt hiszem, ezzel még ráérünk. Egyelőre jó helyen vannak a ládákban. – Kiela eltűnődött, vajon valamelyik könyvben esik-e szó építkezésről. A vattacukorhoz hasonló alyssiumi palota, csakúgy, mint a csatornákon átívelő hídjai, mind varázslat révén jöttek létre…

Kiela lassan a feltáratlan tudással teli hálószoba irányába fordult. Caz követte a tekintetét.

– Csak nem azt szeretnéd, hogy a ház is olyan robbanásszerű növekedésnek induljon, mint a málnabokrok? Nem gondolod, hogy ez számos olyan kérdést vetne fel, amelyre nem tudnánk válaszolni? Épp elég baj az, hogy hirtelen ennyi bogyós gyümölcsünk lett. Az olyan emberek, mint például Larran is, biztosan észrevennék, ha teremne a házon még néhány bástya meg torony.

Caznak természetesen igaza volt. Egy kalapács, pár szög és egy kis erőfeszítés, mindössze ennyire lesz szükségük. Szerencsére Kiela épp ismert valakit, akinek rengeteg szerszáma akadt, elvégre a lány végignézte, ahogy megjavítja a kéményét.

– Larrannek van kalapácsa.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy megint meglátogatod?

A lány a tengeri lovaglásukra gondolt. Amíg nem szembesült Bryn reakciójával, igazából fel sem fogta, micsoda kiváltságban volt része. Ha Larran megengedte neki, hogy felüljön az egyik hippokamposzára, csak ad majd kölcsön néhány szerszámot is.

– Cserébe viszek neki néhány paradicsomot. Az egyik tengeri ló, Sian, imádni fogja.

– Tegnap bementél a faluba, ma elmész Larranhez. Mi jön még? Hamarosan mulatságot is rendezel?

Kiela teátrálisan megborzongott. Életében csak egy olyan mulatságon járt, amelyet valóban élvezett: miután megkapta az állást az Alyssiumi Nagy Könyvtárban, minden kezdő könyvtárost meghívtak az Északi Olvasóterembe, ahol az ünneplés abból állt, hogy három órán át olvashattak bármit, amit csak szerettek volna, és senkihez sem kellett hozzászólniuk. Maga volt a megtestesült gyönyörűség.

– Mulatságról szó sem lehet. Van kedved velem jönni? Még nem sokat láttál a szigetből, Larran pedig már tud rólad.

Ezenkívül az is fontos szempont volt, hogy ha Caz is vele tart, nem csak neki kell beszélnie. Ahogy azt nemrég megtapasztalta Bryn pékségében, neki nem erőssége a másoktól való segítségkérés.

A póknövény elgondolkodott.

– Mit esznek a tengeri lovak? – tudakolta.

– Kizárólag paradicsomot – felelte Kiela. – Semmi zöldet.

– De hát ezt nem tudhatod biztosan!

– Larran nem fogja veled megetetni a tengeri lovait. Egyébként tudtad, hogy a tengeri lovak másik neve hippokamposz? De ezt a köznyelvben már nem igazán használják, mivel ez a szóalak az agyban már foglalt volt, ráadásul túlságosan hasonlít a hippopotamuszhoz, amely vízilovat jelent ugyan, de egy teljesen másik állat. – Ami azt illeti, Kiela maga még életében nem látott vízilovakat, de már sokat olvasott róluk. – Tudtad, hogy a vízilovak bőre vöröses színű, olajos anyagot választ ki, amely védi a bőrüket a kiszáradástól, és attól, hogy leégjenek a napon?

– Szerintem ennek most nincs semmi jelentősége.

– Valóban nincs, de azért érdekes.

Caz még néhány percig tűnődött Kiela ajánlatán.

– Jól van, legyen. Veled tartok – közölte végül.

A lány összeszedett fél tucat paradicsomot, ám közben hezitált, vajon elég lesz-e ennyi, így hát, miután elővett egy régi, de jó erős kosarat, szedett még fél tucatot. Abban az esetben, ha a kalapács és a szögek többet érnének tizenkét szem paradicsomnál, Kiela arra gondolt, felajánlja majd Larrannek, hogy kaphat a lekvárból, amint elkészül az újabb adag. Bárcsak adhatnék neki cserébe egy olyan varázsigét, amely könnyebbé tenné neki a tengeri lovakkal való munkát! Még a fülében csengett a férfi szomorú hangja, amikor arról beszélt, hogy hiányoznak a kiscsikók a ménesből… Ezt azonban még nem ígérhette meg, amíg nem tudhatta biztosan, hogy lehetséges lenne-e. Egy ilyen varázsige ugyanis minden bizonnyal sokkal bonyolultabb és összetettebb, mint amelyik a növények növekedését gyorsította fel.

Tehát: először a lekvártartó polcokat kell elintézni. Aztán jöhet a varázslat.

Mielőtt még meggondolhatta volna magát az újabb társasági eseményt illetően, Kiela kilépett az ajtón. Caz szorosan mellette haladt. Láthatólag élvezte az erdei sétát – a lány ezt onnan tudta, hogy a póknövény az út során végig olyanokat dünnyögött, hogy „ez csodálatos”, „milyen elragadó”, és „micsoda idill”. Amint kiértek a fák közül a napfényre, Kiela az ég felé fordította az arcát, hogy érezze a reggeli nap simogatását. A tenger felől érkező szellő olyan frissítő volt, akár egy pohár jegestea, a víz finoman hullámzott, a hullámok tetején megjelenő enyhe fodrok pedig mintha csak egymással fogócskáztak volna. A távolban látni lehetett, ahogy a tengeri lovak átugráltak a hullámok felett. Miközben lefelé ereszkedtek a sziklába vájt lépcsősoron, Kiela abban reménykedett, hogy Larran otthon lesz, nem pedig kint a tengeren, a lovaival.

Míg Caz egyik kőről a másikra ugrált a sziklafal tövében, Kiela úgy döntött, a parton sétálva közelíti meg a kis sárga házikót. Kezét napellenzőként a homlokához emelte, így kémlelte a partról a tengerben játszadozó tengeri lovakat. Nagyon bízott benne, hogy talál majd egy olyan varázsigét, amely segít gyarapítani a számukat. Borzasztóan nagy önzőség volt az uralkodótól az, hogy visszarendelte a varázslókat a birodalom távolabbi részein fekvő szigetekről. Tobinnak és a felkelőknek igazuk volt: a világ egyensúlya felborult, ez pedig nem igazságos. Az ő kis ötlete ezzel szemben – az apró lekvárbolt, ahol házi praktikákat is árul majd – olyan kicsinek és jelentéktelennek tűnt. Van bármi értelme megvalósítani, amikor a világ ilyen hatalmas gondokkal küzd?

Van értelme, mert ez az, amit én tenni tudok.

És talán… talán megtalálom a módját, hogy valóban segíthessek.

Valamint legalább el tudja látni a kedves szomszédját egy kis paradicsommal.

A móló végében pillantotta meg Larrant, aki éppen az egyik hippokamposza gubancos sörényét fésülgette. Caz vetett egy pillantást a móló oldalán lévő köveknek csapódó hullámokra.

– Én majd itt megvárlak – javasolta.

A lány nem is hibáztatta a döntéséért, figyelembe véve a növényevő tengeri élőlényektől való félelmét is, de vajon ő maga miért volt ilyen ideges? Hiszen már annyiszor beszélt Larrannel, akit ráadásul bosszantóan kedvesnek is talált. Vajon azért érezte így magát, mert megtudta, hogy a szomszédja nem engedi meg akárkinek, hogy felüljön valamelyik lovára? Kiela nem igazán volt hozzászokva ahhoz, hogy valaki kitüntetett figyelemmel legyen iránta.

Amint megpillantotta a lányt, Larran integetni kezdett.

– Óvatosan! – kiáltott neki. A hangja, bár a szél próbálta elnyelni, messzire elhallatszott. – A tenger ma nagyon hideg! Nem lenne jó, ha megmártóznál benne!

Karján a kosárral Kiela lassan és óvatosan lépkedett a mólón. Rücskös talpú cipő volt rajta – ez praktikusabb volt a sziklákon mászkáláshoz meg a lépcsőn való le-fel szaladgáláshoz, mint az a puha, papucsszerű kis lábbeli, amelyet a könyvtárban hordott –, és egy olyan nadrág, amelyet még Alyssiumból hozott magával, valamint az édesanyja egyik régi blúza, amelynek az ujjára almavirágokat hímeztek. Megfigyelte, hogy egyre gyakrabban nyúl az anyja régi holmijai után, ezek ugyanis valahogy jobban passzoltak az időjáráshoz, a csípős reggelekhez, a melengető délutáni napsütéshez és a tengeri szellőhöz. És jobban illettek ahhoz az emberhez is, akivé lassacskán vált. Valahányszor a szigeten szokásos viselet szerint választott magának blúzt, szoknyát vagy akár egy pár cipőt, sokkal inkább érezte magát Caltrey lányának, mint a nagyvárosénak. Amikor ma reggel a tükörbe nézett, azzal is szembesült, hogy nem csak a ruhák változtattak rajta: bíborvörös szeplők jelentek meg az orrán. Gyerekkorában is voltak szeplői, most pedig újra előcsalogatta őket a nap a kerti munka közben. Örült, hogy viszontlátta őket.

Amint elért a móló végéhez, a tengeri ló, amelynek a sörényét Larran fésülgette, felágaskodott, és nagyot prüszkölt. Kiela megismerte a csodálatosan fénylő, aranyszínű bőréről és fémesen csillogó arany pikkelyeiről.

– Szia, Sian, emlékszel még rám?

Sian orrlyuka kitágult, mélykék szemét pedig Kiela kosarának tartalmára szegezte.

– Na, várj egy pillanatot, van számodra egy kis cseme… – kezdte mondani Kiela.

Sian azonban még egy pillanat töredékét sem volt hajlandó kivárni. Amint megérezte a paradicsom illatát, kiugrott a vízből, egyenesen a kosár felé. Ahogy előrehajolt, tengervizet permetezett maga körül. Kiela ijedtében hátrált néhány lépést, egészen addig, amíg ki nem ért egy szikla szélére.

Itt megcsúszott.

Elvesztette az egyensúlyát.

Egy pillanatra úgy tűnt, mintha az egész világ megállt volna – látta az égboltot, Larran ijedt arcát, a megvadult tengeri lovat… Kiela majdnem hanyatt esett, Sian azonban a fogával elkapta a blúzát, és maga felé rántotta. A kosár a levegőbe repült, a benne lévő paradicsomok félkörívet leírva a tenger tajtékzó hullámai közt landoltak. A lány a tengeri ló hátára zuhant, onnan pedig bele a vízbe.

Lemerült, elnyelte a hideg tengervíz. Kapálózva bukkant fel ismét a víz felszínén. A tenger sokkal hidegebb volt, mint az előző nap, borzongatóan hideg. Caz a parton visítozott, Larran a nevét kiáltozta – Kiela látta, hogy mindjárt utánaugrik –, majd megpillantotta Siant, amint a vízen hullámzó paradicsomokat kergette.

Kitört belőle a nevetés.

– Nem ő volt, ez… Öhm, az én hibám – zihálta.

Larran a sziklára térdelt, és felé nyújtotta a kezét. A lány megragadta, így már ki tudott mászni. A parton rátapadtak a csuromvizes ruhái, és Kiela azonnal vad remegésbe kezdett. Uramatyám, Larran aztán nem viccelt a tenger hőmérsékletével! Miért ilyen hideeeeg? Átölelte magát a mellkasánál. A tenger a múltkor közel sem volt ilyen fagyos.

– Nem tudom, mi üthetett… – kezdett szabadkozni Larran, Kiela azonban félbeszakította.

– Az én hibám – ismételte meg. – Tudtam, hogy Sian szereti a pa…

– De ez még nem ok arra, hogy…

– Nyilván megérezte az illatukat – folytatta a lány. – A parton kellett volna hagynom a kosarat.

– Én képeztem ki – mondta Larran –, szóval az egész inkább az én hibám, nem a tiéd…

Nem, Kiela óvatlansága és ügyetlensége okozta a bajt. Elvégre Larran nem tudhatta, hogy a lány Sian kedvenc csemegéjével érkezik, és olyan közel viszi hozzá, hogy az állat megérezhesse az illatát.

– Nem hinném, hogy magadat kellene okolnod amiatt, mert…

– Még jó, hogy magamat okolom! Sian az én…

Caz indáival az ég felé kalimpálva közeledett feléjük a mólón.

– Kiela, Kiela! Már azt hittem, megevett téged a ló! Jól vagy? Egy darabban vagy? Megvan mindkét lábad? Az ujjaidat is számold meg! Nem veszett el egy sem? Nem vérzel? Vetőmagasságos ég! A vérveszteségtől mindjárt szédülni kezd, elesik, beveri a fejét, beleesik a tengerbe, és megfullad! És mindez a nyavalyás polcok miatt!

– Vegyél egy nagy levegőt, Caz, és nyugodj meg. Jól vagyok. – Kiela felemelte mindkét kezét, és megmozgatta az ujjait. – Nézd, megvan mind a tíz.

– Kékebb vagy a szokásosnál – folytatta Caz. – Nem fázol? Nem hűltél ki?

A lány felkacagott.

– Esküszöm, jól vagyok! – mondta, bár valóban reszketett, keze-lába pedig úgy lefagyott, hogy úgy érezte, mintha felgyulladtak volna.

Talán mégsem vagyok annyira jól.

Larran a vállára tette a kezét.

– Gyerünk be, a házba, hogy kicsit felmelegedj. Ki kell bújnod a ruháidból, csuromvizesek.

Kiela megborzongott a férfi érintésétől, így az gyorsan elkapta róla a kezét.

Amikor lovagoltak, gondolta a lány, akkor is szinte ellepte a víz, mégsem érzett ilyen mértékű, csontig hatoló hideget. Igaz, ma sokkal hűvösebb volt az idő, és jobban fújt a szél is, ez mégsem elég magyarázat arra, miért volt már-már jeges a tenger. Vagy húsz fokkal alacsonyabb lehetett most a víz hőfoka. Kiela foga olyan erősen vacogott, hogy nem tudott megálljt parancsolni neki.

– Néhány száraz ruhadarab va-va-va-valóban jól jönne – mondta. – Váltás ruhát, sajnos, nem hoztam ma-ma-ma-magammal. Csak pa-pa-paradicsomot.

Caz, Larran és Kiela egyszerre pillantottak a vízre, ahol Sian vidáman ugrabugrált a hullámokon az utolsó paradicsomokat is megkaparintva.

– Majd adok kölcsön az én ruháimból – felelte Larran.

Kielának nyújtotta a kezét, hogy segítsen neki végigsétálni a mólón, a lány azonban nem fogadta el – egyszerűen nem akart kibontakozni a saját öleléséből. Hasogatta a testét a szél. Caz ugrálva haladt mellette, Kiela szinte érezte a leveleiből áradó aggodalmat.

– Tényleg jól va-va-va-vagyok – préselte ki vacogó fogai között a szavakat.

– De hát sikítoztál – erősködött Caz.

– Csak megijedtem, olyan váratlanul ért, hogy beleestem a vízbe.

Igazán nem kellett volna ekkora ügyet csinálniuk ebből. Most, hogy a vészhelyzet már elhárult, Kiela még inkább zavarban volt. Őszintén örült volna, ha Caz és Larran lezárja ezt a vízbe esős témát, és megfeledkeznek arról, hogy valaha megtörtént, de talán majd miután kissé felengedett… Brrr, miért volt ilyen jeges?

Larran a házhoz vezette a lányt.

– Egy perc, és jövök – mondta, majd eltűnt a hátsó szobában.

Caz felhintázta magát egy székre, Kiela pedig eközben – bár még mindig reszketett – érdeklődve nézett körbe. Odabent minden az aranyló méz különböző árnyalataiban pompázott: a padló, a falak, az asztal. A helyiség egyik sarkában egy fehér kvarcból készült, fatüzelésű kályha állt. Larran minden szabad felületen elhelyezett egy kagylóhéjat. Egy kagylóhéj volt a mosogató mellett. Egy tengeri csiga háza az asztalon. A kandallón pedig egy spirálszerű héj feküdt, amelynek Kiela nem tudta a nevét. Azt azonban pontosan tudta, hogy mindegyik kagyló körültekintően lett kiválasztva.

Larran csakhamar visszatért, kezében egy nagy halom ruhával és egy törülközővel.

– Ott át tudsz öltözni, ha szeretnél – mondta, és elpirult, miközben a hálószobája felé intett.

Kiela hálálkodva elvette a ruhákat és egy törülközőt, majd besurrant a szobába, és becsukta maga után az ajtót. Larran hálószobájában egy nagy baldachinos ágy állt, amely ugyanabból a mézszínű fából készült, mint a másik szoba bútorai. Az ágyra egy kupac foltvarrott plédet és takarót halmoztak, enyhe összevisszaságban – mintha Larran gyorsan megigazította volna őket, amikor rájött, hogy Kiela esetleg megláthatja az egymásra hányt ágyneműket. Az éjjeliszekrényen is volt egy kagylóhéj, benne egy gyertyával. A gyűrött és meglehetősen hívogató paplanok hadától eltekintve, a szobában olyan rend uralkodott, akárcsak a könyvtárban. A házigazda csizmái egymás mellé rendezve álltak a szekrény előtt, és egy porszem nem sok, annyi port sem lehetett látni sehol.

Kiela nekilátott levenni magáról a vizes ruhákat, közben pedig Larran és Caz kintről beszűrődő beszélgetését hallgatta.

– Ez aztán rémisztő volt – mondta Caz. – Annyira felzaklatott, hogy még a földlabdámat is majdnem elhagytam!

– Minden rendben lesz Kielával – nyugtatta Larran –, csak fel kell melegednie. A vízbe esése is lehetett volna rosszabb. Elvégre nem ütődött neki egyik sziklának sem, és alig egy másodpercet töltött a víz alatt.

– Ugyan már! Láttam, milyen arcot vágtál. Te is meg voltál ijedve!

Kiela csoszogó hangokat hallott – a férfi járkált körbe a szobában –, majd megnyikordult valami – talán egy szekrény vagy a fatüzelésű kályha. Kirázta Larran egyik ingét, és maga elé tartva tanulmányozta. Kétszer akkora volt, mint ő, de legalább nem csöpögött belőle a víz. Fel is húzta. Az anyaga olyan puha volt, mint egy kisbárány, és egy fenyőerdő meg a tengeri levegő illatát árasztotta, emellett a lány térdéig ért.

Larran mondott valamit Caznak, Kiela azonban nem tudta kivenni, mit – a férfi túl messze volt az ajtótól. Begombolta az inget.

– Nincs senki másom rajta kívül – felelte Caz a férfinak. – Befogadott, amikor…

A póknövény többi szavát elnyelte a mosogatóba csobogó víz hangja, ám Kiela így is pontosan tudta, mire gondolt Caz. Bár ő talán nem a „befogadott” szót használta volna. Örült Caz segítségének, és megtiszteltetésnek érezte, hogy a csokrosinda éppen őt választotta, az ő asszisztense lett. Előtte egyszer sem volt olyan segítsége, aki értett volna ahhoz, amit csinál, és akinek a sületlenségei hallattán ne dugta volna be legszívesebben a fülét, mondván: „Az ég szerelmére, maradj már csendben!” Ezenkívül a csokrosinda számára is épp olyan becsesek voltak a könyvek, mint neki, ami meglehetősen szokatlan egy növénytől.

– Kislány korában is ugyanilyen kedves volt – jegyezte meg Larran.

– Ó, valóban? Milyen volt Kiela gyerekként? Mesélj el mindent! Minden zavarba ejtő részletet tudni szeretnék!

És itt a végszó, ideje visszamennem, gondolta Kiela. A nadrágot a hálóban hagyta – amúgy sem volt jó rá, a kölcsönkapott ing pedig eléggé lelógott ahhoz, hogy eltakarja a kényes részeket –, majd mezítláb, kezében a vizes ruháival visszasétált a másik szobába.

– Valahova kiakaszthatom ezeket száradni?

– Hogyne, a kályha me… – mondta Larran, miközben a lány felé fordult, ám amint megpillantotta, elakadt a szava a mondat közben. Elkerekedett a szeme.

A lány erre zavartan elkezdte lefelé húzogatni az ing szegélyét.

– Tudom. Nevetségesen festek. De legalább már nem vagyok csuromvíz.

– Ahh… – nyögte ki Larran.

Caz felhorkant.

– Nem hinném, hogy Larran a „nevetséges” szót használná rád.

A férfi gyorsan elfordult.

– Nyugodtan akaszd ki a vizes ruháidat a kályha mellé. Ott majd hamar megszáradnak.

Hah, futott át Kiela agyán. Lehetséges lenne, hogy… felkeltette Larran érdeklődését?

Nem, az ki van zárva. Hiszen nevetségesen nézett ki, Caz meg azt se tudja, mit beszél. És most mindketten jól zavarba jöttünk. Remek. A vizes nadrágját és blúzát a kályha melletti ruhaszárítóra akasztotta. Bizonyára Larran is itt szárította meg a ruháit egy hosszú, tengeri nap után, amelyet a lovaival töltött. A kályhából az égő fenyő fás, szinte fahéjas illata áradt.

– Igazából azért jöttem, hogy megkérdezzem – fogott bele a mondandójába Kiela abban a pillanatban, amikor Larran is megszólalt:

– Kérsz valamit enni?

– Jaj, ti ketten! – sopánkodott Caz, és az oldalára dőlt.

Kiela életében először kívánta azt, bárcsak ne volna itt a póknövény. Vajon mit mondana Larran, ha csak kettesben lennének itt, a házában? És mit mondana vagy mit csinálna ő? Eszébe jutott, hogy voltaképpen épp az imént járt a férfi hálószobájában, mire elfutotta a pír az arcát és a nyakát. Mégiscsak jobb, hogy Caz is itt van. Ha kettesben lenne Larrannel, az egész helyzet valószínűleg tízszer olyan kínos lenne, mint most, és ha a férfi esetleg tanúsított volna is érdeklődést iránta, elég hamar meggondolta volna magát.

– Ülj le te is a kályhához, hogy felmelegedj – javasolta Larran Kielának.

A kályha mellé rakta az egyik széket, majd behozta az egyik paplant is az ágyról. Rá akarta teríteni a lányra, Kiela pedig épp akkor nyújtotta a kezét, hogy elvegye tőle. A lány megdermedt, Larran pedig megállt a mozdulat közepén. Az arcuk alig néhány centire volt egymástól.

Milyen szép szeme van, gondolta elmélázva Kiela.

A lehelete is kellemes volt, némi menta és fahéj illata keveredett benne. Kiela ismét elpirult. Nem szokott felfigyelni mások leheletére, bár általában nem is szokott ennyire… Egek, de gyönyörű ez a szempár!

– Elnézést – szabadkozott Larran.

Kiela megköszörülte a torkát, és a vállára terítette a paplant, amely így egészen a lábáig beburkolta. Úgy érezte magát, mintha a férfi illatába pólyálta volna be magát. Gyerünk, válts már témát!

– Miért volt ma hidegebb a tenger a szokásosnál?

– Ugyanazért, amiért kiszáradtak a búzamezők, kipusztultak a gyümölcsösök, kiszámíthatatlan lett a csapadék és megfogyatkozott a halállomány: felborult a varázslatok egyensúlya. A mágia egy bizonyos területen összpontosul, máshová pedig nem jut belőle. Legalábbis én így látom, de nem vagyok tudós.

Kiela hirtelen erős késztetést érzett, hogy azon nyomban hazatérjen a könyvtárból elhozott könyvekhez. Ott rejlett bennük valahol minden válasz, amire csak kíváncsi volt. Rémlett, hogy tett el néhány olyan kötetet is, amely az időjárás befolyásolásával foglalkozik… Lehetséges, hogy mindezt – a tengeri lovak számának csökkenését, a tengervíz hőmérsékletének drámai mértékű ingadozását és az éhínséget Caltrey szigetén – a varázslók okozták? És ha igen, vajon vissza lehet fordítani ezeket a folyamatokat?

Egy pillanatig egyikük sem szólalt meg, ám ez a csend egyáltalán nem tűnt kínosnak – ez a töprengés csendje volt. Két ember és egy csokrosinda gondolkodott el az elhangzottakon. Végül Larran szólalt meg ismét:

– Még egyszer elnézést kérek Sian viselkedése miatt. Nem szokott ilyesmi előfordulni.

– Én voltam az, aki paradicsomokkal érkezett – felelte Kiela. – Sajnálom. Valójában neked szántam őket.

– Nekem? – kérdezte Larran. Meglepettnek látszott. És úgy tűnt, mintha örülne is.

Kiela késve ráeszmélt, hogy azzal kellett volna kezdenie, a paradicsom fizetség lett volna, amiért kölcsönkér különféle szerszámokat.

– Mármint Siannek és neked, de külön-külön. Nem ajándéknak szántam.

– Ó. – Ez nem a megszokott „ó” volt. Óvatosnak hangzott, de csendült benne némi kíváncsiság is.

– Ami azt illeti, polcokat kellene készítenem a lekvároknak.

– Polcokra van szükséged a lekvároknak? Miért épp lekvároknak?

– Én is pont ezt szerettem volna tudni – jegyezte meg Caz.

Mert ott voltak a málnabokrok. Mert megtalálta a receptet a szülei szakácskönyvében. Mert a lekvár boldoggá teszi az embereket. Aki lekvárt eszik, az egyszerűen nem lehet szomorú. Ezenkívül a lekvár a szüleivel elköltött délutáni teákra emlékeztette Kielát, ez pedig szívmelengető emlék volt: ahogy ott üldögéltek hárman az aprócska lakásukban, Alyssiumban, az édesanyja felolvasott egy könyvből, az apja pedig folyamatosan megjegyzéseket fűzött a szöveghez, ami mindig megnevettette. Teát ittak, és lekvárral kenték meg a kissé már száraz kenyeret, amit a szülei a piacon vettek abból a pénzből, amelyet az apja hálójavítással keresett. A lekvár íze már-már elfeledett érzéseket hozott felszínre Kielában. Mindezt azonban magában tartotta, és csupán ennyit mondott:

– Szerintem a lekvár jó dolog.

– Rendben – felelte Larran, és nem kérdezett többet.

Kiela pedig még jobban kedvelte ezért.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

AMÍG LARRAN A KÖNYVESPOLC keretét adó deszkák összeállításával foglalatoskodott, Kiela az üstben fortyogó málnás-cukros keveréket bámulta. A tervek szerint a polcrendszer nagyjából feleolyan hosszú lesz, mint a szoba, és a padlótól egészen a tetőgerendákig ér majd, elválasztva a boltot a konyhától és a további lakrészektől. Kiela már bevitte a heverőt a hátsó szobába, és bepasszírozta a tiltott könyvekkel teli ládák és a szülei ágya közé. Végleg akkor rakja majd rendbe a szobát, amikor Cazon kívül nem lesz már más a házban. A takarítással és a portörléssel legalább már végzett, és fellógatott néhány levendulacsokrot is a gerendákra. A csipkefüggönyöket is kimosta és visszaakasztotta az ablakok elé. Szóval már csak a kanapé kérdését kellett megoldania. Mit kezdjen vele? Az lenne a legpraktikusabb, ha kinevezné a szülei ágyát a sajátjának. A nagy ágyban elég hely lenne neki és… A tekintete Larranre siklott. Ne légy nevetséges! – korholta magát. Szóval a nagy ágyban elég hely lenne neki és azoknak a könyveknek, amelyeket éjszakába nyúlóan szeretne olvasni.

Larran munka közben egy helyi altatódalt dúdolt halkan, amelyre homályosan Kiela is emlékezett a gyerekkorából. A férfi hangja kellemes volt, puha és bársonyos.

Nem úgy gondolta, hogy Larran állítsa majd össze számára a polcrendszert. Voltaképpen eltökélte – a kéményes eset után különösen –, hogy majd ő megépíti magának, és ha Larran esetleg ragaszkodna ahhoz, hogy ő készítse el, Kiela majd… Nos, ami azt illeti, a férfi nem ragaszkodott hozzá. Csupán megemlítette, hogy imádja a málnalekvárt, mire Caz alkudozni kezdett vele. Kielát kicselezte egy növény.

Ez azonban furcsamód nem zavarta annyira, mint korábban gondolta.

Úgy tűnt, Larran sem ragaszkodott hozzá, hogy felesleges locsogással töltse ki a beálló csendet, aminek Kiela nagyon örült. Caz a segédjeként a keze alá dolgozott, szögeket adogatott neki, valamint ellenőrizte a derékszögeket és azt, hogy vízszintesen állnak-e a polcok. A póknövény a padlódeszkák között egy színes üveggolyóra bukkant, ezt használta most vízszintjelzőként.

– Ez milyen dal? – tudakolta Kiela, miután Larran a végére ért.

– A csikósok egy régi altatódala. Ellés előtt dúdoljuk a kancáknak, hogy megnyugtassuk őket. Még jobban működik, ha az embernek van hangja. Elnézést, nem tűnt fel, hogy hangosan énekeltem.

– Nagyon szép volt. – Kiela tudta, hogy hallotta már ezt az altatót, de vajon hol és mikor? Hümmögni kezdte a dallamot, hátha fel tudja idézni a dal szövegét. A tenger bölcsőként ringat, és… Valami, valami… a csillagok vigyáznak rád. – Azt hiszem, valaha el tudtam énekelni.

– Persze hogy el tudtad. Emlékszem is rá, hogy énekelted.

A lány felhorkantott.

– Hát akkor rosszul emlékszel. Engem nem hallhattál énekelni, mivel soha nem énekelek olyan helyen, ahol mások is hallhatják, abból az egyszerű okból kifolyólag, hogy olyan a hangom, mint egy tyúknak, amelyik trillázni próbál.

Caz igyekezett elfojtani a nevetését, amely végül prüszkölés útján tört utat magának. Korábban hallotta már Kielát dalra fakadni az új könyvtári dolgozók fogadására rendezett ünnepségen, szóval a lány tudta, a póknövény megerősítené, hogy képtelen kontrollálni a hangmagasságát. Bár az eseményen kötelező volt énekelni, a képviselőfánkok és az egyéb csokoládés desszertek miatt megérte részt venni benne.

– Nem tudtad, hogy ott voltam – mondta Larran.

Kiela kezében megállt a lekváros üst tartalmát kavargató fakanál, és a lány a férfi felé fordult, aki addigra már rögzítette a polcrendszer tetejét és az oldalait is, és éppen a polcok helyét jelölgette meg. Nagyon jól mutat majd a ház többi berendezése között.

– Te kémkedtél utánam gyerekkorunkban?

Larran elpirult.

– Ezt azért így nem mondanám, és nem is szándékosan tettem. Éppen a családi öblötökben voltál, és az egyik kiscsikóval játszottál a ménesemből.

Na álljunk csak meg egy szóra! Kiela emlékezett egy tengeri csikóra, aki az egyik nyáron néhány hónapig ott volt az öbölben, és ő is segített gondoskodni róla. Rémlett neki, hogy üvegből etette.

– De miért járt az a csikó a mi öblünkben? – Nem volt biztos benne, hogy valaha is felmerült benne ez a kérdés, most azonban, utólag vizsgálva az eseményeket, meglehetősen furcsállotta a dolgot. A csikónak az anyjával kellett volna lennie, vagy a többi lóval, de legalábbis a csikós közelében. – Azt mondod, a te ménesedhez tartozott?

– Mióta az eszemet tudom, csikós szerettem volna lenni. Állandóan a sziget ménese körül lógtam. Caz, kérhetnék még egy szöget? – A póknövény kinyújtotta az egyik indáját, benne egy szöggel, amelyet Larran átvett, majd beverte a helyére, mielőtt folytatta volna. – Az egyik kanca ellés közben elpusztult, és félő volt, hogy a kiscsikó sem marad életben. Úgy döntöttem, én vállalok érte felelősséget. A szüleim viszont… Emlékszel rájuk? Az övék volt az egyetlen élelmiszerbolt a faluban, a szökőkútnál.

Kiela visszafordult a tűzhelyhez, hogy ránézzen a lekvárra.

– Igen.

A boltos házaspárt senki sem szerette. Jól emlékezett rá, mennyit bosszankodtak a szülei is a túlárazott fűszerek miatt, és hogy a pult mögött álló férfi megtámasztotta a mérleget a hüvelykujjával, hogy az a valós számnál többet mutasson, így több pénzt számolhatott fel egy darab húsért. Kiela édesanyja egy alkalommal vett egy zacskó lisztet, amelyről csakhamar kiderült, hogy tele volt hangyával. Ezen a bolton kívül azonban nem létezett más élelmiszer-vásárlási lehetőség az aprócska szigeten.

– Azt akarták, hogy én vigyem tovább a családi vállalkozást, nekem azonban nem ez volt az álmom. A szüleid kedvesek voltak, és megengedték, hogy felneveljem a kiscsikót az öblükben. Egy reggel az apám… Nos, elég az hozzá, hogy későn értem ki az öbölhöz. Emlékszem, mennyire megrémültem; azt hittem, a csikó nem marad meg. Amikor még ennyire kicsik és törékenyek, folyamatos ellátásra szorulnak. De mire odaértem, te már ott voltál, megetetted a kiscsikót, vigyáztál rá, és ezt az altatódalt énekelted neki.

Larran már említette, hogy a lány szülei jók voltak hozzá, és Kiela is… Szóval erre gondolt. Kiela vigyázott a csikójára. Nem csoda, hogy nem emlékezett a férfira, hiszen fogalma sem volt arról, hogy övé a csikó.

– Bárki segített volna gondoskodni róla – szólalt meg végül.

A férfi beütött egy újabb szöget a polcba.

– A szüleim nem – mondta csendesen.

Kiela nem tudta, hogy titok volt a csikó ottléte az öbölben.

– De mégis mit vártak a szüleid, hogy…

Larran hátrébb lépett a polcoktól.

– A polcrendszer hátsó falánál is szeretnéd, hogy passzoljanak a farabok? Azt hiszem, van elég maradék faanyagom, de eltérő árnyalatúak, így kicsit toldozott-foldozott hatásuk lesz.

– Semmi gond, jó lesz úgy. – Ha az eltérő árnyalatú fadarabokat valamilyen mintát követve helyezik el, még szándékos művészi koncepciót is feltételezni lehet majd. – Hogy érted azt, hogy a szüleid nem gondoskodtak volna a kiscsikóról? Azt mondtad, azt szerették volna, ha továbbviszed a családi vállalkozást, de nyilván nem hagytak volna elpusztulni egy tengeri csikót, ugye?

Larran nem felelt.

– Mindjárt visszajövök, hozok még fát – mondta, és kiment az ajtón.

Kiela legszívesebben utánament volna, hogy folytathassák a beszélgetést – Larran csak nem arra célzott, hogy a szülei inkább hagytak volna elpusztulni egy kiscsikót, mint hogy a fiuk maga határozhasson a jövőjéről. Kivéve, persze, ha épp erre célzott.

A lány követte a tekintetével Larrant, amíg az el nem tűnt az erdőben, majd az előtte fortyogó lekvárra pillantott. Nem értette, miért, de a szeme megtelt égetően forró könnyel.

Nagy és ragacsos buborékkal rotyogott az üst tartalma. Eljött az ideje, hogy a lekvárt a befőttesüvegekbe töltsék. A szülei által leírtaknak megfelelően Kiela először felmelegítette az üvegeket, nehogy megrepedjenek vagy összetörjenek a hirtelen nagy hő hatására. Elővette a sütőkesztyűt, amelyet az egyik fiókban talált – a tarkasága már kissé megfakult, de az anyaga még mindig kellően erősnek bizonyult.

– Caz, kérlek, tartsd stabilan az üvegeket, amíg beléjük töltöm a lekvárt.

A mestergerendán közlekedő póknövény egy hintázó mozdulattal a konyhapultra navigálta magát, és lehuppant rá.

– Ne, ismétlem, ne fröccsents rám a forró lekvárból egy cseppet se! – figyelmeztette a lányt.

– Óvatos leszek.

Kiela azon tűnődött, vajon mikor jön vissza Larran. Hirtelen annyi kérdése lett, amelyet szeretett volna feltenni neki, már csak azért is, mert úgy érezte, a férfi jó pár részt átugrott a saját történetében. Mi történt a szüleivel? Mi lett a boltjukkal? Hogyan lett a férfiból mégis ménesgazda a szülei akarata ellenére?

– Mit gondolsz – kérdezte Cazt –, mi lehet az, amit Larran nem mondott el?

– Szerintem mindent világosan elmondott. A szülei nem voltak rendes emberek. A tieid viszont igen.

– Ó.

Igen, ők azok voltak.

Mielőtt visszatért volna Caltrey-ba, nem sokat tűnődött azon, milyen szerencsésnek mondhatja magát a szülei miatt, inkább amiatt szomorkodott, hogy milyen szerencsétlen, amiért elvesztette őket. Ismét kipillantott a nyitott ajtón. Vajon ez az oka annak, hogy Larran ilyen kedves volt vele? Mindez – a fahéjas csigák; a kéményszerelés; a lovaglás a hippokamposzon; a meleg ruhák, miután beesett a hideg vízbe; a polc összerakása – nem más, mint köszönetmondás, amiért kislányként gondoskodott a kiscsikóról? És ha így áll a dolog, vajon azután, hogy már kellőképpen megköszönte neki, amit tett… Akkor minden véget is ér?

Egy nappal korábban Kiela még ezt kívánta volna. De most?

Most éppen polcot ácsol nekem.

Megemelte az üstöt, és elkezdte kitölteni a tartalmát az üvegekbe.

Mire az első adaggal végzett, Larran is visszatért, egy rakás falécet cipelve a vállán. Az ajtó előtt dobta le őket.

– Ha végeztél a tűzhelynél, sütnék magunknak egy kis halat – ajánlkozott.

– Halat is hoztál, nem csak fát?

Larran belépett a házba, majd egy gondosan összecsomagolt halfilét halászott ki a zsebéből. Kiela igyekezett nem gondolni a szagra, amely átjárhatta azt a zsebet.

– Sian küldi, bocsánatképpen, hogy ne halagudj. Amikor visszamentem, jó sok hal várt sorba rendezve a mólón, Sian rakta így oda ki őket. Tudja, hogy rosszul viselkedett.

Hogy ne halagudj. Kiela elmosolyodott.

– Nem is tudtam, hogy a tengeri lovak ilyen intelligensek.

– Sokkal inkább hasonlítanak a delfinekre, mint, mondjuk, a tőkehalra vagy a lazacra. Elképesztően értelmesek. Máskülönben honnan tudhatták volna az őseik, hogy nemcsak nekünk, hanem nekik is jó lesz, ha elkezdenek együttműködni az emberekkel?

– A szimbiózis gyakran nem más, mint az evolúcióval együtt járó ösztön, mint a méhek és a virágok, vagy a krokodilok és a bíbicek esetében; nem feltétlenül jelent intelligenciát – jelentette ki Kiela. Amikor Larran értetlenül rápillantott, még hozzátette: – A bíbicek a krokodilok fogai közül csipegetik ki maguknak az ennivalót. Így a madár nem marad éhes, a krokodil fogai pedig nem lyukadnak ki. – A férfi változatlanul úgy meredt rá, mint aki nem érti, mit beszél, Kiela pedig rádöbbent, hogy felborította a beszélgetések megszokott menetét. – Isteni lenne egy kis hal ebédre – mondta gyorsan. – Kérlek, add majd át Siannek, hogy köszönöm.

Larran elmosolyodott, aztán előkapta a serpenyőt. A nyers halszeletet egy tányérra helyezte, majd kotorászni kezdett a konyhaszekrényekben, mintha ő is itt lakott volna.

A jelenet láttán Kiela szívmelengető, bársonyosan simogató érzései buborékokként szálltak fel a levegőbe, és pukkadtak ki.

Ez az egész túl ismerős volt, túl meghitt, túl… Túl sok. Hiszen neki csak egy lekvárospolcra lenne szüksége, nem pedig gyerekkori emlékekre meg vallomásokra. Jó tudni, hogy kislányként jót cselekedett Larrannel, de azt nem szándékosan tette – ő csak a kiscsikónak akart segíteni, fogalma sem volt róla, hogy a fiú eközben figyelte őt. A férfi anélkül sodorta bele őt a saját érzelmeinek világába, hogy megkérdezte volna, szeretne-e vele tartani.

Nem szabad hagynom, hogy ez kizökkentsen, mondta magának Kiela. Elvégre szeretett beszélgetni Larrannel. És beleegyezett abba, hogy halat egyenek ebédre. Ezzel pedig együtt járt, hogy a férfi a konyhájában tüsténkedik. Egy konyhaszekrény kinyitása még nem jelenti azt, hogy súlyosan behatoltak a személyes terébe. De mi van, ha Larran nem elégszik meg ennyivel, és besétál a hálószobába is, csak hogy aztán kutakodni kezdjen a tiltott könyvek között?

– Segíthetek valamiben? – kérdezte Kiela olyan udvarias hangvételben, amennyire csak tőle telt.

Larran megdermedt.

– Ó, elnézést kérek. Sóra meg borsra lenne szükségem.

Caz felmászott az egyik konyhai polcra, kiszedte a kis zacskó sót és borsot a cukor mögül, majd némán, rosszallóan átnyújtotta őket a férfinak.

– Túlságosan megszoktam már, hogy egyedül élek – magyarázkodott elvörösödött arccal Larran. – Nem akartam… Elnézést kérek. Ez a te konyhád, nem az enyém. Átléptem a határt. Nem tudom, miért csinálom ezt állandóan… Többször nem fordul elő, ígérem.

Kiela felsóhajtott. Kedves bocsánatkérés volt ez, és az még nem a világvége, hogy Larran sót meg borsot keresett a konyhában. Csak hát a könyvek a hálóban…

– Én is hozzászoktam már, hogy van egy hely, ahol csak magam vagyok – felelte Kiela. Az csupán a kis kuckója volt a könyvtárban, egy ággyal, egy főzőlappal és egy íróasztallal, de mindez legalább csak az övé volt, a többi könyvtáros nem tette be oda a lábát. – Használd nyugodtan, amire szükséged van, csak kérdezz meg előtte, rendben?

– Mostantól így lesz – mondta Larran, majd ismét a hallal kezdett foglalkozni.

És most ismét mindketten zavarban vagyunk, gondolta Kiela. Lehet, hogy túlreagálta a helyzetet? Nem, Larran igenis átlépte a határt. Addig azonban egész jól alakultak a dolgok. Milyen kár, hogy nem térhetnek vissza oda, mielőtt még Larran önállósította volna magát a konyhában! Kiela beleöntött egy edénybe egy újabb adag málnát, majd hozzáadta a cukrot. Amíg a gyümölcsök megszívták magukat, a tűzhely másik felén – amelyet Larran éppen nem használt – nekilátott a viasz megolvasztásának. Egy dupla falú edényt helyezett a tűzhelyre, és beletette a viaszdarabot. A szülei receptkönyvében az állt, hogy ez a legjobb módja a viaszolvasztásnak. Kiela eltűnődött, vajon Larran megbánta-e, hogy felajánlotta a halsütést. Most valószínűleg azon gondolkodik, mikor indulhat végre haza.

– Én vagyok a te kiscsikód? – kérdezte egyszer csak Kiela.

– Tessék?

– Semmi. – Ha Larran pusztán azért próbált kedves lenni, mert úgy érezte, tartozik neki… – Csak arra gondoltam… Szóval ki tudom majd fizetni neked a fát, a szögeket, a munkádat meg a halat is. Amint megnyitom a boltot. Mindent kifizetek. És akkor ez egyszerűen csak üzlet lesz, nem pedig egy szívesség, amelyről azt gondolod, hogy tartozol vele nekem, mert valamikor régen pártfogásba vettem egy kiscsikót.

A férfi befűszerezte a halat, majd a serpenyőbe tette. Egymás mellett álltak a tűzhelynél: Larran a sistergő halat, Kiela pedig az olvadó viaszt nézte meredten.

– Akkor csupán az derült ki számomra, hogy jó ember vagy. Nem az az oka annak, hogy… – Larran, mintha nem tudná, miként szeretné befejezni a mondatot, elhallgatott.

Caz leugrott a polcról, és huppanva földet ért, majd jó hangosan így szólt:

– Kiela, kijönnél velem egy percre, hogy átnézzük a fadarabokat, amiket Larran hozott? Kitalálhatnánk valamilyen mintát a polc hátsó részére, ahogy mondtad.

– Öhm, rendben – felelte a lány, és a póknövényt követve kiment a házból.

A különböző szélességű és színű deszkákat Larran a rózsák és a gyógynövények közé tette le a fűbe. Kiela és Caz nekiláttak, hogy színek szerint válogassák szét őket. Igazán izgalmas volt számba venni a rengeteg árnyalatot. Ha szivárványszerűen rendeznék el őket, a vörösestől kezdve a halványsárgán át a barnáig…

– Érdemes lenne megfontolnod azt az eshetőséget is, hogy Larran azért kedves hozzád, mert kedves ember – jegyezte meg Caz.

– Azért kedves hozzám, mert azt hiszi, hogy tartozik nekem, amiért annak idején gondoskodtam a csikójáról, most pedig úgy tekint rám, mintha én lennék az új kiscsikó, akire vigyáznia kell.

Kielának a polcokhoz valóban szüksége volt némi segítségre, ez azonban még nem jelenti azt, hogy teljesen gyámoltalan lenne. Rájött, hogyan kell lekvárt főzni. Nem is akármilyen lekvárt, hanem igazán finomat, csak azt sajnálta, hogy nem jutott hozzá citromléhez. Pár cseppnyi citrom ugyanis még jobban kihozná az ízeket, és adna hozzá egy kis…

– Vagy csupán arról van szó, hogy kedvel téged.

Caz megjegyzése kifújta a lány fejéből a citromlével kapcsolatos gondolatokat. Belesett a nyitott konyhaajtón. A rá vetülő napfény miatt Larran alakja fényárban úszott. Sütötte a halat, közben újra dalra fakadt. Nem úgy tűnt, minta túlzottan ideges lett volna, amiért az imént Kiela olyan szúrósan viselkedett vele. Persze az is lehet, hogy csak rövid ideig tudott odafigyelni a dolgokra.

– Azt akarod mondani, engedjem meg neki, hogy szabadon mászkálhasson a házban? – kérdezte Kiela, majd halkabban folyatta: – És hogy kinyitogathassa a könyves ládákat?

– Nyilván nem – felelte Caz. – De ő azon kevesek egyike a szigeten, akiket ismerünk. Úgy látom, nagyon igyekszik barátságosan viselkedni. Esetleg te is megpróbálhatnád ugyanezt.

– De hát én tényleg megpróbáltam, csak aztán…

– Sóra volt szüksége? Hallatlan.

– Igen. De nem ez a lé…

– Még bors is kellett neki. Rémes.

– Kizárt, hogy kedveljen – közölte Kiela. – Én nem vagyok szerethető ember.

– Hát ez a beszélgetés teljességgel nevetséges. Már bánom, hogy belekezdtem – felelte Caz. – Hogyne lennél szerethető? Az összes könyvtáros közül téged választottalak, a te asszisztensed akartam lenni, pedig voltak még néhányan a Nagy Könyvtárban. Márpedig én nagyon válogatós növény vagyok, és kifogástalan az ízlésem.

Kiela nem tudta megállni, hogy ne mosolyodjon el.

– Próbáld meg elfogadni – folytatta Caz –, hogy a maga olykor esetlen módján igencsak igyekszik összebarátkozni veled.

Kiela arcáról lehervadt a mosoly.

– Nem vagyok meggyőződve róla, hogy biztonságos lenne barátokat szerezni, tekintettel a hálóban rejtegetett titkunkra. Üzleti partnereink, szomszédaink, később majd vásárlóink lehetnek, az más. De barátok? Nem tartom bölcs dolognak, még ha látszólag kedvesek is – mondta Kiela, és Brynre meg Tobinra gondolt.

Caz nem válaszolt azonnal, de Kiela tudta, hogy megfontolja, mit fog mondani.

Homlokráncolva vizsgálgatta az előtte fekvő deszkahalmot, mintha az lett volna a felelős a benne dúló érzelmi viharért. Elkezdte egymás mellé rakosgatni a deszkákat, amíg azok ki nem adtak egy szemnek kellemes mintát, s közben abban reménykedett, hogy ez a kényelmetlen beszélgetés közte és Caz között egyszer és mindenkorra lezárult.

– Ha valóban azt szeretnéd, hogy itt alakítsuk ki az életünket, bíznod kell másokban – mondta végül Caz.

Ez a gondolat… akár igaz is lehetett. Ám Kielának nagyon nem tetszett. Ő egyedül akarta felépíteni az életüket… De hiszen ezt már elbuktam. Egy napot sem bírt ki anélkül, hogy ne ment volna le a faluba kenyérért és vetőmagokért. Valószínűleg nem ő volt a legelszántabb fajta, aki a jég hátán is megél, noha ez inkább a tapasztalat hiányából fakadt, mintsem alkati sajátosságból, de akkor is…

– Tudom. Majd megpróbálom.

– Köszönöm. Tudod, a növények érzelmileg közel sem olyan kimerítőek, mint az emberek. Megpróbálhatnál jobban hasonlítani a növényekre.

Kiela felkacagott.

– Micsoda remek tanács! Csak egy kis klorofillra lesz hozzá szükségem.

– Remek gondolat. A zöld szín remekül állna neked.

Miután elhelyezte az utolsó deszkát is a kialakult mintában, Kiela visszaballagott a házba, ahol frissen sült hal illata fogadta.

– Isteni az illata – jegyezte meg. A dicséretet szánta békejobbnak.

– Remélem, az íze is olyan jó lesz, mint az illata – mondta Larran óvatos mosollyal az arcán.

Kiela is elmosolyodott, így egyszer csak azon kapták magukat, hogy egymásra mosolyogtak. Ennyi mosolygással körülvéve Kiela hirtelen azt sem tudta, mit mondjon vagy tegyen, vagy hogy egyáltalán mikor hagyja abba a mosolygást. Azon tűnődött, vajon milyen a mosolya. Kedves? Vagy inkább furcsa és erőltetett? Valószínűleg inkább kedves, elvégre Larran is visszamosolygott rá, ami vélhetően azt jelenti, hogy ügyesen csinálta.

Caz robogott el mellette nagyokat sóhajtozva.

– Nevetségesek vagytok. Mindketten – dünnyögte.

Mindenesetre legalább megváltozott a hangulat a házban: még mindig félszegnek érződött, de nem kellemetlenül, hanem barátságosan félszegnek.

Amíg Larran az utolsó simításokat végezte a halnál, Kiela minden üveg lekvár tetejére öntött a forró viaszból egy valamivel több mint egy centiméter vastag réteget. Caz tartotta az üvegeket, nehogy eldőljenek. Miután a viasz megszilárdul, légmentesen zárt réteget képez a lekvárokon, tartósítva azt akár egy évre is.

Kiela tányérokat vett elő a konyhaszekrényből, Larran pedig tálalta a halat.

Egy darabig csak csendben ettek – megbizonyosodtak róla, hogy a hal íze is épp olyan finom volt, mint az illata. Könnyed, omlós és vajas. Mintha a férfi valamilyen különleges fűszerrel is meghintette volna.

– Rozmaring van rajta? – találgatta Kiela.

– Nem messze a házamtól van egy mező tele fűszer- és gyógynövényekkel. Ha szeretnéd, hogy hozzak valamelyikből elültetnivalót, szólj. Jól bírják az átültetést. Nem sok törődést igényelnek. Bár ahogy látom, van érzéked a növényekhez – mondta Larran, és fejével a kertbe nyíló ajtó felé biccentett. – A málnabokraid remekül érzik magukat.

– Jót tett nekik, hogy legalább egy, ha nem több évtizeden át békén hagyták őket – felelte Kiela. Remélte, hogy a férfinak nem lesz több kérdése ezzel a témával kapcsolatban. Azon morfondírozott, vajon Larran észrevette-e, mekkorát nőttek a bokrok azóta, hogy legutóbb itt járt a tető miatt. Mindenesetre gyorsan témát váltott. – Hogy tanultál meg halat sütni, polcot barkácsolni, meg minden mást, amit tudsz?

– Leginkább magamtól tanultam meg, hogyan kell létre- és helyrehozni dolgokat – felelte Larran, és megvonta a vállát. – Persze amíg a házamat építettem, jó párszor rávertem a hüvelykujjamra. – Bizonyítékként fel is mutatta az egyik oldalon eltorzult körmét. – Sosem jött rendbe teljesen. Ami a halsütést illeti… Nos, az annak a ménesgazdának köszönhető, aki segédként maga mellé vett tizenhárom éves koromban. Fél perc alatt kifilézte a halat, és olyan lakomát varázsolt belőle, hogy a császár is megirigyelte volna. Soha semmit nem méricskélt, csak úgy érzésből dobálta rá a fűszereket.

Kiela fülét megütötte valami ismerős Larran hangjában.

– Hiányzik, igaz?

– Három évvel ezelőtt veszett nyoma egy viharban. Az egyik első komolyabb varázsviharban, amelyik azután csapott le a szigetre, hogy megszűnt a varázslók rendszeres látogatása Caltrey-n. Korábban nem volt dolgunk ilyesmivel már… Én magam nem láttam még ehhez hasonlót, de más sem. Ő alábecsülte a vihar hevességét, amikor kiment a tengerre a ménessel. Azt hitte, kézben tudja majd tartani a dolgokat… – Larran megköszörülte a torkát, mintha elszorult volna az emlékektől.

Kiela a tányérján fekvő halat bámulta.

– Nagyon sajnálom.

Szóval Larran is veszített már el valakit az életében. A hangja alapján azt feltételezte, hogy ez az idősebb ménesgazda egyfajta apafigura lehetett számára. Ki tudja, milyen gondolatok és érzések rejlettek még Larran barátságos mosolya mögött.

– Tőle örököltem a mostani ménesemet. Amarin, a zöldeskék pikkelyes kanca az utolsó, akinek a születésénél még ő segédkezett. Az aztán vad éjszaka volt! – mondta Larran, majd elmesélt egy történetet a holdfényben fürdő kancáról, az átutazóban lévő mágus varázserejéről és egy farfekvéses ellésről, amelyet csodával határos módon mind a kanca, mind a csikó épségben és egészségben túlélt.

Kiela elfogyasztotta a halat, leszedte, majd elmosta a tányérokat, Larran pedig kiment a lány által kiválogatott deszkákért, amelyekből összeáll majd a polc hátsó része. Együtt rakták össze a lekvároknak szánt polcrendszer hátulját: Kiela stabilan tartotta a deszkákat, Caz adogatta a szögeket, Larran pedig a helyükre ütötte őket a kalapáccsal.

– Ha lenne valamiféle házi praktika, amely segíthetne az elléseknél… – vetette fel Kiela. – Valamilyen természetes megoldás, nem varázslat…

Larran kezében megállt a kalapács.

– Az mindent megváltoztatna. De nincs olyan gyógynövény vagy gyógyszer, ami segíthetne. Ebben az esetben csak a varázslat működik. A tengeri lovak mágikus teremtmények; egy, már elfeledett varázsige hozta létre őket. Senki sem tudja, miért és hogyan teremtették őket, de egy biztos: nem tudnak olyan egyszerűen szaporodni, mint más élőlények.

Kiela ettől függetlenül elhatározta, hogy nem hagyja annyiban, és keres valamiféle megoldást. Valahogyan csak fogja tudni álcázni a varázslatot. Talán ha csak suttogná a varázsigét? Persze Larran ettől még tudná, hogy mágiának kellett lennie a dologban. És ha a többi szigetlakó is tudomást szerezne arról, hogy kiscsikó született… Ez azért bonyolultabb ügy volt, mint néhány lelkes málnabokor túlzásba vitt növekedését a természetnek tulajdonítani.

– Miféle dolgokat csináltak még a varázslók? – tudakolta Caz. – Mármint amikor még a távolabbi szigetekre is ellátogattak.

Larran folytatta a polcszerelést, miközben válaszolt.

– Sok mindent. Volt, hogy lecsendesítették a tengert. Vagy megerősítették a talajt. Megbeszélték az esővel, hogy essen vagy ne essen. Az egyikük meg tudta változtatni az áramlatok irányát. Erre most is égető szükség lenne. Egy másik a gyümölcsösök szakértője volt. Számos olyan gyümölcsfánk van, amelyik nem őshonos a szigeten, ezért a talaj csak egy bizonyos varázslat után válik alkalmassá arra, hogy táplálja őket. Ez a mágus olyan varázslatokat is tudott, amelyek begyógyították a viharok által megtépázott fák sebeit, megszüntették a betegségeiket, illetve megduplázta a termésüket. Neki köszönhettük a legfinomabb aranyalmát, amely valaha termett…

Miközben Larran a mágusok csodatételeit sorolta, Kiela fejben bőszen jegyzetelte a sziget veszteségeit. Tudta, hogy a mellette üldögélő Caz pontosan ugyanezt csinálja.

A férfi lemérte a következő deszkát, majd kivitte, hogy lefűrészeljen egy kicsit a végéből. Kiela és a póknövény is segített neki: a két szikla közé tett deszka egy-egy végénél álltak, és tartották, amíg Larran fűrészelt. Amikor végeztek, a férfi visszavitte a deszkát, és a helyére illesztette.

– Ezt még senkinek nem mondtam, de… Az a tervem, hogy felszállok a következő kereskedelmi hajóra, ami erre jár, és elmegyek Alyssiumba, hogy közvetlenül az uralkodóval beszélhessek.

– Csak ezt ne! – kiáltott fel Caz.

– Ne, ezt tényleg ne tedd – erősített rá a lány is.

Szegény Larrannek fogalma sincs, mibe keveredne! Kiela fejében ismét felhangzottak a szörnyű sikolyok, az orrában érezte a füstöt, maga előtt látta a könyvtárat felemésztő lángokat.

– Nincs más választásom – mondta Larran. – Nem ülhetek itt ölbe tett kézzel! Valakinek fel kell világosítania a császárt arról, ami a külső szigeteken folyik! Elé kell vinnem az ügyünket.

Kiela hevesen rázta a fejét.

– Nem ez a legalkalmasabb időpont arra, hogy Alyssiumba menj. A város… felbolydult. – És ezzel finoman fogalmazott. Őszintén szólva azt sem tudta, áll-e még egyáltalán a főváros. Az is lehet, hogy mostanra nem maradt belőle más, csak por és hamu. – Nem biztonságos.

– Itt sem biztonságos – felelte komoran Larran. – Bármelyik nap lecsaphat egy újabb varázsvihar, amely elsöpör minket. Vagy ha nem semmisíti meg a szigetet és a lakóit, akkor a tenger és a szárazföld lassú pusztulása fogja. Hallottam, hogy van valamiféle általános meghallgatás, amelynek során bárki kérvénnyel fordulhat az elöljárókhoz. Eléjük fogom vinni az ügyemet. Ha kell, minden egyes nap megteszem, amíg meg nem hallgatnak.

– De most… – Kielának fogalma sem volt, hogyan figyelmeztesse Larrant a fennálló helyzetre úgy, hogy közben ne fedje fel a hálószobában lévő varázskönyvek titkát. Ráadásul nem akarta szavakba önteni a történteket. Ha így tesz, valósággá válik minden, ami történt. Nem akart magyarázkodni amiatt, hogy Caznak és neki menekülnie kellett a fővárosból. Hogy szökevények – és tolvajok. A torkán akadtak a szavak. A forradalmárok felgyújtották az Északi Olvasótermet. Az uralkodót kihajították az ablakon, megölték. És még rengeteg ember meghalt. – Higgy nekem, most nem akarsz oda menni.

– Nem. Én azt nem akarom végignézni, ahogy a lovaim, az otthonom, a szigetem lassan elpusztul.

Én sem! Larran egy újabb szögért nyúlt, Kiela pedig megfogta a kezét.

– Csak ne menj el anélkül, hogy nem beszéltél volna velem, rendben? Ennyit meg tudsz ígérni?

Addigra megtalálja a szavakat, amelyekkel elmagyarázhatja a helyzetet a férfinak.

Larran a kezét bámulta, rajta a lányéval.

Átfutott Kiela agyán, hogy talán ezzel túl messzire ment, mindenesetre nem engedte el. A férfi még mindig a kezét bámulta, mintha meg sem hallotta volna, amit Kiela mondott.

– Larran?

– Beszélni fogok veled előtte. Megígérem.

Jól van, gondolta Kiela.

– De mindenképpen oda megyek.

Nem, ha én megállítalak.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

– ELŐSZÖR IS KATALOGIZÁLJUK, amink van – mondta Kiela Larran távozása után. Ez volt az első lépés ahhoz, hogy a varázsigéket aszerint tudják megkülönböztetni, hogy mire jelentenek „gyógymódot”.

Caz olyan izgatott lett, hogy megállás nélkül zizegtek a levelei.

– Egek, hogy ez mennyire hiányzott már! – jegyezte meg.

Bizony, Kielának is hiányzott. Igaz, nem telt még el túl sok idő azóta, hogy utoljára könyvek osztályozásával foglalkozott, ám úgy érezte, mintha Caltrey-t egy egész világ és több emberöltő választotta volna el az Alyssiumi Nagy Könyvtártól. Amikor néhány nappal ezelőtt kikötöttek Cazzal a hínárral teli kis öbölben, nem tudhatta, érezheti-e még magát valaha ismét könyvtárosnak.

– Papírunk van? – kérdezte a póknövény. – Kérlek, mondd, hogy hoztál magaddal! És ceruza? Van egyáltalán ceruzánk? Olvastam egyszer egy tudósról, akit börtönbe vetettek, és a saját vérével kellett írnia a cellája falára.

Kiela a szülei ágyára tette, és kinyitotta a táskát, amelyben a személyes holmijait tartotta. Kicsomagolt egy ceruzakészletet – a legminőségibb alyssiumi grafitceruzákat –, melynek darabjait korábban már gondosan megfaragta egy erre a célra tartott vékony késsel. Kioldotta a készletet összefogó szalagot, majd kiterítette az ágyra a ceruzákat. Caz örömében körbetáncolta őket, izgatottságában a földlabdájából még néhány darabka földet is az ágytakaróra szórt. Ezután a lány elővette nagy becsben tartott üres jegyzetfüzeteinek egyikét.

– Nem lesz szükségünk vérre – jelentette ki végül.

– Egy hős vagy – közölte Caz ünnepélyesen.

Kiela soha, sehova nem utazott jegyzetfüzet nélkül, szóval nem volt különösebben meglepő, hogy ide is hozott magával néhányat. Persze hozhatott volna többet is; de jó lett volna, ha elpakol legalább egy ládányit! Gyanította, hogy Caltrey-n nem olyan egyszerű papírhoz jutni – a faluban ott volt a pékség, a malom, a halpiac, a fonal- és textilbolt, és mintha egy bútorüzletet is látott volna. Papír-írószer bolttal azonban egész biztosan nem találkozott. Kinyitotta a jegyzetfüzetet, és végigsimított a friss és ropogós, mégis lágy esésű üres papíron. Volt valami csodálatos az érintetlen, jegyzetek nélküli jegyzetfüzetekben. Mintha magát a színtiszta lehetőséget tapintaná az ember, amikor végigsimít az üres lapjaikon.

– Te írod, vagy én írjam? – kérdezte Caz, és végighúzta a levelét az egyik ceruzán. A kérdése nem igazi kérdés volt: egyértelműen ő szeretett volna jegyzetelni.

– Írj te nyugodtan – mondta Kiela.

Caz beleborzongott a boldogságba.

– Annyira szeretlek! Ugye tudod? Nálad jobb barátot senki sem kívánhatna magának.

Nem volt teljesen világos, hogy a csokrosinda a ceruzához vagy a lányhoz beszél-e, mindenesetre Kiela vigyorogva azt válaszolta:

– Én is szeretlek, Caz. És hozzá kell tennem, hogy az íráskészséged egészen kivételes!

Azt nem tudta, vajon ez együtt járt-e a varázsigével, amelynek a póknövény a létrejöttét köszönhette, vagy Caz személyiségének része volt, ám illetlenségnek érezte volna, ha rákérdez.

– Ó, elpirultam. Csak a klorofill miatt nem látod.

A lány felkacagott.

Munkához láttak.

Az első ládával kezdték. Kiela egymás után pakolta ki belőle a könyveket. Mindegyiknek felolvasta a címét, a szerzőjét, a kiadóját, hogy melyik szigetről származik, és melyik évben adták ki, Caz pedig gondosan lejegyzetelt minden adatot a takaros kis betűivel és számjegyeivel. Minden kötethez rendeltek egy főtémát – időjárás, növények, állatok, csillagászat, tengerek stb. –, valamint egy műfajjelölő alkategóriát is, aszerint, hogy az adott könyv gyakorlati varázsige-gyűjtemény, varázstudományos tanulmánykötet vagy mágiatörténeti kiadvány volt-e. Ezenkívül használták a könyvtárosok titkos kategóriáját is, a „leginkább baromságot”. Caz igen gyakran levelet váltott, és csak annyi időre tartottak szünetet az osztályozás során, amíg Kiela újra megfaragta a ceruzát, vigyázva, hogy lehetőleg minél kevesebb grafit vesszen kárba. A papír és a ceruza olyan erőforrás volt, amelynek utánpótlási lehetőségeit igencsak kétségesnek tartotta. Eltűnődött, vajon a bogyós gyümölcsökből készíthető-e használható és tartós tinta. A ceruzákkal még kihúzzák egy darabig, de hogy mi lesz hosszú távon… Haladjunk szépen sorjában, emlékeztette magát. Most nem engedhette meg magának azokat a hirtelen témaváltásokat, amelyeket úgy élvezett a könyvtárban – ezúttal az osztályozás és a kutatómunkájuk hatékonyságán múlott, hogy lesz-e mit enniük. Majd ha időszerű lesz, megoldja a tintaügyet is. Egyelőre fejezzék be az első láda átnézését, utána jöhet a következő.

Örömmel szembesült vele, hogy jó néhány olyan könyvet mentettek meg, amelyek az egészséget érintő témákkal foglalkoztak, és köztük akadt számos olyan is, amelyről Kiela már el is felejtette, hogy magukkal hozták a könyvtárból. Hálás volt minden egyes könyvért. Mennyi tudást őriztek meg! És ami még ennél is jobb: ez a sok tudás mind itt volt a keze ügyében.

Miután minden könyvet jegyzékbe vettek, és a tematikailag helyes osztályokba sorolták (valamint témák szerinti, azon belül pedig a szerző neve szerinti ábécésorrendbe rendezték a könyvhalmokat, amelyek elfoglalták a szülei hálószobájának minden egyes négyzetcentiméterét, továbbá a nagy ágyat és a heverőt is), Kiela és Caz elégedetten szemlélték a saját, külön bejáratú kincsesbányájukat.

– Na és melyikkel kezdjük? – kérdezte a póknövény csodálattal a hangjában.

Ez a munka sokkal összetettebb volt a megszokott, analitikus feldolgozói feladatoknál, amelyek során Kiela a könyvtárban dolgozó kutatók meghatározott szempontjai alapján állított össze könyvlistákat. Amikor egy tudós vagy varázsló a könyvtárba látogatott, általában egy már konkrét, őt érdeklő kérdéssorral és vizsgálandó területtel érkezett, Kiela pedig ennek megfelelően nézte át az állományt, és prezentálta a megfelelő könyvek lajstromát, megjelölve, pontosan hol foglalkoznak az adott témával. A határidő többnyire „a következő tanácskozás” volt, a lista összeállítása során pedig csupán a könyvtárba látogató tudós vagy varázsló tudományos hírneve forgott kockán. Nem az volt a tét, hogy Kiela élelemhez jut-e, vagy sem.

A fennálló helyzet tehát sürgőssé tette a rá váró feladat elvégzését.

Kiela praktikus, a mindennapok során hasznos varázslatokkal szerette volna megtölteni a boltját, amelyek hozzávalói az avatatlan szem számára pusztán gyógyhatású összetevőknek tűnhettek, ő azonban számos célból szerette volna használni őket a növényektől kezdve az időjáráson át a tengeri lovakig (ha lehetséges). Kicsiben kezdd, figyelmeztette magát. Hiszen még azt sem tudta, talál-e egyáltalán a kritériumoknak megfelelő varázsigét. Egyelőre az egész terve nem volt több egy igazán vad ötletnél.

Egy vad ötlet, amivel sikerrel kell járnom. Ugyanis nem volt B terve.

– Mindent szeretnék tudni mindenről – jelentette ki Kiela –, bár ez persze nem hangzik túl észszerű iránymutatásnak. – Az ajkát rágva azon tépelődött, miként szűkíthetné le a kutatás paramétereit. Ha rosszul dönt, hosszú órákat pocsékolhatnak el jelentéktelen apróságokra vadászva úgy, hogy a munkájuknak nem lesz gyümölcse. Neki pedig nem volt vesztegetni való ideje. A munkájuknak nem lesz gyümölcse… Kiela fejében szöget ütött ez a gondolat. Eszébe jutott a paradicsompalántáknál aratott sikerük. – Kezdjük a gyümölcsökkel.

Caz új oldalt nyitott a jegyzetfüzetében, majd kötelességtudóan felírta a lap tetejére, hogy Gyümölcsök.

– Larran beszélt a gyümölcsösökről – mondta Kiela. – Ha találunk megoldást arra, hogy a gyümölcsfák ismét egészségesek legyenek, az az egész szigetre hosszan tartó hatással lenne. Sokkal nagyobb hatással, mint pár évelő paradicsom, nem is beszélve arról, hogy kevesebb tüskével járna, mint néhány terebélyes szederbokor.

Ha ez sikerülne, még az is lehet, hogy Larran letenne az alyssiumi utazásról. Talán. Ki tudja, hogy egy-két gyümölcsös megmentése elegendő volna-e ehhez. Mindenesetre kezdetnek megteszi.

– Akkor tehát koncentráljunk a fákra – javasolta Caz, és a Gyümölcsök mellé odaírta azt is, hogy Fák.

Az egyik hegyként föléjük magasodó könyvkupachoz fordultak, amelyben a növényekkel foglalkozó kötetek kaptak helyet.

– Ahhoz, hogy megfelelően tudjuk csinálni, szükségünk lesz némi térre – mondta Caz.

A lány egyetértett.

Vigyázva a könyvek alfabetikus sorrendjére, Kiela visszapakolta a témába nem vágó köteteket a ládákba, Caz pedig gondosan feljegyezte, melyik könyv melyik ládába került. Amíg nem lesznek a házban megfelelő könyvespolcai, a pára szabályozására alkalmas eszköze (utóbbi, vallotta be magának, valószínűleg a távoli jövő zenéje, az ilyesmi ugyanis nagyon drága volt), valamint valamiféle biztonsági rendszere, vagy bármi olyasmi, aminek a segítségével elrejtheti a polcokat, az a legbiztosabb, ha a ládákba zárva tartja a könyveket. Bár utálta mások elől elzárni őket, tudta, hogy most ez a legjobb megoldás. Először a legszükségesebbekkel kell foglalkoznunk, emlékeztette magát ismét. Elvégre nem a saját könyvtára létrehozásán dolgozott, hanem egy lekvárboltot szeretett volna nyitni, amelynek lesz egy titkos mellékszála. Mindemellett Caltrey-ban nem volt különösebben párás a levegő, a könyveknek nem esik bajuk akkor sem, ha nem lesz a házban semmiféle csilivili párátlanító berendezés. Mielőtt becsukta a ládákat, és az ágytakarók alá rejtette őket, Kiela suttogva bocsánatot kért a könyvektől, amelyekre ezúttal nem volt szükség.

Az elöl maradt köteteket szétosztották maguk között, majd mindketten elmélyedtek a kutatásban. Az este közben éjszakába fordult, így Kiela gyertyákat hozott a lámpásokba. Cazzal időnként megosztották egymással, ha valami érdekesre bukkantak, olykor a könyveiket is kicserélték, a póknövény pedig lejegyzett valamit a füzetébe. Mindettől eltekintve meghitt csendben olvastak egymás mellett.

Kiela számára ez volt a legkellemesebben eltöltött néhány óra, mióta elmenekültek a fővárosból. Már szinte el is felejtette, mennyire hiányzott neki ez az egész: hagyni, hogy körbevegye a szavak vigasztaló ölelése, és átengedni magát a szerzők irányításának, hogy végül válaszokat kapjon, vagy legalább jobb kérdéseket tehessen fel. Az általa átnézett könyveket tudósok vagy varázslók írták, illetve az egyiket – egy gazdagon illusztrált kötetet – egy természettudós, és mindegyik különféle nézőpontokból világított rá, miként képes a mágia befolyásolni a természeti folyamatokat.

Mire oszlani kezdett az éjszakai sötétség, összeállítottak egy listát a szóba jöhető varázsigékkel, amelyek kipróbálásra vártak. Köztük volt egy fagyógyító varázsige is, a legígéretesebb mind közül. Egyik bűbáj sem tűnt kellően hatásosnak ahhoz, hogy visszatartsa Larrant Alyssium meglátogatásától, de csak lesz köztük olyan, amelyik jó lesz majd a boltba. Vagy Kiela talán egy másik könyvben minden kérdésére választ találna? Folytatni akarta a munkát, ám amikor már harmadjára olvasta el ugyanazt a bekezdést úgy, hogy fogalma sem volt, melyik ige melyik főnévhez tartozik, úgy döntött, ideje aludni térni.

Felvette a hálóruháját, és fogat mosott. A heverőre ügyet sem vetve maga köré tekert egy paplant, majd felmászott a szülei ágyára a könyvkupacok közé. Caz eloltotta a gyertyákat, aztán összegömbölyödve elhelyezkedett az egyik párnán.

A holdfény besütött a szobába, végigtáncolt a ládákon és a kincset érő könyveken. Mindketten mély álomba merültek. Kiela az Alyssiumból való menekülésük óta először nem tűzről álmodott, hanem almafákkal. Rengeteg almafával.

Hajnalban kiszabadította magát a paplanból, majd nyújtózott egy nagyot a könyvek között. Amikor kinyitotta a szemét, az első, amit megpillantott, a föléje magasodó Caz volt, aki az egyik könyvhalom tetején ült.

– Készen állsz a mai varázslatra? – szegezte neki a kérdést.

Kiela felsikoltott.

Caz ijedtében hátratántorodott, és lezuhant a könyvek tetejéről – laza földgolyójának köszönhetően kisebb homokfelhőt verve ért földet.

– Hoppá – mondta Kiela. – Bocsi! Jól vagy?

Caz felgördült, és leporolta magát a leveleivel.

– Átnéztem a varázsigék listáját, amelyet összeállítottunk – közölte, miután összeszedte a maradék méltóságát, illetve a körülötte kiszóródott földet. – Azt javaslom, kezdjük Ylindar varázslatának harmadik változatával, a lombhullató fákat megerősítő varázsigével.

Kiela felült, maga elé vette a jegyzetfüzetét, majd kikereste a megjegyzésekkel ellátott listán a varázsige pontos helyét. Rémlett neki, hogy olvasta valahol. Ylindar egy olyan szigetről származott, ahol meglehetősen száraz éghajlat uralkodott, kevés volt a csapadék, a fáknak ráadásul a kedvezőtlen talajviszonyokkal is meg kellett küzdeniük.

– Ylindar harmadik összefoglalójában lesz – mondta Caznak.

A szája kiszáradt, úgy érezte, akár vattát is köphetne, a szeme ragadt a csipától. Fogadni mert volna rá, hogy a haja is szanaszét áll, de ez most a legkevésbé sem érdekelte. Eljött a varázslás ideje!

Caz odalökte neki a bűbájt tartalmazó könyvet, a lány pedig ahhoz az oldalhoz lapozott, amelyet a póknövény feljegyzett. A kötet egyike volt a kézzel írott varázskönyveknek, ami ez esetben nem könnyítette meg a helyzetüket, Ylindar ugyanis előszeretettel csapta össze az írását, amelyet így meglehetősen nehézkes volt kibetűzni.

– Minden hozzávaló megtalálható a szigeten – bökött Caz az egyik levelével az összetevők listájára. – Kivéve…

– A holdhal nedvét – olvasta Kiela.

– Venik szerint azonban… – mondta Caz, miközben már bőszen lapozgatott egy másik könyvet.

Kiela odapillantott.

– Te egész éjjel fent voltál?

– Kitűnően látok a sötétben.

– Mondjuk, még azt sem értem pontosan, egyáltalán hogy vagy képes látni, tekintettel arra, hogy nincs is szemed – jegyezte meg Kiela, ám közben már olvasni kezdte a Caz által megjelölt könyvrészletet. – Bizonyos esetekben a holdhal nedve fenyőgyantával helyettesíthető.

A póknövény Kiela válla felett lesett bele a könyvbe.

– Ez elég világos, de honnan fogjuk tudni, melyek azok a „bizonyos esetek”?

– Kísérletezzünk? – javasolta Kiela.

– Óvatosan kísérletezzünk – pontosított Caz. – Ami pedig a látásomat illeti, én sem tudom, hogy vagyok rá képes, ami elég aggasztó, abban az esetben pláne, ha esetleg egy idő után nem látnék már jól közelre. Úgy tudom, még nem találtak fel szemüveget növények számára.

– Amint felmerül ez a probléma, ígérem, megoldjuk – biztosította Kiela.

– Köszönöm. Kicsit aggódom emiatt – mondta Caz. Az összes levelével beleborzongott a gondolatba. – Nem veszíthetem el a könyveket. Akkor elveszíteném önmagam.

Volt egy könyvtáros a Nagy Könyvtár déli tornyában, aki olyan régóta dolgozott már ott, hogy szinte a könyvtár részének tekintették, és a szóbeszéd szerint valójában a raktárban látta meg a napvilágot, sőt megígértette a többiekkel, hogy a halála után a csontvázából létrát építenek majd a magasabb polcokhoz. A férfi a nyolcvanas éveinek derekán járt, amikor elveszítette a látását, ám ez kicsit sem akadályozta – segédek hada állt a rendelkezésére, akik folyamatosan felolvastak neki.

– Ha ez valaha is bekövetkezne, majd én fogok olvasni neked. Sosem fogod elveszíteni a könyveket. Úgyhogy ezt le is húzhatjuk arról a listáról, amelyeken az aggodalmat okozó dolgok szerepelnek.

– Neked van ilyen listád?

– Naná, hogy van! Először is: mi lesz, ha a boltos ötletem nem működik, ezért nem fogunk tudni élelmet vásárolni, és éhen halok? Másodszor: mi lesz, ha fény derül a varázskönyvekre? Vagy ellopják, esetleg megrongálják őket? Harmadszor: mi lesz, ha letartóztatnak minket a könyvtári könyvek jogtalan eltulajdonításáért? Vagy szoborrá, büdös borzzá, esetleg salátává változtatnak büntetésül? Negyedszer: mi lesz, ha a boltos ötletem nem működik, ezért nem fogunk tudni tűzifát vásárolni, és halálra fagyunk télvíz idején? Mi lesz, ha elkapok egy rettenetes és gyógyíthatatlan betegséget? Mi lesz, ha levéltetvek jelennek meg rajtad? Mi lesz, ha a varázslataink balul sülnek el, és véletlenül létrehozunk valami erőszakos faszörnyet, aki majd…

– Na álljunk meg egy szóra! – kiáltott fel Caz. – Van esély arra, hogy létrehozunk egy erőszakos faszörnyet?

– A makkal és mézzel működő varázslatok nem képesek ilyesmire – felelte Kiela. – Ahhoz sokkal összetettebb varázsigék kellenének.

Végül visszatértek a könyvekhez, és a lány átfutotta a többi hozzávalót. A legtöbbjükről tudta, hogy megtalálható a közelben: egy makksapka, egy fenyőtoboz, egy kétágú bot, egy tojáshéj szilánkja (az nem volt megadva, hogy milyen tojásról van szó, de Kiela a minap feltört tojások héját még nem dobta ki, és bízott benne, hogy a tyúktojás is megteszi), valamint rengetegféle növény levele, amelyeket majd Caz segítségével azonosít. A varázslat összetevői között szerepelt egy fuvallatnyi keleti szél is. Szerencsére Caltrey-ban éppen ez volt az uralkodó szélirány – bár azt, hogy ezt honnan tudta, képtelen lett volna megmondani. A szüleitől talán? Vagy egy halásztól? Nyilván hallotta valakitől, de persze az sem kizárt, hogy csak egy kósza tény volt, amely megragadt az agyában. A legtöbb embernél jobban emlékezett dolgokra.

Amíg Kiela felöltözött, Caz nekilátott összeszedni a hozzávalókat. Néhány perccel később a lány is csatlakozott hozzá, hogy aztán együtt rohangáljanak a házban és az udvaron, amíg meg nem lett valamennyi összetevő. Szemben az előző varázsigével, e szerint a hozzávalókat a fenyőtobozra kellett tapasztani, a mézet (ezzel helyettesítette a holdhalnedvet) használva, hogy összeálljanak.

– Ma keleti szél fúj? – kérdezte Kiela.

Caz feltartotta az egyik levelét, hogy megállapíthassa a szélirányt.

– Szélcsend van – közölte.

– És mi lenne, ha ráfújnék? – vetette fel Kiela.

– Elképzelhető, hogy működne. Csak a megfelelő irányból csináld.

Kiela igyekezett úgy állni, hogy keleti irányból fújjon rá a hozzávalókra, miközben abban reménykedett, a lehelete megfelel majd az előírt keleti szélnek. Óvatosan, de olyan erősen, amennyire csak tudott, ráfújt a fenyőtobozos-ragacsos egyvelegre.

– Most pedig az egészet elássuk egy fa gyökerei közé – rendelkezett Caz.

Miután Kiela előszedett egy ültetőkanalat, kimentek a házból, majd kiválasztottak egy göcsörtös törzsű fát a kert legtávolabbi sarkában. Rengeteg csupasz ága volt, és úgy helyezkedett el, hogy aki szemből érkezett a házhoz, semmiképp sem láthatta. Miközben leásott a gyökereihez, a lány szíve egyre hevesebben vert. Ha ez bejön… Azért előfordulhat, hogy elsőre még nem fogunk sikerrel járni, intette magát óvatosságra Kiela. Elvégre kissé szabadon értelmezték az összetevőket, és hát ott volt maga a varázsige is… A lány nem vette teljesen biztosra, hogy a harmadik szótagot „fah”-nak vagy „tah”-nak kellett-e ejteni. És ami az utolsó szótagot illeti… Megmutatta Caznak is.

– Ez itt ray-sa vagy ray-va?

A póknövény odapillantott.

– Ray-va.

– Biztos vagy benne?

– Ez egy alacsonyabb rangú varázsló alacsony rangú varázsigéje – felelte Caz. – Ha hibát vétünk benne, annak azért nem lesznek katasztrofális következményei. Vagyis ha elhibázzuk, legfeljebb nem működik.

A lány is egyetértett ezzel a meglátással.

Az előző éjjel olvasottak alapján a legtöbb varázsige elrontása semmiféle következménnyel nem járt. A legrosszabb esetben annyi történt, hogy elástak egy fenyőtobozt, amihez hozzáragadt még néhány dolog. A kukacok majd megeszik, megemésztik, ezzel is gazdagítva a föld tápanyagtartalmát, bár nyilván korántsem annyira, amennyire erre egy varázslat képes lehet.

Kiela az elásott fenyőtoboz fölé hajolt, és átismételte magában a varázsige szavait. Csendben gyakorolta a szavak dallamát, ahogy emelkedett majd ereszkedett a szövegben a hangsúly, akárha énekelne. Egész más egy varázsige akkor, amikor az ember tudományos érdeklődésből olvassa el, és amikor tényleg kipróbálná. Kiela tudta, hogy a tökéletesnél nem adhatta alább. Amint úgy érezte, hogy eléggé begyakorolta a ritmusát, énekmondáshoz hasonlóan elszavalta a sorokat, majd elhelyezkedett keresztbe vetett lábbal, és hátradőlt. Ez a varázslat a fa gyökereinek megerősítésére szolgált, így Kiela egyáltalán nem volt meggyőződve róla, hogy az eredménye egyáltalán látható lesz-e. Ez volt az egyik szempont, amiért ígéretesnek találta ezt a varázsigét – minél kevésbé tűnnek varázsszernek az általa kínált „orvosságok”, annál biztonságosabban lehet majd őket alkalmazni. Persze azért nem volna rossz, ha az eredményeik valamennyire mérhetőek lennének, így legalább tudhatná, hogy…

A talaj egyszer csak feltört, akár egy szökőkút vize, és egy ököl nagyságú barna csomó verekedte magát a felszínre. Caz visítozva átszaladt a kerten, Kiela azonban mozdulatlan maradt, megbabonázva bámulta az eseményeket.

Amilyen hirtelen történt, olyan hirtelen véget is ért a folyamat, a föld mélyéről feltörő barna csomó azonban ott maradt.

Nem… Nem ennek kellett volna történnie.

Kiela kissé előrébb hajolt. Amikor közelebbről is tanulmányozta a barna csomót, a levált héja alatt egy apró zöld hajtást vett észre.

– Az meg mi? – tudakolta Caz egy paradicsompalánta menedékéből.

– Én nem… Ó, úgy tűnik, még nincs vége! – Miközben Kiela beszélt, a barna földlabdából tucatnyi kis tűhöz hasonló hajtás igyekezett a felszínre törni. – Lehet, hogy ez egy kaktusz? – Az ujjbegyével óvatosan megérintette a tűk között ezt a fura növényt. A tapintása ruganyos volt, és hűs, és nyilvánvalóan valamilyen élőlény lehetett; egy olyan növény, amilyet korábban még sosem látott. Eszébe jutott a varázsige írója, Ylindar, aki egy olyan szigetről származott, ahol kevés eső esett, és nem nőttek fák… De talán tele volt kaktuszokkal? – Szerinted a méz, a leheletem vagy a kiejtésem okozta ezt?

– Szerintem ezt egy katasztrófa okozta.

– Ugyan már, ez nem katasztrófa – jelentette ki Kiela. – Hanem egy pozsgás növény.

– Mégis kinek kellene egy szukkulens?

– Na ide figyelj, nem éppen te oktattál ki arról, hogy egy növény értékét nem abban kellene mérni, hogy mennyire tekinthető hasznosnak?

A pozsgás igazán szép volt, a maga hagymakupola-szerű módján szép. Valami megmagyarázhatatlan módon még kis büszkeséget is ébresztett Kielában – elvégre teremtettek egy élőlényt, amely nem létezett korábban. Vajon egy különleges kaktuszfajta lehetett, vagy egy egészen új növényfaj, amelyet ők alkottak meg?

– Irány vissza a könyvekhez – hangzott fel Caz utasítása.

– De a kaktusz…

– Bah! – bosszankodott a póknövény levegőbe emelt indákkal. – Hagyd már azt a kaktuszt! Várnak a könyvek.

Miközben azon dohogott, hogy egyáltalán semmiféle varázslásba nem kellett volna beleütniük az orrukat, Caz visszaviharzott a házba. Kiela követte, ám azért lopva vissza-visszanézett az ártatlan és váratlan kis teremtményre; kertjük új, furcsamód kedves kis lakójára.

Számos tudós egyetértett abban, hogy a lélegzet olyan kulcsfontosságú hozzávaló a varázslatokban, amely képes új életet teremteni. Kiela gyanította, hogy ennek az összetevőnek köszönheti a létét Caz is, bár ezt hangosan sosem fogalmazta meg, nem tudta ugyanis, mennyire érintik érzékenyen a póknövényt létrejöttének körülményei. Mindenesetre a kertben lévő kaktusz megjelenését nagy valószínűséggel annak köszönhették, hogy a varázslat során a keleti szelet Kiela leheletére cserélték.

– Úgy tűnik, muszáj lesz valódi szélre szert tennünk – jegyezte meg a lány.

– És fenyőgyantát kellett volna használnunk méz helyett – közölte Caz, és rámutatott egy szövegrészre egy másik könyvben. – „Amennyiben növényi összetevőkkel van dolgunk, a hozzávalókat növényi alapú ragasztóanyaggal kell egymáshoz tapasztanunk, nem pedig olyannal, amely rovaroktól vagy más emlős állatoktól származik.”

– Igen, igazad lehet – felelte Kiela.

– Ezenkívül megtaláltam a varázsige szövegének egy másolatát, csak ezt szebb kézírással jegyezték le.

Kiela átfutotta ezt a verziót is. Az a szótag tényleg „fa” lett volna? Azért ha valaha is összefut Ylindarral, mindenképpen javasolni fogja neki, hogy dolgozzon egy kicsit a kézírásán.

– Rendben, tehát gyakorlatilag mindent rosszul csináltunk – állapította meg a lány. Meglehet, kicsit több előzetes kutatásra és utánajárásra lett volna szükségük, mielőtt csak úgy belevágnak a varázslásba, de legalább nem okoztak kárt. – Készen állsz egy újabb próbára?

– Mi lenne, ha most az erdőben jelölnénk ki egy fát? Tudod, ha esetleg még több kaktuszunk lenne…

– Nem szereted a kaktuszokat?

– Elkötelezetten támogatok minden növényt – jelentette ki fennkölten Caz. – Ugyanakkor azt is tudom, hogy bármi legyen is az a zöld izé odakint, biztos, hogy ezen a vidéken nem őshonos. Ha még több lesz belőle, az nagyobb érdeklődést és figyelmet generál majd, mint néhány elburjánzott málnabokor.

Ez jogos felvetés volt.

– Mit szólnál ahhoz a fűzfához, amelyik a tónál áll? Tudod, ahonnan a békalencsét hoztuk – javasolta Kiela. Jól emlékezett a meggyötört kinézetű fára, amelynek gyenge ágain csupán néhány levél árválkodott.

Caz egyetértett a választással, így hát ismét összeszedték a hozzávalókat, és fenyőgyantát is gyűjtöttek, hogy azzal ragasszák össze őket. Miután ellenőrizte a szél irányát, Kiela a magasba tartotta a tobozt, hogy keletről érje a fuvallat, majd gyorsan egy rongyba csavarta, hogy ha esetleg megváltozna a szélirány, az már ne érintse.

– Második számú kísérlet – mondta.

Az erdőbe besütöttek a késő délelőtti nap sugarai, átszűrődtek a levelek között, az ágakon pedig mókusok neszeztek. Kiela és Caz elsétált a tóig, amely a háztól ugyan nem volt annyira messze, ám épp elég távolságra feküdt tőlük ahhoz, hogy senkinek se juthasson eszébe őket okolni, amennyiben valami olyasmivel találkozna itt, ami eltér a megszokottól. Remélhetőleg. Miközben óvatosan lépdeltek a páfrányok és az aljnövényzet rengetegében, útjukat madárcsicsergés kísérte. Kiela nagyon fülelt, hátha meghallja egy eltévedt tyúk kotkodácsolását, ám csak az ismerős énekesmadarak trillázását, turbékolását, olykor felháborodott rikoltozását hallotta. Mielőtt odaértek volna a tóhoz, vízcsobogásra lett figyelmes: a tavat tápláló kis patak hangja volt, ennek mentén jutottak ki végül a fák közül.

Legutóbb, amikor itt járt, Kiela csupán a tóra figyelt, és a rajta vékony rétegben úszó békalencsére, ezúttal azonban körbejárta a vizet, majd felmászott egy mohos, kidőlt rönkre, amelyről könnyebben elérhette a fűzfát. Az nagy, tekintélyes és vén fa volt, lehajló ágai finoman redőzték a tó vizét, mintha csak gyengéd csókokkal hintették volna be. Ősöreg törzse úgy csavarodott meg, mintha éppen egy táncmozdulat közepén vált volna mozdulatlanná, a kérge pedig szétrepedt, mintha túl messzire nyújtózkodott, és az erőlködést már nem bírta volna. Ereje teljében igazán csodálatos látvány lehetett. Kiela a kecsesen lógó ágakból látta az emlékét annak, milyen lehetett annak idején. Valaha ezeken az ágakon könnycseppnyi méretű levelek lógtak, amelyek szinte dalra fakadtak, ha kicsit beléjük kapott a szél. Kiela Larranre gondolt, és a régi altatódalra, amelyet a férfi dúdolt. Elképzelhető, hogy neki is énekelte az édesanyja, bár ő maga nem emlékszik erre. Talán ez az öreg fűz ennek az emléket is őrzi.

A lányt hirtelen hatalmába kerítette egy érzés: mindennél jobban szerette volna, hogy ez a varázslat működjön. Valahogy igazán fontosnak érződött, hogy a fűz levelei ismét dalolhassanak a szélben. Letérdelt a fa göcsörtös gyökereihez, majd az ültetőkanállal ásott egy lyukat, és beletette a varázslathoz szükséges, ragacsos fenyőtobozt. Betakarta a földdel, közben pedig a helyes kiejtésre ügyelve, pontosan és erőteljesen elszavalta a varázsigét.

Cazzal egymás mellett meredtek a földkupacra.

– Hogy látod, mekkora az esélye, hogy megint egy kaktusz bukkan elő? – súgta oda Caz.

– Nyolcvan-húsz – súgta Kiela. Azt nem tudta, miért suttognak, mindenesetre ez illett a helyzethez.

– Nyolcvan százalék az esélye, hogy kaktusz lesz?

– Ellenkezőleg. Nyolcvan százalék az esélye, hogy nem az lesz – felelte Kiela. Nagyon hitt benne, hogy ezúttal sikerrel járnak. És ha mégsem… Egy elbaltázott varázsigének még annyi más eredménye lehet egy kaktuszon kívül. Bizonyos esetekben még akár drámaibb következményekkel is járhat. Eltűnődött, vajon bölcs dolog volt-e megismételni a varázslatot. – Egyelőre semmi sem történik.

Olyan elmélyülten bámulták a gyökereket, hogy Kiela majdnem lemaradt arról a pillanatról, amikor a fűz levelei remegni kezdtek. Először csak a hangjukat hallotta: süvítést, majd susogást. Csak ezután pillantott fel, és látta meg, hogy a levelekkel borított ágak immár dús, zöld zuhatagként hullottak alá. A mellette álló Caz nagyot sóhajtott örömében, mialatt a fűz meggyógyult: a korábban merev, ostorszerű ágai visszanyerték ruganyosságukat, az új levelek és hajtások olyan sűrűn lepték el, mintha legalábbis új bundát növesztett volna, a kérge színe is élettel telibbé, a gyökere vastagabbá vált.

– Hát működött – sóhajtott nagyot Kiela is. Ez a varázslat a növénynövesztő bűbájhoz hasonlóan kicsit sem mutatkozott visszafogottnak, de akkor is. További előnyt jelentett, hogy a fa pont úgy festett, ahogy ebben az évszakban kellett volna. Csak egy kicsit kellene a hatásnak kevésbé feltűnőnek lennie…. Persze azt is számításba kell venni, hogy ez egyszeri csoda-e, vagy megismételhető…

– Varázsoljunk még! – kiabálta mellette boldogan táncikálva Caz.

Kiela felállt, lesöpörte a térdéről a földet, és rámosolygott.

– Mindenképpen – felelte. A fűzfa törzsére tette a kezét, szinte érezte, ahogy odabent zubogva árad az új élet. – Gyönyörű.

Miközben az újjászületett fát csodálta, mintha visszhangot vélt volna hallani, amely elismételte: „Gyönyörű.” Ám hiába fülelt, mást nem tudott kivenni. Biztos a szél volt, gondolta.

TIZENHARMADIK FEJEZET

AZ ALMÁSKERT INKÁBB TŰNT sírkertnek.

A fái csontvázakhoz hasonlítottak, csupasz ágaik reuma kínozta végtagokként csavarodtak ki. Némelyiken még ott kapaszkodott néhány összezsugorodott levél, amelyeket mintha csak felragasztottak volna rájuk, egy-egy ágon pedig elvétve és magányosan csüngött pár szem érettnek vagy „termésnek” aligha nevezhető alma is. Kiela megállt a kerítésnél, és a torkában lévő gombóccal küzdött.

– Ennek nem lett volna szabad megtörténnie – szólalt meg Caz.

Kiela bólintott. Bűn volt pusztulni hagyni ezeket a fákat.

– Ez a talaj nem megfelelő számukra – felelte Kiela. – Csak a mágia tartotta őket életben. És miután visszarendelték a varázslókat…

– Még szerencse, hogy mi viszont itt vagyunk.

Vajon a sziget összes gyümölcsöse ilyen állapotban van? Kiela jól emlékezett rá, hogy annak idején százával nőttek Caltrey szigetén a gyümölcsfák: alma, cseresznye, barack, körte, szilva.

– Ezt helyre kell hoznunk. Meg kell gyógyítanunk minden fát – jelentette ki, miközben átmászott az almafákat körbevevő kerítésen.

– Ne veszítsük szem elől az elsődleges célunkat: azt, hogy legyen mit enned, különösen télen – emlékeztette Caz. – Kitűnő ötlet a lekvárok mellett bűbájokat is árusítani, de kizárólag akkor, ha arra is rájövünk, hogyan ne végezzenek ki miatta minket. Neked pedig enned kell.

Kiela odalépett a legközelebbi fához, majd elkezdett gödröt ásni az első fenyőtoboznak. Ő is tudta, hogy Caznak igaza van, de hát mit tudott volna csinálni? Égett a vágytól, hogy meggyógyítsa ezeket a fákat. Noha a nyárnak köszönhetően volt még néhány órájuk napnyugtáig, nem vesztegethették az idejüket.

– Jól van. Orvosságokat fogunk árulni… Nem bűbájokat, hanem orvosságokat. De amikor lesz egy kis szabadidőnk, és mellé néhány megmaradt hozzávalónk is a varázsigéhez, kijövünk majd ide, hogy további fákat gyógyítsunk meg. Nem pénzért.

– Te tényleg azt hiszed, hogy ha más néven emlegetjük a bűbájokat, az majd megoldja a problémát? Ráírjuk a címkéjükre, hogy „egyáltalán nem törvénytelen mágia”, és az emberek majd el is hiszik, amit olvasnak?

– Működni fog, mert az emberek hinni akarnak benne – jelentette ki Kiela. – Nekik is szükségük van arra, hogy működjön, amit elképzeltem. – Már ha tényleg működni fog. A fűzfás eset akár egyszeri alkalom is lehetett. – Na, most nézzük ezt.

A lány az almafa gyökeréhez térdelt, majd mormolni kezdte a varázsigét.

– Mit gondolsz, mennyi ideig fog ez…

Egy szempillantással később a fa fehér virágokban úszott, mintha hó lepte volna be. Kiela nagyot szippantott az almavirágok fenséges illatából, majd nézte, ahogy lehullanak a szirmok, a virág közepéből pedig egy babaököl nagyságú zöld gömb nő ki. A fát elborították a levelek, gyökerei megnyúltak, felpúposították körülötte a földet. Alig telt el fél perc, és a folyamat már le is zárult: egy egészséges fa állt előttük, készen arra, hogy a gyümölcse ősszel beérjen. A szellő könnyed és mámorító almavirágillatot hozott.

– Sikerült! – kiáltott fel Kiela. – Ugyanaz a bűbáj, ugyanaz az eredmény! Bizonyíték arra, hogy az ötletem működőképes.

– Kitűnő! – csapott a levegőbe az egyik indájával Caz. – Eltekintve attól az aprócska problémától, hogy varázslatnak néz ki. És szerintem nem feltételezhetjük teljes magabiztossággal, hogy a felkelőké lett a hatalom, és minden törvényt megváltoztattak, bármennyire szeretném is, ha így lenne. Szóval hogyan érjük el, hogy kevésbé tűnjön mágiának ez az egész?

Éppen ez volt benne a trükk.

Kielának, ha szerette volna meggyőzni a sziget lakóit arról, hogy ezeket a változásokat egyszerű gyógymódok, nem törvénytelen varázslatok okozták, azt kellett elérnie, hogy kevésbé legyenek látványosak. Caltrey olyan kicsi volt, és olyan távol esett a központtól, hogy a birodalom ide nem rendelt ki hivatali vizsgálóbiztost, amíg pedig senki nem kezd annyira gyanakodni, hogy képes legyen idehívni egyet, addig… Hát, szóval el kellett érniük, hogy senki se gyanakodjon túlságosan. Cazzal egy jókora vödörnyi fenyőtobozt hoztak magukkal, és a többi összetevőből is annyit, amennyit csak néhány óra alatt össze tudtak szedni.

Eljött a kísérletezés ideje.

– Először csökkentsük a hozzávalók mennyiségét. – Kiela ismét összeállította a ragacsos keveréket, ám ezúttal a legkisebb tobozt tette bele, és a hozzávalókból is kevesebbet használt. – Nagyjából az ötödét veszem az előírt mennyiségnek.

Caz közben bőszen jegyzetelt.

Az első kísérlet eredménye: nem túl meggyőző.

Csupán néhány új levélke és egy maréknyi alma; a kirügyezés, majd a virágba borulás tempója azonban nem változott: minden túl gyorsan történt ahhoz, hogy az ember ne sejtsen mögötte varázslatot.

Második nekifutásra Kiela visszatért az eredeti recepthez, a páfrányleveleket azonban lekapargatott tölgykéreggel helyettesítette – az egyik könyvben ugyanis az állt, hogy a páfránylevelek növelték a természetet érintő varázslatok erejét és energiáját, míg a tölgykéreg lassította a reakcióidejüket. (A kötetben kicsit bővebben kifejtve írtak erről, ám amikor Kiela kijegyzetelte belőle a lényeget, azt körülbelül tíz oldalban össze lehetett foglalni.) Ez alkalommal, miután eltemette a tobozt, nem zajlottak olyan rohamtempóban a dolgok. Ám aztán kipattantak a rügyek az ágakon, majd átvették a helyüket a virágok, ezek viszont ahelyett, hogy érés előtt álló almákká változtak volna, pillangóvá váltak és tovaszálltak. Ahogy a lepkék elözönlötték a gyümölcsöst, Kiela oldalra döntötte a fejét, és hunyorogva a napba nézett.

– Talán lássuk a harmadik próbát.

Kiela folytatta a kísérletezést az összetevőkkel és az arányokkal.

A harmadik kísérleti alanyként szolgáló fa feleakkorára zsugorodott.

A negyedik alkalommal almavirágot adott a keverékhez, mire a fa egy piros almára emlékeztető madárrá változott, aminek almavirágok voltak a farktollai helyén. Elrepült a lány feje felett, és boldogan trillázva az erdő irányába távozott.

– Egek… – sóhajtott fel Kiela.

– Gondolod, hogy valaki észre fogja venni?

– A többi madár biztosan.

Hátha az erdőben marad. A lány remélte, hogy talál ott magának valami ennivalót. Vajon mit ehet egy almadár? Ha itt maradt volna a közelben, talán segíthettek volna rajta… De hát elrepült. Kiela igyekezett ismét a gyümölcsösre összpontosítani, és közben azzal vigasztalta magát, hogy ezt a furcsa szerzetet jó eséllyel senki sem fogja összekötni vele és Cazzal.

– Még az is lehet, hogy boldogabb lesz madárként.

Az ötödik fa, amelynek bűbájához a lány egy olyan fenyőtobozt használt, amit egy elhagyott fészek maradványai borították, a varázslat végeztével szó nélküli dallamot kezdett énekelni. Miután a faágak halkan dúdolni kezdtek, Kiela csatlakozott Cazhoz, aki a gyümölcsös oldalába húzódva figyelte az eseményeket. Éneklő fát végképp nem akartam.

– Úgy látszik, az eredeti recept működik a legjobban – állapította meg.

– Egyébként szép ez a dallam – jegyezte meg Caz.

– Ühüm.

Meglehetősen lényegtelen részlet, elvégre a fának egyáltalán nem kellett volna dúdolnia. Ugyanakkor meg kell hagyni, Caznak abban igaza volt, hogy fülbemászó dallamot választott. Ha van egy kis szerencséjük, az erre járók talán azt hiszik majd, a szél fütyülését hallják. Na jó, ehhez a kis szerencsénél sokkal több kell.

A póknövény mellett álló sziklán ülve Kiela végiggondolta a különböző receptváltozatokat, amelyeket előző éjjel olvasott a könyvekben. Egyrészt a memóriájára, másrészt a jegyzeteire hagyatkozott.

– Az is lehet, hogy a megadott összetevőket használva a varázsige szavait kellene átvariálnunk.

– Vagy az is lehet, hogy még rengeteg könyvet el kellene olvasnunk, és még hosszú évekig kellene képeznünk magunkat a témában – felelte Caz. – Komolyan azt gondolod, hogy minden rendben lesz azzal a madárral? – Az még mindig nem tért vissza az erdőből.

– Hátha összebarátkozik az elveszett tyúkommal.

Kiela elvette Caztól a jegyzetfüzetét, és átfutotta az eddigi feljegyzéseiket. A póknövénynek igaza volt abban, hogy a varázskönyvek egész napos bújása, illetve egy másik teljes nap, amelyet a kísérletezésre szántak, nem helyettesíthette azt a sokéves, szigorú képzést, amelyet a varázslóknak teljesíteniük kellett. De hát én nem is varázsló szeretnék lenni. Csak ezt az aprócska bűbájt szeretném tökéletesíteni, ennyi az egész. Hiszen nem a világot akarta megváltoztatni! Csak arra vágyott, hogy meggyógyíthassa a fákat. Ennek pedig megvalósíthatónak kellene lennie.

Miután visszaadta a füzetet a póknövénynek, Kiela a tájat kémlelte. A gyümölcsösön túl terült el a tenger. Kiela tudta, hogy van egy kerítés, amely távol tartotta az embereket a szirttől, ám onnan, ahol ültek, az nem látszott, így mintha az almáskert eggyé olvadt volna a tengerrel. A napfény ezernyi szanaszét guruló gyémántként csillant meg a szaténkék vízen. Kiela a messzi távolban egy tengeri kígyó pikkelyes hátát látta felemelkedni, majd ismét alábukni.

Végtére is rátaláltak arra a bűbájra, amellyel képesek meggyógyítani a fákat. Nem lehetne egyszerűen ezt alkalmazni a jövőben is?

Nem, különben azonnal lelepleződik a titkunk.

Kell lennie valamilyen megoldásnak arra, hogy lelassítsák a varázslat hatóidejét.

A legtöbb varázsló igyekezett látványos bűbájokat alkotni, hogy ezzel is bizonyítékát adja saját értékének. Kiela egyszer tanúja volt annak, amikor négy varázsló közösen dolgozott azon, hogy káprázatos égi jelenést idézzen elő a főváros felett, a császár trónra lépési évfordulójának alkalmából rendezett ünnepségen. A pódiumot, amelyre felmentek, gyertyák százaival világították meg, és miközben a varázsigét mondták, a hangjuk visszhangzott az egész városban. Az éjszakai égbolton tüzek gyúltak, lángjaik a mágusok szavai szerint táncoltak. Eleinte fényszalagokat alkottak, majd sokkal bonyolultabb alakzatokat vettek fel: tengeri kígyót formáztak a hold előterében, utána csillagok között száguldó oroszlánt, aztán ezernyi madár képére rebbentek szét, végül virágba borították az égboltot. Kiela felidézte, amit később az egyik könyvtáros mondott, miszerint nem az az igazi varázslat, ha valaki lángba tudja borítani az eget, hanem ha azt el is tudja oltani. Ehhez a négy varázsló bűbájokat illesztett a város lemagasabb tornyaiba, amelyek aztán az ünnepség végén kiszabadultak, és esőt eresztettek az égboltra. A tűz kihunyt, a levegőben orgona illata szállt.

– És mi lenne, ha még azelőtt elmondanám a varázsigét, hogy a fenyőtobozt a földbe tenném, és betemetném? Minden összetevő ott lenne, szóval a bűbáj végkimenetele elvileg nem változna, de az időzítés talán igen. – Beszéd közben máris egy újabb ragacsos fenyőtobozzal foglalatoskodott.

Caz gondterhelten bámulta a gyümölcsöst.

– A bűbáj részeinek nem véletlenül meghatározott a sorrendje…

– Persze, de az összetevői is meghatározottak, mégis változtattunk rajtuk. Csak még egy próbát tegyünk, Caz! Ha ez sem sikerül, ígérem neked, hogy tényleg csak lekvárt fogunk árulni.

Kielának feltűnt, hogy az éneklő fa másik dalba kezdett, és ezúttal egy altatódalt dúdolt. Hátha hamarosan el is hallgat. Mindenesetre legalább eltalálta a hangokat.

– Csináld – mondta Caz. – De ha elkezdesz leveleket növeszteni…

– Akkor majd mindketten növények leszünk – felelte erőltetett mosollyal Kiela.

Elkészítette a fenyőtobozos keveréket, majd eltűnődött, vajon nem követ-e el ezzel óriási hibát. Ha úgy hozza működésbe a bűbájt, hogy közben a kezében tartja az összetevőket… Lehetséges, hogy visszaszáll rá a varázslat? Bármennyire szerette és tisztelte is Cazt, az igazság az, hogy nem szeretett volna más élőlény lenni.

Másfelől viszont, ha kiderül, hogy ez a megoldás mégis működik – vagyis el tudja varázsolni a fenyőtobozokat, még mielőtt eladná őket –, akkor nem kellene félnie attól, hogy meglátja valaki, miközben az első nyelven íródott szavak hagyják el a száját, ez pedig jelentős lépés lenne afelé, hogy meggyőzze a szigetlakókat arról, itt aztán semmiféle varázslatról nincs szó.

– Kiela, ugye tudod, hogy ez milyen kockázatos? – figyelmeztette Caz.

– Az alyssiumi tűzvész óta minden tettünk az volt – felelte Kiela, majd szavait közvetlenül a fenyőtoboznak intézve elszavalta a varázsigét. Ezután visszafojtotta a lélegzetét, és várt.

Nem érzett semmi különöset.

– Jelentem, nem nőttek leveleid – állapította meg Caz.

A lány kinyújtotta a karját, hogy maga is meggyőződhessen róla, nem borítja-e kéreg, nincsenek-e rajta levelek és virágok. A karja épp olyan kék színben pompázott, mint eddig, talán csak egy kicsit szárazabb volt a szokásosnál, hiszen egész délután a napon időzött. Nem érzett változást. Az ereiben változatlanul vér folyt, nem pedig klorofill. És nem érzett késztetést arra sem, hogy dalra fakadjon, ami határozottan örömmel töltötte el.

– Rendben. Lássuk, egyáltalán működik-e a varázslat.

Kiela kiválasztott egy újabb almafát, a gyökerei közé temette a fenyőtobozt, majd szótlanul hátrébb lépett, és várt. A gyökereitől indulva lassan élet költözött a fába. Az ágain levelek bomlottak ki, a törzse megvastagodott, majd megjelentek a rügyek is. Néhány perc múlva kivirágoztak a rügyek.

– És ha többet várnál a varázsige elmondása és a toboz elültetése között? – vetette fel Caz.

Mire a nap nyugovóra tért, megtalálták a megoldást: ragacsos fenyőtobozba zárták a fagyógyító bűbáj lassan felszabaduló változatát.

A következő napot Kiela és Caz lekvárkészítéssel, a fenyőtoboz-alapú ragacsos keverékek összeállításával, valamint a boltnyitásra való készülődéssel töltötte. Kiela kirakosgatta a lekvárosüvegeket a frissen elkészült polcra – többször is, ugyanis minduntalan meggondolta magát, és új rend szerint állította sorba az üvegeket, amit egészen addig folytatott, míg végül Caz jóváhagyólag annyit nem mondott:

– Így jó lesz.

Csíkokat vágtak a ruhákból, amelyek már túl kopottak voltak ahhoz, hogy viselni lehessen őket, és gondosan bebugyolálták az anyagdarabokba a fenyőtobozos kevercseket, amelyek a polc mögött elhelyezett kosárba kerültek, készen arra, hogy a jövőbeni vásárlók figyelmébe ajánlják őket. Összesen több tucat üvegnyi málnalekvárjuk és legalább ennyi mágikus erejű fenyőtobozos kevercsük volt. Minden olyasmit, ami gyanút kelthetett, a hátsó szobába rejtettek, és a ládákra leleményesen ágytakarókat terítettek, amitől azok úgy néztek ki, mint néhány fölös asztal. Kiela – számolva azzal is, hogy valaki esetleg betéved a hálóba, még mielőtt megállíthatnák – a letakart ládák tetejére helyezett százszorszép- és rózsacsokrokkal teli vázákkal igyekezett tökéletesíteni a hatást. A hátsó szoba ajtaja nyilván csukva lesz a bolt nyitvatartási idejében, és persze eszük ágában sem volt bárkit is egyedül hagyni a házban.

Estére mindennel elkészültek, és olyan felkészülten várták a boltnyitást, amennyire csak tőlük telt.

Kiela pedig csak reménykedni tudott abban, hogy amire készül, nem bizonyul majd óriási hibának.

Kiela másnap, nem sokkal pirkadat után, merészkedett le a faluba, hogy tudassa Brynnel a boltnyitás hírét. Arra számított, hogy a pék majd gondoskodik a hír terjesztéséről, aminek köszönhetően ő és Caz vélhetően már ma délután köszönthetik az első vevőjüket.

Legnagyobb meglepetésére – noha a bolt előtt hosszan kígyóztak a vásárlók, hogy beszerezzék a napindító péksüteményüket – Bryn azonnal átfordította a pékség ajtaján lógó táblácskát a ZÁRVA feliratra, és mindenkit kitessékelt. Csupán Tobint állította ki az üzlet elé egy nagy tálca muffinnal, meghagyva neki, hogy adja el, ne pedig megegye őket. Ezután Kielát arra utasította, hogy siessen vissza a boltjába, még mielőtt ő maga is megérkezne.

– Nyisd csak ki! – mondta. – Megszerzem az első vásárlódat, aztán már ott is leszek, hamarabb, mint amennyi idő alatt egy tengeri kígyó elsüllyeszt egy hajót.

– Nincs is ilyen mondás – tiltakozott Kiela.

– Ismertem egy tengerészt, aki állandóan ezt mondogatta – felelte Bryn. – Bár kétségkívül kedvesebben hangzott az ő szájából. Na gyerünk, futás! Készülj fel a vevőid fogadására!

Kiela így is tett, rohant haza. Minden olyan gyorsan történt, hogy úgy érezte, mintha jó gyorsan háromszor körbefordították volna.

Miközben felszaladt a sziklába vájt lépcsősoron, azt latolgatta magában, vajon izgatott vagy ideges-e inkább, és végül arra jutott, hogy el kellene nevezni valahogy a két érzés egyenlő arányú keverékét, például „izegesnek” vagy „idagottnak”. Ahogy hátranézett a válla felett, meglátta Larran házát – a ménes gazdája a tornácán álldogált, a sziklafalnak háttal, és a tengert fürkészte. Kiela elbizonytalanodott.

Bárcsak ő lenne az első vásárlóm!

Gyorsan megrázta magát. Nem tudta volna megmondani, hogy jutott ez az eszébe. Nem az számított, hogy ki lesz az első vevője. Csak az számított, hogy a boltnak sikere legyen. Kielának most egy dologra kellett összpontosítania: arra, hogy jó benyomást keltsen Brynben és a vele érkező első vásárlóban, bárki legyen is az.

Ennek muszáj működnie.

Annál is inkább, mert egyáltalán nem volt vészterve.

Futólépésben haladt át az erdőn, közben lelket öntött belé a madarak bátorító éneke. Mintha az egész erdő neki szurkolt volna. Kivágtázott a fák közül, a házikóig meg sem állt… És akkor egy tyúk, a tyúk, az ő elveszett tyúkocskája felszegte a fejét a háza előtt, a lány felé kotkodácsolva.

Kiela megtorpant.

A tyúkra meredt.

A tyúk pedig őrá.

Aztán visszarohant az erdőbe.

Kiela felsóhajtott. Ám ahogy átvágott a kerten az ajtóhoz, egy fűcsomó ölelésében egy tojásra lett figyelmes. Lehajolt, felvette. A héja még meleg volt, nyilván nemrég pottyant ide. A lányt hatalmába kerítette a megérzés, hogy ez jó jel. Bevitte a tojást a házba, betette egy edénybe, nehogy elguruljon, és csak ezután kiáltott oda Caznak:

– Jönnek a vásárlók!

A csokrosinda kiviharzott a hátsó szobából, és felkapaszkodott a konyhaszekrényre, ahonnan remek kilátás nyílt a bejárati ajtóra.

– Mit kell tennem? Köszöntsem őket? Vagy bújjak el inkább? Előnyösen vagy hátrányosan érinti az üzletet egy érző póknövény jelenléte?

– A te ittléted természetesen minden esetben előnynek számít – jelentette ki határozottan Kiela.

Az egy dolog, hogy Caz a faluba nem ment le a nyilvánvaló kockázat miatt, de a házikó az otthonuk. Amennyiben a szigetlakók nem bánnak megfelelően a póknövénnyel, úgy Kiela sem tart igényt a vásárlásukra. Vagy a barátságukra. Nem mintha egy beszélő növény olyan példátlan jelenség lett volna. Csak a központtól távolabb fekvő szigeteken – ahol kevesebb olyan varázsló fordult elő, aki (törvényesen) létrehozhatott hasonló teremtményeket – viszonylag ritkán fordult elő ilyen élőlény. Kiela még egyszer megigazította az egyik lekvárosüveget a polcon, majd ragyogó mosollyal az arcán a bejárati ajtó felé fordult, mivel közeledő emberek zaját vélte hallani.

Bryn lépkedett az ösvényen a ház felé, nyomában a kentaurasszonysággal, Eadie-vel. A pék levette a kötényét, kékeszöld nadrágot viselt, és fehér blúzt, amely remekül illett a homokszínű bundájához. Az egyik agancsába beleakadt egy levél.

Mellette ügetett négy patás lábán Eadie, aki mindeközben hevesen integetett az emberi karjaival. A felsőtestén felhőfehér blúzt viselt, lóhátsóját pedig ezüstös árnyalatú szoknya fedte, fekete sörényében ehhez illő ezüst szalagok csillogtak, melyek egészen a patájáig lelógtak. Széles, barátságos mosollyal az arcán közeledett, Kiela pedig igyekezett meggyőzni a szívét arról, hogy kevésbé hevesen kalapáljon. Elvégre mind Bryn, mind Eadie nagyon kedvesen bánt vele már korábban is, mi oka lett volna feltételezni, hogy nem boldog vásárlókként távoznak? Szemmel láthatólag mindkettejük számára fontos volt, hogy kiöltözzenek, mintha a boltbeli vásárlásuk valóban jeles alkalom lett volna, nem pedig elintézendő feladat.

Miután eldünnyögött magának néhány buzdító szót, Kiela már ott is termett az ajtóban.

– Isten hozott benneteket Kiela és Caz Lekvárboltjában!

– Ki az a… – kezdett bele a kérdésbe Eadie, ám Caz az indáival integetve közbevágott.

– Hahó!

Eadie pislogott egyet, majd a póknövényre bámult. Aztán ismét pislogott egyet.

– Ó, hát te volnál az, akiről Tobin annyit mesélt – mondta Bryn. – Örülök, hogy találkoztunk, Caz. Isten hozott Caltrey-ban! Mindig öröm, ha új lakosokkal bővülünk. Nem érkezett új lakó a szigetre, mióta… Nos, az kizárt, hogy én lettem volna az utolsó újonnan érkező, de az biztos, hogy nem sokan jöttek azóta, leszámítva persze az újszülötteket. Na és hogy tetszik eddig a bájos kis szigetünk?

– Igazán növénybarát – felelte Caz.

Kiela elállt az ajtóból, így a két vevő beljebb kerülhetett.

– Ó, hát nem imádni való? – duruzsolta Bryn, akiből ömlött a szó. Odavolt a különféle színű és erezetű faanyagokból készült polcokért, a Kiela által vázákba és poharakba tett virágokért meg a tetőgerendákról lógó, száradó gyógynövényekért. – Minden részletében elbűvölő. Ó, odanézzenek, a székek pedig virágmintásak! Tudod, valaha művésznek készültem, kölcsön is kértem a húgom festékkészletét, mivel úgy döntöttem, némi virágdíszítéssel jobban mutatnának a lépcsők. Nos, maradjunk annyiban, hogy a festés nem az erősségem, és anyám sem volt különösebben elragadtatva, nem is beszélve a húgomról, illetve voltaképpen bárkiről, aki látta a művemet. Azóta nem is festettem. Szerencsére a sütéshez sokkal jobban értek.

Eadie félúton elakadt, csak az emberi felsőteste fért be a házba, a hátsó fele, a teste lórésze odakint ragadt. Kiela azon gondolkodott, hogy tágasabbá kellett volna tennie a boltot, vagy legalább szélesebbé a bejárati ajtót, esetleg…

– Valóban elbűvölő – mondta csodálattal teli hangon a kentaurasszonyság is, majd hozzátette: – Nem kell aggódnod, Binna kisleánya, már hozzászoktam, hogy nem férek be mindenhová. Csupán egy javaslatom lenne, aztán vagy megfogadod, vagy nem: az elöl lévő ablakodat használhatnád kiszolgálóablakként, mint Bryn a pékségben, így Caltrey nagyobb méretekkel megáldott lakóinak is a kedvében tudnál járni. Ivornak például különösen nagy nehézséget okoznak az átlagos méretű nyílászárók.

Bryn megkocogtatta pompás agancsát.

– Az övé tizenkét ágú – jegyezte meg.

– Ez remek ötlet! – lelkendezett Kiela. Esetleg egy pultot is kitehetne az ablak elé. Azt kívánta, bár ott hagyta volna Larran a kalapácsát. Nem mintha Kiela tisztában lett volna azzal, hogyan kell megépíteni egy pultot, de mégis mennyire lehetett bonyolult? Mintha Larran egy kis faanyagot azért itt hagyott volna…

– Mennyi csodás lekvár! – ámuldozott Bryn az üvegeket vizsgálgatva. – Odanézz, Eadie, szinte ragyognak a sok piros bogyótól; már ránézésre látszik, milyen gazdag, telt ízük lehet.

– A legérettebb állapotukban szerettem volna tartósítani a gyümölcsöket – mondta Kiela. – Azt tervezem, hogy hamarosan lesznek más ízek is, illetve szeretnék egyéb fűszerekkel és gyógynövényekkel is kísérletezni. A fahéj és a szegfűszeg például remekül illene a cseresznyéhez.

Eadie horkantott egyet.

– Egészséges cseresznyefát találni a szigeten? Sok sikert hozzá! Bryn, emlékszel arra a helyes kis cseresznyefára a házam mellett?

– Persze, annyi gyümölcs volt rajta annak idején, hogy alig bírták el a súlyt az ágai, mindig szinte a földet súrolták, mi meg…

– Mi meg két pofára tömtük a cseresznyét, a magokat pedig átköpködtük Fenerer udvarára – folytatta Eadie –, persze csak amikor nem figyelt. Milyen csodás kis fa volt! Örömöt adott, és hozzájárult a kicsinyes bosszúnkhoz is.

Ez maga volt a tökéletes felvezetés a boltban kapható másik termék megismertetéséhez…

Caz is hallotta. Leugrott a konyhapultról, és bedöcögött a bolti részbe.

– Van egy különleges ajánlatunk is a különleges vevőink számára – mondta. – Olyan speciális orvosságok is megtalálhatók nálunk, amelyek a fák gyógyítására szolgálnak.

Bryn és Eadie a póknövényre bámult.

Kiela alig mert levegőt venni. Ez volt az. A pillanat, amikor minden értelmet nyer, vagy darabjaira hullik. Ha nem hiszik el ezt az orvosságos mesét, akkor…

– Mégis miféle orvosságról van szó? – tudakolta Eadie.

– Családi receptúra – füllentette Caz. Kiela szeme elkerekedett, ám ezt, minthogy nem rá néztek, sem a pék, sem a kentaurasszonyság nem vette észre. – Nemzedékről nemzedékre, növényről növényre szállt – folytatta kedélyes magabiztossággal a csokrosinda.

– Úúú! És működik? – kérdezte Eadie.

– Ha valakik, a növények aztán tudják, mire van szükségük más növényeknek – jelentette ki Caz ünnepélyesen.

Zseniális ötlet! Kiela azt kívánta, bárcsak neki jutott volna eszébe. Szép munka, Caz. A lány besietett a lekvárospolcok mögé, és előhozott néhány előre becsomagolt fenyőtobozos kevercset.

– Csak el kell ültetni a fa gyökerei közé. De minél hamarabb, különben elveszíti az erejét.

Eadie átvette a kis csomagot.

– Elég csak elültetni? Nincs más… teendő?

Lehet, hogy sejti, futott át Kiela agyán. Remélte, hogy nem hallatszik a pulzusa, mert a szíve majdnem átütötte a mellkasát. Izzadt tenyerét gyorsan beletörölte az ingébe, és eltűnődött, mikor lett idebent ilyen meleg.

– Igen, ez minden – felelte.

– És mennyit kérsz ezért az orvosságért? – érdeklődött tovább a kentaurasszonyság.

Kiela Cazra pillantott, aki megvonta a leveleit.

– Ez az első csomag, amelyet eladunk, szóval… Mit szólnál ahhoz, ha elvinnéd, kipróbálnád, és ha működik, annyit fizetsz érte, amennyit jónak látsz?

Eadie fontolóra vette az ajánlatot, miközben a becsomagolt fenyőtobozt nézegette, majd az érző póknövényt, végül pedig Kielát.

– Legyen így – mondta végül.

A kentaurasszonyság mellett álldogáló Bryn boldogan mosolygott Cazra és a lányra.

Kiela érezte, hogy enyhül a vállában lévő feszültség, bár a szíve még mindig hevesen kalapált. A kentaurasszonyságra mosolygott. Az első termék, amit eladtunk.

– Adhatok esetleg egy kis lekvárt is?

– Hogyne! – mondta Eadie.

– Én is szeretnék néhány üveggel – mondta Bryn. – Van egy sütireceptem, amibe remekül illene. Majd kenek rá egy réteg kecskesajtot is, attól igazán pikáns lesz az íze.

Caz levelei zizegni kezdtek ijedtében.

– Jaj nekem, kecskék! – nyögte.

Miközben Kielával a fizetést intézték, Bryn belekezdett egy kedves anekdotába egy szokatlanul barátságos kecskéről, aki imádta a gombokat. Mindenkinek, aki elhaladt mellette, különösen figyelnie kellett a kabátjára és a pulóverére, a kecske ugyanis minden gombot elfogyasztott, amelyhez hozzáfért. Még Caz se bírta megállni, hogy ne nevessen, amikor Bryn azt is elmesélte, meddig volt hajlandó elmenni az egyik szigetlakó, csak hogy visszaszerezze a lelegelt gombjait…

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

AMIKOR MEGÉRKEZETT A KÖVETKEZŐ VEVŐJÜK, Kiela éppen egy varázskönyvet olvasgatott. A könyvet egy olyan varázsló írta, aki mellékállásban Alyssium egyik legjobb éttermében dolgozott szakácsként. A lány annyira belemerült a fokhagyma ízét megváltoztató bűbáj lehetséges hatásainak böngészésébe, hogy sem a boltba becsoszogó vevő lépteinek zaját, sem pedig ingerült „Van itt egyáltalán valaki? Miféle bolt az, ahol nincsen eladó?” kérdéseit nem hallotta meg.

– Hát ez meg micsoda? – hangzott egy férfi kiáltása.

És erre már Kiela is felfigyelt. Ahogy a padlóra zuhanó föld tompa puffanására is. Kirontott a hálószobából, így még éppen látta Cazt kislisszolni a hátsó ajtón a biztonságot jelentő kertbe.

Megfordult, hogy a barátja után menjen.

– Caz, minden re…

– Figyelmeztető táblát kellene kihelyeznie az üzletre, amennyiben természetellenes lények is megfordulhatnak benne – mondta a vevő.

Kiela visszafordult. Az előtte álló férfi ismerősnek tűnt. Lehetséges, hogy már látta valahol? Ó, megvan! A barátságtalan fickó a pékségnél. Tobinnal játszott valamilyen játékot, amelyhez kavicsokra volt szükség. Amikor először látta, nem gondolta róla, hogy ekkora. Most, hogy itt állt előtte, sokkal nagyobbnak tűnt, mint akkor. A férfi kopasz feje búbja már-már a tetőgerendákat súrolta, amitől Kielának olyan érzése támadt, mintha egész testével fölé tornyosulna. A fickó testét bőr helyett pikkelyek fedték. Bézs színű munkaruhát viselt, amilyet a rakodómunkások szoktak.

– Sajnálom, hogy megijedt – szólalt meg Kiela, miközben aggodalmas pillantásokat vetett a hátsó ajtó irányába –, bár ahogy látom, egymást ijesztették meg.

– Úgy nézett ki, mint egy növény – mondta a férfi változatlanul mogorva arckifejezéssel. Kiela eltűnődött azon, vajon állandóan ilyen képet vág-e.

– Valóban az: póknövény vagy Chlorophytum. Örökzöld évelő, a spárgához hasonlít – felelte Kiela a legjobb „ne lássa rajtad az ügyfél, hogy összeszorított foggal válaszolsz” hangszínén, amelyet annak idején könyvtárosként alkalmazott. Majd, hogy minden esetleges félreértést megelőzzön, még hozzátette: – Nem ehető.

A férfi felhorkant.

– A növény neve Caz, én pedig Kiela vagyok, isten hozta a lekvárboltunkban!

– Fenerer – közölte a férfi.

A lány eltöprengett. Már hallotta ezt a nevet. De hol? És mikor? Amikor a pékségben járt, nem mutatkoztak be egymásnak.

– Nagyon örvendek. Amint látja, egyelőre csak málnalekvárt árusítunk.

Kiela leemelt egy kötényt az egyik szék hátáról, a dereka köré kötötte, és bízott benne, hogy így már jobban fog hasonlítani egy bolti eladóra.

Fenerer mogorva tekintete a polcokra siklott.

– Csak málna van?

– További ízeket is tervezünk a közeljövőben.

A férfi felmordult.

– Van esetleg olyan íz, amelyet különösen kedvel? – próbálkozott Kiela. – Örömmel figyelembe vennénk, amikor a következő adagokat készítjük. Áfonya? Vagy cseresznye esetleg?

És akkor beugrott neki, hol hallotta már Fenerer nevét: Bryn és Eadie beszélgetésében. Az udvarára köpködték át a cseresznyemagokat, amikor nem figyelt oda.

– Citrom. De neked olyanod sosem lesz. A citrusfélék nem teremnek meg Caltrey-n, hacsak nincs olyan puccos üvegházad, de azt meg senki sem engedheti meg magának. Valaki, aki lekvárárusításból él, pláne nem. Nem gondoltál még arra, hogy a lekváron kívül mást is tarts a boltban? Kötve hiszem, hogy ez az üzlet sokáig fog működni.

Kiela a fogát csikorgatta, és igyekezett felidézni, mennyi morcos mágussal és lekezelően viselkedő diákkal akadt dolga a könyvtárban. Bár az igaz, hogy nem kezelte őket valami jól. Abban az egy hónapban, amikor ő ült a kölcsönzőpultban, véletlenül úgy megsértett egy különösen faragatlan kutatót azzal a megjegyzéssel, hogy a disszertációjának alapkérdését már tizenöt éve megcáfolták, hogy a férfi mérgében sírva fakadt. Ezenkívül háromszor is bepanaszolták, amiért nem a megfelelő kötetekkel látta el azokat a kellemetlenkedő tudósokat, akik megzavarták olvasás közben, és még bocsánatot sem kértek. Jelentős különbség azonban, hogy míg annak idején, a könyvtárban abban reménykedett, hogy majd áthelyezik a raktárba, addig ebben az esetben azt szerette volna, hogy sikeres legyen a boltja.

– Köszönöm, hogy így aggódik. Adhatok egy üveg lekvárt?

– Nem – felelte Fenerer.

Akkor mégis minek jött egy lekvárboltba? – kérdezte volna legszívesebben Kiela, ám csupán annyit mondott:

– Nos, ez esetben sajnálom, de nem tudok segíteni.

Azt már korábban eldöntötte, hogy ennek a fickónak nem akarja megemlíteni az orvosságokat. Ha Cazt természetellenes lénynek tartotta… Mármint persze, Caz természetellenes lény, ezt kár lenne tagadni, de ez még nem ok arra, hogy kérdőre vonja és figyelmeztesse őt.

Fenerer ismét felmordult. Kiela kezdett rájönni, hogy ez a fickó a morgások embere. Ez utóbbi például egyszerre fejezett ki rosszallást és hitetlenkedést. A fickó ezután sarkon fordult, és el is ment.

Kiela várt még egy darabig, és figyelte, ahogy Fenerer az erdő irányába sétál, és vissza sem néz. Ezután kisietett a hátsó kertbe. Tekintetét végigjáratta a növényeken: a virágzó paradicsompalántákon, valami ismeretlen növény satnya szárain, a túlburjánzó málnabokrokon… Majd végre kiszúrta Cazt, aki a kert távoli sarkában gubbasztott, és a kerítés tövében dúdolgatott valamit.

– Caz! Már elment! Sajnálom, hogy goromba volt veled. Szerintem csak kíváncsiskodni akart, meg lesújtó véleményt alkotni a boltról… Még lekvárt sem vett.

– Kiela, gyere ide, ezt látnod kell! – intett a lánynak néhány levelével a póknövény. Nem tűnt feldúltnak. Ami azt illeti, inkább izgatottnak látszott.

A lány átszelte a kertet, óvatosan lépkedett a növények között. Arra gondolt, hogy később, miután mára bezárják a boltot, kijön majd ide a természettudós könyvével, és megpróbálja azonosítani azokat a növényeket, amelyekről Caz nem tudta megmondani, micsodák. Az egyikről úgy sejtette, hagyma lehet… Az a másik, a közelben pedig talán dísztök, sütőtök vagy dinnye.

Odaért Cazhoz…

És ekkor egy kerek, zöld valami kerülte meg a póknövényt, majd rohant át a kert túloldalára. Olyan gyors volt, hogy Kiela meg is pördült, amikor eliramodott mellette… A lábain? Vagy a tüskéin? Esetleg a gyökerein?

– Ez a…

– A kis kaktuszunk, bizony – mondta Caz. – Úgy tűnik, vannak lábai, és használja is őket.

– Hát ez… – Kiela nem tudta, hogy jó-e vagy rossz, vagy egyáltalán mi. – …érdekes – fejezte be végül bizonytalanul a mondatot.

– Pórbálok összebarátkozni vele – mondta Caz, és szétterítette a leveleit, akárcsak a pávák a farktollaikat. Ez egyfajta üdvözlési szertartás vagy valami hasonló lehetett.

Kiela úgy döntött, jobb, ha ezt most nem kérdezi meg.

– Remek. Nos, öhm, szükséged van a segítségemre?

Caz intett neki az egyik levelével, majd lopva kémlelni kezdte a kertet a kaktusz után kutatva.

– Megleszek. Menj vissza nyugodtan. Csak, tudod… Nézz a lábad elé.

Kiela nyitva tartotta a szemét az arra járó kaktuszra, miközben visszament a házba. Odabent levette a kötényt, és a konyhapult melletti kampóra akasztotta, hátha jön még vevő. Felszeletelt egy paradicsomot, és elmajszolta, miközben azon tűnődött, vajon igaza volt-e a zsémbes öregembernek. Lehet, hogy valóban butaság volt azt gondolnia, hogy az üzlet működhet? Gyorsan elhessegette a kétségeit, és visszament a hálószobába a könyvéért. Ezúttal már kihozta a konyhaasztalra, de a biztonság kedvéért lerakott mellé egy konyharuhát is, hogy rádobhassa a kötetre, amennyiben újabb látogató érkezik.

Már éppen elmerült a konyhakertek termőföldjének három megújítási lehetőségéről szóló fejezetben, amikor léptek zajára lett figyelmes. A könyvre dobta a konyharuhát, felkapta a kötényét, és sietősen megkerülte a polcfalat.

Szerencsére nem a zsémbes vénember tért vissza, viszont ezt a vásárlót sem ismerte, bár ez nem volt túl meglepő, hiszen eddig csak a szigetlakók töredékével találkozott. Szigorúan véve mindenki ismeretlen volt itt számára, leszámítva Brynt, Eadie-t, Larrant és Tobint. Kielához hasonlóan a boltba belépő nőnek is kéklett a bőre, ám őt zöld foltok is ékesítették. Egy spirálszerűen faragott bottal közlekedett, amely leginkább egy unikornis szarvára emlékeztetett.

– Isten hozta! – köszönt Kiela, amint a nő belépett.

Mint kiderült, a nőt Haliónak hívták, és olyan halkan beszélt, hogy szinte már suttogott. Tetszett neki a bolt, tetszettek a polcok, és tetszett Kiela kék haja is. Jól bevásárolt: három üveg lekvárt vett, és egy doboz tojást meg egy tömb csípős sajtot ajánlott értük cserébe.

Minden tekintetben Fenerer szöges ellentéte volt. Kiela kockáztatott.

– Orvosságokat is árulunk, amennyiben érdekli ilyesmi. A jelenleg előkészített házi praktikáink a fák egészségének helyreállítására és megerősítésére szolgálnak.

– Beteg fáim nincsenek – suttogta Halio. – Viszont…

Kiela közelebb hajolt.

– Megtenné esetleg, hogy… Á, mindegy.

– Ha megkérdezi, azzal még nem árt senkinek – mondta Kiela. – Egy jól működő társadalom szíve a kérdésekben rejlik.

Hirtelen nem is tudta, hogy ezt a gondolatot olvasta-e valahol, vagy most találta ki. Akárhogy is, de tetszett neki. A birodalom elnyomta azokat, akiknek mágiával kapcsolatos kérdésük volt, a varázslatok adta válaszokat pedig csak egy szűk elit számára tette elérhetővé, aztán mi lett vége… Milyen dicsőséges birodalom lehetett volna, ha bárkit, akinek kérdése volt, fogadhattak volna az Alyssiumi Nagy Könyvtár kötetei között!

– Van egy patakom… Jobban mondva volt egy patakom. Olyan csodásan csobogott, hűs vizet adott, azonban elapadt, nem jön már belőle víz… De hát itt beteg fákról volt szó, nem beteg forrásokról. Bocsásson meg.

– Nem nézte meg, hátha kicsit feljebb történt valami, amiért nem folyik a víz? – kérdezte Kiela.

Halio a fejét rázta.

– Nincs feljebb. Még az anyám anyja fakasztotta a forrást varázslattal egy csupasz sziklából, amikor Caltrey-ba jött.

– A nagymamája mágus volt?

– Jaj, nem, dehogy – felelte Halio. – Csak akkoriban még… Nos, máshogy mentek a dolgok. De ez még jóval azelőtt volt, hogy maga megszületett. Akkoriban még nem függtünk ennyire azoktól a birodalmi varázslóktól. Gondoskodtunk egymásról. Kisebb varázslatok segítségével, igen. Nem olyan látványos varázsigék voltak ezek, mint amilyeneket a varázslók mondtak, de tették a dolgukat. Biztosították az egészséges és kiegyensúlyozott életet.

– És mi történt ezzel a sok tudással? – kérdezte Kiela. – Miért nem adta tovább a nagyanyja a varázsigét?

A receptkönyvre gondolt, amelyet a konyhaszekrényben talált. Milyen kár, hogy ezeket a házi használatra alkotott bűbájokat nem jegyezték fel, nem őrizték és nem becsülték meg úgy, mint a szülei receptjeit. Valakinek el kellett volna végeznie ezt a munkát. Bárcsak akkor itt lett volna… Vajon eszébe jutott volna összegyűjteni ezeket a varázsigéket, ahogy a tudósok is gyűjtik a szájhagyomány útján terjedő történeteket? Vagy ő sem gondolta volna ezt szükségesnek? Mennyi értékes tudás mehetett kárba azért, mert nem volt, aki lejegyezze!

– Nem tartottuk szükségesnek – felelte Halio. – Folyton jöttek a császár által küldött mágusok, az ő varázslataik pedig sokkal komolyabbak voltak, mint a mi kis egyszerű bűbájaink. Az idősebbek örömmel hagyták a varázslást azokra, akik valóban értettek hozzá, a varázslók pedig ragaszkodtak hozzá, hogy az ő varázsigéik a legjobbak. Aztán néhány fontoskodó aktakukac a fővárosban, akik semmiféle tudással nem rendelkeztek sem a távolabbi szigetekről, sem pedig arról, miként függnek össze a világ dolgai, törvénybe is foglalta ezt. Most pedig nézze meg, hova jutottunk. Mi lesz így velünk?

Kielának közelebb kellett hajolni, hogy minden szót elcsípjen. Először nem is tűnt fel neki, hogy Halio nem költőinek szánta a kérdését, hanem választ is várt rá. Csak akkor kapcsolt, amikor az idős hölgy már egy ideje várakozással teli arccal meredt rá.

– Arra kényszerülünk – felelte hát a lány –, hogy visszataláljunk a saját utunkra, és gondoskodjunk egymásról.

Halio elmosolyodott.

– És lekvárt együnk.

Miután elbúcsúzott, Halio kisántikált a házból, majd eltűnt az erdőben. Kiela rövid ideig még figyelte, aztán berohant a hátsó szobába, hogy olyan könyveket keressen, amelyekben választ talál arra, miként lehet ismét vizet fakasztani az elapadt mágikus forrásokból.

Már lement a nap, mire végre Caz is visszatért a kertből, majd a konyhában bekucorodott egy padlón tátongó lyukba. A gyökereit beleengedte a földbe, majd nagyot sóhajtott.

– Még mindig ámokfutás, amit művel.

– Okozott valami kárt? – kérdezte Kiela.

– Először a tüskéivel leszakított néhány levelet, aztán felnyársalt egy paradicsomot. Az, mondjuk, elég vicces volt, mindent beterített a paradicsomlé. Mostanra sikerült ráéreznie a kanyarodás mikéntjére.

– Nagyon felháborodott?

– Nem, egyáltalán nem.

– Honnan tudod?

– Azt kiabálta, hogy „huhuhúúú!”, miközben ide-oda gurult.

Hűha. A mindenit!

– Szóval azt mondod, beszél? Úgy, mint te?

Lehetséges lenne, hogy Cazzal véletlenül érző lényt teremtettek? És ha ez a helyzet… Nem jelent ez gondot? Vajon miféle felelősséggel tartoznak a kaktusz iránt? Esetleg fel kellene ajánlaniuk neki, hogy megtanítják néhány dologra? Mire lenne szüksége? Mire vágyna?

– Csak annyit mond, hogy „huhuhúúú”. Jaj, nagyon elfáradtam. És itt miről maradtam le?

Kiela mesélt Caznak a két vásárlóról, és arról, mennyire különböztek egymástól, illetve beszámolt arról is, hogy már kicsit beleásta magát a kutakat és forrásokat létrehozó varázslatok témájába.

– Igazán lenyűgöző – mondta, majd kihozta a szobából a könyvet, amelyet épp olvasott. – Egy Lunia Wheelan nevű varázsló szerint a feltörő vizet vagy a felszíni kőzetréteg alól csalogatják elő, vagy összegyűjtik a…

Valaki kopogott az ajtón.

– Kiela? Caz?

– Juj, ez Larran! – állapította meg rémülten a póknövény.

Kiela gyorsan felnyalábolta a könyveket, és bevitte őket a hátsó szobába. Bedugta mindet egy paplan alá, becsukta maga után az ajtót, majd kiszaladt a bejárathoz. Alig kapott levegőt, amikor ajtót nyitott.

– Larran! Nahát! Szia! Isten hozott a boltocskánkban!

– Rosszkor jöttem? – kérdezte a férfi.

– Nem, csak… épp takarítottam – felelte Kiela, és biccentett egyet a mosogató irányába, amely kongott az ürességtől. Már elmosogatott minden tányért és poharat, amelyet ma használt. Érezte, hogy elfutja a pír az arcát.

– Vennél esetleg néhány üveg lekvárt?

– Öhm, nos… Én nem… Mármint nem hoztam magammal semmit, amivel fizethetnék értük. Csak beugrottam megkérdezni, milyen volt az első napotok.

– Remek! Azt hiszem. – Az igazság az, hogy Kielának fogalma sem volt, hány vásárló számít jónak, de hát mégiscsak eladott néhány üveg lekvárt, és ez azért kezdetnek nem rossz, ugye? – Jöttek páran. Ó, erről jut eszembe! Az egyikük azt javasolta, hogy tegyünk egy kínálópultot az ablak elé, ahonnan árusíthatnám a lekvárokat, így a nagyobb méretű szigetlakóknak sem kellene kellemetlenül érezniük magukat, amiért esetleg nem férnek be teljesen a boltba.

– Persze, készítek neked egy pultot – mondta boldogan Larran, és az övén lógó szerszámokra mutatott. – El is hoztam magammal a szerszámkészletet, hátha akad valami javítanivaló a polcokon.

– Én nem… Nem akartam szívességet kérni. Illetve de, azt akartam, csak… – habogta Kiela, de aztán összeszedte magát. – Cazzal kikevertünk egy olyan orvosságot, amelyik segít meggyógyítani a fákat. Régi hagyományokon alapuló receptúra a növények világából. Szóval örömmel adnék belőle neked egy adagot köszönetképp, amiért segítesz megépíteni a pultot az ablak elé.

És igen, sikerült! Elmondta, ráadásul szinte nyelvbotlás nélkül! Vajon mi lehetett az oka annak, hogy amikor Larrannel kellett beszélnie, minden olyan keszekusza módon hagyta el a száját?

– Meggyógyítja a fákat? – kérdezte a férfi tágra nyílt szemmel.

Caz is kiemelte néhány szál gyökerét a földből, majd meglengette őket a levegőben.

– Megerősíti a gyökereiket – mondta. – Régi családi receptúra!

– Neked van családod? – fordult Larran érdeklődve a póknövény felé.

Hoppá. Elmondták volna Larrannek, hogyan jött létre Caz? Kielának semmi ilyesmi nem rémlett.

De a férfi magától is visszavonulót fújt.

– Elnézést kérek, ez durva volt. Nyilván neked is lehet családod.

– Mondjuk úgy, hogy elszakadtam a gyökereimtől – közölte fennkölten Caz. – Most már Kiela jelenti számomra a családot.

Ha itt akarunk maradni, egyeztetnünk kell, hogy mit mondunk másoknak. Egyiküknek sem volt túl nagy tapasztalata arról, hogyan kell jól hazudni, ugyanis viszonylag ritkán van rá szükség, ha valaki amúgy is igyekszik elkerülni, hogy beszélgetnie kelljen másokkal. Talán könnyebb lenne, ha egyszerűen csak kevesebbet beszélnénk.

Ami azonban Larrant illeti, nos, ő nem úgy tűnt, mint aki kevesebbet szándékozna beszélni. Sőt, nagyon is úgy látszott, hogy a ménes őrzője ezúttal kimondottan beszédes hangulatban érkezett. Nekilátott a pult összeállításának, eközben pedig elmesélte, mennyit idétlenkedtek a tengeri lovai. Az egyik kancája például, Amarin, felfedezett ma magának egy tengeri fókát, és úgy döntött, hogy a kisállatául fogadja. A fóka azonban nem mutatott különösebb érdeklődést a hatalmas tengeri lóval való játék iránt. Megkapaszkodott egy bójában, Amarin pedig folyamatosan apró ajándékokkal halmozta el, hogy játékra bírja, vagy esetleg azért, hogy udvaroljon neki. Vitt neki egy kis uszadék fát, egy kagylót, némi moszatot és egy sirálytollat is. Végül talált egy labdát is, amely valahogy besodródott a tengerbe.

Miközben Larran csak beszélt és beszélt, Kiela azon tűnődött, melyik könyv lehet az, amelyben megoldást talál a kiszáradt mágikus forrás ügyére. Háromra szűkítette a szóba jöhető kötetek számát, amelyeket majd Larran távozása után néz át. Most azonban erősen tartotta a pultként szolgáló deszkát az ablak előtt, amíg a férfi pár szöggel az ablakpárkányhoz rögzítette.

– Amarin azt azonban nem tudta – csevegett Larran –, hogy Tobin, Bryn unokaöccse… Tényleg, vele találkoztál már? Na, hogy ő hagyta ott neki azt a labdát, épp azért, hogy megtalálja. Rendes kölyök.

– Így van – helyeselt Caz. – Nem eszik növényeket. Még zöldségeket sem.

– Nagyon szeretne felülni egy tengeri lóra – szólalt meg Kiela.

– Valóban? – kérdezett vissza Larran, és elgondolkodott.

Az építmény megtámasztására Kiela segítségével lefűrészelt néhány deszkát és pár ék alakú fadarabot, majd a ház falához, illetve a pulthoz rögzítette őket.

– Sok mágikus forrás van Caltrey-n? – tudakolta Kiela.

Larrant meglepte a hirtelen témaváltás, értetlenül pislogott.

– Tessék?

– Bejött ma egy vásárló, aki mesélt a saját forrásáról, amely már elapadt. Csak arra voltam kíváncsi, mennyire gyakori az ilyesmi.

A lány azzal tisztában volt, hogy ők az ivóvizüket egy teljesen átlagos kútnak köszönhetik, amelyet a szülei még az ő születése előtt ástak, ám arra egészen eddig nem gondolt, vajon hogyan jutnak friss vízhez a sziget többi részén lakók. Eszébe jutott a vízimalmot működtető vízesés. Talán az is valamilyen varázslat műve lenne? Vagy csupán a gravitációé?

– Van néhány. Az a szökőkút, például, a falu központjában, szintén varázslat útján jött létre, de már az is kiszáradt. Gondolom, egy idő után elmúlt a varázsige hatása. Egyszer megpróbáltam megjavítani, de kiderült, hogy mechanikailag semmi baja sincs. Csupán elapadt a forrás, amely táplálta.

– Hm – mondta Kiela, majd eltűnődött. Vajon annak idején a varázsló egy már létező forrást duzzasztott fel, vagy ő maga fakasztotta a vizet is? Újraindítani egy már meglévő forrást nem lehet olyan nehéz, mint a semmiből teremteni egyet. Talán ebből a nézőpontból kellene megközelítenie a dolgot…

Larran az utolsó szöget is beverte a kínálópultba, majd erősen rácsapott néhányat.

– Szép stabil. Örömmel segítek bármi másban is, ha szükséges.

– Ó, nem kell, köszönöm, ez tökéletesen elég lesz. Máris hozom azt az orvosságot.

Kiela bement a házba, és kiszedett egy csomagocskát a fenyőtobozos kosárból. Miközben kivitte Larrannek, már egy újabb adag könyvön gondolkozott, amelyekben utánanézhetett a források felélesztésének.

– Örülök, hogy erre jártál, és köszönöm a segítséget – mondta Larrannek.

– Ó, rendben. Ha szeretnéd…

– Nincs más dolgod, mint elásni a fa gyökerei közé.

– Ma igazán szép lesz a naplemente, ha esetleg…

– Ó, és majd elfelejtettem: igyekezz az orvosság elásásával – tette hozzá Kiela. – Nem tudom, meddig marad hatásos. Ezt még nem próbáltuk ki, bár szerintem viszonylag sokáig megőrzi a hatását. A legjobb lesz, ha még most elásod.

Egyáltalán készült valaha bármiféle vizsgálat arról, hogy meddig őrzi meg a minőségét egy varázsige, és mikortól kezd csökkeni a hatékonysága? De ez most mellékes is. Kiela most sokkal inkább az újraindító varázsigékre akart összpontosítani, különös tekintettel azokra, amelyek az elapadt forrásoknál is hatásosak. Ez az út vélhetően sokkal könnyebbnek bizonyul majd, mintha a semmiből kellene vizet fakasztania. Ezenkívül ez a módszer talán kevesebb kockázattal is jár, ami szintén a javára írandó. A gondolatai aztán a kertben rohangáló kaktuszra vándoroltak.

Csak most tűnt fel neki, hogy Larran meredten nézi őt. Arra is rájött, hogy a férfi valószínűleg beszélt hozzá, de hogy mit mondott, arról fogalma sem volt.

– Remélem, nyugodt éjszakád lesz – szólalt meg Kiela, és bízott benne, hogy megfelelő és észszerű választ adott arra, ami elhangzott.

– Jó éjt, Kiela.

A lány visszament a házba, Larran pedig elballagott az ösvény irányába. A könyveknek, amelyekre most Kielának szüksége volt, a harmadik ládában kellett lenniük… Keresés közben elsétált Caz mellett, aki teátrálisan felsóhajtott.

Kiela megtorpant.

– Mi az? – kérdezte.

– Reménytelen vagy – felelte a póknövény.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

KIELA NEM TERVEZTE, hogy sokáig fennmarad éjszaka, ám a vizes varázslatokhoz kapcsolódó szövegek meglehetősen cselesnek bizonyultak: amikor az ember már azt hitte, csupán néhány oldal választja el a válaszoktól, azok végül úgy csúsztak ki a kezéből, mintha árnyékot kergetett volna. Amikor felébredt, a nap már jócskán besütött az ablakokon. A konyhába ment, hátha egy pohár víztől majd magához tér. Éppen a szivattyút pumpálta, amikor Caz rohant be a hátsó kertből. Indái a magasban lobogtak.

– Minden rendben? – kérdezte a lány. – A kaktusszal van valami? Mi történt?

– Én… Mi, öhm… Gyere, ezt látnod kell. Látogatóink vannak. Méghozzá nem is kevés.

Caz nyomatékosításképpen minden mondatánál intett egyet az indáival. Kiela nem látta őt ilyen hevesen gesztikulálni azóta, hogy… Azóta, hogy leégett a könyvtár, gondolta.

Otthagyta a mosogatót, és a hátsó ajtón keresztül kisietett a kertbe. Caz szorosan a nyomában ugrált, és a bokájának ütközött, amikor a lány elképedve megtorpant.

Akármerre nézett a kertben, mindenhol… Ó, egek, az ott egy medve? Vagyis hát nem is igazán medve, hiszen sem húsa, sem szőre nem volt. Inkább egy medvealaknak tűnt, akár egy medve alakú felhő. Hatalmas, mint egy szikla, de anyagtalan, mint a köd, és fél méterrel a százszorszépek felett lebegett. Alakja mintha meg-megremegett volna, ahogy a felhőfoszlányokat felkavarta a levegő.

Miután meglátta ezt az egyet, Kiela újabb és újabb különböző nagyságú, felhőből és füstből álló, medvére hasonlító alakokra lett figyelmes.

A sütőtök levelei alatt egy aprócska alak lapult, nem nagyobb, mint egy felhőpamacs.

A málnabokor ágai között egy magas, jól megtermett medvének látszó füstgomolyag bújt meg.

A tetőn pedig mind közül a legnagyobb tanyázott, elterülve a zsindelyeken. A háta olyan széles volt, hogy Kiela nem érte volna át a karjával, sőt még a kéményt is eltakarta. Lebegős alakja mégis puhának és súlytalannak látszott.

A medvék szeme parázsként izzott és pislákolt, egyszerre volt vad és gyönyörű.

– Erdei szellemek – súgta maga elé Kiela.

Egy Cypavia nevű tudós Az erdei szellemek szerepének vizsgálata tények és legendák alapján című könyvében olvasott már róluk, így azt is tudta, hogy a szó szoros értelmében nem szellemekről volt szó. Ez a faj eredetileg a birodalom távoli, nyugati végeiben lévő repülő szigetekről származott. Amikor az első példányok megérkeztek a tengeri kapcsolattal rendelkező szigetekre, elbújtak az erdőkben, ezért azonosították őket tévesen kísértetekként. Később, amikor felfedezték a kapcsolatukat a fákkal, a köznyelvben erdei vagy faszellemekként kezdték emlegetni őket.

A lány azt kívánta, bárcsak itt lett volna vele Cypavia könyve. A tudós ugyanis évtizedeken át tanulmányozta ezeket a lényeket, bevetette magát a legeldugottabb erdei élőhelyükre is annak érdekében, hogy eloszlassa az ezeket a teremtményeket övező legendákat, és lejegyezze róluk a tényeket. Alkalmanként sikerült rábeszélni, hogy előbújjon az erdőből, és előadást tartson az Alyssiumi Egyetemen. Akik részt vettek rajta, azt mondták, az előadásai lenyűgözőek, már csak azért is, mert Cypavia igazán lelkesen és óriási lendülettel tudott a kutatási témájáról beszélni. Kielát egyszer megkísértette a gondolat, hogy jó volna meglátogatni az egyik ilyen előadást, ám már attól rosszul lett, hogy elképzelte, amint bepréseli magát a közönség népes soraiba… Ehelyett inkább meghallgatta az előadás egy kivonatolt változatának felolvasását, ám az még így is érdekfeszítőnek bizonyult.

Tény: ezek a lények nem voltak sem szellemek, sem elveszett lelkek. A legtalálóbb kifejezés rájuk a fellegmedve, vagy – figyelembe véve az erdőben betöltött szerepüket – a faőrző.

Tény: a lények az erdők őrzőiként viselkedtek, és hevesen léptek fel a fák védelme érdekében.

Tény: félénk és magányos teremtmények. Magányosak? – tűnődött el Kiela, hiszen amint körülnézett a kertben, újabb felhőmedvéket vett észre: némelyik elbújt a kert valamelyik sarkába, mások a kerítésen jelentek meg.

Tény: nem büntették meg azt, aki illetéktelenül behatolt a területükre. Nem rabolták el az ártatlan gyerekeket, akik letértek az ösvényről. Nem pusztították el azokat a falvakat, amelyeknek a lakói fejszéikkel és fűrészeikkel túlságosan mélyre hatoltak be az erdőbe… Kivéve, amikor mégis így tettek.

A felhőmedvékről szóló történetek egy része igaz volt. Ha valaki veszélyt jelentene az általuk védelmezett fákra, nemes egyszerűséggel eltörölnék az otthonát a föld színéről, némán, akár a köd, sőt őt magát is eltüntetnék úgy, hogy a köd felszállta után nyoma sem maradna, és soha senki nem hallana róla többet.

Miközben Kiela végiggondolta mindezt, tekintetével a lényeket pásztázta. Érezte, hogy a szíve egyre erősebben kalapál, a tenyere pedig izzadni kezdett, hiszen pontosan tisztában volt vele, hogy a felhőmedvék körülvették őket. Mi lesz, ha azért jöttek, hogy megbüntessék őt? Elvégre ő az, aki olyan varázsigét alkalmazott, amelynek hatására a málnabokrok úgy megnőttek, hogy behatoltak az erdőbe is. Mielőtt végül sikerrel járt, jó néhány almafával is kipróbált egy bűbájt. Mi van, ha a felhőmedvék esetleg úgy gondolták, ő meg a törvénytelen varázslatai veszélyt jelentenek az erdőre, amelynek a védelméért felelősek?

Caz elbújt a lány bokája mögött.

– És most mit csinálunk?

– Nem tudom – felelte suttogva Kiela.

– Mit akarnak? – kérdezősködött tovább a póknövény.

Kiela ezt sem tudta.

– Sosem hallottam olyasmiről, hogy így összegyűltek volna. Egészen rendkívüli.

Megpróbált pozitívan gondolkodni. Cazzal együtt végül tökélyre fejlesztették a varázslatot. Talán ezt megpróbálhatná elmagyarázni nekik? De vajon értik a beszédet a felhőmedvék?

– Ó, de szuper – suttogta Caz –, készítsünk gyorsan jegyzeteket, aztán majd megjelenhet a tanulmányunk. Posztumusz. Végre híresek leszünk, csak sajnos halottak is. Tomboló faszellemek oltották ki az életünket. Milyen kár!

– Nem tűnnek ellenségesnek.

A lények némán, áthatóan figyelték őket a tüzes szemükkel. Mindenhonnan. Kiela megfordult, és a tetőn terpeszkedő óriási medve mellett megpillantott egy másikat is, aki félig a kémény mögé bújva üldögélt egy konyha fölé benyúló ágon. Észrevette a kaktuszt is, ami a kert egyik sarkában, egy kosár mellett húzta meg magát, és minden tehetségét bevetette, hogy úgy nézzen ki, mint egy élettelen kődarab. Időközönként azonban meg-megremegtek a tüskéi.

Kiela lépett egyet előre.

A felhőárnyak is megmozdultak, mintha fuvallat érte volna őket.

A lány megtorpant.

– Tudunk segíteni valamiben? – kérdezte megemelve kissé a hangját.

Ez tűnt a leginkább helyénvaló kérdésnek.

Szellősusogás söpört végig a kerten, Kiela azonban nem érezte, hogy szellő érintette volna az arcát. Várakozott hát, mígnem néhány másodperccel később egy nagyjából macska méretű fellegmedve előaraszolt az egyik növény mögül. Füstszerű mancsában egy levelet tartott, amelyet lerakott Kiela lába elé, felnézett rá parázsló tekintetével, majd visszaiszkolt a növény mögé.

A lány felvette a levelet. Hosszúkás volt, karcsú, ruganyos és zöld.

– Fűzfa – azonosította Caz.

Ezt követően egy másik faőrző lépett előre. Ő kisebbnek bizonyult, mint az előző, nagyjából akkorának, mint egy nyúl. Az aprócska fellegmedve egy almavirágokkal teli faágat helyezett Kiela lába elé, majd ő is visszavonult a rejtekhelyére. A lány ezt is felemelte.

– Almafa – állapította meg a póknövény.

Egy harmadik fellegmedve szélsebesen Kiela felé siklott. Ő már nem volt aprócska példány, sőt Kiela fölébe magasodott; a lány ijedtében levegőt venni is elfelejtett. Minden porcikája azt kiabálta, hogy ideje futásnak eredni, hiszen ha ez a fellegmedve beburkolja őt ködszerű testével, egészben le is nyeli. Ő azonban csupán egy összetöpörödött, elszáradt levelekkel teli ágat tett le a lány elé. Ez a fellegmedve nem vonult vissza, hanem leült Kielával szemben, és parázsló szemét a lányra függesztette.

– Platán – mondta Caz. – Azt hiszem. De miért…

– Én sejtem – felelte Kiela. Letérdelt, és felemelte az ágat a száraz levelekkel. – Azt szeretnéd, ha a te fádat is meggyógyítanánk, mint a fűzfát és az almafákat?

A kertben ismét a légmozgás nélküli fuvallat visszhangja hallatszott, majd minden fellegmedve előrelépett, míg a lány már szinte nem is látott mást, csak hogy minden irányból várakozó szempárokkal teli köd veszi körül. A látvány finoman szólva is nyugtalanító volt. Caz közelebb húzódott Kielához, egészen addig, míg a földlabdája már a lány lábához préselődött. Kiela érezte, hogy apró földdarabkákkal telik meg a cipője.

– Minden rendben – súgta oda Caznak. – Azt hiszem, csak azt szeretnék, hogy segítsünk nekik. – Majd kissé hangosabban folytatta, szavait immár a felhőmedvékhez intézve: – Itt várjatok. Mindjárt kihozom a bűbájt…

– Orvosságot – dünnyögte Caz.

– …aztán meg tudjátok mutatni, hol van a beteg fa. Jó lesz így?

Sejtelme sem volt, jó lesz-e így a faőrzőknek, vagy nem, mindenesetre azok nem mozdultak el, míg ő Cazzal bement a házba, hogy magához vegye a fenyőtobozos csomagokkal teli kosarat. Nem tudta, hány beteg fa lehet az erdőben, de kiindulva a kertet ellepő felhőmedvék számából…

– Ezeket el akartuk adni – jegyezte meg gyászosan Caz, miközben a lány nyomában loholt. – Ez volt a terv, hogy legyen mit enned, és ne betegedj meg, mint a fák.

– Tudom, de szükségük van a segítségünkre.

Caz hümmögött.

– És nekünk segített valaki, amikor arra volt szükségünk? Szólt bárki, hogy meneküljünk, amikor betörtek a könyvtárba? Jött valaki, hogy megnézze, jól vagyunk-e? Hogy elérte-e már a füst a mi szintünket is? Érdekelt bárkit, hogy veszélyben vagyunk?

Kiela egy pillanatra elgondolkozott.

– Larran idejött a házhoz, amikor füstöt látott. Megjavította a kéményünket.

A póknövény újfent horkantott egyet.

– Larran azt hiszi, hogy te vagy a válasz minden kérdésére, amelyet valaha feltett.

– Hogy mi…? – Ez egészen abszurd gondolat volt. – De hiszen sosem kérdez tőlem semmit. – Larran legtöbbször a tengeri lovairól beszél, ami persze Kielát nem zavarta túlzottan, bár azért… – Mégis mi a csodára céloztál ezzel?

– Hát, ha ezt meg kell kérdezned…

– Nyilván meg kell kérdeznem – mondta Kiela –, hiszen semmi értelme annak, amit fecsegsz.

Hallotta, hogy odakint feltámadt a szél – már ha a szél volt az egyáltalán. Kinézett a mosogató feletti ablakon, mire szembe találta magát a fellegmedvék parázsló szempárjaival, amelyek mind rá és Cazra szegeződtek.

Kiela tekintete a póknövényre siklott.

– Ezt majd később folytatjuk – mondta.

Felnyalábolta a fenyőtobozos kosárkát, és kisietett a kertbe.

– Mindenkinek segítünk, akinek csak tudunk. Melyikőtök lesz az első?

Egy közepes termetű fellegmedve mutatta az utat a lánynak. A körülöttük állók a fák közé húzódtak be, akár a hajnali pára eső után. A falevelekbe csimpaszkodtak, majd úgy eloszlottak köztük, hogy Kiela még abban sem volt egészen biztos, tényleg látta-e őket. Csodásan festettek, mint egy meteorraj.

Ahogy a nap fénye átderengett a zöld faleveleken, felidézte Kielában a Nagy Könyvtár Északi Olvasótermének ólomüveg ablakait, amelyeknek a mintái az íróasztalokra vetültek. Az erdőben épp olyan csend honolt, akárcsak a könyvtárban. Ez azonban nem álmos csend volt, hanem mindent betöltő, várakozással teli – a koncentrált figyelmet jelezte. Sem Kiela, sem Caz nem szólalt meg.

Kiela képtelen volt kiverni a fejéből, amit Caz állított Larranről. Mégis miért mondott ilyet? Semmi értelme. Kielának semmiféle válaszai nincsenek. Hozzáfért a válaszokhoz, igen, de az nem ugyanaz, azonkívül Larran nem is tudott a magukkal hozott varázskönyvekről. Ó, de Caz nem is azt mondta, hogy Larran úgy gondolja, nála vannak a válaszok!

Azt mondta, hogy Larran szerint én vagyok a válasz.

Kiela néhányszor megforgatta a fejében a szavakat.

Én vagyok a válasz.

Megrázta a fejét.

Nem, ennek még mindig nincs semmi értelme.

Egy fellegmedve egy kidőlt farönk felett lebegve várta, hogy felzárkózzanak, míg kétoldalt más-más fellegmedvék suhantak. A lány el-elkapta a rá meredő, parázsló tekintetüket a páfrányok közül. Nyugtalanítónak is érezhette volna a helyzetet, most azonban, hogy mindannyian az erdő fái között voltak, az egészet fura módon sokkal inkább megnyugtatónak találta. Az erdő mélyén jártak, mohos sziklákon és farönkökön másztak át, távol a megszokottól. Minden annyira különbözött a várostól, ahol maga is élt, mégis minden olyan ismerős volt, mint egy gyerekkori álom.

Megpróbálta emlékezetébe vésni az ösvényt, amelyen jártak: balra egy háromtörzsű fa mellett, egyenesen el egy hatalmas rózsakvarc kőnél, aztán keresztül egy patakocskán, amelynek vize mohos sziklák közt csordogált. Egy idő után azonban Kiela szinte meditatív állapotban ment előre.

Minden, ami körülvette, lágynak és élettelinek tűnt. Úgy érezte, olyan helyen jár, ahol szívesen látják.

Mialatt azonban áthaladtak az erdőn, fel-feltűntek Kielának a pusztulás jelei: egy satnya kis fa; egy csupasz fákkal teli liget; egy vékony kis erecske, amely egykor folyóként zúgott. Mire fellegmedve vezetőjük megállt, már fel kellett volna készülnie arra, ami várta.

Egy haldokló fa látványára.

Tudta, mi fogadja majd ott, ahová a fellegmedve vezette, arra azonban nem számított, hogy milyen hatalmas az a fa, amellyel szembe találta magát. A fa ugyanis óriási volt, festményszerű kérgén foltokkal és pöttyökkel, és olyan vaskos törzzsel, hogy Kiela kétszer sem érte volna körbe. Felettük terültek el vastag ágai, mintha széttárt karjaival az eget szerette volna magához ölelni. Az ágak többsége csupasz volt, csak elvétve lógtak levelek egyiken-másikon.

A nyúl méretű fellegmedve körbetáncolta a fa gyökérzetet, majd összegömbölyödve befeküdt közéjük, mintha csak a mohás talajba kibukkanó hatalmas gyökerektől várná, hogy megvigasztalják. Eközben a közelben, a páfrányok között ott lebegett egy másik nagyra nőtt, több mint kétméteres fellegmedve is. A fa legalább kétszáz éves lehetett.

– Elég öreg – állapította meg Caz. – Gondolod, hogy működni fog a bűbáj?

– Tudok egy olyan sima tűjű szálkásfenyőről, amely legalább ötezer éves. – Kiela a fa törzsére helyezte a kezét. – Illirna szigetén áll egy ciprusfa, amely állítólag annyi idős, mint maga a sziget, vagyis legalább kétezer éves lehet. Hallottam egy fügefáról, amelyet Oteg szigetének lakói legalább ezer éve bálványoznak. És tudomásunk van egy olajfáról is, amely nagyjából egyidős magával az idővel. Ők azt mondanák, ez a fa még csak gyerek.

– Ez mind nagyon szép – dohogott halkan Caz –, de mi van, ha az orvosság nem fog működni, mert a fa már elérte a természetes élethosszának végét? Egyáltalán van fogalmad róla, az erdőn belül pontosan hol is vagyunk?

Kiela közönyösen vállat vont.

– Ez egy sziget. Ha elég sokáig megyünk, előbb-utóbb kiérünk a tengerpartra.

Hátrahajtotta a fejét, így kémlelte a csupasz ágak között átsejlő égbolt kéklő csíkjait.

– Ha egyáltalán elengednek majd minket – jegyezte meg sötéten a póknövény.

– Nem fenyegettek meg – súgta neki Kiela. – Nem kell rögtön a legrosszabbat feltételezni.

– Valóban? Ezek szerint nem olvastad a híres tudós, Idya Warne Nivve történetei című mesegyűjteményét? Az egyik történet főhősét, egy gyereket az erdei szellemek becsalják az erdőbe, és már csak a csontváza sétál ki onnan. – Caz még halkabban folytatta: – Megfosztották a testén lévő hústól.

Kiela beletúrt a fenyőtobozos kosárba, a legnagyobbat kereste.

– Biztos vagyok benne, hogy Cypavia erre azt mondaná, hogy ez a történet csupán metaforikus. Egy csontváz ugyanis nem tud sétálni. Amúgy meg honnan tudhatta volna Idya Warne, hogy az erdei szellemek állnak az események mögött? Elég szilárdak egyáltalán ahhoz, hogy bárkit bántani tudjanak? És egyébként is, miért bántanának valakit? – A lány, miután a bokrok között ide-oda suhanó fellegmedvékre pillantott, még hozzátette: – Egyébként sem gondolom, hogy ezt a beszélgetést éppen most kellene lefolytatnunk. – Kissé elkéstek már, hogy kétségeik támadjanak azzal kapcsolatban, mennyire bölcs dolog különös, test nélküli lényeket követni az erdő mélyére.

Kiela elővette az ültetőkanalat, és betérdelt a fa két nagy és vastag gyökere közé. Miközben az ültetőkanalat a mohával fedett talajba szúrta, éles, sírásszerű hang rázta meg a körülötte lévő bokrokat.

– Van egy másik történet is – suttogta Caz. – Abban a szellemek lenyelnek egy egész falut. Így tiltakoznak az ellen, hogy a falu lakói a házaik építéséhez és a kandallóik megtöltéséhez kivágják a fákat.

– Van egy olyan érzésem, hogy ez a könyv faellenes propaganda – jegyezte meg Kiela. – A tudós milyen szerzőt nevezett meg a történeteknél? És egész véletlenül nem volt a birtokában egy fűrészmalom?

Lehámozott a talajról egy négyzet alakú mohadarabot, majd ásni kezdett a puha földben.

Az éles, sírásszerű hang eközben egyre erősödött.

Kiela felpillantott.

– A gyökerek közé kell temetnem az orvosságot, másképp nem fog működni – mondta. A kosárban lévő összes fenyőtobozos csomagra ráolvasta a varázsigét, a bűbáj azonban csak az után lép működésbe, miután elássa a tobozokat. Biztos volt benne, hogy ez egy szükséges lépés. – Sajnálom, hogy kárt tettem a mohában.

Azon tűnődött, vajon a moha egy faőrző védence volt-e, és ha igen, vajon mennyire bántotta meg a faőrzőt. Vigyázva arrébb tolt a talajról még egy keveset, és reménykedett benne, hogy a gyökerei nem sérültek meg túlságosan, és visszanőhet majd azon a helyen, ahol ásott.

A legkisebb fellegmedve közelebb húzódott a lányhoz, Kiela pedig hagyta, hogy megvizsgálja a lyukat, amelyet épp csak elkezdett kialakítani.

Miután a fellegmedve visszament a helyére, Kiela megkérdezte, folytathatja-e az ásást. A medve lehajtotta a fejét.

Tehát ért engem, még ha beszélni nem is tud. Ezt persze már korábban is gyanította, de nem volt biztos benne, hogy a medvék a szavait értették-e, vagy a szándékot abból, hogy kihozta a házból a fenyőtobozokkal teli kosarat. Kiela azon töprengett, mennyire értelmes lények a fellegmedvék, és hogy mit gondolhatnak a szigetlakókról. Vajon örömmel osztoztak Caltrey-n? A szülei annak idején nem sokat meséltek neki a sziget történetéről, de annyit azért tudott, hogy Caltrey már sok-sok nemzedék óta lakott terület volt. Sem a faluban élő emberek, sem a halászok nem számítottak újonnan betelepülőknek, noha nem kizárt, hogy a több évszázada itt élő fák annak tartották őket.

Kíváncsi volt, vajon tanulmányozta-e már valaki a Caltrey-n élő erdei szellemeket. Cypavia kutatása elsősorban a birodalom nyugati szigeteire terjedt ki, és mind a tengeri, mind a repülő szigeteket érintette. Kiela gyanította, hogy ezeket a fellegmedvéket még senki sem vizsgálta.

Ha más nem kutatta őket, gondolta, majd talán én fogom.

Miután fellendíti a lekvárboltját, természetesen. És bizonyítja, hogy el tudja látni magát. És meggyógyítja az erdőt. És segít jóra fordítani a sziget sorsát. Ó, és végre rájön, mire gondolt Caz, amikor azt mondta, hogy Larran szerint ő jelenti a választ…

Kiela eltemette a fenyőtobozt.

Most már csak hagyni kell, hogy tegye a dolgát, hiszen a varázsigét már elmondta korábban, amikor összeállították az orvosságos csomagokat. De elég lesz ez a mennyiség? Ez a fa az átlagnál jóval nagyobb és idősebb.

Az csak nem árt, ha elmondom még egyszer.

Hangosan kántálni kezdte a szöveget. Miután annyi fenyőtobozzal kísérletezgettek, a szavak már beleivódtak az elméjébe, és teljesen biztos volt benne, hogy az ősi szöveg minden egyes szótagját helyesen ejti ki. Miközben a szavak elhagyták a száját, úgy érezte, mintha az erdő elcsendesedett volna: a madarak elhallgattak, a levegő épp úgy nem mozdult meg, mint a körülötte álló fellegmedvék.

Miután az utolsó szót is elmondta, Kiela hátradőlt, és hosszan kifújta a levegőt.

– Öhm, Kiela? – suttogott Caz.

A fellegmedvék elkezdtek közelebb húzódni a lány felé, majd szinte összeolvadtak, ködgyűrűkként fogták körül Kielát, Cazt és a platánt. Kiela egyik irányba sem látott semmit az erdőből, csak az előtte lévő, haldokló fa alakját. Felpillantott az ágaira, majd a gyökerek összerándultak a térde alatt, ahogy szétáradt az ősöreg platánban a varázslat ereje.

Zölden hullámzó fénynek tűnt, amely a gyökerektől indulva, lüktetve haladt végig a fa törzsén egészen az ágakig. Ott szerteágazott, végigfutott az ágakon, és amelyikhez csak hozzáért, életre keltette: bimbók jelentek meg, amelyekből levelek bomlottak ki, Kiela orra, szája és teste pedig megtelt a legfenségesebb illattal – a friss zöld, az ébredő élet, a tavasz és a nyár elegyével. Mintha csak az erdő élettől lüktető, növekedéssel teli esszenciáját lélegezte volna be. A platán ágain egyre-másra nyíltak a levelek, olyan gyorsan, hogy eltűnt az ágak közül kikandikáló égbolt kékje, helyébe a napfény táplálta zöld ragyogás lépett.

A nyúl méretű kis fellegmedve a fa törzséhez simult. Szeméből olyan ragyogó könnyek hullottak, akár a gyémánt. A könnycseppek legurultak a platán kérgén, egészen a talajig. Csodálatos fehér virágok nyíltak ott, ahol földet értek. Kiela még sosem látott ilyen virágokat: a szirmaik a telihold szelíd, fehér fényével világítottak.

– Azt a mindenit! – ámult el Caz. – Ez csak egy javaslat, de szerintem, ha nem akarsz gyanút kelteni, máskor ne mondd el újra a varázsigét.

– Igazad van.

Szellősusogásra emlékeztető hang söpört végig a fák szellemein, akik szétrebbentek, láthatóvá téve az ösvényt, amely elvezetett a platántól. Kiela felállt, és felvette a kosarat. A fák szellemei nyilván el akarják vezetni a következő…

Egy unikornis lépett az ösvényre.

Kielának elállt a lélegzete.

– Hűha! – sóhajtotta Caz.

Olyan volt, mint a víz egy holdvilágos éjszakán; olyan ragyogó, hogy Kielának könnyek szöktek a szemébe, ahogy rápillantott. Az egyszarvú épp úgy nézett ki, mint ahogy az ember álmaiban elképzeli: karcsú volt, és kecses, inkább hasonlított egy rajzra, mint egy hús-vér élőlényre. Ívelt nyaka, mint a tenger hulláma; sörénye a fodrozódó hullám habja. Minél tovább nézte, Kiela annál biztosabb lett benne, hogy az unikornis valójában nem fehér, mint a hold: ragyogó teste a szivárvány színeiben játszott, gyöngyházfényben csillogott. Ezüstös szőrén lilás, vöröses, kékes árnyalatok kavarogtak. Aranyló szarva kecsesen tekeredett a fején.

Tengerkék tekintetével őket figyelte.

Ám ekkor az erdei szellemek elindultak felé, mire az unikornis eltűnt a szemük elől.

Kiela egész testében remegett. Látni egy egyszarvút… Nos, az ilyesmi nem történik meg csak úgy; átlagos könyvtároslányokkal vagy falusi boltosokkal pláne nem. Ilyesmi csak a mesékben történik. Vagy gyerekekkel, akik később azt gondolják, csupán álmodták az egészet. Ez igazi ajándék volt.

– Azt hiszem, még több fát meg kellene gyógyítanunk – sóhajtotta Kiela.

Caz mellette álldogált, minden levele remegett.

– Igen, mindenképpen.

Caz és Kiela hazafelé tántorogtak, amikor a lenyugvó nap már rózsaszínre és narancssárgára festette az eget. Az elmúlt órákban keresztbe-kasul bejárták az erdőt, és minden fenyőtobozt elhasználtak. Bár az unikornis nem bukkant fel többet, rengeteg csodás látványban volt részük.

Láttak madarakat, amelyek palástként húzták maguk után hatalmas faroktollaikat.

Láttak pókhálószerű mohadarabokat, amelyek villódzó fényekkel világítottak.

Láttak egy szivárványszínű vízesést, amely egy fehérkvarc-szikláról zúgott lefelé.

És láttak megszámlálhatatlanul sok olyan teremtményt, amelyeket Kiela eddig csak az olvasmányaiból ismert: apró madárrókákat, amelyek elfértek az ember tenyerében; kis arany majmokat, amelyek rubinvörös gyümölcsökre vigyáztak; és smaragdfarkú mókusokat.

Kiela végtelenül kimerültnek és kábultnak érezte magát, semmi másra nem vágyott, csak hogy végre bezuhanhasson az ágyba. Talán előtte még eszik valamit, ami lehetőleg nem igényel sem főzést, sem előkészületet. Lehet, hogy csak egy kis málnalekvárt fog enni. És aztán már alszik is.

A fellegmedvék a házikó előtti tisztáson vettek búcsút tőlük. Noha annyi csodálatos dolgot látott ma hajnal óta, Kiela a most elé táruló látványt is lenyűgözőnek találta: a bokrok és a fák között megbújva itt állt előttük az otthonuk, futónövényekkel és virágokkal belepve, az ajtó felett a saját kezével készített felirattal – „Kiela és Caz Lekvárboltja” –, az ablak alatt a Larrannek hála újonnan elkészült kínálópulttal. Eltűnődött, vajon járt-e ma erre vásárló, akit elszalasztott. El is határozta, hogy legközelebb, amikor varázslényekkel megy erdei túrára, hagy majd az ajtón egy GYERE VISSZA HOLNAP! feliratú táblát.

Kinyitotta a bejárati ajtót, és bementek a házba. Caz már loholt is tovább a hátsó ajtó irányába, ki a kertbe.

– Megnézem, mi a helyzet a kaktusszal! – szólt oda Kielának.

– Mmm – felelte a lány. Úgy érezte, ennél bonyolultabb társalgásra jelenleg nem lenne alkalmas.

Lámpásról lámpásra járva meggyújtott néhány gyertyát, majd belezuhant az egyik székbe. Arra gondolt, hogy talán soha nem is fog onnan felállni. Végül is alhatna ülve is, nem? Nem. Először ennie kell, aztán még el kell vonszolnia magát az ágyig.

Caz ismét odabent termett.

– Gyere! Ezt látnod kell.

– Hacsak nem valami olyan csodálatosat akarsz mutatni, mint az egyszarvú, én bizony nem mozdulok innen – felelte Kiela.

Caz nem tágított.

– Gyere már!

A lány nagy nehezen feltápászkodott a székből, és kivánszorgott. A kertet ajándékok borították, amelyeket a faőrzők hagytak ott számukra: halmokban állt a dió, a gomba, a különféle ehető gyökerek, valamint a fagyógyító varázsige kisebb-nagyobb hozzávalói – fenyőtobozok, levelek, még egy darab fenyőgyanta is –, amelyekkel újra tudták tölteni a kosarat és a készleteiket. Akadt egy kisebb hegynyi áfonya is, melyből Kiela újfajta lekvárt főzhetett. Mind közül a legjobb ajándékuk az a kis tyúkól volt, amelyet a ház mellett álló egyik bokor ágaiból fontak.

Benne pedig nem más várakozott, mint Kiela elkóborolt csirkéje.

Kotkodácsolt egyet a lány felé, majd nyugodtan letelepedett a fűből és szénából rakott fészkére.

TIZENHATODIK FEJEZET

MÁSNAP KIELA, mielőtt kinyitotta volna a boltot – azaz a bejárati ajtót –, még körbejárt a kertben. Megetette a tyúkot, megkereste a nyughatatlan kaktuszt, ami épp egy pitypang pihéjének kergetésével volt elfoglalva, és szedett pár szem paradicsomot reggelire.

Ezúttal egy erdei szellemet sem látott. Ez persze nem azt jelenti, hogy nincsenek is itt.

– Jó reggelt! – kiáltotta el magát a kertben, majd az erdő irányába is.

Várta a választ. Néhány pillanat múlva valóban meghallotta a susogást, amely úgy hangzott, mint a szellő hangja, mégsem az volt. Elmosolyodott, és bement a házba. Tört egy kis darabot a Bryn által sütött kenyérből, azt eszegette (lekvárral), és közben a nagy vödör áfonyára gondolt. Elhatározta, hogy ma még több lekvárt fog főzni. Annak rendje s módja szerint kinyitja a boltot, és nem fog eltűnni az erdőben, hogy egy egyszarvúval játszadozzék.

Tényleg láttam egy unikornist?

Ma már az egész csupán álomnak tűnt, az áfonya azonban igazi volt, az orvosságos kosár pedig üres (noha, hála a fellegmedvéknek, minden fontos hozzávaló a rendelkezésükre állt ahhoz, hogy újabb csomagokat készíthessenek). És ott volt még a tyúk is a hátsó udvarban. Vajon ártana a kertnek, ha kiengedné a tyúkot? Mennyit ehet egy tyúk? Eszik például paradicsomot? Vagy málnát? Kiela úgy gondolta, a tyúkok csak kukacokat esznek, illetve… Hát, valójában fogalma sem volt. Mit is mondott Larran, mivel etesse? Ételmaradékkal?

Ismét Larranre gondolt. Közben leöblítette az áfonyaszemeket, aztán egy edénybe öntötte őket egy kupac cukorral. Otthagyta a tálat, hadd szívja meg magát a gyümölcs, és a kínálópult feletti ablakhoz ment. Kinyitotta, majd a bejárati ajtón lévő táblát is megfordította. NYITVA – hirdette a felirat.

Larran vajon látott valaha egyszarvút? És mit szólna hozzá, ha elmesélné neki, hogy ő meg Caz találkoztak eggyel, és azt is, hogy mit csináltak az erdőben? Kiela elképzelte, ahogy a férfi mosolyogva végighallgatja, aztán a tengeri lovairól kezd el beszélni. Vagy talán mégsem. Valószínűbb, hogy elborzadna, tűnődött el a lány. Az ugyanis, amit a póknövénnyel műveltek, vitathatatlanul varázslás volt, ráadásul – hiába hagyta jóvá az unikornis – törvénytelen. Hacsak a felkelők nem változtatták meg azóta a törvényeket és nem szüntették meg a birodalmi nyomozók tisztségét. Persze Kiela sehogy sem járhatott utána ennek anélkül, hogy felfedné magát, és megkockáztatná, hogy elveszíti a varázskönyveket, a boltját, a házikót – az egész életét.

Nem mondhatom el Larrannek.

Viszont vihetne neki egy üveg áfonyalekvárt. És Brynnek is. Kiela alig várta, hogy ismét ellátogathasson a pékségbe, ami meglehetősen vicces, hiszen korábban sosem kereste mások társaságát, ám az álomszerű tegnap után úgy érezte, szüksége van arra, hogy hús-vér emberek valódi hangját hallja. Még a végén extrovertált leszek? Ez azért valószínűtlennek tűnt. Sokkal inkább annyi varázslat vette körül, hogy úgy érezte, muszáj kapcsolatba kerülnie igazi, megfogható dolgokkal is.

Bemegyek a faluba, útközben pedig beugrom Larranhez, határozta el. Úgy gondolta, ez most igazán jót tenne neki. Vinne Brynnek az új lekvárból, venne egy vekni kenyeret, és találkozna végre valódi emberekkel. Amint asztalhoz ült, nekilátott a fagyógyító varázsigéhez szükséges hozzávalók szétválogatásának, hogy újabb ragacsos-fenyőtobozos orvosságot állíthasson össze.

Caz is beballagott a konyhába.

– Jó reggelt, Kiela! Szóval a tegnapi…

– Nem álom volt – erősítette meg a póknövény felvetését a lány, majd bizonyítékként az asztalra halmozott hozzávalókra mutatott. Mindenük megvolt hozzá, hogy pár tucat újabb fagyógyító csomagocskát rakhassanak össze úgy, hogy nem maguknak kellett összeszedniük a hozzájuk szükséges terméseket.

Caz az indái segítségével felhúzta magát az asztalra, majd elkezdte szétválogatni a leveleket. Éppen a munkafolyamat végéhez értek, amikor Kiela hangra lett figyelmes az elülső ablak felől.

– Hahó, kedvesem! Nyitva van a bolt?

Kiela letörölte az ujjairól a fenyőgyantát, majd szélsebesen megkerülte a polcrendszert.

– Eadie, isten hozott! De jó újra látni.

Számára is meglepő módon valóban így is gondolta, nem csak úgy mondta.

A kentaurasszonyság a kínálópultnak támaszkodva, ragyogó arccal nézett a lányra. Egy széles karimájú, lila kalapot viselt emberi fején, míg a hátsó lábait és a lótestét egy lila-fehér virágos ruha takarta. Sörényébe lila szalagokat fűzött.

– Látom, megfogadtad a tanácsomat.

– Nagyon jó tanács volt – felelte Kiela. – Larran segített megépíteni.

Eadie rávigyorgott.

– Ó, Larran segített, valóban?

A lány érezte, hogy elpirul, bár nem igazán tudta volna megmondani, miért. Elvégre ez egy igazán kedves, szomszédi gesztus volt a férfitól, ezenkívül még fizetett is érte a fenyőtobozcsomaggal. Kíváncsi lett volna rá, melyik fánál használta Larran az orvosságot, és az hogy vált be. És vajon mit gondolt Kieláról?

– Örülök, hogy sok időt tölt veled – mondta Eadie. – Szegényt annyi tragédia és veszteség érte már az élete során. Szörnyű dolgok, és egyik sem az ő hibája volt. Megérdemelne már egy kis boldogságot.

Kiela nem volt biztos benne, hogy ő a férfi boldogsága, de ezt semmiképp sem Eadie-vel szerette volna megbeszélni. Szóval témát váltott, méghozzá elég látványosan:

– Na, és bevált az orvosság?

Eadie vigyora őszinte mosollyá lágyult.

– Igen, ragyogóan! Ezért is vagyok itt. Hogy fizessek érte, annyit, amennyit nekem megért. – A kentaurasszonyság előhúzott egy szütyőt, majd egy halom ezüstöt öntött ki belőle a pultra.

Kiela szeme elkerekedett. Ez annyi pénz volt, amennyit egy hónapnyi munkával keresett a Nagy Könyvtárban. Sokkal több, mint a távolabbi szigeteken élők egyhavi fizetése.

– Ugyan – szabadkozott Kiela –, ennyit azért nem ér.

– Nekem igen – jelentette ki határozottan Eadie. – Azt a fát még a nagyapám ültette, amikor a családunk a szigetre érkezett. A várandós nagyanyámmal együtt kellett elmenekülnie arról a szigetről, ahol született, mivel nagy felkelés tört ki, kész fejetlenség. A családi legendák szerint testet-lelket próbára tevő utazás volt. A hajójuk egyik felét megette egy tengeri kígyó, és kétszer is felborultak a hatalmas tengeri viharokban, ám végül sikerült partra sodródniuk Caltrey szigetén. A nagyapám egyetlen cseresznyemagot hozott magával a szülőszigetéről, és igyekezett megtalálni a lehető legjobb minőségű talajt, oda ültetette el. Így fejezte ki a maga módján, hogy Caltrey lesz az új otthonuk. Mire én megszülettem, már gyönyörű, terebélyes fa lett a magból, nyaranta öklömnyi fürtök lógtak rajta, a nagyapám pedig úgy vigyázott rá és gondoskodott róla, akár egy családtagról. Minden varázslót, aki a szigeten járt, rábeszélt, hogy jöjjön el, és a varázsigéjével erősítse meg a cseresznyefát, hogy az túlélje a teleket. Még azelőtt meghalt, hogy elmaradoztak volna a varázslók Caltrey-ról, így nem kellett látnia, ahogy a szeretett cseresznyefája az újonnan tomboló varázsviharok áldozatává válik. Biztosan meghasadt volna a szíve. Hiszen az enyém is meghasadt a fa haláltusájától. Mintha újra elveszítettem volna a nagyapámat. Te azonban… visszaadtad nekem ezt a fát. És vele együtt a nagyapám lelkét. Ez pedig a világ összes ezüstjét megéri nekem.

Kiela szemébe forró könnyek gyűltek, szinte égették.

– Három ezüstöt elveszek. A többit tartsd meg, kérlek.

– Öt ezüst. Nem éri meg vitatkozni egy olyan asszonnyal, akinek patái vannak.

Odalent Caz megbökte Kiela bokáját.

– Fogadd el!

– Rendben, legyen öt – felelte Kiela.

– És szeretnék még venni belőle.

A lánynak eszébe ötlött a sellőkölyök, akit pár napja látott. Hát, valóban szerencsét hozott. Menni fog a bolt. Megteremtjük itt az életünket.

– Egyelőre kifogytunk belőle – felelte Kiela –, de hamarosan újabb csomagokat készítünk. Ha holnap be tudsz ugrani értük, akkor addigra készen lesznek. De akár levihetek neked párat a faluba is, miután megfőztem az újabb adag lekvárt. Úgy tervezem, hogy később, a délután folyamán beugrom a pékségbe. Ott leszel?

– Az tökéletes lenne! Előre fizetek értük, és öt darabot szeretnék kérni ma délutánra.

A kentaurasszonyság visszaügetett az erdőbe egy kisebb, ám így is tekintélyes halom ezüstöt hagyva a pulton maga után.

– Imádom ezt a helyet – lelkendezett Caz.

Miután megfőzött egy újabb adag áfonyalekvárt, valamint Cazzal összeállítottak még egytucatnyi fenyőtobozos csomagocskát, Kiela jókedvűen indult el a faluba. Elvitt magával két üveg lekvárt (az egyiket Brynnek, a másikat Larrannek), illetve nála volt öt adag orvosság is Eadie-nek.

Dudorászva haladt az erdei ösvényen. Tudta, hogy kissé hamiskásan énekel, de úgy tűnt, ez a madarakat nem zavarja. Az egyiket fel is ismerte: a piros testű kismadár farktollai fehér almavirágokból álltak. Önfeledten trillázva szállt el Kiela feje felett. A lány eltűnődött, vajon mi lesz, ha követi őt egészen a faluig. Vajon eszébe jutna-e bárkinek, hogy neki voltaképpen egy almafának kellene lennie?

Végül úgy döntött, most nem aggódik ezen. Itt volt ez a csodálatos délután, a madarak boldognak látszottak, és ő maga is remek hangulatban érezte magát. Kilépve az erdő fái közül mélyen beszívta a tengeri levegőt. Az égbolt egy lila és kék felhőkkel mintázott paplanként borult a különösen élénk, fehér tarajos hullámokat vető tengerre.

Miközben a lépcsőn ereszkedett lefelé, erősen markolta a korlátot – noha felszabadult volt, könnyelmű nem, és mi tagadás, ha lezuhanna a szikláról, az meglehetősen gyorsan véget vetne ennek a gyönyörű napnak. A szél is hevesebbnek tűnt ma. A széllökések úgy táncolták körbe, mintha arra kérnék, keringőzzön velük, fittyet hányva a gravitációra. Kiela azonban erősen kapaszkodott, és végül biztonságosan leért az aljára.

Larran háza felé pillantott; a férfi után kutatva tekintete a tengerpartot és a mólót pásztázta. Meg is pillantotta, amint éppen a hullámokat lovagolta meg az egyik hippokamposza hátán. Kiela furcsamód nem látott csónakokat beljebb, a tengeren. Lehet, hogy a ménes már elvégezte a feladatát, és ma már nem kellett többet segíteniük a halászoknak? Ehhez azért még meglehetősen korán lett volna. Először a pékségbe megyek, aztán jöhet Larran, határozta el Kiela. Talán addigra már a férfi is kint lesz a parton.

A házak irányába fordult, és besétált a faluba. Minden olyan… Először nem jött rá, mi tűnt olyan különösnek, de aztán, ahogy jobban körülnézett, rájött: az utcákon nem járt se szekér, se talicska, se más jármű; a virágládák üresen tátongtak, a zsalugátereket bezárták. Folyamatos harangzúgást hallott a kikötő felől. Nem az időt jelezte, és nem hallgatott el.

Sirályok keringtek Kiela feje felett, sokkal többen voltak, mint korábban – ami azt illeti, kellemetlenül sokan. Talán kikötöttek a halászhajók, és a sirályok most arra várnak, hogy megkapják a részüket a fogásból? Amikor a lány a nyakát nyújtogatta, hogy jobban lássa az utcák között kirajzolódó kikötőt, néhány asszonyt és halászt pillantott meg, akik éppen egy hálót emeltek ki az egyik utcára. Pár rák el is iszkolt, aztán egy ládát cipelő nő haladt át a lány előtt, eltorlaszolva a kilátást.

Kiela folytatta útját a pékség felé, elhaladt a kiszáradt szökőkút mellett. Arra számított, hogy az üzlet előtt az asztaloknál és a pultnál várakozó vásárlók szokásos seregébe botlik majd, a pékség előtt azonban csak üres placcot talált. Nem voltak sem asztalok, sem székek. És a kínálópult feletti ablak is zárva volt. Hm, hová tűnt mindenki? A pékségnek nyitva állt az ajtaja, szóval legalább abban biztos lehetett, hogy Bryn nem…

Egy férfi lépett ki a boltból, kezében egy tömzsi kis kenyeret szorongatott. Őt ismerem. Fenerer volt az, a pikkelyes férfi, aki őt is meglátogatta a boltjában. Rémesen gorombán viselkedett vele, ráadásul még lekvárt sem vett. Amint megpillantotta Kielát, megtorpant.

– Te, városi lány!

Kiela nem bírta megállni, hogy ne nézzen a háta mögé, bár egyértelmű volt, hogy a férfi hozzá beszél. Az egyik cirmos macska gesztenyebarna szárnyakkal egy közeli tetőről figyelte őket. Minden macska nagyon feszültnek tűnt. Talán a sok sirály miatt? Vagy talán ők sem kedvelték Fenerert? Kiela azt kívánta, bárcsak néhány perccel később ért volna ide. És bárcsak elhallgatna végre az a harang a kikötőben!

– Nem jöhetsz csak úgy ide bajkeverőnek! – kaffantott rá a férfi. – Ez egy békés sziget. Menj haza oda, ahonnan származol!

– Én Caltrey-ból származom – felelte halkan Kiela.

Fenerer felhorkantott.

– De itt hagytad. És mindenféle természetellenes gondolattal tértél vissza. Csak bajt hozol a szigetünkre. Semmi szükségünk erre. Épp elég bajunk van így is, nincs szükségünk idegenekre, akik csak még rosszabbra fordítják a dolgokat.

Kiela jobbra-balra pislogott, ám nem látott senkit, aki félbeszakíthatná ezt a kellemetlen beszélgetést, Fenerer pedig elállta az útját, így a pékségbe sem tudott bemenni. Viszont nem akart csak úgy sarkon fordulni.

– Nem hozok a szigetre semmiféle bajt.

– Azt hiszed, nem tudok a gyümölcsösről? – kaffogta Fenerer. – Az összes furcsaságról? Az egyik fa nem hagyja abba az éneklést. Énekel! Egy almafa. Természetellenes.

A lány érezte, ahogy megdermed. Lehet, hogy Fenerer látta őket Cazzal, amikor varázsoltak? Mi olyat mondhatna, amivel meggyőzhetné, hogy csak beképzeli magának az egészet? Csináljon úgy, mintha nem ő lett volna ott? Vagy mondja azt, hogy csupán játék volt az egész?

Fenerer megfeddte a mutatóujjával.

– Te vagy az egyetlen új érkező, az egyetlen változás, ami az elmúlt hetekben ezen a szigeten történt. Csak te lehettél az.

Szóval nem látott meg, futott át Kielán a megkönnyebbülés. Csak találgat.

– Fogalmam sincs, miről beszél. Semmiféle gyümölcsös közelében nem jártam. A sziklafal tetején lakom, az erdő mellett, a családom házában. Maga is volt ott, nem emlékszik? Járt a boltomban.

Kiela kívülről hallotta vékonyka hangját, és azon tűnődött, vajon mennyire érezhető belőle, hogy hazudik. Sosem hazudott túl jól. Ezért is bízták rá a könyvtár második emeletét, ahol a természettel kapcsolatos varázsigéket tartalmazó, kevésbé feltűnő varázskönyveket őrizték, nem pedig a tudósok körében népszerűbb részlegek valamelyikét, ahol például a paloták vagy a csatornák építésével vagy a tűzmágiával foglalkozó kötetek kaptak helyet. Ugyanis amikor a tudósok megkérdezték, mit gondol a kutatásukról, még azelőtt válaszolt – őszintén –, hogy eszébe jutott volna: csak azt várják tőle, hogy válaszával méltassa a zsenialitásukat.

– Engem te nem teszel lóvá. Pontosan tudom, hogy…

Ekkor Kiela macskaköveken dobogó paták zajára lett figyelmes a háta mögül. Csakhamar Eadie hangját is meghallotta:

– Kiela, csak nem zaklat ez a mihaszna fráter? Ne is törődj vele. Azóta ilyen, hogy a drágalátos csónakjával nekiütközött egy sziklának.

Fenerer mogorva pillantást vetett a kentaurra.

– A vártnál sokkal erősebb volt a vihar.

– Csak a te hajód volt olyan ostoba, hogy kint maradt a tengeren azután is, hogy megszólalt a kikötői vészjelzés – ellenkezett Eadie. – Na, de hagyjuk is ezt most. Miért jöttél ma a faluba? – kérdezte Kielától.

Miért ne jöttem volna? És mi az a kikötői vészjelzés? Az ő gyerekkorában még nem létezett ilyesmi – vagy lehet, hogy csak ő nem tudott róla?

– Kipróbáltam egy új ízesítésű lekvárt, és gondoltam, talán megkóstolnád. Ajándék. Áfonyás – mondta Kiela, majd kivette a kosarából az eredetileg Larrannek szánt lekvárosüveget, és átnyújtotta Eadie-nek. Kérlek, ne hozd szóba az orvosságot! Semmiképp sem szerette volna épp Fenerer előtt odaadni Eadie-nek a fenyőtobozcsomagokat. Az csak jobban szítaná a férfi gyanakvását.

Eadie átvette az üveget, és a fény felé tartva megvizsgálta. A mélykék és a lila különféle árnyalataiban játszó lekvár ékszerként ragyogott, ahogy rásütött a felhők között átszűrődő napfény.

– Jaj, milyen kedves! Biztosan ízleni fog. Tudod – fordult Fenererhez Eadie –, talán a te életedet is megédesítené kicsit, ha egyszer megpróbálnád lekvárral megkenni azt a kenyeret.

– Heh – horkantotta a férfi, majd elindult az utcán.

Kiela érezte, ahogy enyhül a mellkasában a nyomás, és végre ismét rendesen tudott lélegezni.

– Köszönöm.

– Ne hagyd, hogy ez a mogorva öreg felbosszantson – felelte Eadie. – Nem mindegyikünk gondolkodik ám úgy, mint ő. Sőt, a legtöbbünk nem. Na és most áruld el, tényleg azért jöttél, hogy ezt odaadd nekem?

A lány a tekintetével követte Fenerert, és megvárta, amíg eltűnt a szemük elől, csak ezután vette elő a szövetbe gondosan becsomagolt fenyőtobozokat.

– Esetleg megkérhetlek, hogy olyankor ásd el őket, amikor senki sem láthat? Csak hogy elkerüljük a félreértéseket.

– Hát persze – felelte Eadie. – Nem akarunk mi félreértéseket. Most pedig jobb lesz, ha mész, és Brynnel is nyélbe ütöd az üzletet. Ma nem lötyöghet el csak úgy az ember.

Eadie az ég felé intett, és Kielának feltűnt, hogy feltámadt a szél. A fejük felett az egyik sirály nekifeszült a szélnek, ám egy tapodtat sem haladt, úgy nézett ki, mintha mozdulatlanul lebegne a háztetők felett. A macskák többsége is kereket oldott. Milyen üresek voltak nélkülük a tetők!

A lány még egyszer megköszönte Eadie-nek a segítséget, majd beszaladt a pékségbe.

Akárcsak egy jóleső ölelés, ismét körülvette a frissen sült, meleg kenyér illata. Egy pillanatig csak állt ott, és nagyot szippantott belőle, mielőtt azt kiáltotta volna:

– Bryn? Hahó!

A pék a hátsó szobából sietett elő. Nem volt rajta a köténye, helyette egy vastag anyagból készült barna nadrágot, egyszerű inget és vízálló csizmát viselt.

– Nahát, Kiela! Meglep, hogy egy ilyen napon itt látlak! Mit csinálsz a faluban?

A kérdés hatására Kiela egészen megfeledkezett az áfonyalekvárról. Eadie azt mondta, ma nem lötyöghet el csak úgy az ember. De mégis miért nem? És hova tűntek a szárnyas macskák?

– Hogy érted azt, hogy „egy ilyen napon”? – kérdezte.

– Jön a vihar, délnyugat felől érkezik. A halászok már behozták a vízről a csónakjaikat, és épp biztonságba helyezik őket. Nem hallod a vészharangot a kikötőből?

Aha! Szóval az volt az!

– Én nem tudtam…

– Amikor az égbolt színe lilára és kékre vált, a kikötőmester megkongatja a vészharangot, ami annak a jele, hogy mindenkinek otthon kell maradnia. A vihar gyorsan csap le és gyorsan elvonul, de ember legyen a talpán, aki megmondja, a kettő között milyen erővel sújt majd le ránk. Éppen zárom a boltot, semmi értelme nyitva lennem, amikor mindenki elrejtőzik az otthonában. Egyébként neked is ezt kellene tenned.

– Igen. Persze, hogyne. Így lesz – felelte Kiela, majd kivette a kosarából a másik üveg áfonyalekvárt, és a pultra tette egy csokor százszorszép és egy szalagtekercs mellé. – Ezt szerettem volna odaadni. Új íz, megkóstolhatnád.

– Biztosan remek, de annyit nem ér, hogy kockáztasd miatta a biztonságodat – nézett rá gondterhelten Bryn. – Mi lenne, ha itt maradnál? Az emeleten van még egy ágyam, ott megvárhatod, amíg elvonul a vihar, és utána haza tudsz menni.

Kiela a fejét rázta. Hogy is maradhatna itt, miközben Caz egyedül van a házban? Ha nagyon nagy lesz a vihar, betegre fogja aggódni magát. Nagyon jól ismerte a póknövényt, tudta, milyen élénk a fantáziája. Szörnyűbbnél szörnyűbb katasztrófákat találna ki, amelyek mind megtörténhetnének Kielával, majd a végén belehergelné magát a gondolatba, hogy a lány beleveszett a tengerbe.

– Gyorsan hazaérek – ígérte Kiela.

– Ezeket vidd magaddal – mondta Bryn, és néhány fahéjas csigát tett egy kis zsákba, majd átnyújtotta a lánynak. Kiela kutakodni kezdett a zsebében egy érme után, Bryn azonban leállította. – Ajándék az ajándékért cserébe. Nem mellesleg amúgy is csak kiszáradnának, ha senki sem veszi meg őket. Voltaképpen szívességet teszel nekem azzal, hogy elviszed őket. Utálom, amikor azt kell látnom, hogy a finomságok veszendőbe mennek.

– Köszönöm – felelte Kiela.

Eltette a csigákat, és elindult kifelé. Mögötte Bryn nekilátott az üzlet teljes lezárásának, rázárva a bejárati ajtóra még egy, erősebb anyagból készült ajtót is. Miközben végigsietett az utcán, Kielának most már az is feltűnt, hogy a becsukott zsalugáterek mellett számos ablakot még be is deszkáztak. Caz nem tudja, hogy ezt kellene tennie, jutott eszébe. Azt sem tudja, hogy vihar közeleg. De az erős szél csak feltűnik majd neki, és nem fog kimozdulni a házból. Remélhetőleg meg tudja győzni a kaktuszt és a tyúkot is, hogy bent jobb helyük lesz.

Egyetlen szárnyas macskát sem látott.

A szél felerősödött, heves lökésekkel kavargott az épületek között. Kiela haját minduntalan az arcába fújta, ő pedig hiába próbálta kisöpörni a szeméből, hogy lásson is valamit, a szél újra meg újra belekapaszkodott a tincseibe, és addig csavargatta őket, míg elszabadultak, és táncot jártak a feje körül. Magához szorította a péksüteményekkel teli zsákot, és futásnak eredt.

Hogy nem tűnt fel, hogy azok a gyönyörű kék meg lila felhők az égen valójában viharfelhők? Az elmúlt években annyira begubózott a könyvtárba, hogy már egy készülődő vihar jeleit sem ismerte fel. Még ha nem is tudta, mit jelez a kikötőből érkező harangszó, a felhők alakjából és színéből rá kellett volna jönnie, mi közeleg.

Egyszer csak arra eszmélt, hogy elhallgatott a vészharang. Ez jót jelent? Nem. Rosszat. Nagyon rosszat.

Az eső úgy zúdult le a macskakövekre, mintha dézsából öntötték volna. Kiela a part irányába kezdett rohanni. A tenger minden korábbinál hevesebben hullámzott. Ez már több volt, mint a hullámok tánca – a víz vastag sugárban lövellte magából a tajtékos habot, amely beterítette a kavicsos-homokos partot.

Kiela ruháit teljesen eláztatta a lezúduló víz. Az eső olyan sűrűn esett, hogy alig látta tőle a sziklafalat. Még a csúcsát sem tudta kivenni. Felmászni a lépcsőn? A lány még a lépcsősort sem látta rendesen, a szél pedig úgy cibálta az építményt, hogy az ide-oda himbálózott a sziklák felett.

Kizárt, hogy ezen fel tudjak menni.

Lefújná a szél a lépcsőkről. Vagy elmosná az eső.

Talán menjen vissza a pékségbe? Kiela megfordult, ám amit látott…

Elképesztően gyorsan emelkedő áradat söpört végig a falu utcáin a tengerpart felé, ahol összeolvadt a dühöngő hullámokkal. Nem, sokkal okosabb Larran háza felé vennie az irányt. Közelebb volt. És bár már nem volt Kielánál áfonyalekvár, és mostanra valószínűleg a fahéjas csigák is eláztak már, a férfi talán nem bánja, ha látogatója akad. Így, miközben a hullámok csapdostak, Kiela nekifeszült a szélnek, és elindult a ház felé, amelyből a bedeszkázott ablakokon keresztül is kiszűrődött a lámpások meleg fénye.

TIZENHETEDIK FEJEZET

A VIHAR CSAPKODÁSA KÖZEPETTE Kiela dörömbölni kezdett Larran ajtaján. Egyszer csak nagy csattanást hallott a háta mögött, a víz felől, és ijedtében nagyot ugrott. Amikor visszanézett a válla felett, villámcsapások fényét látta az időközben mélyvörösre és lilára sötétedő égbolton. Szóval ilyen egy varázsvihar, gondolta. Hát persze. Tudhatta volna, már csak abból is, amilyen sebességgel lecsapott.

– Larran! – kiabálta.

A hullámtörés el fogja nyomni a hangját; nem tudja túlkiabálni a mennydörgést és a tetőn kopogó eső zaját sem. Egész testében megborzongott.

Ismét megrázta a kilincset.

– Larran! Kérlek, engedj be! – kiáltotta újfent.

Mégis a pékségben kellett volna maradnom. Vagy otthon, Cazzal. Vajon ő jól van? Biztos rettenetesen aggódott. És félt. Kiela a kézfejével kitörölte az esővizet a szeméből, mielőtt ismét dörömbölésbe kezdett volna. Megint megrázta a kilincset.

Hirtelen vérfagyasztó bömbölést hallott maga mögül. Megfordult, és…

A viharfelhők tengeri kígyóvá tekeredtek össze. A kígyóalak szeme szikrákat szórt, mielőtt az esőtől csúszós testével vissza nem siklott a tengerbe. A lány csak földbe gyökerezett lábbal meredt rá. A szíve a torkában dobogott. Most értette meg igazán, milyen kicsi, jelentéktelen és végtelenül törékeny is ő azzal szemben.

Egyszer csak hátrarántották a karjánál fogva.

Kiela szinte beesett a házba, és egy hangos nyögéssel egyenesen Larranbe ütközött. A férfi az egyik karjával átölelte, a másikkal pedig becsapta az ajtót.

– Ööö – mondta Kiela.

Larran valóban meglehetősen magas volt, noha a lány ezt hajlamos volt elfelejteni. A karjában úgy érezte, mintha menedéket talált volna egy hatalmas és erős tölgyfa alatt. Minthogy szinte a férfinak préselődött, Kielának hátra kellett döntenie a fejét, hogy láthassa az arcát. Larran aggodalmas kifejezéssel nézett le rá.

– Kiela?

A lánynak eszébe jutott, hogy bizonyára teljesen összevizezte Larran ingét, így riadt őzikeként ugrott hátra, és bontakozott ki a férfi karjai közül.

– Bocsánat! Én csak…

– Mit csinálsz te itt? Odakint épp tombol a…

– Nem hoztam neked lekvárt – fakadt ki Kiela.

Ezt meg miért mondtam? Persze nyilván lekvárt szeretett volna hozni, de ez igazán csak részletkérdés volt, illetve nem adott teljes körű magyarázatot arra, valójában miért is kötött ki Larrannél csuromvizesen és remegve.

– Mindened vizes. Már megint – mondta a férfi.

– Ne-ne-nem akarom szokássá te-te-tenni – jegyezte meg Kiela fogvacogva. – Kaphatnék e-e-egy…

– Máris hozok neked egy inget, persze.

Kielának feltűnt, hogy Larran elpirult. A férfi szó nélkül bement a hálószobába. A lány követte, és figyelte, ahogy az ágyra teszi a száraz inget. Larran ezután kislisszolt a szobából, nagyon ügyelve arra, hogy véletlenül se nézzen rá a vizes ruhákban álldogáló lányra. Valószínűleg úgy festek, mint egy vízbe fúlt patkány.

Larran becsukta maga után az ajtót.

Kiela gyorsan átöltözött, majd kiment, hogy felakassza a levetett ruháit a kandalló mellé. Odakint a szél fütyülésébe valamiféle kísérteties üvöltés hangja is vegyült, mintha egy farkasfalka vadászott volna a felhők között.

– Gyakoriak az ilyen viharok?

– Igen. Az elmúlt néhány évben egyre gyakoribbak.

Rázta a szél a zsalugátereket. Kielának eszébe jutott, vajon előfordult-e már, hogy a csapkodó hullámok elértek egészen a házig. Úgy döntött, erre inkább nem kérdez rá – nem mintha túl sok egyéb lehetősége lett volna. Vagy itt marad Larrannél, vagy megkockáztatja a visszatérést a faluba, remélve, hogy útközben nem sodorja el a tenger. A maradás biztonságosabbnak tűnt.

– Azért történik mindez, mert megbomlott a mágia egyensúlya, ugye?

A férfi bólintott.

– A birodalmi varázslóknak hatalmukban állna lecsillapítani a viharokat. Pusztán el kellene dönteniük, hogy megteszik. A nagy távolság miatt elképzelhető, hogy fel sem tűnt nekik, milyen szörnyűek, de persze az is lehet, hogy egyszerűen csak nem érdekli őket.

A szél úgy rázta a spalettákat, mintha le akarta volna feszegetni őket a helyükről, hogy bejusson a házba.

Larran tekintete Kiela fejére siklott; úgy tűnt, jól mulat valamin. A lány önkéntelenül is a hajához kapott, hogy lelapogassa. Nyilván csuromvizes volt, de… jaj, valami még bele is akadt! Mintha egy elázott szalag lett volna. Amikor kihúzta a tincsei közül, Kiela egy darab hínárral találta magát szembe.

– Az a fajta egyébként ehető – jegyezte meg Larran.

– Én inkább maradok a magam készítette salátánál – felelte Kiela.

A férfi felnevetett, noha a lány nem gondolta különösebben viccesnek, amit mondott. Larran nevetése lágy volt, és puha, jólesett a fülnek. Kiela, mivel nem igazán tudta, mit kezdjen a hínárral, végül a mosogatóba dobta, majd közelebb lépett a kályhához. Amikor legutóbb itt járt, szintén átfagyva és elázva, Caz is vele tartott. Most azonban csak ketten voltak, Larran és ő. Na meg a vihar.

– Caz biztosan nagyon aggódik – szólalt meg Kiela.

– Nem lesz semmi baja – felelte a férfi. – A házad strapabíró, ráadásul az öböl mögött fekszik, ami még némi védelmet is nyújt.

– Általában mennyire komolyak ezek a viharok? – kérdezte Kiela.

Larran habozott, mielőtt válaszolt.

– Ez változó.

Vagyis nagyon is komolyak, fordította le magának Kiela a férfi szavait.

– De közben gyönyörű is tud lenni. Gyere, nézd csak – intett a lánynak Larran, és elmozdított egy lécet egy kis ablakon, amely az egyik zsalugáterrel védett nagyobb ablak felett helyezkedett el. – Biztonságosabb, ha nem bontom ki teljesen az ablakot, de rá tudsz állni a székre.

Ahogy Kiela előredőlt, hogy kilessen a keletkezett résen, egy pillanatra megingott. Larran elkapta a derekát, nehogy leessen. A lány minden porcikája megfeszült.

– Elnézést – kezdett szabadkozni a férfi. – Én nem…

– Nem, semmi gond. Köszönöm – mondta Kiela.

A széken állva most magasabb volt Larrannél, így ő tekintett le rá, a férfi pedig felfelé irányította a tekintetét… Melegbarna szempárját apró zöld és borostyánszínű foltok pöttyözték, és mintha némi lila és kék is bujkált volna benne. Kiela minél tovább nézte, annál többféle színt fedezett fel a szemében, mígnem észbe kapott, hogy a férfit bámulja, ezért gyorsan pislogott egyet, és elpirult. Erőt vett magán, és Larran helyett az ablakra és az odakint tomboló elemekre irányította a tekintetét.

A viharos tájban legalább annyi színt fedezett fel, mint Larran szemében. A szél a tenger felett kavargott, lila árnyalatok kergették a kékeket, és az egészbe olykor belehasított egy-két fekete sáv, mint a fényes villámok ellentéte. Az égbolton különféle formák jelentek meg, amelyek amilyen gyorsan kialakultak, olyan gyorsan el is tűntek – egyszer mintha egy üvöltő oroszlánfejet lehetett volna látni: nagyra tátott szája szinte szét is szakadt, hogy átadja a helyét egy tenger felett le-lebukó madár alakjának. Ahogy a hullámok nekiütköztek a szikláknak, a vízpermet elmosta a madár képét.

– Mi biztonságban vagyunk? – kérdezte Kiela.

Tisztában volt vele, milyen közel áll hozzá Larran, aki ugyancsak a vihart kémlelte az ablakon át. Érezte a bőre melegét, az enyhe fahéjillatot, amely mindig a férfira emlékeztette, és hallgatta a nyugodt, egyenletes légzését.

– Semmi sincs biztonságban – felelte Larran.

Kiela úgy sejtette, hogy a férfi nem csak az időjárásról beszélt, de nem tudta, mire is gondolhatott pontosan. Eadie tragédiákat említett. Így, többes számban. Azt Kiela tudta, hogy Larran egy viharban vesztette el a mesterét, és gyanította, hogy a szülei is meghaltak már. Ismét tanulmányozni kezdte a férfi arcát. Azon tűnődött, vajon mi olyat kérdezhetne tőle, amivel elérhetné, hogy Larran a válaszában valóban azt mondja ki, amit gondol.

– A tengeri lovaid biztonságban vannak odakint?

Larran meghökkent a kérdés hallatán, de szemmel láthatólag örült is Kiela érdeklődésének.

– Ők mindenkinél jobban tudnak alkalmazkodni a körülményekhez. Látod? – Megkocogtatta az ablakot, Kiela pedig lehajolt, hogy megfigyelje, pontosan mire mutat. – Lemerülnek a vízbe, így védik meg magukat a felesleges többletvarázslatok hatásaitól.

A tomboló, vad hullámok között a tengeri lovak úgy ugráltak, mintha a le-lecsapó villámokkal jártak volna táncot. Kiemelkedtek a vízből az esőbe, hogy átugorjanak egymás felett, majd ismét elmerültek a mélyben, még mielőtt a lila fényű villámok feltűntek volna a tenger felett. Kiela érezte, milyen közel van az arca Larranéhez. Ha kissé elfordítaná a fejét… Vagy a férfi tenné ugyanezt… Az ajkuk szinte összeérne.

Kiela eltöprengett azon, mégis miért jár ilyesmi a fejében. Azért, mert Larran olyan kedves volt vele? Ez már elég jó ok rá? Vagy ez az egyetlen ok, ami elég jónak bizonyult? A férfi törődött vele. Törődött vele az első naptól kezdve. Attól fogva, hogy otthagyta azokat a fahéjas csigákat az ajtaja előtt.

Ha elfordítaná a fejét… Ha megcsókolná…

Vajon Larran viszonozná a csókot?

Vagy eltolná magától?

Meglepődne, vagy ő is éppen erre számít? Ő is épp úgy tisztában lehet vele, milyen közel vannak egymáshoz, milyen mesés az illata, milyen forró a teste?

Vágyik rá, hogy Kiela megcsókolja? Vagy – és ez még rosszabb lenne, mintha eltolná magától – udvariasan megtűrné, hogy a lány ajka az övéhez érjen, de pusztán kedvességből, és mert nem akarná megbántani? Kiela biztosra vette, hogy Larran nagyon kedvesen viselkedne, bármi történjék is, de épp ezért nem lehetett volna biztos benne, hogy…

Larran közelebb hajolt az ablakhoz.

– Az ott egy csónak?

Kiela is kikémlelt mellette.

– Hol? Nem látom… – Aztán mégiscsak észrevette, ahogy egy fehér járművet labdaként ide-oda dobálnak a hullámok. – Ki az, aki kimerészkedik a vízre ilyen időben?

– Csak valami bolond lehet – felelte Larran.

– Vagy olyasvalaki, aki kétségbe van esve… – mondta Kiela, és felidézte az Alyssiumból való menekülésüket. – Ez egy halászhajó? Valaki a szigetről? – Már amint kimondta, tudta, hogy nem az, hiszen a helyi halászok mind tudtak a viharról. Bryn megdöbbent, hogy neki nem tűntek fel a viharfelhők; rajta kívül mindenki tisztában volt vele, hogy fedezékbe kell helyezni a csónakokat, be kell deszkázni az ablakokat, és menedékbe kell húzódni.

– Kisebbnek látszik. És keskenyebbnek. Nem olyan, mint a mi hajóink.

A hajó vitorlája tehetetlenül neki-nekicsapódott az árbócnak. Egy magasra törő hullám – akár egy óriási, kinyúló kar – a csónak fölé emelkedett, majd szinte körülölelte a hajótestet, amely egy pillanat alatt eltűnt a szemük elől. Kielának a lélegzete is elállt. A hajónak egy szempillantás alatt nyoma veszett. Nem, mégsem! Ismét megjelent a víz felszínén, ám már az oldalára dőlve.

Larran ellökte magát az ablaktól, és elindult az ajtó felé.

– Hová mész? – kérdezte, már-már kiáltotta Kiela.

– Nem fognak tudni kijutni a partra. Bárki van is azon a hajón, meg fog fulladni.

Kiela leugrott a székről.

– De ettől még nem kell csatlakoznod hozzájuk!

– Segíthetek nekik – felelte Larran, majd magára kapott egy kabátot.

– De hát… – kezdett tiltakozni Kiela. A vihar őt is elnyeli! Nem mehet ki! – Hogyan jutnál oda hozzájuk? Ott vannak a hullámok! Meg a szél! – És a villámok meg a sziklák, sorolta tovább magában. – Hiszen azt sem tudod, egyáltalán lehet-e még azon a hajón valaki, aki életben van!

– Megoldom – mondta Larran. – Lovagoltam már ki a tengerre viharban is.

Ez az egész borzasztóan rossz ötlet volt, Kiela azonban nem tudta, mit csináljon, hogy a férfi is belássa ezt. Nem tudom megállítani.

– Akkor legalább hadd segítsek! Hogyan tudok neked segíteni?

– Te életedben egyszer ültél tengeri lovon, tökéletes időjárásban. Maradj itt.

– És üljek ölbe tett kézzel? Mi lesz, ha…

Larran kinyitotta az ajtót, mire a viharos szél úgy robbant be a házba, mintha egész idáig kint várakozott volna, hogy végre behívják. Mindent elsöpört, ami odabent volt. Kagylóhéjak hullottak a földre. A lámpák beleremegtek a légmozgásba, az ajtóhoz közel eső gyertya kialudt.

– Tarts szemmel, és fülelj. Kopogni fogok. Addig ki ne nyisd az ajtót, amíg meg nem hallod a kopogásom – kötötte a lány lelkére Larran.

Azzal kilépett a házból.

Kiela becsukta az ajtót, majd visszarohant az ablak alatt álló székhez. Felállt rá, és az arcát erősen az ablaküveghez nyomta, hogy minél jobban kilásson. Ott volt Larran, erősen előredőlve próbált a széllel szemben haladni a kőmóló felé.

– Nem, nem, ez rettenetes ötlet – motyogta Kiela.

Larran a karját az arca elé tartva igyekezett védekezni a heves széllökések ellen. Vészesen előredőlve, lépésről lépésre haladt, és harcolt a viharral. Kiela ökölbe szorította a kezét. El tudta képzelni, milyen lehetett az arcába csapó szelet és esőcseppeket érezni.

Ne ess el! Kérlek, ne ess el! – gondolta. És azt: Gyere vissza hozzám!

Larran a kőmólóig vezető út háromnegyedét már megtette, amikor egyszer csak megtorpant. Mi a gond? A lány legszívesebben kirohant volna hozzá, de tudta, hogy ezzel nagy hibát követne el. Ha kimenne hozzá, Larran vele foglalkozna, nem pedig saját magával, és ettől az egész helyzet még veszélyesebbé válna.

Kiela látta, ahogy hatalmas vízoszlop tör a magasba Larran előtt. Erősen szorította az ablakpárkányt, hogy ne sikítson fel. Ám ahelyett, hogy a hullám elnyelte vagy elsöpörte volna a férfit, egy tengeri ló emelkedett ki a habokból. A kanca sziluettje jól kivehető maradt a viharos égbolt előtt. A fejét hátravetette, sörénye vízesésként omlott le a nyakán.

Larran leugrott a sziklákról.

A tengeri ló megpördült a levegőben, mire a férfi megragadta a sörényét, majd fellendült a hátára. Az állat szélsebesen kezdett távolodni a mólótól a nyílt víz és a tengeren hánykolódó hajó irányába. Egyszeriben két másik kígyó alakú felhő is megjelent az égen, és harcolni kezdtek egymással – az állkapcsuk összecsattanását mennydörgés követte, tekeregtek és vonaglottak, ahogy megpróbálták legyőzni egymást.

Az eső bevert az ablakon, Kiela pedig hátrahőkölt.

Mire visszaküzdötte magát az ablakhoz, szem elől tévesztette a férfit.

– Larran!

A hangját azonnal elnyelte egy bődületesen erős mennydörgés, amelybe még a ház falai is beleremegtek. Kiela arca nedves volt, de nem eső áztatta, hanem könnyek. Észre sem vette, mikor kezdett el sírni, pedig egy ponton eleredtek a könnyei. Igyekezett nem tudomást venni róluk, és a tengert kémlelte. Hol lehet…

Ott van!

A hippokamposz kiugrott a hullámok fölé, a hátán Larrannel. Félúton jártak a hajóhoz. Felettük az ég úgy eltorzult, akár egy fojtogatott ember arca. Ömlött az eső.

Larran végre elérte a hajót, amely az oldalára dőlt, és keresztülömlött rajta a víz. Jött még egy hullám, és Kiela ismét szem elől tévesztette a férfit. A lány egy pillanatra visszatartotta a lélegzetét, zokogás közepette kifújta a levegőt, majd ismét bent tartotta rövid ideig.

Eltelt egy perc.

És még egy.

Sehol sem látta Larrant.

Megfulladt. Elvesztettem. És sosem fogom… Maga sem tudta, hogyan fejezné be ezt a mondatot. Nem tudta, mi lehetett volna az övé; mi lehetett volna az övék, de bármi is lett volna, azt elnyelte a felkorbácsolt tenger és a viharos égbolt.

És ekkor, a hajótól távol, mozgásra lett figyelmes: az aranyló testű tengeri ló szelte a vad hullámokat. Ketten voltak a hátán: magas lovasa és egy másik, rongybabaszerű alak. Kiela tehetetlenül bámulta őket, és sem moccanni, sem segíteni nem tudott, csak egész testében remegett, és el-elakadt a lélegzete, míg a tengeri ló ki nem ért a kőmólóhoz. Figyelte, ahogy Larran lemászik a ló hátáról, majd leemeli onnan a viharban szerencsétlenül járt alakot. Végigsétált a sziklákon, minden egyes lépését megfontolva. Egyszer megcsúszott, de megtartotta magát, visszanyerte az egyensúlyát, és folytatta az utat, karjában az idegennel.

Végre elérte a partot.

Nem állt meg, nekiszegült a tomboló szélnek és az esőnek.

Kiela az ajtóhoz rohant, és kinyitotta, még mielőtt Larran bekopoghatott volna rajta. A férfi szinte bezuhant a házba. A lány segített neki betámogatni az idegent – egy nőt; egy apró, törékeny, sápadt és rettentően kihűlt, vörös hajú nőt – az ágyába. A jövevény olyan gyengén lélegzett, hogy Kiela alig hallotta, később is csak azért volt biztos abban, hogy levegőt vesz, mert valamiféle sivító-sziszegő hangot hallatott.

Míg Larran biztonságosan lezárta az ajtót, Kiela levette az eszméletlenül fekvő nőről az átázott tunikáját, és amilyen gyorsan csak tudta, jó pár réteg száraz ruhát adott rá, hogy minél előbb felmelegítse. Amikor Larran is visszatért a hálószobába, plédeket vett elő, és azokat is a nő köré csavarta.

Ezután a saját vizes ingét és nadrágját is száraz darabokra cserélte. Minden ízében remegett, és Kiela egy horzsolást vélt felfedezni a vádliján. Az eső és a tenger vizével keveredő vér csorgott le a bokájára. Kiela gyorsan munkához látott: kimosta a sebet, majd bekötözte a konyhaszekrény fiókjában talált kötszerrel.

Egyikük sem szólt egy szót sem.

Úgy tűnt, Larrannek nem maradt ereje megszólalni. Kiela pedig nem tudta, mit is mondhatna, noha úgy érezte, ezrével tolulnak az ajkára a kitörni készülő szavak. Végül csupán ennyit mondott:

– Örülök, hogy nem haltál meg.

– Én is.

Majd ismét hallgatásba burkolóztak. Csak a természetellenes vihar bömbölt és tombolt tovább odakint.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

– MEGMENTETTED AZ ÉLETÉT – mondta Kiela.

Soha életében nem látott még ennyire hősies dolgot. Vagy ekkora ostobaságot.

Larran a megmentett nő fölé hajolt, ráterített még egy plédet, majd inkább mégis levette róla, és a már rajta lévő takarókat tűrte be alá jobban, hogy szorosabban fonják körül.

– Még nincs magánál.

– Meg is halhattál volna – szólalt meg Kiela.

– Ő viszont biztosan meghalt volna – jelentette ki Larran. – És még mindig nincs kizárva, hogy nem hal meg. Miért nem tért még magához?

Kiela a nő fölé hajolt, megérintette a homlokát. A bőre már kissé felmelegedett, tapintásra a halszerűen hidegből „ágyba fektetett langymeleg” lett. Korábban sápadt arcába lassan visszatért a vér, és könnyebben lélegzett. Valójában az is csodaszámba ment, hogy egyáltalán lélegzett.

– Nem hiszem, hogy lázas lenne.

– De még lehet – felelte Larran. – Lehetnek belső sérülései.

Kiela újra meg újra átélte a pillanatot, amikor Larran eltűnt a szeme elől; amikor a hatalmas hullámoktól nem látta őt. Úgy érezte, mintha abban a pillanatban ő maga fulladt volna meg. Sosem érezte még magát ennyire tehetetlennek. Tudta, hogy ez a jelenet vissza-visszatér majd a rémálmaiban. Egy könyvtárban soha senki nem szokott megfulladni. Majd gondolatban azt is hozzátette: Nem, ott csak elégnek.

– Van gyógyító a szigeten?

Larran, miközben le sem vette a szemét a nőről, bólintott.

– Ivor. Amint elül a vihar, elviszem hozzá. Vagy ráveszem Ivort, hogy jöjjön ide. Nem szabad mozgatni, ha belső sérülései vannak. De ezt nem tudhatjuk biztosan, amíg magához nem tér. Ha egyáltalán magához tér.

Larran elkezdett fel-alá járkálni az ágy és az ablak között, felváltva ellenőrizve, hogy van a nő, és hogy áll a vihar.

Kiela nyugtalanul figyelte.

– Ismered?

– Nem Caltrey-ból való – rázta meg a fejét Larran.

– Te mindenkit ismersz a szigeten? – tudakolta Kiela.

Ő maga nem ismert mindenkit, aki a könyvtárban dolgozott, bár gyanította, hogy sokan ki sem mozdultak a saját polcaik közül, szóval igazán esélye sem lett volna erre. Mondjuk, legalább látásból ismerte azokat, akik ugyanazon az emeleten dolgoztak, mint ő, és… Jó, rendben, a könyvtári dolgozók alig egynegyedét ismerte. De nem is tűnt különösebben szükségesnek tudni, kik a többiek.

– Ez egy elég kis sziget – felelte Larran. – Ráadásul ez a vörös haj elég feltűnő.

– Alyssiumban nem. Ott ez a divat.

A nemesek előszeretettel kérték meg a mágusokat arra, hogy különféle színűre varázsolják a hajukat. Kiela találkozott már olyan frizurával, amely a szivárvány összes színében pompázott, de látott ezüstösen és fémesen csillogót, és olyat is, amely úgy ragyogott, mintha ezernyi szentjánosbogár fészkelte volna be magát a göndör fürtök közé. Olyan olvasóval is találkozott, aki nemcsak hogy hetente változtatta a hajszínét, hanem különféle állatokat mintázó formákra alakította, mintha állati formára nyírt sövényt hordott volna a fején. Ezt az egyszínű hajat alapul véve… Ez a nő vélhetően alacsonyabb rangú nemes lehetett. Vagy egy kereskedő, aki a felesleges pénzét arra költötte, hogy elvegyüljön a gazdagok között. Ami azt illeti, Kiela sosem szentelt elég nagy figyelmet a divatnak ahhoz, hogy megállapíthassa, van-e ennek a hajszínnek valami különösebb jelentése, jelez-e elköteleződést egy adott család vagy valamilyen ügy iránt. Mindenesetre nem tartotta kizártnak.

– Valószínűleg elmenekült a városból.

– Elmenekült?

Már abban a pillanatban, hogy kimondta, Kiela azt kívánta, bárcsak egy másik szót használt volna. Még nem vette rá magát arra, hogy bárkinek is elmagyarázza, miért hagyta ott a fővárost. Nem is igazán tudta, miért esett ez ennyire nehezére. Elvégre nem ő volt a forradalom felbujtója. Ő nem tett mást, csak elmenekült előle. Esetleg ha egyszerűen csak kihagyná a történetből a megmentett varázskönyveket… Valamiért mégis úgy érezte, hogy épp olyan nehezen beszélne erről a témáról, mint a szülei haláláról. A szavakba öntött történet ugyanis csak még valóságosabbá tette a veszteséget. Ugyanakkor el kell mondania Larrannek, különösen akkor, ha meg akarja akadályozni, hogy elmenjen a fővárosba, és a varázslók segítségét kérje. Most kell elmondanom neki.

– Alyssium most nem biztonságos. A városban zavargások dúlnak. Azon a napon, amikor Caz és én elhagytuk…

Odakint elült a vihar. Szinte egy pillanat alatt történt; talán még gyorsabban múlt el, mint ahogy lecsapott. Mint amikor valaki kiolt egy gyertyát. Miután Larran kinyitotta a zsalugátereket, Kiela is az ablakhoz ment, hogy megnézze, hogy fest a tenger.

Az égboltot mintha szétszaggatták volna: sárga és narancsszínű csíkok húzódtak végig rajta, mintha valaki sebeket ejtett volna a kékben, lilában és feketében játszó égen. Miközben a lány az eget bámulta, a színek lassan elhalványultak – a rikító narancs tompább sárgává, a sárga pedig fehérré szelídült, s az égbolt lassan békésen kékre váltott. A tenger is megnyugodni látszott.

A háborgó hullámok és a tomboló szél hangja után beálló csend legalább olyan lenyűgöző volt a maga teljességében, mint a természeti elemek vad tombolása a vihar tetőpontján. Szinte megütötte az ember fülét az üvöltő szelek hiánya, amely a maga módján éppen olyan hangos volt, mint a korábban tomboló vihar.

– De hát hogyan… – kezdte Kiela.

– Ezek a viharok ilyenek. Mint egy dührohamot kapó kisgyerek, aki összeesik a kimerültségtől, miután kitombolta magát. Szerintem így fáradt ki szépen lassan a varázslat is – mondta Larran, majd elindult az ajtó felé. – Ide kell hoznom Ivort. Figyelnél addig… – Nem fejezte be a mondatot, kezét a kilincsre téve megtorpant. – Nem, nem maradhatsz. Caz miatt. De én sem hagyhatom őt egyedül.

A póknövény nevének említése villámcsapásként hasított Kielába. Caz! Meg kell néznie, mi van vele. Lehet, hogy megsérült. Lehet, hogy még mindig halálra van rémülve. De a vízből kimentett nő…

– Maradj itt vele te – javasolta végül a lány. – Én majd szólok Ivornak hazafelé. Már ha útba esik. Hol lakik Ivor?

Tulajdonképpen ezt már azelőtt meg kellett volna kérdeznie, hogy felajánlotta a segítségét. Most azonban, hogy elkezdte foglalkoztatni, mi lehet Cazzal, tele lett a feje a póknövényt ábrázoló rémképekkel: a szél által elsodort Cazzal, akinek szétesett a földlabdája, a víz kimosta alóla a talajt, és… Csak bent maradt a házban. Biztonságban. Hacsak nem aggódott érte annyira, hogy a keresésére induljon. Hacsak egészen addig nem vette észre, hogy vihar közeleg, amíg már késő nem lett, és a kertben csapott le rá az eső. Hacsak nem akart segíteni a kaktusznak, nehogy kárt tegyen benne a vihar. Vagy meg akarta menteni a tyúkot. Hogy aztán mindannyiukat elsodorja egy hevesebb széllökés. Muszáj hazamennem!

– A sziklafal tetején lakik, a vízesésnél – felelte Larran. – Elkísérnélek, de tényleg nem szeretném magára hagyni ezt az asszonyt. Ha esetleg magához tér, halálra lesz rémülve. Össze lesz zavarodva. Ha pedig nem tér magához… – A hálószoba felé pillantott. – Nem maradhat egyedül.

– A vízesésnél pontosan hol? – Kielának nem rémlett, hogy látott volna bármilyen házat is a sziklaszirten.

– Csak kiáltsd a nevét, amikor már közel jársz a vízhez. – Larran az ajtóhoz kísérte Kielát. – Ó, és még valami. – Visszament a kályhához a lány ruháiért, amelyek mostanra nagyjából megszáradtak. Kiela kissé imbolyogva belebújt a nadrágjába, majd épp nekilátott volna kigombolni magán a Larrantől kapott inget, mire észbe kapott, és elpirult. – Nyugodtan tartsd meg. Inkább siess! És légy óvatos! Csak semmi vakmerőség. De azért igyekezz, és vigyázz magadra, amennyire csak tudsz!

– Így lesz – ígérte meg Kiela.

Larran már vissza is ment az eszméletlenül fekvő nőhöz.

A férfi ingében, kezében pedig a sajátját tartva, Kiela kisietett a házból. A tenger partját ellepte az uszadék fa és a hínár. Ott hevert keresztben egy kettétört fatörzs és egy nagyobb darab háztető is, rajta a szélkakassal. Kiela mindkettőt kikerülte. A szél teljesen elült, a hullámok is gyengéden nyaldosták a partot, mintha csak bocsánatot kérnének azért, ahogy korábban viselkedtek. Az égbolton lassacskán előbukkant és kisütött a nap, majd megcsillant az esőtől nedves sziklákon. Az egész kaotikus volt, furcsamód mégis gyönyörű. Ragyogó zűrzavar. Kiela felnézett a lépcsősorra.

A sziklákhoz rögzített lépcsőfokok némelyike leszakadt. A lány nyelt egy nagyot, és magában azt kívánta, bárcsak lenne egy másik út is felfelé. Lopva visszapillantott Larran házára. Ő vajon tudná, hogyan lehet…

A férfi azonban már bezárta az ajtót.

Most már van ott valaki más, akiről gondoskodhat.

Gyorsan elhessegette a gondolatot. Teljesen érthető, hogy Larran aggódik a nőért, akit kimentett a tengerből, hiszen ő így működik. Maga a megtestesült gondoskodás. Ezért töltötte a napjait is azzal, hogy a tengeri lovaival foglalkozzon. És ezért rohant azonnal Kiela házához is, hogy megjavítsa a kéményt, amikor meglátta a füstöt. Egész egyszerűen Larran ilyen.

Csak hát egy pillanat erejéig Kiela azt gondolta, az ő esetében talán ettől többről van szó.

Micsoda butaság, mondta magának, miközben rálépett az első lépcsőfokra.

Minden lépcsőfokot gondosan ellenőrzött, mielőtt a teljes súlyával rálépett volna, és erősen belekapaszkodott a lépcső melletti nedves sziklákba. Szellő csiklandozta az arcát, mintha csak incselkedni akart volna vele. Kiela szíve hevesen és gyorsan vert. Olyan fürgén mászott felfelé, amennyire csak mert, és próbált nem gondolni arra, mekkorát esne, ha lezuhanna innen.

Amikor az egyik törött lépcsőfokhoz ért, átugrott felette…

A következő lépcső nagyot reccsent, de nem tört ketté alatta, mire megkönnyebbülten kifújta a levegőt. Miként a nap is egyre tisztábban ragyogott, úgy haladt Kiela is felfelé.

Mire felért a tetőre, a világoskék égbolt is teljesen kitisztult, nyoma sem maradt a viharnak. A sziklafalon túl elterülő mezőről azonban nem lehetett elmondani ugyanezt, az tele volt ugyanis mindenféle törmelékkel: levelekkel, letört ágakkal, halászháló-maradványokkal. Mindent beborítottak a part menti rózsák szirmai. Ahogy a falu felé nézett, Kiela repülő macskákat látott a tetők felett, színpompás szárnyuk csak úgy ragyogott a napfényben. Hol vészelhették át a… Ó, hát a padlásokon! A falubeliek közül sokan kinyitották a padlásuk ablakát, menedéket biztosítva így a szárnyas macskák számára. A távoli szigetek lakói gondoskodnak az övéikről. Kiela csodálatosnak találta, hogy a Caltrey-n élők ezt az alapelvüket a falu macskáira is kiterjesztették, legyenek azok vadon élő vagy házi macskák.

A lány megkerült egy letört faágat, majd sietve a vízesés felé vette az irányt.

– Ivor? Hahó, Ivor!

Az eső okozta rengeteg víz megduzzasztotta a vízesést, amely nagy robajjal zúgott le a sziklaszirtről. A levegő megtelt vízpermettel, az apró vízcseppeken megcsillant a nap fénye. Kiela a kezével védte a szemét a víztől, és körülnézett, hátha megpillant bármit, ami arra utal, hogy lakik itt valaki. Azonban semmit sem látott. Larran egyértelmű útba igazítást adott… A vízesésnél, a sziklaszirt tetején. Nem volt nagyon mit félreérteni rajta.

– Ivor!

– Itt vagyok – lépett ki egy férfi a vízesés mögül, áthatolva a vízfüggönyön.

Az övé tizenkét ágú, mondta korábban Bryn, ám Kiela eddig nem tudta elképzelni, hogy is nézhet ez ki a valóságban. Ivor alacsony, vékony, barna bőrű férfi volt. Bokájáig érő, barna bőrköpenyt viselt, az agancsa pedig úgy tündökölt a fején, akár egy tekintélyes méretű korona.

Egy pillanatig Kielának a szava is elakadt. Hasonlóan érezte magát, mint amikor az egyszarvút pillantotta meg. Mintha Ivor is egy mágikus lény lett volna, akit a vízesés teremtett.

– Te gyógyítottad meg Eadie egyik cseresznyefáját – szólalt meg a férfi, majd meghajolt, előredöntve méretes agancsát. Kiela lopva a férfi lábára pillantott. Arra számított, hogy patát fog látni, ehelyett azonban emberi láb látványa fogadta. Ivor fedetlen lába olyan élénkzöld volt, mint a fű, amelyen az imént átsétált.

– Én adtam Eadie-nek az orvosságot, igen – felelte Kiela. – Te vagy a sziget gyógyítója?

A férfi bólintott, amitől az agancsa megint csak a föld felé mozdult. Igazán méltóságteljes mozdulat volt.

Kiela röviden elmondta, mi a helyzet Larrannel és a nővel, akit kimentett a vízből. Ahogy a mentésről mesélt, hullámokban ismét rátört a halálos rémület.

– Még nem tért magához, Larran pedig aggódik, hogy esetleg belső sérülései vannak.

– Ez érthető. Látott már ilyet. Indulok is hozzá. De ami téged illet… Miután megküzdöttünk a vihar következményeivel, szeretnék elbeszélgetni veled ezekről a te orvosságaidról.

Kiela önkéntelenül is összerezzent, majd azt kívánta, bár ne tette volna.

– Természetesen. Ott lakom a…

– Ne fáradj – vágott közbe Ivor –, pontosan tudom, hol talállak.

Azzal futólépésben, lobogó köpennyel elindult a lépcső felé.

Kiela gerincén jeges borzongás futott végig, miközben távolodó alakját figyelte. Éppen ezt nem akarta – kérdéseket kapni az orvosságai kapcsán olyasvalakitől, aki megfelelő képzettséggel rendelkezett ahhoz, hogy pontosan lássa, mik azok valójában.

Ivor közben a rózsabokrokhoz ért, mire a lánynak eszébe jutottak a rozoga lépcsőfokok.

– Nézz a lábad elé! Néhány lépcső hiányzik! – kiáltotta.

– Nem kell aggódni – felelte a férfi vissza sem fordulva.

És ekkor kitárta a köpenyét – amelyről Kiela észrevette, hogy valójában nem is köpeny. Ivornak szárnya volt. Barna, hártyás szárnya, mint egy sárkánynak. A lány meredten nézte, ahogy Ivor siklórepülésben távozott a szikláról.

Még egy pillanatig a semmibe bámult, aztán elhessegette az orvosságokkal kapcsolatos aggodalmait és a férfi gyanúit, majd berohant az erdőbe, hogy minél előbb hazaérjen Cazhoz.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

A VIHAR MEGTÉPÁZTA UGYAN A FÁKAT, de köszönhetően annak, hogy ilyen sűrűn nőttek, megtartották egymást. Kiela úgy látta, csupán néhány fa dőlt ki. A szél azonban belekapaszkodott a lombkoronákba, letépte róluk a leveleket, így az egész erdő úgy festett, mintha valaki jó alaposan megrázta volna. De az ösvény nyomvonala így is kivehető maradt, Kiela pedig csakhamar meg is érkezett a házikóhoz.

Szirmok, falevelek és gallyak hevertek mindenütt: belepték az udvart, a tetőt, és felgyűltek a házfal mellett. Egy fenyőfa kifordult a földből, de úgy tűnt, nem dőlt rá semmi létfontosságúra. A házikó mögött feküdt, az öböl felőli oldalon.

– Caz! – kiáltotta Kiela. A törmelékek között lavírozva rohant a házhoz.

Az ajtó tárva nyitva állt.

Miért nincs bezárva? Hol van…

– Kiela! – robogott ki Caz az ajtón, hogy az indái alig érték a földet. Csak szaladt, egészen addig, míg nagy lendületet véve fel tudott ugrani a lány karjaiba. Leveleit szorosan Kiela nyaka köré fonta. – Azt hittem, meghaltál!

Kiela ügyet sem vetett a póknövény nedvességtől sáros földlabdájára. Szorosan magához ölelte az összes levelével együtt.

– Jól vagyok, és nagyon boldog, hogy veled is minden rendben!

– Lecsaphatott volna rád egy villám, elsodorhatott volna a tenger, rád dőlhetett volna egy fa! Már félig elkészültem a nekrológoddal. Egyébként nagyon szép dolgokat írtam bele.

– Hát, nem is tudom, mit mondjak – kacagott Kiela. – Köszönöm?

– Jambikus pentameterben írtam.

– Elképesztő!

– Több különböző változatot kellett készítenem aszerint, hogy milyen módon haltál meg.

– De nem haltam meg – felelte szelíden Kiela. – Éppen a faluban voltam, amikor lecsapott a vihar, és már nem tudtam visszajönni ide. Larrannél kerestem menedéket. Minden rendben is volt, amíg bele nem vetette magát a tengerbe, hogy kimentsen egy nőt, akinek felborult a hajója.

Caz kibontakozott az ölelésből, kihúzta a leveleit a lány hajából.

– Mintha hőskomplexusa lenne, nem? Ha engem kérdezel, ez nem túl egészséges.

Miután Caz lemászott róla, Kiela leporolta a földdarabkákat Larran ingéről. Muszáj lesz kimosnia, mielőtt visszaadja.

– Bocs a kosz miatt – jegyezte meg Caz –, de igazából a te hibád. Miért kellett hat különféle formában meghalnod?

Kiela – félig-meddig megkönnyebbülésében – ismét felkacagott.

– Most pedig, hogy már nem vagy halott – folytatta a póknövény –, meg kell osztanom veled, hogy van egy kis gondunk.

A lány szíve összeszorult. Kárt tett a vihar a házban? Kilyukadt a tető? Vagy a kerttel történt valami? Ám még mielőtt bármelyik kérdést is feltehette volna, jajveszékelést hallott odabentről. Fülsiketítően hangos, nem emberi visítást, amitől felállt a hátán a szőr. Mégis mi a csuda lehetett ez?

– Caz! Mi az a kis gond?

– Úgysem hiszed el, amíg nem mutatom meg.

Indácskái segítségével Caz visszamanőverezte magát a házba, Kiela pedig rohant utána. Útközben észrevette, néhány ponton mennyire lelapult a fű, mintha egy ösvény nyílt volna az ajtóig. Mintha valamit végighúztak volna a sárban.

A küszöbön ott állt a kaktusz, aki úgy reszketett, hogy szinte zörögtek a tüskéi.

– Míp? – kérdezte.

Ekkor Kiela megpillantotta a kaktusz mögött a befőttesüvegeket – a földön. Jó pár leesett a polcokról, és apró darabokra tört a vihar ideje alatt. A bolt belsejében pedig folytatódtak a sárnyomok.

– Örülök, hogy jól vagy – mondta a lány a kaktusznak, majd megkerülte a lekvártartó polcot, és követte a sárfoltokat. Legnagyobb meglepetésére a fürdőből kihozott rézkáddal találta szembe magát a szoba közepén, a tűzhellyel szemben.

A kádban pedig egy sellő ült.

Kielának leesett az álla.

– De hát… Miért? Hogyan?

A sellő teste többnyire víz alatt volt, csak az ezüst farokuszonya lógott túl a kád szélén. Hínár borította fejét a kezébe temette. Amint Kiela megszólalt, a sellő felemelte ezüst pikkelyes arcát, és elképesztő jajveszékelésbe kezdett. Olyan átható hangon visított, mint amilyen a sirály rikoltása. A kis belső tér felerősítette a hangját, míg végül Kiela úgy érezte, menten szétreped a koponyája.

Gyorsan odarohant hozzá.

– Jól vagy? – kérdezte.

Nyilván nem volt jól. Ha jól lett volna, nem adott volna ki ilyen hangokat magából. De egyáltalán hogy került ide? Megsérült? Százával fogalmazódtak meg Kielában a kérdések.

– A lépcsőn küzdötte fel magát idáig az öbölből – szólalt meg a háta mögül Caz. – A sziklafal tetején találtam rá. A gyerekével.

A gyerekével? De hát miért…

A sellő remegő, úszóhártyás ujjával a tűzhely felé mutatott. Egy rakás pléd tetején ott feküdt a sellőkölyök. Ugyanaz, akit Kiela korábban már látott az öbölben. A kisfiú halványzöld színű testén a vihar által szabdalt égboltra emlékeztető lila csíkok futottak végig. Csukott szeme felett apró szikrák jelentek meg a levegőben, mintha kis villámdarabkák lettek volna.

Caz úgy megrázta a leveleit, hogy néhány közülük ki is hullott.

– Nem lehet a vízben, amíg ilyen szikrákat szór, a levegőn viszont ki fog száradni – mondta. – Fogalmam sincs, mit tegyek. Nem is sejtem, mi baja. Míp és én… Szóval kihoztuk a kádat, és megtöltöttük vízzel az anyukának, de…

– Ez viharkór – mondta Kiela. Korábban olvasott már erről. Amennyiben egy mágiából született lény egyszerre túl sok varázslatot szív magába, túlterhelődhet. A sellőgyerek aprócska teste pedig nem volt elég erős ahhoz, hogy elbírjon a varázsvihar erejével. Ha nem foglalkoznak vele, akár a szíve is leállhat. – Van a szigeten egy gyógyító, Ivor a neve. Idehozom.

Valószínűleg még mindig Larrannél van, és a kimentett nővel foglalkozik…

Kiela épp sarkon fordult, hogy útnak induljon, amikor a sellő kinyújtotta a kezét, és a lány csuklója köré kulcsolta. Az ujjai kemények voltak, és nedvesek, mintha kagylóhéjból lettek volna, nem is húsból.

– A gyógyítót ne.

Tud beszélni! Kiela úgy gondolta, hogy a sellők torka nem alkalmas arra, hogy a szárazföld lakói által használt szavakat képezzen, méghozzá tökéletesen. Ez igazán figyelemreméltó volt. Vajon a tudósok tisztában lehettek vele, hogy… Ebből elég! Koncentrálj a gyerekre.

– A kisfiúnak segítségre van szüksége, én pedig nem tudom, hogyan…

– Te.

Kiela a fejét rázta.

– De én nem tudom…

A sellő kiemelkedett kissé a vízből – amelyet így kifröcskölt a padlóra –, hogy közelebb hajolhasson Kielához. Végül már csak pár centi választotta el az arcukat. A lehelete a tengert idézte, erős halszagot árasztott. Fogai hegyesek voltak, mint egy cápának.

– Te.

Kielának könnyek gyűltek a szemébe. Igazán szeretett volna segíteni, de mégis hogyan tudott volna? Mégis mit várt tőle a hableány?

– Mondd meg, mit tegyek. Nem tudom, hogyan segíthetnék.

– Bűbáj.

Kiela a fejét rázta.

– Én nem…

– Hát persze! – kiáltotta Caz. – Varázslatra van szükség! A kisfiú varázslat miatt betegedett meg, szóval varázsigére van szükség ahhoz is, hogy meggyógyuljon. Ha lenne itt egy varázsló…

De nem volt. Csak Kiela volt itt, meg a lopott varázskönyvei.

– Te. Gyógyít. Fák. – A hableány minden szónál felszisszent, mintha a kimondásuk fájdalmat okozott volna neki. – Gyógyít. Fiam.

Szóval ezért jött ide, hozzánk. Azt hiszi, tudunk neki segíteni.

A fagyógyító varázsige azonban olyan egyedülálló orvosság volt, amely rettentő sok kutatás és kísérletezés után nyerte el a végleges formáját. Kiela gyorsan végigpörgette a varázskönyveket a fejében. Vajon melyik lehetne most hasznos? Van itt egyáltalán olyan könyv, amelyben írnak a viharkórról? Emlékezett rá, hogy valahol már olvasott róla, de hol? Vajon magával hozta azokat a köteteket, amelyek ezzel a témával foglalkoznak?

Igen.

Igen, most már emlékezett a könyvre. Zöld borítója van. Az oldalak széle recés. Egy szerzőpáros jegyzi, egy gyógyító és egy varázsló. A harmadik ládába tette.

– Caz, gyorskutatás!

– Juhú! – ujjongott a póknövény.

A sellő felszisszent, még inkább láthatóak lettek szájában a cápaszerű fogak.

– Komolyan vesszük! Ígérem!

Kiela berohant a hátsó szobába, lerántotta a harmadik ládáról a plédet, majd nekilátott kipakolni belőle a könyveket, amelyeket az ágyra halmozott.

– Zöld borító. És egy szerzőpáros.

Caz is csatlakozott hozzá, segített kirámolni a könyveket a ládából.

– Leginkább beteg jószágok számára alkotott varázsigéket írtak bele, állategészségügyi kézikönyvként jelentették meg… De volt benne egy rész, ami a mágiával átitatott teremtményekről szólt.

Kiela remélte, hogy a sellő nem találná sértőnek a szavait. A sellők is személyek voltak, „teremtményként” hivatkozni rájuk meglehetősen udvariatlan dolog, noha a korai szövegekben többnyire ezzel a szóval írták le őket. Mindenesetre a tudás az tudás, jelenleg pedig ez állt a legközelebb ahhoz, amelyre Kielának szüksége volt.

Cazzal együtt leástak egészen a láda mélyére. A kaktusz körbe-körbeugrált a szobában. Kielának az az érzése támadt, hogy valójában segíteni akar, ami meglepő fejlemény volt, most azonban nem jutott ideje sem elgondolkodni, sem aggódni azon, vajon mit jelenthetett, hogy a kaktusz ilyen felvillanyozottnak és tudatosnak tűnt. Ezt az újabb furcsaságot is elraktározta az agyában. Majd később eltűnődik rajta, ha már nem egy élet forog majd kockán.

– Hohó! – kiáltott fel Caz egy vékonyka, zöld borítós könyvet tartva az indái között.

Kiela azonnal kitépte a kötetet a póknövény levelei közül, keresztbe vetett lábbal leült a földre, majd olvasni kezdte a szöveget, amilyen gyorsan csak tudta. Viharkór, viharkór, viharkór… Igen! Ez az a fejezet! Gyorsan átfutotta. Kellett hogy legyen rá valami gyógymód… Elvégre miért írtak volna róla egy ilyen könyvben, ha nem lenne gyógyítható?

– Itt vannak a hozzávalók, amelyekre szükségünk lesz – mondta a lány, majd felemelte a könyvet, hogy Caz is lássa, miről van szó. A kaktusz a póknövény mellé húzódott, és mintha ő is belelesett volna a könyvbe. Kiela egy pillanatra eltűnődött, vajon tud-e olvasni. Elvégre azt sem értette pontosan, Caz hogyan tanult meg olvasni. Mintha az olvasás képessége már a teremtése pillanatában is meglett volna benne. Azt gyanította, ez egyfajta mellékhatása volt annak, hogy egy engedetlen könyvtáros hozta létre. A kaktuszra pillantva Kielának az is eszébe jutott, nem ugyanerről van-e szó ebben az esetben is. Csak most, azt hiszem, én vagyok az a bizonyos engedetlen könyvtáros.

A listán szereplő dolgok többsége a természetben megtalálható és könnyen hozzáférhető volt: egy villámcsapás által kettéhasított fa nedve (miközben visszafelé tartott a házikóba, Kiela rengeteg ilyet látott), egy felnőtt ember nyála (a lány úgy vélte, ezt is meg tudja oldani), egy madártoll (remélhetőleg a tyúk még a helyén van az udvarban), egy maroknyi föld (földdel aztán tele van a kert, és hát Caz is tart magánál, bár azt Kiela persze nem venné el), viszont szükség volt néhány levélre egy szomorkás növényből is.

– Szomorkás növény? Az meg micsoda?

– Ritkás, fényes levelű, aprócska növénytípus, amely más növények árnyékában nő – felelte Caz zizegő levelekkel. – A kertben nem láttam ilyesmit. Nem tudom, Caltrey-n megtalálható-e egyáltalán.

A kaktusz hangos „míp!” felkiáltással kiviharzott a hálószobából.

– Nos, ez esetben meg kell keresnünk, mivel helyettesíthető. – Kiela semmiképp sem akarta cserben hagyni a hableányt, különösen úgy nem, hogy a könyveknek hála évszázados tudás vette körül. – Utánajársz a helyettesítési lehetőségeknek? Én tudom, hol találunk olyan fenyőt, amelyet kettéhasított egy villám.

– Rajta vagyok! – felelte Caz.

Kiela kiszaladt a hálószobából.

– Van egy tervünk – mondta a sellőnek. – Csak… – Nem tudta, pontosan mit mondjon, mit tegyen… Talán hogy próbálja meg életben tartani a gyerekét? – Nemsokára visszajövünk. Csak szükségünk van egy-két dologra.

A hableány csapott egyet a farokuszonyával, és azt sziszegte:

– Menj.

A lány a törött befőttesüvegeket kerülgetve kirohant a házból. Hol is látta pontosan azt a fenyőfát, amibe belecsapott a villám? Valahol a sziklához vezető ösvény mentén… Hátra sem nézett, rögtön beszaladt az erdőbe. A fák között madárcsicsergés vette körül. Eszébe jutott, hogy a vihar óta most először hall madárfüttyöt. Csak reménykedni tudott benne, hogy a madárkák is épségben átvészelték a vihart. Útközben a fákat kémlelte, hátha megpillantja az almadarat, de csak verebeket látott. Mi lehet a fellegmedvékkel? – tűnődött. Az egyikük talán épp a viharban megsérült fa őrzője lehetett? A fenyőtobozos orvosság vajon meggyógyíthatná azt a fát is? Mindenekelőtt azonban a fa nedvére volt szüksége…

A sziklához vezető út nagyjából egyharmadánál bukkant rá a villám sújtotta fenyőre. Lefékezett, és motyogva bocsánatot kért a közelben lévő faőrzőktől, akik most őt figyelhették. Megfogta a fa kérgét, és letépett egy kis darabot belőle, ügyelve arra, hogy elszenesedett és ép része egyaránt legyen, nem tudta ugyanis, melyikre lesz szükség a bűbájhoz. Legyen mindkét féléből, a biztonság kedvéért.

Ezután megfordult, és futva indult vissza. Berohant a házba, elrohant a rézkádban fekvő hableány és a tűzhelyre fektetett sellőgyerek mellett, egyenesen a hátsó ajtóhoz ment, majd ki az udvarba. Az esőtől rengeteg növény elhajolt vagy a földre lapult. Kiela cipője csupa sár lett. A tyúk még mindig az ólban volt, amelyet szintén vastag sárréteg fedett, a csirke azonban rendben átvészelte a vihart. Kiela kitépett egy szál tollat a hátáról, mire a tyúk éktelenül rikoltozni kezdett, és felborzolta a megmaradt tollait.

– Ne haragudj.

Kiela ezt követően összegyűjtött némi földet a ház közeléből, ahol a legnagyobb esély volt rá, hogy legalább kicsit száraz maradt. Végül visszarohant a házba, és a földet a tollal és a fakéreggel együtt bedobta egy konyhapulton álló tálba. A háta mögött a sellő izgatottan ficánkolt a kádban, mivel a kisfia halkan felnyögött. Kiela beleköpött a tálba, majd összekeverte a tartalmát. Már csak a levelek hiányoztak az összetevők közül.

– Nos? Találtál valamit, amivel helyettesíteni lehetne a szomorkás növény leveleit? – kérdezte Cazt a lány.

A póknövény leveleivel integetve előbújt a hálószobából.

– Nem! Semmit nem találtam. Meg tudom mondani, mivel helyettesíthető a bazsalikom, a kecskesajt, a kecskepata, a kecskeköpet… Miért van ennyi varázsige, aminél a kecske a fő hozzávaló? Tyúktojást lehet használni liba- vagy hattyútojás helyett, amennyiben az ember elfogadja, hogy a varázslat hatásköre így az otthona környékére szűkül. Állítólag azért, mert a tyúkok nem szeretnek nagy távokat megtenni. A mi csirkénk nyilván kivétel, bár most azért egész boldognak látszik. Ám egyetlen könyv sem említi, milyen más élőlénnyel lehetne helyettesíteni a szomorkás növényeket, mivel ez az egyetlen olyan bűbáj, amelynek az összetevőlistáján szerepel, én pedig nem tudom…

– Míp.

Kiela megfordult.

A kaktusz a kertajtóban álldogált a tüskéire ragadt aprócska, fényes levélkékkel.

– Caz – szólalt meg Kiela –, lehetséges, hogy ezek…

– Ó, te gyönyörű szép kis zseni! – lelkendezett Caz. – Ezek egy szomorkás növény levelei.

Kiela leszedte őket a tüskékről, majd hozzákeverte a tálban lévő masszához.

– Igazi hős vagy – mondta a kaktusznak. – Nagyon köszönjük.

– Míp.

A lány a tűzhelyhez vitte a masszát, és letérdelt a sellőgyerek mellé, aki a farkát szorosan maga köré csavarva összegömbölyödött, és minden ízében remegett. Az anyjának a kádban kellett maradnia, hogy nedvesen tartsa a bőrét. A kisfiát azonban hiába vette volna maga mellé, amíg a varázsvillám nyomai ott tekeregtek a kicsi testén. Ha ugyanis víz alá merülne, rosszabbodna az állapota. Ugyanakkor, ha nem éri víz…

– Minden rendben lesz – mondta Kiela.

Nem tudta, igazat mond-e, de azzal tisztában volt, hogy ezt kell mondania. Azonkívül, hogy a viharkór végezne vele, a sellőgyerek már így is túl sok időt töltött a víztől távol. A bőre hámlott, sápadtnak tűnt, és sípolva lélegzett, mintha minden egyes ki- és belégzés fájdalmat okozott volna neki.

– Caz, kérlek, segíts nekem nyitva tartani a varázskönyvet.

A sellőgyerek nyöszörgött fájdalmában, mire az anyja ismét jajveszékelni kezdett.

Caz szilárdan tartotta Kiela mellett a könyvet, a külső levelei egészen remegtek az erőlködéstől.

A lány óvatosan a sellőgyerek hátára kanalazott egy kicsit a főzetből, végig a gerince mentén, ahogy a könyvben is állt, majd hangosan felolvasta a varázsigét.

Kristálytisztán ejtett ki minden egyes szótagot, miközben minden idegszálával a hablegényre összpontosított. Úgy érezte, mintha minden más hang – az erdőben susogó szellő, a fákon éneklő madarak, a házikóban lévők szívverése – elhallgatott volna.

Ahogy az utolsó szótag is elhagyta a lány száját, a főzet beleolvadt a sellőgyerek bőrébe, csupán barnászöld folt maradt utána, amely szép lassan szintén elhalványult. Kiela meredten, lélegzet-visszafojtva figyelte, mi történik. A villámdarabkák lassan, nagyon lassan eltűntek a kisfiú közeléből, aki aztán ki is egyenesedett.

Kinyitotta a szemét, majd kinyújtotta a karját.

A sellő erre zokogásban tört ki, és kiküzdötte magát a kádból. Ment, hogy átölelje a gyermekét, közben persze minden csuromvíz lett – a padló, a kandalló, Kiela és Caz is. Utóbbi a leveleivel takarta el a varázskönyvet, nehogy azt is nedvesség érje. A hableány a farokuszonya segítségével visszamászott a kádba a kisfiával együtt, aki azonnal el is merült a vízben.

– Míp? – érdeklődött a kaktusz.

A hablegény kacagva bukkant fel a víz alól. Olyan hangja volt, mint a homokba csapódó hullámoknak. Kiela elmosolyodott.

– A fiú most már rendben lesz – mondta. – Megcsináltuk.

HUSZADIK FEJEZET

MIUTÁN SEGÍTETT A SELLŐNEK és a fiának lejutni a lépcsőn az öbölbe, Kiela visszament a házba, hogy feltakarítsa a vihar és a váratlan látogatójuk nyomait. A kaktusz a tüskéi segítségével fogott egy rongyot, amellyel feltörölte a padlót, Kiela pedig kiürítette a kádat, és visszavitte a fürdőbe. Ezután kiöblítette a plédeket, majd kiteregette őket a kertben, hogy megszáradjanak. Egy-két helyen megperzselődtek a sellőkölyökből jövő szikráktól, de szerencsére ki nem lyukadtak. A plédek után segített Caznak visszatenni a varázskönyveket a ládákba, amelyeket aztán ismét letakartak azokkal a takarókkal, amelyeket nem használtak a hablegénynél. Miután a hálószobában helyreállt a rend, Kiela nekilátott a befőttesüvegeknél történt károk felmérésének. Megkönnyebbülve látta, hogy a legtöbb üveg azért épen maradt. Az egész helyzet rosszabbul festett, mint amilyen valójában volt, ez pedig remek hírnek számított, tekintettel arra, hogy a kiömlött málnalekvár vérvörös színe gyilkossági helyszínhez tette hasonlatossá a bolt belsejét.

Miután összeszedték az üvegcserepeket és feltörölték a lekvárt, Kiela azonnal bedőlt az ágyba, és nem is ébredt fel addig, míg a nap be nem sütött a házikóba, és sugaraival bökdösni nem kezdte a lány csukott szemét. Amint felébredt, az első gondolata a sellőkölyök volt, utána pedig a tengerből kimentett nő jutott eszébe. Kikecmergett az ágyból, megmosakodott, felöltözött. Egy tengerzöld szoknyát választott, hozzá tiszta inget vett fel, valamint a kedvenc csizmáját. Azon tűnődött, lett-e más áldozata is a viharnak, és ha igen, ők vajon kaptak-e segítséget. Milyen különös, gondolta. Ébredés után az első gondolata általában az volt, hogy mi lehet a könyveivel. Ez a hely megváltoztat. Azt még nem tudta eldönteni, hogyan is érez ezzel kapcsolatban.

A póknövény és a kaktusz is kint járt már a kertben, a vihar után maradt törmelékek eltakarításával foglalták el magukat. Caz az indáival szedegette fel a lehullott gallyakat, közben a kaktusz a szanaszét heverő leveleket döfködte fel a tüskéire.

– Lemegyek megnézni, hogy vannak a sellők, aztán benézek Larranhez is, rendben? – kiáltotta nekik Kiela. – Nincs kedve valamelyikőtöknek velem tartani?

– Nem, kösz, épp elég itt a teendő – felelte Caz.

– Míp – mondta egyetértően a kaktusz is.

– Jól van, érezzétek jól magatokat! – mondta Kiela, és integetve elbúcsúzott.

Azon tűnődött, vajon a kaktusz meg tud-e majd tanulni más szavakat is. Egyelőre nem sok tudással rendelkezett a pozsgás növények fejlődési ütemét illetően. Ó, milyen remek tanulmány témája lehetne ez! Már ha nem volna katasztrofális ötlet felfedni, hogyan is jött létre a kérdéses kaktusz.

A házból kifelé menet felkapott egy üveg lekvárt, azok közül, amelyek szerencsésen átvészelték a vihart. Ha a Larran által megmentett nő már elég jó lesz, nem kizárt, hogy szívesen enne egy kicsit belőle. De még az is lehet, hogy a sellőgyerek is megkóstolná. A sellők szeretik egyáltalán a lekvárt? Kutatták valaha az ízlésüket és táplálkozási szokásaikat? Az mindenesetre bizonyos, hogy Kiela egyetlen olyan tudósról, varázslóról vagy könyvtárosról sem hallott még, aki hazaérve egy hableányt talált volna a saját fürdőkádjában. Ez azért újdonság volt. Kiela körülnézett az öbölben, ám sem a hablegényt, sem az édesanyját nem találta ott, ezt viszont jó jelnek vette: bizonyára jól megvoltak a víz mélyén, és a tenger is megnyugodott, visszanyerte higgadt közönyét.

Az erdőben sétálva Kiela a madarak énekét hallgatta. Be-bekukucskált a fák közé, az erdei szellemek nyomait kereste, ám eggyel sem találkozott.

Eltűnődött, vajon magához tért-e már a tengerből kimentett nő.

Vajon Larran rendbe jött-e már azután, hogy belevetette magát a viharos tengerbe?

Vajon Ivor még mindig Larrannél volt? Kiela egyelőre nem igazán tudta, mit mondana, ha a gyógyító valóban az orvosságai felől kezdene kérdezősködni. Az lenne a legjobb, ha valahogy el tudná kerülni őt.

Talán kicsit több időt tölthetett volna otthon, mielőtt ismét elhagyta a házát. Maradhatott volna, hogy segítsen Caznak és a kaktusznak rendbe hozni a kertet a ház körül. Akár készíthetett volna egy újabb adag lekvárt is, hogy pótolja az üvegeket, amelyek összetörtek. Vagy átolvashatott volna még több varázskönyvet.

Kiela, amint kiért az erdőből, megtorpant. Vele szemben a vízesés zúgott le a sziklaszirtről. A lány egyik része azt súgta, vissza kellene fordulnia, és visszamennie oda, ahonnan jött. Fejezd ezt be, dorgálta meg magát. A gyógyítónak semmiféle bizonyítéka nem lehetett arra, hogy Kiela valóban varázsolt volna, ezenkívül a gyanú elterelésének az a legjobb módja, ha az ember nem viselkedik gyanúsan. Az pedig csak természetes, hogy benéz Larranhez, hogy lássa, jól vannak-e a nővel, akit kimentett a vízből.

Kiela szándékosan rá se pillantott a vízesésre, hanem elkezdett leereszkedni a lépcsőn. Emlékeztette magát, hogy figyeljen oda a rozogább lépcsőfokokra – az út harmadánál akadt egy.

Pontosan az út harmadánál járt, amikor rádöbbent, hogy a törött lépcsőket valaki frissen fűrészelt deszkákkal helyettesítette. Sőt, a korlátot is megjavította itt-ott.

Ezt biztosan Larran csinálta. Kielának efelől kétsége sem volt. Érezte, hogy erre csak Larran lehetett képes. De hát mikor? Hiszen neki kellett gondoskodnia a kimentett nőről is, mégis szánt időt arra, hogy ide jöjjön, és megjavítsa a lépcsőt. Miattam? Elvégre Kielán kívül senki más nem lakott a sziklafalon túl, leszámítva persze Ivort, de hát ő már megmutatta, hogy nincs szüksége lépcsőre. A lány önkéntelenül elmosolyodott.

Miattam csinálta.

Egy kéretlen kedvesség, Larran specialitása.

Kiela még sosem találkozott olyan emberrel, akibe ennyi kedvesség szorult volna, mint Larranbe. Miközben maga is a végletekig kimerült volt, ide jött, hogy megjavítsa a viharvert lépcsősort, pusztán azért, mert tudta, hogy Kiela ismét használni fogja. Az égvilágon senki nem kérte erre. Talán másnak eszébe sem jutott ilyesmi. Larranben olyan mérhetetlenül sok kedvesség volt, hogy az már szinte veszélyes mértéket öltött.

Amikor leért a tengerpartra, Kiela még mindig mosolygott. Átsétált a hínárral lepett parton a férfi házáig. Az ablakok zsalui tárva-nyitva álltak, hogy beengedjék a napfényt, a tornácot elárasztó hínárt is lesöpörték. A lány bekopogott.

Meg kellett volna csókolnom, gondolta, miközben arra várt, hogy kinyíljon az ajtó. Újra lejátszotta magában a pillanatot, amikor olyan közel kerültek egymáshoz… Érezte, hogy elvörösödik.

Larran nem nyitott ajtót.

Újra kopogott. Nem érkezett válasz.

Bekukucskált az ablakon, de nem látott odabent mozgást. Lehet, hogy Larran nincs itthon? De akkor mégis hol lehet? Mi van, ha rosszul lett? Ha összeesett? Hiszen neki is lehettek belső sérülései! Akár a lépcsőjavítástól is legyengülhetett.

– Larran! – kiáltotta Kiela, miután benyitott a házba.

Odabent csend honolt.

A lány beljebb lépett, és ismét a férfi nevét kiáltotta. Benézett a hálószobába. Sem Larrant, sem a nőt nem találta ott. Az ágy azonban be volt vetve, az edények gondosan elmosogatva, semmi jele nem mutatkozott annak, hogy valami szörnyűség történt volna. Kiela az asztalra tette a lekvárt.

Lehet, hogy Ivor elvitte magához a nőt, Larran pedig velük tartott? Ha így van, talán ezért javította meg a lépcsőt. Nem Kiela, hanem a vízből kimentett nő miatt. Ez akkor is a kedvességét mutatja, nem számít, éppen kire irányul.

Ó te jó ég, csak nem vagyok féltékeny egy nőre, aki majdnem vízbe fulladt?!

Az egészen abszurd lenne.

Egyrészt Larran nem volt több egy szomszédnál, aki nagyon komolyan vette a jószomszédi viszonyt. A „majdnem csók” ellenére – ami egyébként is lehet, hogy csak Kiela fejében létezett – a kapcsolatukban semmi nem adott okot arra, hogy a lány féltékeny legyen bárkire is. Másrészt az a nő elvesztette az eszméletét. Kielának sokkal több oka lett volna féltékenynek lenni Sianre.

Kilépett a házból, becsukta maga után az ajtót, majd eltöprengett, mit tegyen ezután. Látogassa meg Ivort a vízesés mögött? Á, túl kockázatos. Menjen haza? Ez elég buta ötletnek tűnt, ha egyszer már leküzdötte magát a lépcsőkön.

Úgy döntött, meglátogatja Brynt. Szeretett volna meggyőződni róla, hogy a barátnője és a pékség is épségben átvészelte a vihart. Majd utána hazamegy, és segít Caznak meg a kaktusznak rendbe rakni a kertet.

Miután meghozta a döntést, Kiela határozott léptekkel végigmenetelt a parton, vagy legalábbis megpróbált így tenni, mivel még mindig annyi uszadék fa borította a területet, hogy lavíroznia kellett köztük, és legalább a fák felén át kellett másznia. Amint beért a faluba, megállapította, hogy az utcák sem jártak sokkal jobban. A vihar mindent szétdobált: szekereket, hordókat, frissen mosott ruhát, papírokat… És ami a legrosszabb: halakat is. Az utcákon és a tetőkön elpusztult halak hevertek szanaszét. A helyiek közül néhányan fel-alá rohangáltak, hogy összeszedjék őket, talán hogy csalinak használják őket, vagy hogy főzzenek belőlük valamit. A tetőkön lévő halakból pedig a szárnyas macskák rendeztek hatalmas lakomát. A többiek takarítottak – több ember volt most kint az utcán takarítani, mint amennyit Kiela bármelyik alkalommal látott, amikor a faluban járt, és kezdte úgy érezni, legjobb lett volna, ha inkább hazalopódzik.

A legtöbben azonban tudomást sem vettek róla, lefoglalta őket a saját dolguk. Páran integettek neki. Mások kíváncsian figyelték, ahogy a katasztrófa nyomait kerülgetve végigsétál az utcán. Kiela egyre inkább felgyorsította a lépteit, abban bízva, a sietségét annak tudják be, hogy célirányosan tart valahová, nem pedig bepánikolt. Csak akkor lassított kicsit, amikor meglátta a kiszáradt szökőkutat és a pékséget.

Bryn az asztalok között járt-kelt, péksüteményekkel és üdítőkkel szolgálta ki a borzasztóan fáradt és borzasztóan éhes embereket, akik épp egy kis szünetet tartottak a vihar okozta károk eltakarításában. Kiela úgy látta, az üzlet nagyjából sértetlennek tűnt. A cégér leesett, most a falnak támasztva várt a sorára. A tetőről lehullott pár cserép, de a zsalugátereknek hála az ablakok nem törtek ki. A falak is sértetlennek látszottak, eltekintve a rájuk fröccsenő hínárok megmaradt nyomaitól. Kiela megkönnyebbülten sóhajtott fel. Talán a kimentett nő csónakja volt a vihar egyetlen áldozata.

– Kiela! – szólította meg Bryn. – Hogy tetszett az első viharod a szigeten?

– Nem kifejezetten tetszett – vallotta be Kiela. – De úgy tűnik, a faluban rendben vannak a dolgok.

– Igen, Caltrey-ban mindenki erős otthont épített magának – mondta Bryn, és rácsapott a falra, mire egy újabb cserép zuhant le a tetőről. Nagy csattanással ért földet, kettétörve.

Mindketten a cserépre meredtek.

– Többé-kevésbé erőset – pontosította a szavait Bryn.

– Tudok segíteni valamiben? – kérdezte Kiela.

Bryn csak a fejét rázta.

– Ugyan, dehogy, megvan neked a magad ba…

Odabentről egy fiú azt kiabálta:

– Bryn! Ez füstöl! Mit csináljak vele?

Majd a fiú – Bryn unokaöccse, Tobin – kidugta a fejét az ablakon.

– Gond egy szál se! Lelocsoltam vízzel. Minden rendben van.

Bryn becsukta a szemét, és vélhetően elszámolt magában tízig, mielőtt ismét kinyitotta volna.

– Nos, ami azt illeti, mégis segíthetnél valamiben, de csak ha tényleg nem gond. Ha mindenkinek öntenél teát, meg tudnám akadályozni, hogy Tobin eláztassa a sütőmet. Kifizetem a munkaidődet.

– Ugyan, erre semmi szükség – felelte Kiela. Aztán eszébe jutott Caz. Ő biztosan nem nézte volna jó szemmel, hogy csak úgy elherdálja az értékes idejét, és nem kér érte fizetséget, de hát mégiscsak megtépázta a vihar ezt a helyet, Bryn pedig a barátja volt. – Vagy esetleg fizethetnél fahéjas csigával.

Nem is sejtette, mi lett az esőtől szétázott csigákkal, amiket legutóbb kapott és elvitt Larran házáig. Valószínűleg nála felejtettem őket.

– Megbeszéltük – mondta Bryn, majd beszaladt a boltba. Kiela is követte, aztán beállt a pulthoz, amelyre néhány csészét és hozzájuk illő csészealjat helyezett. Mindegyik szűrőjébe tealevelet tett, majd fogta a kancsó vizet, és leforrázta őket. Miközben vizet öntött a csészékbe, ismerős nevetés ütötte meg a fülét.

Larran.

Idáig fel sem tűnt neki, hogy pontosan tudja, hogyan nevet a férfi, arra pláne nem gondolt, hogy azon nyomban fel is ismeri a nevetését, pedig így volt: fel sem kellett volna pillantania ahhoz, hogy megállapítsa, Larran az. Persze ennek ellenére is kinézett, így látta, amint a férfi egy széket tol a vörös hajú nő alá. Az ő arcát ebből a szögből nem látta, csak Larranét, aki mosolyogva nézett a nőre.

Pár másodperc múlva azonban már ennyit sem látott, a helyiek ugyanis az új jövevény köré gyűltek, és zajosan követelték, hogy mesélje el, hogyan került ide. Kiela is figyelt, amíg áztak a tealevelek.

A nőt Radane-nek hívták, Alyssiumból jött.

A saját biztonsága érdekében menekült el a városból, ahol elharapódzott az erőszak.

Miféle erőszak? – faggatták kórusban a falubeliek.

– Hát ti nem hallottatok a forradalomról? – kérdezte Radane, majd a maga finom modorában és kifinomult beszédstílusában elmesélt mindent: a zavargásokat, a puccsot, az uralkodó meggyilkolását, a palota és a kormányzati épületek felgyújtását… Amikor kicsúszott a felkelők kezéből az irányítás, és a gondosan kitervelt hatalomátvétel helyett eluralkodott a káosz, még a könyvtárat is porig égették.

Kiela nem bírta tovább hallgatni. A fülében az utcán haldoklók sikolyai és fegyverropogás visszhangzott, az orra megtelt füsttel. Bryn éppen előbújt a hátsó szobából egy tálca kicsit elázott muffinnal, mire a lány így szólt:

– Ne haragudj. Én nem bírom… Mennem kell – mondta, majd otthagyva a csészékben a félig ázott tealeveleket, kirohant a pékségéből.

Elsietett a Larran és az új jövevény körül csoportba verődött vásárlók mellett, és fél füllel még hallotta, ahogy a férfi a nevét kiáltja. De az is lehet, hogy csak képzelődött. Nem akarta azzal húzni az időt, hogy megbizonyosodjék róla, valóban utánakiáltott-e Larran. A sikolyok és a lángok rettenetes emlékképei hajtották – át a parton, fel a lépcsőn, be az erdőbe.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

KIELA ELHATÁROZTA, hogy a kutatásba temetkezik. Hiszen korábban megígérte Haliónak, a vásárlójának, aki suttogva beszélt, hogy talál orvosságot a kiszáradt forrására, de hát a fellegmedvék, a vihar és a sellőkölyök megmentése mellett erre egyszerűen nem maradt energiája… Tehát akadt mivel elfoglalnia magát, a megmentett nő – Radane-nek hívják, emlékeztette magát – remekül volt, akárcsak Larran. A ház ajtaján lévő táblácskát átfordította a NYITVA feliratra, majd megkérte Cazt, hogy figyelje, jönnek-e vevők. Ő pedig addig elbarikádozta magát a varázskönyvekkel a hátsó szobában. Miután leült az ágyra, első dolga volt végigböngészni a tárgymutatót, amelyet Cazzal készítettek a könyvekhez, hogy kiszűrjék a fontos témákat.

Azonban újra meg újra eszébe jutott Larran.

És Radane.

És megint Larran.

És az, ahogy mindenféle magyarázat nélkül kirohant a pékségből, miután ő maga ajánlotta fel Brynnek a segítséget. Mégis hogy a csudába fogja ezt megmagyarázni?

Amikor a kutatásába temetkezett, általában kizárta a világot. Ilyenkor az egészen elhalványult, és Kiela számára nem létezett más, csak a könyvek. A könyvtárba zárkózva elvesztette az időérzékét, és étkezések helyett, sőt alvás helyett is dolgozott, és ügyet sem vetett rá, hogy nappal volt-e éppen, vagy éjszaka. Most azonban lehetetlennek tűnt, hogy összpontosítsa a figyelmét. Talán a tenger jellegzetes illata okozta, amely a sellő után maradt a házban, és amely folyton eszébe juttatta a pillanatot, amikor szakadni kezdett az eső, ő pedig úgy döntött, Larrannél keres menedéket. Vagy talán a foltvarrott pamutpaplan puhasága miatt történt, ez ugyanis a férfi ingének tapintását idézte fel benne, amelyet a saját nedves ruhái helyett vett fel. Azokra a percekre gondolt, amikor együtt nézték a vihart az ablakból. Milyen közel voltak egymáshoz! Majdnem megcsókolta Larrant. Aztán egy pillanat alatt minden megváltozott.

Kiela véletlenszerűen rakosgatta a vízi varázslatokról szóló könyveit, amikor egyszer csak egy vékonyka kötetre lett figyelmes. A könyvecskében lévő szöveg görcsös kézírással íródott, és meglehetősen elhalványult már. A címe nemes egyszerűséggel annyit tett: A viharokról. Úgy döntött, kicsit félreteszi Halio elapadt forrása és a faluban lévő kiszáradt szökőkút ügyét. Maga elé vett egy jegyzetfüzetet, és tanulmányozni kezdte az írást, amely egy olyan mestervarázsló munkája volt, aki a viharok megszelídítésének szentelte az életét.

Kiela háromszor is elolvasta a könyvet, mire belátta, hogy ez neki nem fog menni: egy egyszeri könyvtárosból lett boltos nem képes megzabolázni a viharokat. Szükség lett volna hozzá egy szélsuttogóra, vagyis egy olyan mágusra, aki különösen jártas az időjárással kapcsolatos varázslatokban. A szélre vonatkozó varázsigéket olyan szigorúan őrizték, hogy csak a szélsuttogók ismerték őket. Vagyis a könyvben nem írták le a varázslatot. Az csak utalt rá.

És még ha Kiela szélsuttogó is lett volna, a varázslatot nem végezhette volna el. Ahhoz ugyanis más varázslók jelenléte is szükségeltetett, hogy együtt vigyék végbe. Az sem lenne elég, ha Caz is csatlakozna hozzá, és a kaktusz is megtanulna beszélni. Ehhez a varázslathoz szinte egy egész kórus kellett.

Kiela szomorúan félretette hát a viharokról szóló könyvet, és visszatért a kisebb léptékű, de megoldhatóbbnak látszó problémához: a vízfakasztáshoz. Két órával később már elmondhatta, hogy jelentős lépéseket tett az ügy érdekében. Éppen a varázsige szavait, illetve hozzávalóit másolta bele a jegyzetfüzetébe, amikor beszűrődő hangokra lett figyelmes a boltból. Igyekezett azokat elengedni a füle mellett, és arra koncentrálni, hogy szépen írjon. Caz nélküle is le tud bonyolítani egy vásárlást.

Ám a hangok elindultak a hálószoba ajtaja felé.

Gyorsan felpattant az ágyról, és rádobta a paplant a könyvekre, illetve a jegyzetfüzetére. Csak ezután jött rá, hogy tulajdonképpen kiknek a hangját hallja: Cazét, természetesen, és Larranét. Egy pillanatra ledermedt, majd kirohant a hálószobából, és becsapta az ajtót maga után.

Larran csupán pár centivel előtte állt, kezét a levegőben tartva – épp arra készült, hogy bekopogjon. Kiela felbukkanása azonban nyilván a frászt hozta rá: kikerekedett szemmel bámult a lányra, még a kezét is elfelejtette leengedni. Kiela ráemelte a tekintetét, és sokatmondón csak ennyit szólt:

– Szia.

– Öhm, szia. Elnézést, hogy megzavartam… a délutáni sziesztádat, talán? Caz mondta, hogy te tudnál segíteni.

A lány Cazra pillantott, aki bőszen integetett a leveleivel. Kiela nem tudta megfejteni, mit akar mondani neki a póknövény, aki ezután ki is szaladt a kertbe. Lehet, hogy kettesben akarta hagyni őket? Vagy meg akarta nézni, mi a helyzet Míppel? A lány tekintete visszasiklott Larranre.

– Hogyne, persze, talán? Miben? – Kiela fájdalmas arccal vette tudomásul a saját zűrzavaros beszédét. – Ó! Még nálam van az inged!

Még nem mosta ki, bár igaz, nem is viselte olyan hosszú ideig. Korábban az egyik konyhai szék támlájára terítette. Odament, leemelte a székről, és megszagolta. Az Larran-illatot árasztott magából.

– Caz mesélte, hogy segítettél egy sellőgyereken, akinek viharkórja volt.

Caz igazán jobban vigyázhatna a szájára.

– Régi családi receptúra – felelte Kiela, ám rögtön megbánta, hogy nem keresett valami jobb magyarázatot, elvégre Larran tényleg ismerte a családját. Nem gondolta, hogy bármelyik szülője foglalkozott volna gyógyítással valaha is, a sellőkhöz meg aztán pláne semmi közük nem volt soha. Amíg ez a hableány a házukban ki nem nyitotta a száját, ő maga sem tudta, hogy a sellők egyáltalán beszélik a szárazföldi emberek nyelvét. Az eddigi olvasmányai szerint trillázva és énekek által kommunikáltak egymással, a bálnákhoz és a delfinekhez hasonlóan. – Miért? Talán Radane-nel van valami baj? Vagy veled?

– Siannel. A vihar óta mintha nem lenne önmaga. Azt gondoltam, majd a kedvenc csemegéje, a paradicsom segíteni fog. Szóval eredetileg ezért jöttem, hogy megkérdezzem, nincs-e nálad néhány szép, érett paradicsom. Aztán Caz mesélte, hogy…

A vihar óta már egy teljes nap eltelt. Ha Sian egész idő alatt beteg volt… Kiela a sellőgyerekre gondolt, és hogy milyen közel járt a halálhoz…

– Gondolod, hogy viharkóros?

Larran széttárta a kezét.

– Fogalmam sincs. Talán. Eddig nem találkoztam ilyesmivel egyik tengeri lovamnál sem. Általában lemerülnek a víz alá, amíg tart a vihar, Sian viszont…

Az ő hátán lovagolt ki Larran a szerencsétlenül járt nőhöz és a hajójához, vagyis Sian végig ki volt téve a viharnak. Kiela máris intézkedni kezdett. Szükségem lesz a varázsigére. Kivehetné csak azt az egy oldalt a könyvből, amelyen a bűbáj szerepelt, nehogy kiderüljön, hogy a szöveg egy varázskönyvből származik, bár minden egyes porcikájában végtelen szomorúságot érzett, amiért meg kell rongálnia egy könyvet. Kimásolom külön, egy üres papírra. De hogy szerzi meg a hozzávalókat, különösen a szomorkás növény leveleit? Korábban mindet elhasználta a kicsi sellő meggyógyítására. Hogyan fog szert tenni még több…

Caz esett be a hátsó ajtón a kertből, az indái között tartva egy csomó levelet. Igazi zseni ez a növény! Kielának már csak egy kis villám sújtotta fakéregre és földre volt szüksége. Ide-oda cikázott, hogy összeszedjen minden szükséges összetevőt, amikor egyszer csak rádöbbent, hogy Larran közben folyamatosan figyeli.

Hogyan fogja ezt megmagyarázni? Elvégre az egész folyamat úgy néz ki, mintha varázsolna. Úgy is hallatszik, mintha varázsolna. Most azonban nem ért rá kitalálni, miként alakíthatná át úgy, hogy ne tűnjön varázslatnak.

– Sian ide tud úszni az öbölhöz? Egyszerűbb lenne, ha itt kezelhetném.

Larran a fejét rázta.

– A sziklákon fekszik. Nem merem megkockáztatni, hogy megmozdítsam.

Rendben. Ez esetben csak abban reménykedhet, hogy Larran túlságosan aggódni fog ahhoz, feltűnjön neki, mit csinál Kiela valójában.

– Menj vissza hozzá, ügyelj rá, hogy rendben legyen. Caz és én összeszedünk minden szükséges holmit, aztán ott találkozunk.

Larran bólintott, és az ajtó felé indult.

– Várj! – szólt utána Kiela. Kiszaladt a kertbe, leszedett három szem paradicsomot, majd visszament a házba, és Larran felé nyújtotta. – És most menj! Gondoskodj róla, míg oda nem érek.

Amikor a férfi elvette a paradicsomokat, a kezük finoman összeért.

– Tényleg azt gondolod, hogy fogsz tudni segíteni rajta?

Larran tekintetéből aggodalom áradt, Kiela látta benne tükröződni a félelemmel vegyes reményt.

Tudta, hogy azt kellene válaszolnia, hogy megpróbálja. Minden valamirevaló tudós fenntartásokkal teli választ adna. Ám Larran szemébe nézve Kiela csak annyit tudott mondani:

– Igen.

Kiela a főzetet és a sebtiben lemásolt varázsigét szorongatva rohant át az erdőn, majd a mezőn egészen a sziklafalig, ahol aztán lemászott a lépcsőn a tengerpartra. Fejben gyorsan még egyszer átvette az összetevők listáját, hogy megbizonyosodjék arról, nem felejtett-e ki semmit, a lista elemeinek ismételgetése azonban meg is nyugtatta. Ezután a varázsige szavait kezdte el magában kántálni, a szótagok dallamát gyakorolva.

Caz esetlenül loholt mellette, az indái segítségével lökdösve előre a földlabdácskáját. A lépcsőnél egyszerűen csak a gyökerei köré tekerte a leveleit, és így gurult lefelé. Előbb ért le, mint Kiela.

A lány hamarosan kiszúrta Larrant és Siant a mólón. A tengeri ló ernyedten hevert a sziklákon, Kiela agyán pedig egy szörnyű pillanat erejéig átsuhant, hogy talán elkéstek. Ám ekkor Sian erőtlenül felemelte a farkát, majd ismét leengedte.

– Valahogy el kellene terelni Larran figyelmét – mondta Kiela –, biztosan itt akar majd lenni Sian körül.

– Mondd neki azt, hogy hiányzik még egy hozzávaló – javasolta Caz. – Amíg eljön velem megkeresni, te elmondhatod a varázsigét.

– Tökéletes. Remek terv.

– Csak, kérlek, olyan hozzávalót mondj, amihez a konyhájába kell bemennünk. Szóval ne hínár legyen.

– Nem is mondtam volna hínárt.

Caz megállt a móló elején, Kiela pedig fellépett az első sziklára. Hallotta, hogy kinyílt mögöttük a ház ajtaja. Megfordult, így azt is látta, amikor Radane kilép a tornácra. A nő egy bő szabású, zöld ruhát viselt, amelyet finoman meglibbentett a szellő, a haját pedig egy fehér masnival fogta hátra. Már nyoma sem volt a megpróbáltatásainak.

– Ő mit keres itt? – tette fel Caz azt a kérdést, amelyet valójában Kiela szeretett volna.

A lány feltételezte, hogy az újonnan érkezett nőnek nem volt hova mennie Caltrey-n, de akkor is… Az, hogy a jelenléte kellemetlen volt, a legenyhébb kifejezés. Ezenkívül Kiela biztosra vette, hogy Larrannek csak egy ágya van.

Radane sugárzó mosollyal nézte őket.

– Ó, jó napot! A szennyes ruhákért jöttél?

A szennyes ruhákért? Ez a nő tényleg azt hiszi, hogy… Mindegy. Ez most nem számított.

– Nem, mi… – Kiela nem igazán akarta magyarázkodással húzni az időt, különösen most, hogy Larrannek és Siannek szüksége van rá. – Caz? – szólt oda, és haladt tovább a sziklákon Larranék felé, miközben a póknövény Radane-t üdvözölte.

– Larran szomszédai vagyunk – közölte a nővel Caz. – Azért jöttünk, hogy segítsünk neki és a tengeri lovának. Van egy ősi, gyógynövényes orvosság itt, a szigeten, ami gyógyítja a lovak kólikáját. Évekkel ezelőtt tanultuk egy idős, helyi lakostól.

– De hiszen te tudsz beszélni! – döbbent meg Radane Caz szavainak hallatán. – Micsoda meglepetés! Lenyűgöző! – Letérdelt a póknövényhez, és vizsgálgatni kezdte: felemelte az indáit, bekukkantott a levelei alá. – Azt hittem, csak Alyssiumban élnek hozzád hasonló növények.

– Ne tapogass, ha kérhetem – jegyezte meg Caz, miközben hátrált néhány lépést.

Kiela enyhe bizsergést érzett a nyakán. Csak remélni merte, hogy Radane reakciója nem okoz majd a későbbiekben gondot. Bár a beszélő növények valóban nem túlzottan elterjedtek a fővároson kívül, Caz létezése semmilyen szempontból sem számított törvénytelennek. Jogilag nem Kiela felelt a létrejöttéért – nem úgy, mint a kaktusz esetében.

Na jó, egyszerre csak egy problémával foglalkozzunk.

– És egy helyi lakos teremtett téged? Igazán megtisztelő lenne, ha találkozhatnék vele.

– Az, aki engem teremtett, sajnos meghalt egy tűzvészben.

Ha Radane-t eléggé le tudja kötni Caz, talán el tudja terelni a figyelmét annyira, hogy azalatt Kiela elmondhassa a varázsigét. Kérdő pillantást vetett a póknövényre, aki odaintett neki az egyik indájával. Ez annyit jelentett: Menj!

Kiela végigrohant a mólón Larranhez és a lóhoz.

– Elhoztam az orvosságot – mondta, külön megnyomva az „orvosság” szót. Még azon is elgondolkodott, hogy talán neki is el kellene mondania Caz hazugságát arról a bizonyos idős, helyi lakosról.

Larran fel sem pillantott.

– Egyre gyengébb – mondta. – Nézd meg a szemét.

Sian tekintete homályos volt, a szemében kisebb-nagyobb fényvillanások takarták el a pupilláját. Az egykor aranyszínben tündöklő pikkelyei citromsárgává fakultak, és lila vonalak csíkozták őket – halványak voltak ugyan, de a sellőgyerek esete után Kiela már pontosan tudta, milyen jeleket kell keresnie. Sian minden bizonnyal viharkóros lett. Haldoklik. Egy érintetlen paradicsom hevert a ló mellett, a sziklán.

– Szükségem lenne még egy kis borsra – mondta Kiela. Ez volt az első olyan konyhai dolog, ami eszébe jutott. – Nekem nem volt otthon, viszont az orvosság sokkal hatékonyabb, ha van benne bors is.

Larran talpra ugrott.

– Radane! – kiáltotta. – Ki tudnál hozni egy üveg borsot? A mosogató bal oldalán lesz, a harmadik polcon. Siess, kérlek!

Majd ismét leguggolt, és simogatni kezdte Sian sörényét.

Hát, ez nem jött be. Kielának ráadásul most még azt is meg kell várnia, míg Radane visszatér a borssal, különben Larran gyanút fog, hogy talán hazudott neki. Vagy ami még rosszabb, a nő kisétál a mólóra, és akkor már két nemkívánatos szemtanúja is lesz.

– És rózsabimbó is kellene még – folytatta Kiela. – Annyira siettem idefelé, hogy elfelejtettem szedni – mondta, és felmutatott a sziklafal tetejére, ahol a rózsabokrok voltak. – Hat darabra lenne szükségem.

Larran hátrafordult, hogy szóljon Radane-nek, ám ekkorra a nő már bement a házba. Ezután vett egy nagy levegőt, és már majdnem odakiáltott Caznak, ám ekkor Kiela közbeszólt:

– Neki sajnos nincs hüvelykujja.

– Tessék?

– Caznak nincs hüvelykujja, márpedig anélkül nehéz leszedni a rózsát…

– De hát én már láttam, hogy…

– Ezenkívül ellenkezik az elveivel, hogy fájdalmat okozzon más növényeknek. – Ez persze nem volt igaz. Elvégre Caz szedte le a szomorkás növények leveleit, illetve segített összeszedni a főzetek további hozzávalóit is. De ettől függetlenül észszerűen hangzott. – Sosem bocsátaná meg magának, ha bántaná a rózsabokrokat, még akkor sem, ha ezzel megmentene egy életet. Szóval nem tudnál esetleg…

– Dehogynem, persze – mondta Larran, és visszasietett a mólón.

Amikor a férfi már elég távol járt, Kiela Sian mellé térdelt. A tengeri ló zihált, nehezen lélegzett, és minden belégzéskor egész testében megremegett. A farkával erőtlenül csapdosta a sziklákat.

Kiela gyorsan elkente a keveréket Sian gerince mentén, reménykedve abban, hogy elegendő lesz ez a mennyiség. A tengeri ló sokkal nagyobb volt, mint a sellőgyerek, és több idő telt el a vihar és a kezelés között, vagyis a viharkórnak több ideje jutott továbbterjedni a ló szervezetében, súlyosbítva az állapotát.

Ennek most muszáj működnie. Megígérte Larrannek.

Kiela nagy levegőt vett, kiterítette a papírt a varázsigével, majd lágy hangon, de eltökélten elkezdte felolvasni a szavakat.

Várt egy pillanatot.

A háta mögül, a tengerpart felől hallotta Larran lépteit, ahogy a lépcsőn rohant fel a rózsabimbókért. A tenger hullámai neki-nekiütődtek a móló kövének. Kiela minden erejével Sianre összpontosított.

– Gyerünk, meg tudod csinálni – súgta a lónak –, meg fogsz gyógyulni!

Ismét felolvasta a varázsigét, ezúttal hangosabban.

A ló pikkelyei közti lila csíkok egyszerre lüktetni kezdtek.

Kérlek, működj!

Kiela az egyik kezével átkarolta Sian nyakát, és harmadszorra is elismételte a varázsige szavait, ezúttal közvetlenül az állat fülébe súgva őket. A másik keze – benne a varázsigés papírral – folyamatosan remegett. Kérlek, kérlek, kérlek. Olyan tisztán ejtette ki a varázsige szavait, amennyire csak tudta.

A tengeri ló teste egyszer csak megrándult a karjában. A háta ívesen megfeszült, a farkával a sziklát csapkodta.

– Sian! – kiáltotta Larran. A férfi már a közelben járt.

De vajon milyen közel? Mit láthatott? Mit hallhatott? Ez igazából nem számított. Most csak Sian volt a fontos. Kiela mélyen az állat szemébe nézett.

– Gyerünk. Gyógyulj meg. Kérlek!

Mint ahogy a viharfelhők elvonulnak az égről, úgy kezdett feloszlani a Sian tekintetére szállt fehér köd is. Szeme lassan visszanyerte mélykék színét, és eltűntek belőle az apró villámok. A pikkelyei ismét aranyszínben ragyogtak, akár a napkelte; a lila csíkok elhalványultak.

Sian Kiela hajába temette az orrát, majd felhorkantott.

Kiela felkacagott, és elengedte az állat nyakát, mire az rögvest be is falta a mellette heverő paradicsomot. Mellső lábával ellökte magát a szikláktól, és visszatért a tenger hullámai közé. Kiela boldogan megfordult, hogy rámosolyogjon Larranre…

Ám helyette Radane-nel találta szembe magát. A nő pár méterre állt tőle, és meredten bámulta őt.

Caz a Radane melletti sziklán csapkodott az indáival, de egyszerűen nem tudta visszaterelni a nő figyelmét a tengerpart történéseire. Larran beugrott a vízbe, majd néhány másodperccel később fel is bukkant. Sian a körülötte lévő hullámokban bolondozott.

Kiela, aki a varázsigét tartalmazó papírt eddig a háta mögött tartotta, most összegyűrte, a tengerbe dobta, majd felállt – üres kézzel.

– Azt hiszem, mégsem volt szükség sem a borsra, sem a rózsabimbókra.

– Csodálatos – mondta Radane.

– Ugyan. Csak egy régi, gyógynövényekből készült orvosság – felelte Kiela.

Larran önfeledten játszott Siannel a habokban. Radane figyelte őket, Kiela pedig igyekezett meggyőzni magát, hogy helyesen cselekedett, és nem követett el jóvátehetetlen hibát.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

A TENGERI LÓ MEGGYÓGYÍTÁSA másnapjának reggelén Kiela elhatározta, hogy aznap csendes, eseménytelen napot tart. Átfordította a táblát az ajtón a NYITVA feliratra, és – bár tisztában volt vele, hogy nem ez a jellemző kisvállalkozói hozzáállás – remélte, hogy ma nem érkezik vevő.

– Készítsünk össze még néhány újabb fenyőtobozos orvosságot – vetette fel Caz.

Az erdei szellemektől kapott összes hozzávalót elpakolták már korábban, eddig azonban nem jutott idejük összeállítani a csomagocskákat. Kielának eszébe jutott Eadie, és az az öröm, amelyet a magához tért cseresznyefája szerzett neki. Aztán a gondolatai Radane-re siklottak, és arra, milyen közel állt hozzá a nő, miközben ő a varázsigét mormolta Siannek.

– Talán most tartsunk egy kis szünetet az orvosságokkal – felelte Kiela. – Csak egy rövid időre.

– De hiszen még alig kezdtünk el igazán ezzel foglalkozni!

– Nem szeretnék még nagyobb gyanút kelteni.

– Én tényleg nem hiszem, hogy az a nő hallott volna bármit is. A hullámok nagy zajt csaptak, ráadásul háttal voltál neki. Larran pedig túl messze járt ahhoz, hogy halljon valamit. Ezenkívül neki nem is számít más, csak az, hogy Sian meggyógyult. Ha levetkőztél vagy vérrel varázsoltál volna, az se tűnt volna fel neki.

Talán Caznak igaza van. De azért…

– Gondolod, hogy az se tűnt volna fel neki, ha levetkőzöm?

– Jó, ez talán nem teljesen… Hoppá, vásárlók!

Arrrgh.

Csak semmi arrrgh, sokkal inkább „juhé!” – javította ki magát Kiela. Elvégre a terv az volt, hogy lekvárt árulnak, nem pedig az, hogy remete módjára elvonuljon a könyveivel, szóval a vásárlóknak igenis örülni kell. Jobb tervet kellett volna kieszelnem.

Talán célszerűbb lett volna egy kizárólag kiszállítással működő boltot létrehozni, és Bryn unokaöccsét, Tobint alkalmazni futárként, így Kielának soha nem lett volna dolga a betérő látogatókkal. Az egyetlen bökkenő, hogy jelenleg nem tudott volna kifizetni egy alkalmazottat. Mindenekelőtt még több lekvárt kellett eladnia.

Három alak közeledett az erdő felől. Kiela kinyitotta a pult feletti ablakot, és rögtön megismerte őket: Bryn, Eadie és a többkarú hárfaművész tartott a bolt felé.

Ha a dolog jó oldalát nézte, örömmel állapíthatta meg, hogy legalább nem Fenerer kereste fel újfent. Vagy nem Radane. Vagy egy idegen. És nem is az uralkodó őrségéből érkezett valaki, hogy letartóztassa engedély nélküli mágiahasználat miatt. Megpróbált tehát örülni annak a ténynek, hogy Bryn és Eadie látogatja meg, de hiába, csak egy gondolat járt a fejében: Ennyit az embermentesre tervezett napomról.

Gyorsan végignézett a bolton és a ház belsején: a hálószoba ajtaja zárva volt, a varázskönyvek a plédek alatt pihentek, a kaktusz a hátsó udvarban volt a tyúkkal, a lekvárosüvegek pedig takarosan sorakoztak a polcokon. Kiela a konyhapulton álló kancsóba pár szál bazsarózsát és sarkantyúfüvet tett, a befőttesüvegek közé pedig százszorszépcsokrokat rakott. A tetőgerendákról a rézfazekak között szalaggal összekötött szárítottvirág-csokrok lógtak le. A vihar után az ablak előtt lévő fátyolfüggönyöket is kimosta, Caz és Míp pedig épp ma reggel mosta fel a padlót.

Caz felmászott az egyik polcra, és lehuppant oda, ahol egy kis szabad helyet talált, így nagyjából szemmagasságba került az újonnan érkezőkkel. Kiela gyorsan ellenőrizte a ruháját, nehogy lekvárfolt vagy más kosz legyen valahol rajta. Mivel úgy tervezte, hogy az egész napot a kertben tölti, nem viselt semmi különösen csinosat. Az egyik olyan ruháját vette fel, amelyet akkorra tartogatott, amikor poros kéziratokkal foglalatoskodott: a nyakánál teafolt éktelenkedett, és el volt szakadva a bal könyökénél. A látogatói vele szemben mind szépen felöltöztek: Bryn egy piros kockás kötényruhát viselt, amely sokkal különlegesebb volt, mint az általában a pékségben viselt öltözéke, Eadie élénkzöldet öltött, hozzáillő kalappal, a négykarú hárfás hölgyön pedig fehér nadrág volt, amihez egy négyujjú sárga blúzt választott. Nos, most már mindegy, nincs idő átöltözni.

Kiela nagy mosolyt öltött az arcára, majd hatalmas lendülettel szélesre tárta a bolt ajtaját.

– Köszönöm, hogy eljöttetek Kiela és Caz Lekvárboltjába! Milyen jó újra látni benneteket!

– Kiela! Caz! – köszöntötte őket vidáman integetve Bryn. – Azt hiszem, Eadie-vel már ismeritek egymást, úgyhogy most hadd mutassam be nektek Ulina barátnőnket.

Ulina úgy integetett mindkét jobb kezével, mintha azokat egyszerre mozgatták volna egy zsinór segítségével. Kiela egy pillanatra eljátszott a gondolattal, milyen jól jönne két pár pluszkéz, amikor a könyveket osztja vissza a polcokra. Próbált nem túlzottan irigykedni. Meg hát most amúgy is csak lekvárospolca volt, nem könyves.

– Futólag már találkoztunk a pékség előtt. Örülök, Ulina, hogy végre hivatalosan is megismerhetlek.

Ulina közelebb ment Eadie-hez, hogy oldalba bökhesse az egyik kezével.

– Igazad volt, most már látom – mondta neki. – Kiköpött Binna. Az a szempár! És azok a szeplők!

Mióta Kiela megérkezett Caltrey-ba, és a könyvespolcok helyett a növények között, a kertben töltötte az ideje nagy részét, élénk rózsaszín szeplők jelentek meg az orrnyergén, a haját pedig kiszívta a nap – egyes tincsei világosabbak, mások sötétebb kékek lettek, akárcsak a zafír; igazi szivárványt alkottak a kék különféle árnyalataiból.

– És a mosolya is – tette hozzá Eadie, majd Kielához intézte a következő szavait: – A mosolyod épp olyan, mint az édesanyádé.

Kiela nehezen jutott dűlőre az érzéseivel e szavak hallatán. Kissé össze is zavarodott. Annak örült, hogy a mosolya emlékeket idézett fel – kicsit mintha az anyja még mindig itt volna velük, és ő mosolyogna, ám aztán eszébe jutott, hogy az édesanyja valószínűleg nem lenne boldog, ha vissza kellett volna térnie Caltrey-ba. Ugyanis imádta Alyssiumot: az üzleteket, az állandó nyüzsgést, az ablakokban pompázó virágokat. Annyira várta, hogy az ő ablaka is tele legyen végre virágokkal! Ő maga nevelgette a virágmagokat, amíg azok ki nem bújtak a földből, és minden tavasszal büszkén számolt be róla, amikor valamelyik növény kivirágzott. Mennyire szerette a virágokat! Kiela eltűnődött, vajon hiányzott neki a caltrey-i kertje.

– Szeretett mosolyogni – mondta.

– Együtt jártunk iskolába – folytatta Ulina. – Állandóan valamilyen könyvet bújt, miközben én azzal voltam elfoglalva, hogy mindenkinek megmutassam, milyen ügyesen sétálok a háztetőkön. Elég vakmerő voltam akkoriban.

Eadie felhorkantott.

– Binna mindig figyelmeztetett, hogy ne művelj ilyen veszélyes dolgokat. Azt szerette volna, ha túléled a gyerekkorodat.

Kiela érezte, hogy mosolyra húzódik a szája. Ez valóban úgy hangzott, mint az édesanyja. És ő mindig is nagyon szeretett olvasni. Kielát már kicsi korától kezdve elkezdte tanítgatni, az első alyssiumi napjukon pedig ő volt az, aki elvitte a Nagy Könyvtárba. Birodalmi belépő híján csak a nyilvános előcsarnokig mehettek be, ám Kiela így is megcsodálta a könyvespolcokat a csigalépcső mentén, és belesett az olvasótermekbe is a néha-néha kinyíló ajtókon keresztül. Az volt az a nap, amikor örök szerelembe esett azzal a hellyel. Az édesanyja végig biztatta és támogatta, és nagyon büszke volt, amikor felvették a lányát az egyetem könyvtárosképzésére. Mindenkinek elújságolta a könyvklubjában, a kertészklubjában és a kedvenc teaboltjában is, hogy a lánya hamarosan igazi könyvtáros lesz. Kiela évek óta nem idézte fel ezeket az emlékeket. Meg is lepte, milyen jó érzéssel töltötték most el, hiszen arra számított, hogy inkább fájdalommal járnak majd. Ez az egész helyzet – itt élni a szülei egykori házában, körbevéve olyan emberekkel, akik ismerték őket – valahogy olyan jó volt.

Beletelt pár percbe, mire rájött, hogy a többiek a válaszára várnak.

– Jaj, elnézést. Igen, ő tanított meg arra, hogy szeressem a könyveket. Ne a háztetőket. Mármint, nyilván a háztetők is remek dolgok. Remek lehet végigsétálni rajtuk. – Te jó ég, miket beszélt már megint? – Adhatok egy kis lekvárt?

– Szép mentés – morogta Caz.

– Ami azt illeti… – kezdett bele a mondanivalójába Ulina, ám Eadie közbevágott:

– Ulina látta a cseresznyefámat. Igazi látványosság! Tele van érett gyümölccsel. A házam mögötti fáimat is felélesztettem. Mind virágba borult.

Bryn egyetértően bólogatott.

– Szeretnénk venni még az orvosságból.

– Én mondtam – jegyezte meg Caz Kiela háta mögött.

– Jelenleg nincs előkészített csomagunk – mondta a lány. – A vihar meg az azzal járó teendők miatt nem volt időnk… – Elhallgatott, ahogy látta megnyúlni vendégei arcát.

Ezért jöttek el egészen idáig, gondolta. Szépen felöltöztek. Megmászták a lépcsőt a sziklafal tetejére. Bryn valószínűleg bezárta a pékséget is, hogy el tudjon jönni, vagy legalábbis kellett találnia valakit, aki a távollétében helyettesíti. Azt nem tudta, Eadie és Ulina miről mondott le azért, hogy most itt lehessen, de mindketten elég letörtnek tűntek. Kicsi mintha azt mondta volna a mulatságba érkezőknek, hogy elfogyott a torta.

– De tudok készíteni néhányat. Caz majd szórakoztat benneteket, amíg várakoztok – mondta Kiela, és hátrasandított a válla felett, hogy lássa, miként viszonyul a póknövény az ötlethez. Caz segítségével gyorsabban össze tudná állítani a fenyőtobozos csomagokat, de valakinek el kellett terelnie a látogatóik figyelmét. – Egyetek egy kis lekváros kenyeret; a ház ajándéka azért, mert késve kapjátok meg az orvosságot. Málna- és áfonyalekvárunk is van.

Még mindig megvolt a Bryntől hozott veknik egyike, a felvetése pedig észszerűen hangzott, különösen, mivel Ulináék fizetni is fognak az orvosságokért.

Szavai hallattán mindhárom látogatója felvidult, Kielát pedig megkönnyebbülés öntötte el. Ezek szerint most azt mondtam, amit mondanom kellett. Hurrá! Még az is lehet, hogy elboldogul majd boltvezetőként.

– Szívesen segítünk, kedvesem – mondta Eadie.

– Több kéz gyorsabban dolgozik – tette hozzá Ulina, és megmozgatta az összes létező ujját.

Ó-ó! Ha segítenek neki, szemtanúi lesznek annak, ahogy elmondja a varázsigét. De hogyan mondhatna nemet az ajánlatukra úgy, hogy mégse tűnjék még gyanúsabbnak? Másfelől viszont… valóban nemet kellene mondania? Nem lenne jobb, ha még többen tudnának arról a szigeten, hogyan lehet meggyógyítani a fákat? Kielának eszébe jutottak az erdei szellemek és a gyümölcsös. Soha nem állt szándékában elzárni a tudást a többi ember elől; nem akarta azt tenni, amit az uralkodó tett. Ő csupán meg akarta védeni, de hátha ez a három asszony értékelné azt, ha a birtokába jutnának… Mégis ki vagyok én, hogy megtagadjam tőlük?

Valaki, aki nem szeretné, ha átváltoztatnák valami csúfsággá.

– Hacsak nem egy családi receptről van szó – mondta Bryn, akinek feltűnt Kiela habozása. – Caz, nem okozna gondot, ha megosztanátok? Nekem rengeteg olyan titkos családi receptem van, amelyet nem engedek ki a pékség falai közül.

Ez volt az. A tökéletes kibúvó.

De vajon Kiela valóban élni akart vele? Cazra pillantott, hogy kikérje a véleményét, a póknövény pedig hevesen rázta az indáit, ami annyit jelentett, hogy neki fogalma sincs, mit kellene tenni, örömmel bízza rá a döntést.

A lány eleinte azt gondolta, hogy az ötlete – olyan házi orvosságok készítése, amelyek megkönnyíthetik Caltrey lakóinak életét – kellőképpen biztonságos. Nem gondolt arra, hogy a szigeten kívül bárkinek is feltűnhetne, vagy bárki is foglalkozna azzal, valójában mit csinál. Most azonban idejött egy nő a fővárosból – valószínűleg nemesasszony lehetett, aki meglehetősen sok varázslatot látott már közelről… Így pedig már egészen más a helyzet.

Vagy mégsem?

Talán mégsem.

Vajon megbízhat ebben a három nőben? Sem Brynt, sem Eadie-t nem ismerte még túl hosszú ideje, Ulinával pedig még csak most találkozott. Nem tartoztak neki semmivel. Hogyan reagálnának, ha megismernék az „orvosság” minden elemét?

Nem adtak okot arra, hogy ne bízzon bennük. Caltrey az otthonuk, és nem szerettek volna mást, csak meggyógyítani a fáikat. Mind Eadie, mind Ulina elég idős volt ahhoz, hogy emlékezzenek arra az időszakra, amikor a házi varázslás még nem számított illegálisnak. A varázsigék használatára vonatkozó törvényeket a közelmúltban hozták, hogy a hatalmon lévők megszilárdítsák a hatalmukat. Aztán most meg lehet nézni, hova jutottak vele. Az igazság az, hogy a varázslás egyszerűen kiment a divatból, és feledésbe merült, vagyis nem arról van szó, hogy az emberek rossznak tartották volna. Ráadásul Kiela nem valami komoly bűbájt készült elvégezni. Csupán egy kis gyógyításról volt szó.

Kiela egyszer csak egy kis ködgomolyagra lett figyelmes Brynék mögött, az erdő zöldjében.

Egy fellegmedve?

A látvány hatására döntést hozott.

Nem fogja hagyni, hogy egy kis félelem visszatartsa attól, hogy helyesen cselekedjen. Egy nagy adag félelem… Nos, igen, akkor talán meggondolná. Ám jelenleg nem érzett többet némi homályos nyugtalanságnál. Nem volt módja megtudni, milyen Radane politikai beállítottsága – elképzelhető, hogy egyáltalán nem is érdekli, mit csinál pár szigetlakó meg egy beszélő növény néhány fával, de az is lehet, hogy hálás, amiért megmentették az életét, és senkinek sem akarna bajt okozni. Ezenkívül a fővárostól is jó messze éltek.

– Ha megtanítom nektek, meg kell értenetek, hogy ez nem több egy egyszerű kis orvosságnál, amelyet egy növénycsalád fejlesztett ki – mondta Kiela, és Cazra sandított, aki nem ellenkezett. A lány csak remélni tudta, hogy helyesen döntött. – Semmi több.

Mindhárom nő sugárzó arccal nézett rá.

– Természetesen – mondta Bryn. – Megértjük.

– És elfogadjuk a lekváros kenyeres ajánlatot is – tette hozzá Eadie.

– Ami azt illeti – mondta Bryn –, hoztam magammal sajtot és szalámit is arra az esetre, ha netán kedvünk támadna egy jó kis pikniket csapni. –Kötényruhája zsebéből kis csomagocskákat vett elő, mire Ulina boldogan csapta össze a kezét. Mind a négyet.

Nem sokkal később Kiela, Caz és a három vendégük már a földre terített pokrócon üldögélt a házikó előtt, a kertben. Miután megkérdezte Kielát, hogy használhatja-e a tűzhelyét és a kannáját, Bryn főzött nekik teát, Kiela pedig közben szelt néhány szelet kenyeret. Eadie a szalámit és a sajtot vágta fel. Caz megkérte Ulinát, hogy segítsen neki kivinni a kosarakat, amelyben az orvosság hozzávalóit tartották. Nagy hasznát vették Ulina két pár pluszkarjának, így ugyanis egyszerre sokkal többet elbírt.

Falatozás közben Kiela felkapott egy fenyőtobozt.

– Nagyon egyszerű – kezdte magyarázni. – A fenyőgyantával hozzáragasztod a többi összetevőt a tobozhoz. Van itt makksapka, bodza és tőzegáfonya levele, egy tyúktojás héja… Bármilyen tojáshéj megfelel, de én eddig csak tyúktojással próbáltam.

– És mindenképpen bodza- meg tőzegáfonya-levél kell hozzá? – tudakolta Bryn.

– Nem javaslom az összetevőkkel való kísérletezést. Egészen meglepő mellékhatásai lehetnek – felelte Kiela, és átfutott az agyán, vajon a gyümölcsösben daloló almafa elhallgat-e majd valaha. – Nem biztos, hogy a szomszédaitok díjaznák őket.

Eadie horkantott egyet.

– Na, az én szomszédom aztán semmit sem szeret. Minden lehetőséget megragad, hogy panaszkodhasson egy jót – mondta, majd belefogott egy történetbe arról, hogy a szomszédja egyszer azon idegeskedett, hogy a kertjében nyíló virágok Eadie háza felé hajlanak, ezért ahelyett, hogy ő gyönyörködhetne bennük, a kentaurasszonyság láthatja a virágokat. Mintha Eadie-nek bármi köze lett volna ahhoz, honnan süt a nap! – Egyszer meg rákiabált egy madárkára, mert az csiripelni merészelt az ablaka alatt. Nyilvánvalóan nem tartotta tiszteletben a birtokát körülvevő kerítést.

Eadie már a harmadik történet felénél tartott, amikor Kiela rájött, ki is ez a bizonyos szomszéd: Fenerer. Lenyelte a falatot, ami épp a szájában volt – a szalámi jó fűszeres, a sajt pedig jó érett volt, tökéletes ízharmónia –, majd így szólt:

– Aznap, amikor először kinyitottam a boltot, ide is eljött. Közölte velem, hogy nem szereti a lekvárt.

Bryn csak a fejét csóválta.

– De ha egyszer lekvárboltod van… Miért megy el valaki egy lekvárokat árusító boltba, ha nem is szereti a lekvárt? Ez nagyjából olyan, mint kimenni a halpiacra úgy, hogy ki nem állhatod a tenger gyümölcseit; vagy elmenni egy pékségbe, noha utálod a kenyeret, aztán nekiállni panaszkodni, hogy mégis miért nem adnak itt egy jó steaket vagy kukoricát, ami persze finom étel, csak hát…

– Fenerer imád panaszkodni – jegyezte meg Ulina. – Vannak ilyen emberek. Az szerez nekik örömet, ha elvehetik mások örömét. Nem szabad nekik hagyni, ennyi a titok. Te csak énekeld a saját dalodat, és ne törődj mással.

– Én pedig azt javaslom, hogy told a képükbe a saját boldogságodat. Fenerer pikkelyei például egészen elvörösödnek olyankor – mondta Eadie, majd utánozni kezdte a szomszédját: – „Milyen szörnyű az időjárás!” – Aztán a saját hangján: – „Valóban, milyen jól jön az eső a virágoknak!”

– Briliáns megoldás! – kacagott Bryn.

Kiela lassan elkészült az első ragacsos fenyőtobozzal, és megmutatta a többieknek, hogyan is kellene kinézniük a gyantával összeragasztott leveleknek és terméseknek. A többiek pedig összevetették a mintapéldánnyal a sajátjukat.

– Caz, honnan fúj ma a szél? – kérdezte Kiela.

A póknövény a levegőbe emelte az egyik indáját.

– Keletről – közölte.

– Tökéletes – mondta Kiela, és felemelte a kész fenyőtobozt. – Szükség van hozzá a keleti szél fuvallatára. Csak széllel működik! Ne próbáljatok meg ráfújni.

– Igazán kíváncsivá tettél – jegyezte meg Eadie, miközben ő is a levegőbe emelte a maga tobozát. – Mi történik akkor, ha az ember eltér a bűbáj előírásaitól?

– Orvosság! – kiáltotta egyszerre Kiela és Caz. Kiela nyugalmat erőltetett magára, és így folytatta: – Gondolj rá úgy, mint egy receptre. Mint, teszem azt, a lekvárnál. Ha cukor helyett sót teszel bele, megváltozik az íze, nem igaz?

Bryn a lányra vigyorgott.

– Kipróbáltad, igaz? Na, gyerünk, mondd el! Mi történt?

– Nem működött – felelte Kiela.

– Az egyik fa madárrá változott – tette hozzá Caz, mire a lány megsemmisítő pillantást vetett rá. – Most mi van? Nem árt tudniuk róla, hacsak nem szeretnének még több madarat.

– Tehát keleti szél kell – ismételte meg határozottan Kiela. – Majd pedig… – Elbizonytalanodott, hogyan folytassa. Most jött ugyanis az a rész, amely a leginkább emlékeztetett egy mágus varázsigéjére. Leginkább azért, mert az is volt. – Néhány furcsa szót kell elmondani.

Bryn felvonta a szemöldökét.

Eadie és Ulina jelentőségteljesen egymásra nézett.

Kiela igyekezett palástolni a rémületét. Mégis miért gondolta, hogy ez jó ötlet lesz? Nyilván nem volt az. Ugyanakkor… A tudás azért van, hogy megosszuk másokkal. Az egész könyvtárnak ez volt a lényege. Különben nem volna más, mint egy lezárt raktár.

– Ezek a szavak igazából csak azt a célt szolgálják, hogy az ember jól szórakozzon. Valaki Caz családjából úgy gondolta, hogy sokkal nagyobb benyomást kelt majd a dolog, ha úgy hangzik, mint valami varázslat.

– A nagyapám volt – füllentette Caz. – A nagymamámat próbálta lenyűgözni vele. Aztán hagyománnyá vált, hogy ki kell mondani ezeket szavakat, különben… – Megvonta az indáit.

– Különben nem tartjuk tiszteletben a nagyapja emlékét – mondta Kiela.

Caz a létező összes levelével hevesen bólogatott.

– És akkor megtanítod nekünk ezeket az értelmetlen szavakat is?

– Igen, de azt javaslom, ne nagyon mondogassátok olyankor, ha van valaki a közelben, aki esetleg félreértheti őket – jegyezte meg Kiela. – Például Fenerer. Ő valószínűleg a lehető legrosszabb módon értelmezné.

– Pedig nem más, mint egy ártalmatlan tradíció a néhai nagyapa tiszteletére – mondta Bryn.

– Pontosan.

Bryn, Eadie és Ulina egy emberként bólintott, Kiela pedig nekilátott, hogy megtanítsa nekik a szavakat, szótagról szótagra haladva. Egészen addig javítgatta a kiejtésüket, míg tökéletesnek nem találta. Csak ezután mondhatták el a teljes szöveget az előttük heverő fenyőtoboznak címezve.

Amint ezzel végeztek, a tobozokat becsomagolták egy-egy anyagdarabba, majd mindannyian egy újabb tobozért nyúltak, és megismételték a műveletet. Ezúttal Brynen volt a sor, hogy elárassza őket az anekdotáival. Elmesélte, hogyan kísérletezgetett receptekkel, és ezek miféle sütési balesetekkel jártak, és azt is, mi történt, amikor valaki elterelte a figyelmét, és tényleg összekeverte a sót a cukorral.

– Igaz, nem madár lett belőle, hanem a legehetetlenebb puding, amit csak el tudtok képzelni…

– Hadd találjam ki – szólt közbe Eadie. – Tobin azért így is megette.

– Naná – vigyorgott Bryn –, egy csepp sem maradt belőle.

Csak úgy repült az idő. Mire a nap delelőre járt, már több tucat orvosságos csomagot készítettek, nem is maradt több az erdei szellemek által gyűjtött termésekből és egyéb hozzávalókból. Caz felajánlotta, hogy amennyiben szívesen csinálnának rendszert a hasonló „munkapiknikekből”, ő örömmel összegyűjti az újabb adagot a következő alkalomra. Mindenki odavolt az ötletért. Bryn felajánlotta, hogy legközelebb majd ő gondoskodik a kenyérről, Ulina jelezte, hogy ő lesz a sajtfelelős, Eadie pedig mézet hoz majd magával.

Kitöltötték maguknak az utolsó adag teát.

– Ha rendszeresen fogunk találkozni, valahogy el kellene neveznünk magunkat – vetette fel Eadie. – Azt javaslom, legyen a nevünk Fenyőtoboz Boszorkánytanács.

– Igen! – vágta rá Bryn.

– Imádom! – lelkendezett Ulina.

Kiela azonban a levegőbe emelte a mutatóujját.

– Azért ez okozhat némi gondot.

– Akkor legyünk inkább Fenyőtoboz Társaság? – javasolta Bryn.

Ezzel mindannyian kiegyeztek, Kielát pedig elöntötte valami eddig ismeretlen, nem tapasztalt jó érzés. Korábban semmilyen csapatba sem tartozott. Még az iskolában sem… Úgyhogy ezt most igazán szívmelengetőnek találta.

– Éljen a Fenyőtoboz Társaság! – mondta Bryn, felemelve a teáscsészéjét.

– Éljen a Fenyőtoboz Társaság! – kiáltották mindannyian. Még Caz is felemelte a bögréjét az indái segítségével. Koccintottak, majd elfogyasztották a teájukat, kivéve Cazt, akinek a poharában víz volt, amelyet a földlabdájára öntött.

Kiela mosolyogva tette le a bögréjét, amikor…

Mintha megremegett volna az egyik bokor az erdő szélén. Talán az egyik faőrző járt itt? Kiela még szélesebben mosolygott. Arra gondolt, mennyire örülnének a fellegmedvék, ha tudnák, hogy a Fenyőtoboz Társaságnak hála még több fa fog megmenekülni. Éppen a bokrot kémlelte, hátha feltűnik a fellegmedvét jelző felhőfoszlány, amikor mintha valami vörösen villant volna.

– Ti is láttátok? – kérdezte a többieket.

– Mit? – tudakolta Caz.

A többiek az erdő felé fordultak, de Kiela már nem észlelt más mozgást a fák között. Egy pillanatig azt hitte, talán Radane vörös haját látta elsuhanni.

Biztosan csak a képzeletem játszik velem.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

FENYŐTOBOZ BOSZORKÁNYTANÁCS, ízlelgette magában a szavakat Kiela, miközben a távozó Brynéknek integetett. Úgy határozott, magában ezen a néven emlegeti majd a kis csapatukat, bár szóban bölcsebb lesz „társaságot” mondani. Összesen negyvenhat orvosságos csomagot állítottak össze. Legalább a felét ajándékba szerette volna nekik odaadni, hogy így hálálja meg a munkájukat és a társaságukat, Caz azonban alkudozásba kezdett, így végül azért cserébe, hogy Kiela megtanította nekik a bűbáj szövegét, a lány minden olyan gyümölcsöt és csonthéjast termő fa termésének a negyedét megkapja, amely az orvosságnak köszönhetően gyógyult meg. Amennyiben pedig másmilyen fa újraélesztéséhez használták a bűbájt, akkor hetente egy hal a jussa egy hónapon keresztül. Kiela elképzelni sem tudta, hogy tett szert a póknövény ilyen rafinált tárgyalási technikára, mindenesetre hálás volt a kialkudott megállapodásért. És persze ideje lesz megtanulnia halat sütni.

Larran tudná, hogyan kell.

Azon töprengett, megfelelő ürügy-e ez arra, hogy meglátogassa a férfit…

Így legalább azt is megérdeklődhetné, hogy érzi magát Sian…

De mi van, ha Radane is ott lesz?

Vajon tényleg ő bújt meg az erdő fái között? Vagy csak a képzelete játszadozott vele? Talán csak túlságosan is ideges vagyok, ennyi az egész. Valami vöröset látott elsuhanni. Hiszen akár egy madár is lehetett! Nem kizárt, hogy az almadár volt a piros tollaival. Elindult vissza a házba.

– Legközelebb a kaktusz is szeretne segíteni – mondta Caz.

– Ó, egész nyugodtan! – felelte Kiela. Kilencvenkilenc százalékban biztosra vette, hogy a tobozboszik egy szemrebbenés nélkül vennék tudomásul egy újabb beszélő növény megjelenését. Jó, legyen kilencven százalék. Vagy nyolcvanöt? – Az is jöhet bármikor, amikor segíteni szeretne.

– Míp – szólalt meg a kaktusz a kertajtóban, majd visszaszaladt a tyúkhoz. Úgy tűnt, a fogócska egyik sajátos változatát játszották.

– A kaktusz azt szeretné, ha tudnád, jobban örülne annak, ha „ő”-t mondanál „az” helyett – világosította fel Kielát Caz.

– Jaj, persze. Köszönöm, hogy szóltál – felelte a lány. – De várj csak! Te érted, amit mond?

Eddig nem tűnt fel neki, hogy a kaktusz ilyen jól tud kommunikálni, és ennyire kifinomult a grammatikai érzéke.

– Naná! Ez már csak így megy a növények között.

– Mennyire intelligens? – faggatta tovább Kiela Cazt, lehalkítva a hangját, nehogy megsértse a kaktuszt a kérdéssel. Semmiképp sem szerette volna megbántani őt, csupán elég korlátozottak voltak a tapasztalatai a témában. Az olvasmányai közül egy olyat sem tudott felidézni, amely akár csak az említés szintjén foglalkozott volna a varázslattal teremtett növények fejlődési sebességével.

– Érti az elméleti asztrofizika alapvetéseit – felelte Caz.

– Komolyan? – kérdezte Kiela, míg a kaktuszt meg a csirkét figyelte.

– Nem. De a verseket tényleg szereti.

Kiela felvonta a szemöldökét.

– A szabadversek a kedvencei.

– Hm.

Kielának egészen megtetszett a gondolat, hogy a póknövény meg a kaktusz majd szabadverseket szavalgatnak egymásnak. Szerette volna megkérdezni, hogy maguk írják-e a verseket, vagy a nagy elődök és mesterek költeményeiből merítenek, ám a gondolatai ismét a zöld erdőben feltűnt vörös foltra siklottak. Mennyire kell aggódnia a vízből kimentett nő miatt? Vajon mit gondolna Radane egy olyan érző és beszélő pozsgás növényről, amely elég fejlett ahhoz, hogy értékelni tudja a költészet szépségeit? Kiela arra gondolt, talán ha meglátogatná Larrant, valahogy kiszimatolhatná, hallotta-e Radane, amikor elmondta Siannek a varázsigét. Rájöhetne, hogy kémkedik-e utána ez a nő, hogy veszélyt jelent-e rá egyáltalán, vagy csak az ő üldözési mániájáról van szó.

– Azon gondolkodom – szólalt meg Kiela –, hogy meglátogatom Larrant…

Caz levelei susogó hangot adtak ki, amely gyanúsan vihogásra emlékeztetett.

– …hogy megnézzem, hogy van Sian, és felmérjem, jelent-e ránk veszélyt Radane.

– Ühüm. Hát persze.

– És meg akarom kérdezni Larrantől, hogyan kell halat sütni. – Kiela felszisszent. Remek, ez most már tényleg úgy hangzott, mintha újabb és újabb ürügyeket gyártana. – De mindenekelőtt befejezem a Halio ügyét megoldó varázsigét.

– Milyen varázsigét? És kinek az ügye?

– Emlékszel arra az idős hölgyre, aki az elapadt forrásáról mesélt? Az első napunkon járt itt, lekvárt is vett. Már majdnem megvan a varázsige, amellyel segíthetek rajta. Már csak a harmadik sorban lévő szavak kiejtését kell ellenőriznem.

– Ó, egy jó kis kutatás! – kiáltott fel Caz, és ezzel a lendülettel rohant is be a hálószobába.

– Kaktusz! – kiáltotta Kiela. – Ügyelsz a boltra? Elég, ha annyit mondasz, „míp”, amikor jön valaki.

A kaktusz, nyomában a tyúkkal, beballagott a házikóba.

– Aztán ne hagyd, hogy a csirke elmeneküljön.

– Míp – hangzott a válasz.

Kiela nem pontosan tudta, hogy ezzel mire utalt a kaktusz, de beleegyezésnek hangzott. Meg kell kérnie Cazt, hogy tanítsa meg neki a növények nyelvét. Mint bármelyik könyvtáros a Nagy Könyvtárban, Kiela is számos nyelven beszélt folyékonyan, a növényeké azonban nem tartozott ezek közé. Mondjuk, abban sem volt egészen biztos, hogy utóbbi hivatalosan is elismert nyelvnek számított-e. Talán ideje volna azzá tenni.

– Köszönöm – mondta végül Kiela, majd követte a hálóba Cazt, aki addigra már előbányászott egy tanulmányt, amely alapvetően az ősi nyelvekkel foglalkozott, beleértve a varázsigékben használt első nyelvet is. A lány csatlakozott a póknövényhez, és elmerült a szövegben. Egészen addig kutakodott, míg biztosnak nem érezte magát abban, hogy megtalálták a megoldást. Jó, inkább nagyjából volt biztos benne.

– És hogyan próbáljuk ki? – kérdezte Caz.

Kiela eddig csupán egy elapadt forrásról hallott, azt pedig mindenképpen el akarta kerülni, hogy Halio előtt kísérletezgessen a varázsigével, amelyről azt fogja állítani, hogy csupán egy régi családi recept. Várjunk csak! Van egy másik kiszáradt forrás is.

– A szökőkút a faluban. Abból sem folyik víz. Ha találok egy olyan időszakot, amikor mindenki a tengernél van…

– Mint például most? – kérdezte Caz, és indáival kifelé bökött az ablakon. – Elvégre csoda szép ez a délután.

Kiela tüstént talpra szökkent.

– Mint például most! Tudnátok vigyázni a kaktusszal…

– Persze, menj csak – mondta Caz. – Mire végzel, vacsoraidő lesz. Esetleg sétálj el Larran háza mellett, hátha meghív magához egy romantikus vacsorára.

A lány arcát elfutotta a pír.

– Nem pályázom semmiféle romantikus vacsorára.

– Azt olvastam, hogy a közös étkezések különösen alkalmasak arra, hogy erős kötelékek alakuljanak ki az emberek között – jegyezte meg Caz. – A másikról való gondoskodás összeköti őket egymással. Mint amikor én megosztom a földlabdámat… – Nem fejezte be a mondatot.

Kiela letette a jegyzetfüzetet, és a barátjára pillantott. Esküdni mert volna, hogy Caz levelei élénkebb zöldre váltottak, ami a növényeknél az elpirulás jele volt.

– Caz?

– Szóval meg kellene látogatnod Larrant – folytatta a növény.

– Van valami, amit szeretnél elmondani nekem? – érdeklődött vigyorogva Kiela.

Ekkor a másik szobából felhangzott egy hangos „míp!”.

A lány – még mindig nagy vigyorral az arcán – zsebre dugta a varázsigét, majd elindult kifelé, de elhatározta, hogy vissza fog térni ehhez az érdekfeszítő beszélgetéshez. Persze csak a szökőkút meg Larran után.

Szerencséje volt: senkit sem talált a szökőkútnál.

Alaposan körülnézett minden irányban, és bekémlelt az ablakokon is, nincs-e jele valahol mozgásnak. A pékség felől mintha zajok jöttek volna, valahonnan kiáltozás hallatszott, vijjogtak a sirályok, fémtárgyak csörömpöltek, a kikötő felől pedig tompa, fás puffanásokat hallott, ám egy teremtett lélek sem járt a közelében, leszámítva azt a vörös kandúrt, ami szemmel tartotta. A macska fehér szárnyai már meglehetősen piszkosak voltak. Egy virágládába préselte be magát, kiszorítva a helyéről az eredetileg ott lévő növényt. A kandúr hátsó felénél egy szál magányos százszorszép kókadozott, amelyet az állat alkalomadtán alaposan megsuhintott a farkával.

– Ne áruld el senkinek – szólt oda Kiela a macskának.

Még egy utolsó pillantást vetett a kihalt utcára, majd belépett a szökőkút medencéjébe. Letérdelt a lyukhoz, ahonnan a víznek kellett volna érkeznie, majd elhelyezte a bűbáj hozzávalóiból gyúrt kis golyót (Caz és a kaktusz segített neki összegyűjteni a szükséges összetevőket a kertből és a tóból, ennek a bűbájnak az összetevőlistáján ugyanis bizonyos édesvízi növények is szerepeltek) a hableány szobra mellett. Figyelmesen elmondta a varázsigét, minden szótagot úgy ejtett ki, ahogyan azt Cazzal a kutatásaik alapján meghatározták.

Ezután kimászott a medencéből, és eltűnődött, vajon…

Beszédhangok közeledtek felé.

Kiela gyorsan végigrohant az egyik mellékutcán. Majd később visszajön megnézni, mi a helyzet a szökőkúttal. Lehet, hogy csak holnap. Jobb volna távol tartania magát attól, hogy bármiféle gyanúnak akár a leghalványabb árnyéka is rávetüljön. Voltaképpen az lenne a legjobb, ha a helyszín közelében sem lenne, amikor a varázslat működésbe lép. Elindult a tengerpartra, Larran háza felé. Nem nézett hátra. Vagy működni fog a bűbáj, újabb orvossággal bővítve a bolt kínálatát, vagy nem fog működni, de akkor sem tett kárt senkiben és semmiben. Egy próbát megért, főleg így, hogy ilyen remek lehetőség kínálkozott a kísérletezésre. A szerencse ma mellém állt.

Remélte, hogy ez a szerencse ki is fog tartani. Séta közben azon gondolkozott, mit fog mondani Larrannek. Nyilván azzal kezdi majd, hogy Sian hogyléte felől érdeklődik. Ez meglehetősen logikus ürügy volt a látogatásra, függetlenül attól, hogy Radane is a házban tartózkodik-e, vagy sem. Ha Radane is ott van… Nos, akkor ez villámlátogatás lesz.

Igazán szerette volna tudni, hol alhat a tengerből kimentett nő, Larran ugyanis csak egyetlen ággyal rendelkezett. Sőt, a házban nem volt vendégszoba, és nem akadt olyan heverő sem, mint nála, otthon. Larran vajon egész pontosan mennyire barátságos ember?

Kiela számos olyan történetet olvasott már, amelyben az emberek beleszeretettek abba a személybe, aki megmentette vagy meggyógyította őket. Larran tulajdonképpen mindkét szerepet betöltötte. Ha Radane hálás lenne… Ha rádöbbenne, micsoda veszélybe sodorta magát érte a férfi… Ha feltűnt volna neki, milyen kedves, milyen bájosan furcsa ember Larran, és milyen… Egek! Mégis mit mond el rólam az, hogy egy olyan nőre vagyok féltékeny, aki majdnem meghalt? Kiela nem hibáztatta volna Radane-t, ha az beleszeretett Larranbe. Nekem csak a kéményemet javította meg, és tessék, azóta nem bírom kiverni a fejemből.

Nem, valójában nem is a kémény adta a vonzalma alapját. Sokkal inkább a bocsánatkérés, amelyet utána kapott a férfitól. Igen, az volt az a pillanat, amikor mintha elkezdett volna érezni valamit Larran iránt. A férfi esetlen bocsánatkérése.

Ha Radane Larran ágyában alszik… Nem fog zavarni. Ahogy az életében már korábban sem volt szüksége romantikára, úgy most sincs. Ezt az egész gondolatkört az új hely hozta magával, az új dolgok kipróbálása, de ez még nem jelenti azt, hogy szükségessé is tette volna. Kiela az anyja és az apja boldog házasságára gondolt, majd felidézte, mennyire zavarta, amikor a szülei az ő szerelmi élete felől érdeklődtek. Neki ugyanis nem volt jelen az életében olyasmi, mint nekik: két ember együttműködésen alapuló szövetsége. De hát nem mindenkinek jut osztályrészül ilyesmi. Vannak emberek, akik magányosak, és Kiela is remekül elvolt egymaga. Elégedetten élt.

És itt is elégedett lehetnék, ha Larran csak egy kedves szomszéd lenne.

A házhoz érve fellépett a tornácra, és alig emelte fel a kezét, hogy bekopogjon, óriási lendülettel máris kitárult az ajtó. Vele szemben ott állt Larran, mosolya beragyogta az arcát, Kiela pedig hirtelen még levegőt venni is elfelejtett.

Larran kacagva kilépett a lányhoz a tornácra, a karjaiba kapta, és a magasba emelte, így forgott vele körbe. Ebben a pillanatban Kiela számára csak Larran létezett, aki teljesen körülölelte. Nem érzett mást, csak a férfi mellkasának emelkedését és esését, erős karjainak érintését, a bőre melegét és a belőle áradó tengerillatot.

– Megmentetted az én drága Sianemet! – kiáltotta Larran, majd óvatosan letette a lányt a földre, és elengedte.

Kielának a forgás után össze kellett szednie magát, hogy ne tántorogjon ide-oda, úgy tűnt azonban, hogy Larran ebből semmit nem vett észre, mivel megragadta a kezét, és elindult vele a tengerparton át a móló irányába. A nagy sietségben Kiela nagyon koncentrált, nehogy elcsússzon, ám mire elértek a móló végébe, ahol a tengeri lovak játszadoztak, már mindketten nevettek.

Larran két ujját a szájába véve füttyentett, három rövidet és egy hosszút.

Erre Sian kivált a lovak közül, és a hullámokon átugrálva elindult feléjük. A napfény meg-megcsillant aranyló pikkelyein. Lenyűgöző látványt nyújtott. Amint elért a móló végében lévő sziklákhoz, megrázta a sörényét, felágaskodott, és beleszimatolt Kiela tenyerébe, majd a zsebébe is.

– Ma nem hoztam paradicsomot – mondta Kiela. – Ne haragudj.

– Sian újra önmaga! – ujjongott Larran. – És ez csakis neked köszönhető. Nem tudom, hogyan hálálhatnám meg neked. Ismét. Sian volt ugyanis az a csikó, akinek kislányként énekeltél. Kétszer is megmentetted az életét.

Kiela a fejét rázta. Egyszeriben már nem volt kedve nevetni.

– Semmivel sem kell meghálálnod. Nem ezért… – Nagy levegőt vett, majd folytatta. – Te is ugyanezt tetted volna. Mindkétszer. Ha lett volna rá alkalmad.

Larran megfogta Kiela kezét, hatalmas tenyere szinte elnyelte a lányét. Kiela szerette ezt az érzést.

– Igen. Te viszont…

– Larran! Kiela! – Tobin állt a tengerparton, mindkét karjával a feje felett kalimpálva integetett nekik. Úgy fújtatott, mintha legalábbis a pékségtől idáig futott volna. – Gyertek! Ezt látnotok kell!

Larran hátrébb lépett, elengedte a lány kezét.

– Mi az? Mi történt?

– A szökőkút! – kiabálta Tobin, miközben táncot járt a partra vetett uszadék fák és hínárok között. – Újra folyik belőle a víz! Meg kell néznetek! Csoda történt!

Larran a fejét rázta.

– Nem, ez lehetetlen – mondta Kielára mosolyogva. – Nos, úgy látszik, ez a csodák napja. Ezt valóban látnunk kell.

Újra megfogta a lány kezét, így vezette végig a mólón. Kiela még egyszer a hullámokon ringatózó Sianre pillantott. A tengeri ló nem vette le róluk a szemét.

Nem fogja befejezni azt a mondatot, amit elkezdett.

Kiela pontosan tudta, hogy a következő napokat, heteket, sőt vélhetően az egész életét töprengéssel tölti majd: vajon mi jött volna az után, hogy Te viszont…? Viszont mi? Mit gondol róla Larran? Gondol rá egyáltalán? Vagy egyszerűen csak nagyon hálás, amiért Kiela megmentette a szeretett tengeri lovát?

Kiela apja azt mondta volna, ez egy jel. Hajlamos volt ugyanis arra, hogy mindenben jeleket lásson, a világ bizonyos eseményeit pedig más események előjeleként értelmezze. Annak idején, amikor kiválasztották a házat, ahol Alyssiumban laktak, az épület ablakában rózsaszínű rózsák nyíltak. Kiela apja akkor is azt mondta, ez egy jel. A lány idáig nem is gondolt bele, hogy azok a rózsák az ablakban éppen olyan színűek voltak, mint a caltrey-i sziklafalon növő rózsabokrokéi. Emlékezett egy másik esetre is, amikor elveszítette a sálját az egyik csatornában. Az apja akkor azt mondta, ez annak a jele, hogy Kielának a Nagy Könyvtárban kellene élnie, ahol mindenféle széltől – még a tengeri fuvallattól is – védve lenne. Akkoriban Kiela már rábólintott a könyvtárosi állásra, ám tele volt kétséggel azt illetően, hogy el kell hagynia a szülői házat. Az apja a maga módján voltaképpen így próbálta a tudtára adni, hogy nyugodtan menjen.

Larran és Kiela visszaértek a partra, majd a rettentően izgatott és a sziklákon bakkecskeként átugráló Tobint követve bementek a faluba. Kiela már jóval azelőtt meghallotta a tömeg hangját, hogy meglátta volna az embereket. Úgy viháncoltak, mint egy csapat sirály, egymás szavába vágva beszéltek, és úgy ömlött belőlük a szó, hogy tulajdonképpen semmit sem lehetett érteni abból, amit mondtak.

Ha Larran nem fogta volna végig a kezét, Kiela már rég sarkon fordult és visszarohant volna a sziklafalhoz meg a lépcsőkhöz… De nem engedte el a kezét, noha a lány nem volt egészen biztos abban, hogy nem csak figyelmetlenségből maradt-e így, Larran ugyanis minden idegszálával Tobinra figyelt.

A szökőkúthoz közeledve lassítani kezdtek.

Meglehetősen nagy tömeg vette körül a szökőkutat, Kiela még a hableányszobor alakját sem tudta kivenni. Larran azonban előrébb nyomakodott, az emberek pedig egy kis folyosót képeztek előttük.

A sellőszobor körül íves sugárban bugyogott a víz, és szikrázott a napfényben. A gyerekek a medencében ugrabugráltak, lefröcskölték egymást, és nagyokat kacagtak. A szigetlakók pedig – több ember, mint amennyit Kiela valaha egyszerre egy helyen látott – döbbenettel vegyes áhítattal csodálták az építményt, egyre csak ugyanazokat az ámuldozó szavakat ismételgetve: vajon hogyan történhetett, és mit jelenthet, hogy ismét jön víz a szökőkútból?

Egy női hang kihallatszott a tömegből; vijjogott, akár egy sirály:

– Azt jelenti, hogy valaki Caltrey szigetén illegális varázslatokhoz fér hozzá.

Kiela úgy érezte, menten megáll a szíve.

Radane fellépett a szökőkút szélére, és felerősítette a hangját, hogy túlkiabálja az embereket, akik csodálkozva kiabáltak, egymásnak pusmogtak; azt magyarázták, mi történhetett, illetve megpróbálták felidézni a legutolsó alkalmat, amikor még volt víz a szökőkútban, valamint az itt tartott lánykéréseket, esküvőket és ünnepségeket. Amint a vörös hajú nő beszélni kezdett, a beszélgetések zaja elhalkult.

– Illegális varázslatot? De hát ki…?

Kiela legszívesebben köddé vált volna, ám ebben többek között az is megakadályozta, hogy Larran még mindig a kezét szorongatta. Nehezen lélegzett, mintha vihargyűrű zárult volna össze a feje körül. Próbált ugyanolyan meglepettnek tűnni, mint a körülötte lévő bámészkodók. Érezte maga körül a többi ember testét; érezte, ahogy bekerítik.

– Egy szélhámos varázsló van Caltrey szigetén! – kiáltotta Radane. – Felszólítom, hogy lépjen elő! Ha önként megteszi, biztosítom, hogy a birodalmi őrség kíméletes lesz hozzá. Amennyiben azonban nem így tesz… A birodalom elárulásáért kell meglakolnia!

Kiela a szeme sarkából látta, hogy Larran haragos tekintettel mered maga elé.

Ne mondj semmit, rimánkodott hozzá magában. Ne hívd fel magadra Radane figyelmét.

Azonban nem Larran, hanem Bryn volt az, aki felkiáltott:

– Mégis ki vagy te, hogy csak így idejössz fenyegetőzni? Közülünk való az is, aki kimentett a tengerből. Mondhatom, szép kis hála, hogy most mindannyiunkat gyanúsítgatni kezdesz!

– Birodalmi nyomozó vagyok – felelte Radane –, fel vagyok hatalmazva a törvények betartatására. A szigetetek számára is jobb lesz, ha nem rejtegetitek előlem tovább ezt a bűnözőt!

Vagyis nem tudja, hogy én vagyok az.

Kiela nem volt jelen, amikor ismét csobogni kezdett a víz a szökőkútban. Larrannel volt, a falun kívül. Ezt Larran is tanúsíthatja. Tobin is látta őt a partról. Nem lehetek gyanúsított. Ugye?

– A tisztségem feljogosít arra is, hogy mindannyiótok házát átkutassam, amennyiben szükséges, és elkobozzak mindennemű csempészárut, továbbá büntetést szabjak ki bármiféle szabálysértés esetén – folytatta Radane. – Azonban nem áll szándékomban felbolygatni ártatlan emberek életét. Hozzátok elém a szélhámos varázslót, és akkor nem lesz semmiféle házkutatás és büntetés, továbbá nem jelentek fel egy szigetlakót sem. Ekképpen elkerülhetitek az uralkodó haragját. Ne feledjétek, a császár szeme mindent lát, még ha ő maga nincs is jelen. Senki sem játszhatja ki a Félhold-szigetek Birodalmát. Tehát, ki vele! Ki a törvénytelen varázslótok?

Ne fuss el, biztatta magát Kiela.

Kihúzta a kezét Larran kezéből, és szép lassan hátrálni kezdett a tömegben. Larran rápillantott, Kiela azonban nem tudta levenni a szemét Radane-ről.

– Beszélni kívánok minden olyan idősebb szigetlakóval, akinek vannak ismeretei a „gyógyfüves orvosságokról” – jelentette ki Radane. – Továbbá minden olyan gyógyítóval is, akiről közismert, hogy a betegei fülébe suttog, valamint mindenkivel, aki a közelmúltban valamilyen szokatlan vagy váratlan történés szemtanúja volt.

Fenerer hangja vált ki a tömegből:

– Semmi gond nem volt itt, amíg az a lány a fővárosból be nem tette ide a lábát!

Hirtelen minden szem Kielára szegeződött, mire ő megdermedt.

– Micsoda butaság – szólalt meg Ulina –, hiszen ő egy közülünk!

– Csak a házához tartozó öbölre meg a fákra fáj a fogad! – vágta oda Bryn Fenerernek. – Azóta szeretnéd megszerezni azt a földet, amióta a lány szülei elhagyták Caltrey-t. Szégyelld magad, hogy ilyen mélyre süllyedtél a kapzsiságod miatt!

Az emberek sustorogni kezdtek. A többségük Brynnel értett egyet. Bármennyire is jólesett ez neki, Kiela mégis mindennél jobban vágyott arra, hogy láthatatlanná tudja tenni magát. Vagy legalább almadárrá változtatni, hogy elrepülhessen innen. Hajlandó lett volna néhány könyvét is feláldozni azért, hogy ne kelljen éppen most éppen itt lennie – persze nyilván attól függően, mely könyvekről lenne szó… Talán a Mimay és Liy tudóspáros által írt, gyakorlatilag értelmezhetetlen Gondolatok a félholdhernyók nonverbális viselkedéséről vagy a kibírhatatlanul unalmas Érvek a moha mellett című könyvet, amelyet az a magát tudósnak képzelő, felfuvalkodott Wilgafort írt, vagy esetleg…

Radane komor tekintettel nézett Kielára a tömeg feje felett.

Erről ennyit, gondolta a lány.

Ekkor Bryn fellépett a szökőkút peremére a nyomozó mellé, és így szólt hozzá:

– Van egy javaslatom. Ahelyett, hogy betörnél mások otthonába, hogy lehetőleg mindenki rém kellemetlenül érezze magát, mi lenne, ha inkább eljönnél a pékségbe? Ott mindenkit kikérdezhetsz, akit szeretnél, és bárki, aki hajlandó szóba állni veled, kap egy kis teát és péksüteményt. Szinte teljesen biztos vagyok benne, hogy meg fogsz tudni győződni róla, a szigeten senki sem végez illegális varázslást. Jó emberek vagyunk, akik megpróbálnak elboldogulni az életben, ahogy tudnak.

– Hát, ez nem így működik – felelte Radane. – De nem bánom, a pékségeddel kezdem a vizsgálódást. Ajánlom, hogy ne bukkanjak semmi szabálytalanságra.

– Mindenkit szívesen látok a pékségemben – mondta jó hangosan Bryn, majd végignézett az összegyűlteken.

A tekintete egy pillanatra találkozott Kieláéval, majd elnézett másfelé. A pékség felé véve az irányt keresztülmasírozott a tömegen, mögötte a nyomozóval, miközben Kiela fürge – de remélhetőleg ártatlannak tűnő – léptekkel elindult kifelé a faluból.

Amint kiért a tengerpartra, futásnak eredt.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

KIELA FELROHANT A SZIKLAFALBA VÁJT LÉPCSŐSORON. Szúrt az oldala, sípolt a tüdeje, fájt a lába, a szíve pedig belesajdult a gondolatba, hogy talán mindent tönkretett. Ha nem osztotta volna meg a varázsigéket másokkal… Ha nem kísérletezgetett volna az almafákkal… Ha egyszerűen békén hagyta volna a varázskönyveket… Ám megtette mindezt, és ezzel bajba sodorta nem csupán önmagát, hanem Cazt, Larrant, Brynt, Eadie-t és Ulinát, sőt feltehetőleg mindenki mást is Caltrey-n – attól függően, mennyire mélyre tervez leásni a nyomozó a szigeten rejtegetett „szélhámos varázsló” ügyében.

Mit fog még leleplezni Radane nyomozása?

Ki mást sodortam még veszélybe?

Kifulladva ért fel a lépcső tetejére. És mi lehet Ivorral? A gyógyító azt mondta neki, szeretne beszélni vele az orvosságokról. A lány azt feltételezte, azért, mert helyteleníti a használatukat, de mi van, ha Kiela félreérti? Elvégre a férfi a gyógyító a szigeten. Elképzelhető, hogy ő is alkalmazott néhány illegális „orvosságot” a betegei érdekében. Alyssiumban az volt az általános felfogás, hogy mindaddig, amíg a gyógyítók ügyelnek a gazdagok és hatalmasok egészségére, senki sem néz a körmükre. De vajon ugyanez a helyzet egy olyan távoli szigeten is, mint Caltrey? Itt is félrenéz a hatalom, ha a gyógyítók tevékenységéről van szó? Radane külön kiemelte a gyógyítókat, szóval ő vélhetőleg nem huny szemet, ha róluk van szó. Birodalmi nyomozóként jogában állt a megfelelő törvényeket alkalmazni azokkal szemben, akik kihasználták az illegális mágia adta lehetőségeket. Akár egy katonai hadtestet is iderendelhetett volna a szigetre, hogy a katonák fésüljék át a házakat, megfigyeljék és kikérdezzék a lakosokat… Aztán pénzbírságot és más büntetéseket szabjanak ki, vagy letartóztassák, akit szeretnének. Radane-nek jogában állt mindentől megfosztani Caltrey-t, mégpedig – a saját szemszögéből nézve – az igazság nevében.

– Ivor! – kiáltotta Kiela, amint a vízeséshez ért.

Lehajolt, tenyerével megtámaszkodott a térdén, így próbálta kicsit összeszedni magát. Miután kiegyenesedett, újra Ivor nevét kiabálta, ezúttal hangosabban.

Ekkor a férfi kilépett a vízpermet mögül. Fenséges agancsain megcsillantak a vízcseppek.

– Kinek van szüksége segítségre?

– Neked.

Ivor meglepetten pislogott Kielára.

– Egy birodalmi nyomozó érkezett a szigetre – folytatta a lány. – Talán nincs rejtegetnivalód, ám ha mégis van… Jobb, ha elrejted.

Kiela, miután befejezte a mondandóját, sarkon fordult, nem akarta megvárni Ivor válaszát.

– Kiela, tudom, mit tettél Larran tengeri lováért.

A lány ledermedt.

– Igazi, szívből jövő cselekedet volt – tette hozzá Ivor.

Kiela bólintott, majd az erdő felé vette az irányt. Miközben rohant, sajgó oldalát szorította. Minden lélegzetvételnél úgy érezte, mintha tűvel szurkálnák a torkát. Nem igazán szokott hozzá ennyi futáshoz. A Nagy Könyvtárban legalábbis semmi szüksége nem volt arra, hogy szaladgáljon. Az egésznek nem sok értelmét látta – kivéve, ha üldözték az embert.

Hát, most aztán üldöznek.

A következmények.

Üldözték a következmények, és jóllehet egy derék és becsületes állampolgár nyugodtan dönthetne úgy, hogy szembenéz velük… Van egy póknövényem, egy kaktuszom és egy tyúkom is, rájuk is gondolnom kell.

És ott vannak a varázskönyvek is.

Nem hagyhatta, hogy Radane megkaparintsa őket. Egy birodalmi nyomozó nem könyvtáros. Radane-nek fogalma sem lenne, hogyan vigyázzon rájuk, hogyan gondoskodjon róluk, hogyan juttassa vissza biztonságban oda, ahol megbecsülik és megvédik őket. A nyomozó a legjobb esetben is elkobozná a könyveket, majd az illegális mágiahasználat miatt egy raktárba zárná mindet. A legrosszabb esetben pedig meg is semmisítené a köteteket mint törvénytelen tevékenységek eszközeit. Talán el sem hinné, hogy könyvtári könyvekről van szó. Vagy nem érdekelné.

Nem, ezt nem kockáztathatom meg.

Amint kiért az erdőből a házikó előtti tisztásra, Kiela kimerülten térdre zuhant.

– Caz! – kiáltotta rekedten. – Caz! – próbálta ismét, ezúttal hangosabban.

– Míp?

– Kérlek, hozd ide Cazt! – kérte Kiela a kaktuszt, aki a házikó oldala mellől bámult rá. – Mondd meg neki, hogy vészhelyzet van. Mondd meg, hogy… – Mondd meg neki, hogy mindennek vége. Mondd meg neki, hogy elbuktam. Mondd meg neki, hogy sajnálom.

Mielőtt még bármelyik gondolatát szavakba önthette volna, Caz már rohant is hozzá árkon-bokron és kerítésen át.

– Mi történt? Megsérültél? Ó, te jó szagú virágföld! Hiszen te haldokolsz!

Kiela hevesen rázta a fejét.

– Radane… Kiderült róla, hogy birodalmi nyomozó. Tudja, hogy illegális mágiahasználat zajlik a szigeten. El kell rejtenünk a könyveket!

– Jaj!

Caz, nyomában a jajveszékelő kaktusszal, berohant a házba.

– Míp, míp, míp!

Kiela is feltápászkodott, és zihálva követte őket a hálószobába. Lehúzta a plédeket a ládákról, visszatette beléjük azokat a könyveket, amelyeket a legutóbbi kutatásai kapcsán átnézett, majd ismét rájuk csukta a fedelet. Ezután nekilátott kirángatni a házból az első ládát.

– Hová vigyük? – kérdezte Caz.

– A hajóhoz – felelte Kiela.

– És mégis hogyan?

– Levonszoljuk a lépcsőn… Gondolom.

Kiela éppen a legfelső lépcsőfoknál igyekezett a megfelelő szögbe állítani a ládát, amikor az ösvény menti bokrok felől neszezésre lett figyelmes. Mellkasában szaporán vert a szíve.

– Bújjatok el! – szólt rá Cazra és a kaktuszra.

A ládát azonban nem volt hova elrejteni. Nem tudta csak úgy lelökni a lépcsőn, nem lett volna biztonságos, főleg nem úgy, hogy odalent egyenesen a vízbe zuhantak volna. Neki kell lemanővereznie valahogy, de alig maradt ide…

Ekkor Larran bukkant elő az erdőből.

– Kiela? – kiáltotta.

– Itt vagyok! – felelte a lány, és csak miután kimondta, akkor jutott eszébe, hogy talán jobb lett volna, ha csendben marad. Bár az is igaz, hogy pár pillanattal később amúgy is megpillantotta volna őt a férfi a lépcsősor tetején, egy hatalmas láda társaságában.

Kiela igyekezett felvértezni magát, miközben várta, hogy Larran odaérjen hozzá – ami most jön, az nem lesz túl kellemes beszélgetés. Arra számított, hogy a férfi tele lesz kérdésekkel. Vagy magyarázatot követel. Tisztában volt vele, hogy Larran látta őt kimenekülni a szökőkút köré gyűlt tömegből, nem is nagyon tudta volna nem észrevenni. Csak remélni tudta, hogy legalább némi előnyre tett szert Radane-nal szemben, és hogy Bryn kellően hosszú ideig tartja szóval a nyomozót a pékségben.

Larran azonban nem faggatózott, csak annyit kérdezett:

– Mit segíthetek?

Kiela majdnem elsírta magát. Ez volt a leg… Nem, most nincs idő összeomlani.

– A ládákkal elkelne némi segítség. El kell rejtenem őket. Caz és én… Le kell vinnünk őket a hajónkhoz, onnan pedig… valahova máshová…

Hogy hová, azt nem is sejtette. Ki kell hajózniuk a tengerre, a part mentén maradva. Egyelőre nem tudta, hogy lesz, de majd kitalál valamit. Először innen kell kivinni a könyveket. Hátha rábukkan egy másik öbölre, olyanra, ahol senkinek nem jutna eszébe őt keresni. Vagy egy barlangra! Igen! Egy barlang még jobb lenne. Hiszen a sziklafal tele volt barlangokkal. Csak azt nem tudta, pontosan hol keresse őket, de ha elég kitartó lesz, akkor talán… Ki kell juttatnom innen a könyveket.

Larran nem kérdezte meg, mi van a ládákban.

Nem kérdezte meg, miért kell elrejteni őket.

Egyszerűen csak segített. Megragadta a ládát, és egymaga lecipelte a lépcsőkön, eközben pedig Kiela, Caz és a kaktusz már a második ládával voltak elfoglalva, azt húzták ki a hálóból a lépcső tetejére.

Larran visszaszaladt, majd felemelte a következő ládát is. Kiela látta, ahogy megfeszülnek az izmok a férfi karjában, és látta a gyöngyöző izzadságcseppeket a homlokán. Pontosan tudta, milyen rettenetesen nehezek a ládák, még Larrannek is, ő azonban egy szót sem szólt. Le sem lassított.

Kiela bement a harmadik ládáért.

Majd a negyedikért.

És az ötödikért.

Az utolsónál már remegett a fájdalomtól mindkét karja, de azért fújtatva és elgyötört nyögések közepette, Larrannel együtt levitték az utolsó ládát is a lépcsőn. Ezt is a hajóra tették a többi láda mellé, amelyeket aztán Kiela leterített egy nagy ponyvával.

– Kiela! – kiáltott oda nekik a partról Caz. A levelei között egy kisebb zsákot tartott, benne a fenyőtobozos orvosságokkal. Mögötte ott lapult a kaktusz, aki segített tartani a zsákot.

– Várj meg ott, Caz. Áthozlak a mólón. A kaktusz pedig…

– Én maradok – jelentette ki Caz.

Itt maradni? Most?

– Nem maradhatsz itt! Ha Radane meglát, és esetleg félreérti…

– Nincs bennem semmi törvénysértő – mondta Caz. – Valóban törvénytelen módon jöttem létre, ám megbüntették azt, aki megalkotott, a könyvtár vezetője pedig elintézte a szükséges papírokat, így védve vagyok.

– És mi van, ha Radane nem hisz majd neked?

– Míp!

– Ő is szeretne itt maradni velem – tolmácsolta a kaktuszt Caz.

Ez mindkét növény szempontjából meglehetősen szörnyű ötlet volt. Kiela nem felejtette el, miképpen reagált Fenerer pusztán a póknövény látványára. Nem foglalkozott azzal, hogy a papírjai rendben vannak-e.

– Caz, ez nagyon veszélyes. Nem tudhatod…

– Míp, míp!

Ehhez még Kielának sem kellett fordítás: a kaktusz Cazzal akart maradni, ami más esetben igazán kedves dolognak számított volna, jelen helyzetben azonban csak meggondolatlanság és vakmerőség volt. Amint Radane megpillantaná Cazt vagy a kaktuszt, azonnal arra gondolna, hogy nem egy idősebb szigetlakó áll a gyógynövényes orvosságok mögött, hanem Kiela – és igaza is lenne. Úgyhogy a lány ezúttal másképpen futott neki újra.

– Szükségem lesz rátok, hogy vigyázzatok a könyvekre, bárhol is találok nekik rejtekhelyet. Nem hagyhatom őket csak úgy ott valahol, őrizetlenül, de én magam sem maradhatok mellettük. Gyanús lenne, hogy miért nem vagyok a boltomban.

– És mi lesz, ha Radane éppen akkor érkezik a boltba, amikor te nem vagy ott? – vitatkozott Caz. – Kell hogy legyen ott valaki, aki húzza az időt és eltereli a figyelmét.

– Majd én – szólt közbe Larran.

– Ugyan, ne légy nevetséges – felelte Kiela. Hiszen Larrannek az egészhez semmi köze. Fogalma sem volt róla, mi folyik itt, és mi forog kockán. Nem kellene…

Kiela ekkor rémülten döbbent rá, hogy már elhagyta a száját a „könyvek” szó. Egy másodperccel később viszont az is eszébe jutott, hogy Larrannek a szeme sem rebbent a szó hallatán. Nem kérdezte meg, milyen könyvekről van szó. Vagy – ami még rosszabb lett volna – kinek a könyveiről van szó. Esetleg… Nem. Ez az egész nem Larran felelőssége. Bármit is mondott korábban Sian kapcsán, a férfi nem tartozott neki semmivel. Nem vagyok az ő… akármije. Semmi oka nincs rá, hogy segítsen, leszámítva persze, hogy Larranről van szó, és ő ilyen.

Kiela mégsem hagyhatta azonban neki, hogy ő legyen ott a boltban. Megvádolnák a folyamatban lévő nyomozás akadályozásával, márpedig Larrant nem tartóztathatják le, a tengeri lovainak szükségük van rá! És nem is érdemelte meg, hogy Kiela belerángassa ebbe az őrületbe. Larran jó ember volt, egészen kivételesen kedves és jó ember.

– Nem – rázta meg a fejét a lány –, nem fogom hagyni, hogy tönkretedd az életed. Menj haza, és maradj ártatlan. Te mentetted meg Radane életét, szóval igazán békén hagyhat téged…

– Bajt hoztam rád. Radane megjelenésével én sodortalak veszélybe, még ha nem is szándékosan tettem – felelte Larran. – Ne vitatkozz. Menj, és vidd magaddal Cazt meg…

– Míp – mondta a kaktusz.

– Vidd magaddal Cazt és Mípet, én pedig feltartom Radane-t, ha jönne.

Kiela ezen felváltva csuklott és nevetett.

– Míp, milyen remek név! – mondta a kaktusznak, miközben a hajójuk felé ballagtak a mólón. Caz, levelei közt a fenyőtobozos zsákkal, szorosan a kaktusz mögött jött. Nagyon figyelt rá, hogy végig középen haladjon, de nem ingott meg a bátorsága. Amint a hajóhoz értek, mindkét növény felugrott a fedélzetre, Caz pedig még a ládák tetejére is felmászott, hogy a lehető legtávolabb kerüljön a víztől.

Larran egészen a móló széléig követte őket.

– Hová mentek? – kérdezte.

– Jobb lesz, ha nem tudod – felelte Kiela. Letérdelt, hogy eloldja a hajót a cölöphöz rögzítő kötelet, majd ő is felszállt a fedélzetre, és ellökte magukat a mólótól. – Mit fogsz csinálni, ha Radane előbb érkezik a bolthoz, mint én?

– Eladok neki egy üveg lekvárt – közölte Larran.

Caz felhorkant.

– Köszönöm – mondta Kiela, ám valójában ennél sokkal több mindent szeretett volna mondani: azt, hogy sajnálja, amiért nem mondta el az igazat; hogy lenyűgözte a férfi kedvessége; hogy imádja a szeme színét… De nem találta a megfelelő szavakat. Talán később lesz majd alkalma mindezt elmondani neki, amikor már tudni fogja, hogyan öntse szavakba a benne kavargó érzéseket. A rúd segítségével a tenger irányába lökte a csónakot. Larran sarkon fordult, és felszaladt a lépcsőn a sziklafalra. Kettesével szedte a lépcsőfokokat, miközben ők az öböl vizét szelték.

Amint a csónak kiért a nyugalmat jelentő öbölből, a hullámok máris elkezdték csapkodni a hajtótestet, a szél pedig összekócolta Kiela haját. A lány kibontotta, és felhúzta az ezüst vitorlát. A fejük felett kéken ragyogott az égbolt, felhőtlenül, derűsen, mintha sosem engedné, hogy viharfelhők borítsák el, vagy akár csak egy kis eső essen. Más szóval: hazudott. Sirályraj körözött felettük – a madarak nyilván abban bíztak, hogy a kis csónak előbb-utóbb megáll, és a rajta lévők halászni kezdenek. Kiela tudomást sem vett róluk.

– Merre tartunk? – kérdezte Caz.

Meg kellett volna kérdeznie Larrant. Nem, már így is épp eleget segített.

– Tartsátok nyitva a szemeteket, barlangot keresünk.

Emlékezett rá, hogy gyerekkorában az apjával jártak néhány Caltrey környéki barlangban. Némelyikben több ezer éves falrajzok voltak, amelyeket mágia keltett életre, azt példázva, hogy a Félhold-szigetek Birodalmában már jóval az uralkodót és az általa hozott kapzsi törvényeket megelőzően is jelen volt a mágia. Kiela apja odavolt a caltrey-i barlangokért, azt azonban valószínűleg álmában sem gondolta volna, hogy a lányának egyszer majd el kell bújnia valamelyikben. Kiela érezte, hogy egyre jobban feltámad benne a harag. Nem kellene megbüntetni azért, amit tett! A könyvek megóvása gyakorlatilag része volt a munkaköri leírásának, nem is beszélve arról, hogy ezt tekintette az élete küldetésének. Ami pedig a kötetekben foglalt tudást és annak megosztását illeti… Nos, valójában ennek kellene a munkájának, egyben a hivatásának lennie.

A könyveket igenis meg kellene osztani mindenkivel, aki nyitott fejjel és szívvel fordul hozzájuk, hogy megismerje a bennük rejlő tudást.

Elzárva tartani őket és a tudást azok elől, akiknek szükségük lett volna rá – ez volt az igazi bűn. A könyvekben leírt szavak megismeréséhez mindenkinek, minden embernek joga van, nem csupán a hatalmasoknak és a gazdagoknak. Még akkor is, ha a varázsigék használata kellő tapasztalat hiányában akár kisebb-nagyobb baleseteket is eredményezhet… Ami azt illeti, a jelenleg hatályos törvények senki számára sem jelentettek biztonságot. A jelenlegi helyzet fenntartása voltaképpen csak rontott a helyzeten. Ha Kielán múlt volna, mindenkivel megosztja a varázsigéket.

Noha minden gondolata helyes volt, ez most nem sokat segített. Akár ő állt erkölcsi fölényben, akár nem, még mindig találnia kellett egy barlangot, ahol elrejtheti a könyveket meg a növényeket, ezután pedig vissza kellett mennie Larranhez, lehetőleg még mielőtt Radane szaglászni kezdene a boltnál, ami záros határidőn belül be fog következni, pláne akkor, ha a nyomozó valóban kémkedett utánuk már korábban is az erdő fái közül. Caz hazugsága, miszerint a gyógynövényes orvosságokat egy idős szigetlakótól tanulták, nem sokáig fogja feltartani ezt a nőt. Hamarosan meg fog jelenni a boltnál. Kiela minél előbb megtalálja a megfelelő rejtekhelyet, annál jobb.

Egyszer csak csobbanásra lett figyelmes a csónak mellől.

Amikor Kiela lenézett a vízbe, az öblükben lakó sellőt pillantotta meg, aki ott úszott mellettük a kisfiával. Nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjon, amikor a hablegény delfinként átugrált a hullámokon. A kisfiú kuncogva integetett neki úszóhártyás kezével.

Caz közelebb kúszott a láda széléhez, és kissé előredőlt.

– Elnézést a zavarásért! – kiáltotta. – Épp elég nagy veszélyben vagyunk, ezért érdeklődöm, nem ismertek-e esetleg egy barlangot, ahol elrejtőzhetnénk? Elég nagynak kellene lennie ahhoz, hogy az egész hajó elférjen benne, és minden, ami rajta van, viszont az se jó, ha túl nagy, mert akkor könnyen észreveszik. Tudjátok, egy birodalmi nyomozó érkezett a szigetre, aki elkobozza a varázskönyveket, ha megtalálja őket, minket pedig letartóztat, vagyis börtönbe kerülünk, de lehet, hogy valami annál is rosszabb történik velünk… – A gondolatra úgy megborzongott, hogy lehullott az egyik levele is.

A sellő még jobban kiemelkedett a vízből.

– Veszély?

– Igen, veszély. Veszélyben vagyunk – felelte Caz. – Segítetek nekünk búvóhelyet találni?

A sellő eltűnt a hullámok között.

– Míp? – kérdezte a kaktusz, majd az egyik tüskéjére tűzte Caz elhagyott levelét, és a póknövény felé nyújtotta, aki megengedte neki, hogy megpróbálja visszagyömöszölni a levélkét a földlabdájába, noha a művelet nem sok sikerrel kecsegtetett.

– Nem hiszem, hogy a hableány megértette, miről van szó – állapította meg szomorúan Caz.

A kaktusz tüskéi is lekonyultak.

– Míp – mondta.

– Hát, kétlem, hogy a sellők bármiféle összetűzésbe kerülnének a birodalmi nyomozókkal – jegyezte meg Caz. – Például lefogadom, hogy nem rejtegetnek könyveket a víz alatt. A hableány valószínűleg nem…

Ekkor a sellő felbukkant a hajó orránál.

– Gyertek! – utasította őket.

Kiela irányba állította a vitorlát, és a hullámokat szelve elindultak a sellő és a kisfia után. Elhajóztak a sziklafal szélénél lévő gyümölcsös mellett – Kiela arra gondolt, vajon még mindig énekel-e az almafa. Amennyiben a fa még nem hallgatott el, akkor egész biztos lehet benne, hogy Fenerer meg fogja mutatni a nyomozónak, miközben beszámol minden felmerült gyanújáról is. Őszintén szólva tiszta szerencse, hogy Radane nem a lekvárboltban kezdte a vizsgálatot. Jobban mondva, gondolta Kiela, nem a szerencsének köszönhető, hanem Brynnek.

Eltűnődött, mit mond majd Larran, amikor Radane tényleg felbukkan a boltnál. Valóban átkutatja az egész házat? Vajon sejteni fogja, hogy volt valami korábban a hálószobában, amit elvittek onnan? Kielának arra már nem maradt ideje, hogy a ládák kikerülése után átrendezze a berendezést a hálóban. Mit fog gondolni Radane, ha meglátja azt a rengeteg plédet meg paplant? És az vajon feltűnik neki, hogy a hajójuk már nincs az öbölben? Ha tudomására jutott, hogy Kiela hajóval érkezett a szigetre, bizonyára meg akarja majd nézni, hol is van a jármű.

Egy igazán jó nyomozó pillanatok alatt átlátna Kiela hazugságain.

Nem rejtőztem el elég jól.

Igaz, nem is nagyon próbálkozott elrejtőzni – menekülni próbált. És miután megérkezett Caltrey-ra… Nos, azt gondolta, elég távol van Alyssiumtól ahhoz, hogy bárkit is érdekeljen az, amit tett. Abba az illúzióba ringatta magát, hogy biztonságban van – aztán most jól megnézheti magát.

– Annyira sajnálom – fordult Cazhoz.

– Mégis mit? Olyan gyorsan jöttél vissza a házhoz, amilyen gyorsan csak tudtál.

– Nem, ezt az egészet. Ha nem nyúltam volna a könyvekhez… Ha csak úgy ott hagytuk volna őket…

– Akkor elégtek volna – mondta Caz az indáit rázva.

– Akkor elég lett volna csak elrejtenem őket valahová. Nem kellett volna…

– Míp!

Ha Kiela nem kísérletezgetett volna a varázsigékkel, akkor most nem létezne Míp, az erdei szellemek elvesztették volna a fáikat, a sellőkölyök és Sian pedig valószínűleg belehaltak volna a viharkórba. Nem, mégsem volt hiba minden, amit tettem.

A hableány közben a sziklafalon lévő árnyék irányába úszott. Kiela szorosabbra húzta a vitorlát, így még gyorsabban szelhették a habokat a sellő nyomában. A sziklák felé tartottak.

– Kiela? – szólalt meg Caz. A levelei idegesen suhogtak.

A lánynak fogalma sem volt, hol lehetett a barlang – ha ugyan létezett egyáltalán –, de a sellő olyan…

– Kiela!

– Bízom benne – intette le Cazt.

És egyszer csak megjelent. Nagyon becsapósan helyezkedett el, a sziklafal dőlésszöge és a színe miatt alig lehetett látni. Kiela maga sem fedezte volna fel a sellő segítsége nélkül. Meglazította a vitorlát, és hagyta, hogy a csónak a hullámok hátán lassan a barlang bejáratához sodródjon.

A nyílásnál álló két hatalmas, néma kőszikla között csusszantak be. Az árnyak úgy vették őket körbe, akár a védelmező anyai ölelés. A hullámok hangja visszhangot vert odabent. De hiszen ismerem ezt a helyet! Ez volt az édesapja kedvenc barlangja.

A mennyezetre és a falakra festett virágok szikrát szórtak, és azzal a fénnyel ragyogtak, amelyet még a több ezer évvel ezelőtt elmondott varázsigének köszönhettek. Kiela ámuldozva és lassan körbefordította a barlangban a csónakot, nem tudott betelni az ősi rózsaszirmok, liliomok, százszorszépek és más virágok színpompás látványával. Odabent minden a szivárvány színeiben tündökölt, Kiela pedig – ha csak egy pillanatra is, de – úgy érezte, biztonságban van.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

– NEKED IS ITT KELLENE MARADNOD – mondta Caz Kielának.

– Míp – helyeselt a kaktusz.

A lány átmászott a hajóból a sziklákra. Észrevett egy kintről beszűrődő napsütötte sávot, azt követve akarta gyalog elhagyni a barlangot.

– Vissza kell mennem a boltba. Az egyetlen esélyünk Radane gyanújának eloszlatására az, ha gyanútlanul viselkedem. Várjunk csak! Nem ez a megfelelő szó. Mi is legyek? Gyanúmentes? Ártatlan? Vagy ártalmatlan?

Miközben így tűnődött, egy szikla köré hurkolta a kötelet, hogy rögzítse a hajót.

– Jó, de mi lesz azután? – kérdezte Caz. – Itt hagysz bennünket, növényeket, a rejtekhelyen? Örökre? Soha többet nem használod a varázsigéket? Hagyod, hogy az erdei szellemek elveszítsék a védenceiket? A jövőben egy kicsi sellő vagy tengeri csikó sem számíthat arra, hogy megmented az életét?

Kielának elképzelése sem volt. Mégis honnan kellett volna tudnia, mi fog történni legközelebb? Elvégre ezt az egész helyzetet nem tervezte. Korábban szinte biztosan tudta, hogy fest majd a jövője: mindennap reggeltől estig a könyvtárban lesz, míg a csontváza el nem porlad.

Akár vissza is mehetnék.

Vissza, a könyvtárba. Vissza… Az otthonába? De vajon az otthonának nevezhette-e még a könyvtárat? Az „otthon” szóról már egészen más jutott eszébe: a kis ház az erdő ölelésében, mögötte az elburjánzott növényekkel teli, buja kerttel. Nem akarok visszamenni Alyssiumba?

Radane megjelenése Caltrey szigetén annak a jele volt, hogy a birodalom nem omlott össze, ez pedig azt is jelenthette, hogy a könyvtár is állt még. Kiela akár vissza is hajózhatott volna a fővárosba, elmagyarázhatta volna, mit és miért tett. A csudába is, még az is lehet, hogy hősként ünnepelnék, amiért megmentette a könyveket a forradalom pusztításától.

Ha viszont itt hagyná Caltrey-t… Nagyon hiányozna neki a házikó és a kis lekvárbolt. Meg Bryn péksége. Hiányoznának a fellegmedvék, és az, hogy bármikor belefuthat egy unikornisba, vagy láthat sellőket. De vajon elegendő-e mindez ahhoz, hogy itt maradjon? Elvégre mindig is úgy gondolta, hogy csak átmenetileg költözik a szigetre.

A sellő a hajó mellett ficánkolt. A farokuszonyával csapdosta a vizet, erőteljes visszhangot keltve a barlangban. A sellőkölyök önfeledten gagyogott, körbe-körbeúszkált a csónak körül, közben pedig aprócska ujjaival kacslábú rákokat szedegetett le a hajótest oldaláról. Mindet olyan diadalittasan mutatta fel, mintha igazi kincsre bukkant volna.

– Míp?

A kaktusz kihajolt a hajó oldalán, és az egyik tüskéjével megbökött egy rákot, mire a sellőkölyök felugrott a fedélzetre, és megpróbálta kihúzogatni Míp tüskéit. Caz addig kalimpált a leveleivel, míg sikerült visszalöknie a sellőgyereket a vízbe.

Nem mehetek vissza úgy, hogy Míp is velem van. Nem, ha a törvények változatlanok maradtak. A kaktuszt nem látnák szívesen, és Kiela lehetne a legújabb szobor a Nagy Könyvtár épületében – mármint abban, ami maradt belőle. Cazt csak azért kímélték meg, mert számos befolyásos könyvtáros felhasználta az összeköttetéseit. Egyáltalán nem biztos, hogy a kaktusznak is megkegyelmeznének. Nem kockáztathatom meg. Akármilyen csábító volt is a gondolat, hogy visszatérjen a kis vackába a könyvespolcok közé, többé már nem csak Cazért és önmagáért tartozott felelősséggel. Míp is velük volt, őt pedig nem hagyhatta magára.

Illetve mi lenne akkor Larrannel, aki a boltban várt rá? Mit gondolna a birodalmi nyomozó, ha Kiela csak úgy köddé válna? A gyanú árnyéka rögtön a férfira vetülne, na meg Brynre, Eadie-re és Ulinára. Nem, nem volt más választása, mint hogy visszamenjen a házhoz, és játssza az ártatlant, hátha meg tudja győzni Radane-t arról, hogy semmiféle törvénysértő varázslat nem történt Caltrey szigetén. Nincs itt semmi látnivaló, csupán néhány üveg lekvár. Hátha a nyomozónak is van kedvence! De ha nem jár sikerrel…

– Majd kitalálunk valamit – mondta Kiela. – Haladjunk lépésenként.

– Meg kell ígérned, hogy óvatos leszel – mondta Caz.

– Ugyan, Radane-ből csak egy van – felelte Kiela. Próbált magabiztosnak tűnni.

– Ahogy belőled is – jegyezte meg Caz, és nyomatékosításként megrázta néhány levelét. – Ígérd meg, hogy elmenekülsz, ha tarthatatlanná válnak a dolgok. Csak gyere vissza ide, és rögtön kihajózunk. Keresünk egy másik szigetet. Kérlek, ígérd meg! Ne kockáztass!

Mást se csináltam, mióta lángba borult a könyvtár, csak kockáztattam, gondolta Kiela, de azért megígérte Caznak, hogy úgy lesz, ahogy kérte.

Miután elbúcsúzott a festményekkel teli barlangban maradó Caztól, Míptől és a sellőktől, Kiela elindult, hogy keresztülvágjon a szigeten. Az erdő irányába tartott, távol a szántóföldektől és a földutaktól, amelyeken esetleg betévedhetett volna valakinek a tanyájára vagy a gyümölcsösébe. Nem sok elképzelése volt, hogy milyen úton fog visszakeveredni a házhoz, ami, tekintettel arra, hogy sürgette az idő, okozott némi problémát. Az azonban sokat segített, hogy a sziget, nos… egy sziget volt. Kiela tudta, hogy arra kell figyelnie, a nap végig a háta mögött maradjon, és mindkét oldalról tenger vegye körül, már amikor látta, hogy hol van a víz.

Már majdnem otthon vagyok, gondolta, amikor elért ahhoz a tóhoz, amelynek a partján a fűzfa állt.

Ez a gondolat pedig olyannyira meglepte, hogy hirtelen megtorpant. Mikor kezdte a szigetet otthonosabbnak érezni a könyvtárnál? Hiszen olyan rövid ideje költözött vissza, szemben a könyvtárral, ahol éveket töltött.

Ahogy a szellő megsimogatta a leveleit, a fűzfa mintha súgott volna valamit. Kiela egy pillanatra azt hitte, egy fellegmedve füstfelhője gomolyog a fa lelógó ágai között.

Kissé felbátorodva folytatta az útját, átgázolva a páfrányokon és az erdei aljnövényzeten, egészen addig, míg el nem ért a vadszederindákhoz, amelyek már jelezték, hogy a vadregényes kertje közelében jár. Körbement, és már majdnem a ház bejárati ajtó felőli sarkánál volt, amikor…

…hangok szűrődtek felé. Megtorpant.

– Amennyiben a hajóm nem vált volna ilyen szerencsétlen módon a vihar martalékává, rendelkeznék a megfelelő dokumentációval. – Ezt Radane mondta. Nem kiabált, Kiela azonban jól ismerte ezt a fajta hanghordozást. Olyanok beszéltek így, akik hozzá voltak szokva ahhoz, hogy mások engedelmeskednek nekik.

Hallotta Larran udvarias és bocsánatkérő válaszát is, miszerint a férfinak sajnos nem áll módjában beengedni a házba a nyomozót anélkül, hogy az igazolni tudná magát. Ő csak betartotta a törvényt.

Kiela elmosolyodott. Okos fiú.

– Hidd el, jobban tennéd, ha nem akadályoznád a munkámat – figyelmeztette Radane.

– Ez nem az én házam – felelte Larran. – Nem engedhetlek be. Nézd csak meg a vonatkozó törvényeket. A törvényeidet, amelyekre állandóan hivatkozol. A háztulajdonosnak jóvá kell hagynia, hogy…

– Kivéve, ha hivatalos eljárás zajlik – vágott közbe Radane.

– Én pedig örömmel segítek, amennyiben be tudod mutatni a hivatalos iratokat. Csupán próbálok helyesen cselekedni, Radane. Te sem örülnél neki, ha egy vadidegen csak úgy betrappolna az otthonodba.

– Na, és hol van a ház tulajdonosa? – kérdezte Radane. – Ha nincs rejtegetnivalója, ő maga miért bujkál? Már önmagában az, hogy nincs jelen, akadályoztatásnak minősül…

Ideje közbelépni. Larran lefoglalta Radane-t, amíg ők elrejtették a könyveket, ez pedig elegendő volt a győzelemhez. Kiela körülnézett, hátha talál valamit, bármit, ami felhasználhatna – talált is egy ágat, rajta kék-fekete bogyókkal. Nem is sejtette, milyen bogyók lehettek, de ez most nem is számított. Letört az ágból egy darabot, amelyen fürtökben lógtak a bogyók, és előbújt a ház sarka mögül.

– Larran! Nézd, milyen jól sikerült az alapanyag-beszerző körutam! Összekeverem ezeket a tőzegáfonyákat a málnával és… Ó! Szia, Radane!

Larran arcán megkönnyebbült mosoly jelent meg, majd hirtelen elkomorult.

– Ez nem tőzegáfonya. Ne keverd bele semmibe, ha nem szeretnéd, hogy a vásárlóid gyomra… Khm… Fellázadjon.

– Hupsz – mondta Kiela, és azzal a lendülettel el is hajította a bogyókkal teli ágat, majd elővéve a legszebb „udvarias könyvtáros” mosolyát, Radane-re emelte a tekintetét. – Megkóstolod esetleg valamelyik lekváromat, ami garantáltan nem okoz semmilyen lázadást gyomortájékon?

Kiela megborzongott a saját szavai hallattán: talán nem kellett volna Radane előtt a „lázadás” szót használnia, de Larran elültette a fülében, aztán valahogy csak kicsúszott a száján. Bízott benne, hogy a nyomozó nem vette személyeskedésnek.

– Málna- és áfonyalekvárom van – folytatta gyorsan. – Larran, igazán köszönöm, hogy vigyáztál a boltra. Tényleg azt hittem, hogy találok valami olyan alapanyagot, amiből újfajta lekvárt készíthetek.

Radane felvonta a szemöldökét.

– Azt akarod mondani, hogy lekvárfőzéshez kerestél új alapanyagot az erdőben?

– Hát, ez végső soron egy lekvárbolt – mondta Kiela, és a házon lévő feliratra mutatott.

– Volt egy vásárlód még Radane érkezése előtt – vetette közbe Larran. – Egy üveg áfonyalekvárral távozott, és azt mondta, reméli, hogy legközelebb rebarbarából készült lekvár is lesz.

– Ültetek majd egy kis rebarbarát – mondta Kiela. Minden erejével azon volt, hogy lazán és nyugodt hangon beszéljen. A két kezét összekulcsolta, és a háta mögé dugta, nehogy Radane kiszúrja a remegésüket. – Ismersz valakit, akitől szerezhetnék vetőmagot hozzá?

Larran a fejét rázta, így Kiela megismételte a kérdést, ezúttal Radane-nek címezve.

– A rebarbara nem tartozik az érdeklődési körömbe – felelte mogorván a nyomozó, majd mély levegőt vett, és így folytatta: – Az uralkodó által rám ruházott jogomnál fogva követelem, hogy engedj be házkutatás céljából. Megvizsgálom, nem találhatók-e odabent csempészett tárgyak.

– Rendben – válaszolta Kiela.

Bármire készült is Radane – fenyegetőzésre vagy hosszas vitatkozásra –, most meglepetten megütközött.

– Hogy mondtad? Rendben? Nem emelsz semmiféle kifogást? – kérdezte a nyomozó, majd dühödten Larranre meredt. – Akkor mégis miért nem engedted nekem az elmúlt fél órában, hogy bejussak, ha neki nincs kifogása ellene?

A férfi vállat vont.

– Ha a te házad lett volna, ugyanígy jártam volna el. Ilyenek a jó szomszédok. Az elmúlt fél órában nem volt engedélyed rá, hogy belépj. Most már van.

Larran nyilván sosem mondta el Radane-nek, hogyan ismerkedtünk meg. Akkor még nem volt ennyire háklis a magánterület korlátaira. Kiela megállta a somolygást.

– Megkínálhatlak egy pohár vízzel? – fordult Radane-hez. – Vagy esetleg egy lekváros pirítóssal? Bár az utóbbiért fizetni kell. Tudod, az üzlet az üzlet.

Radane mogorva pillantást vetett rá, majd elmasírozott Larran mellett, aki gyorsan félreugrott, hogy beengedje a felügyelőt. Amikor Larran és Kiela tekintete találkozott, a lány hangtalanul annyit rebegett: Köszönöm.

Ezután Kiela is besurrant az ajtón, és Larrannel együtt a mosogatónál állva várakoztak, amíg Radane átkutatta a házat. A lekvártartó polcokkal kezdte, és miután ezekkel végzett, tekintete a hálószoba csukott ajtajára vándorolt, majd öles léptekkel elindult arra. Kiela magában a szülei emlékéhez imádkozott. Csak remélni merte, hogy minden könyvet, papírdarabot és jegyzetet eltávolítottak a ládákkal együtt. Persze hogy mindent elvittünk. Elvégre nem bízták volna rá a Nagy Könyvtárban a teljes természettudományos szekció felügyeletét, ha az bizonyosodott volna be, hogy a figyelme nem terjed ki a legapróbb részletekre is. Soha életében nem tett rossz helyre egy könyvet vagy kéziratot sem. Miért épp most kezdené el?

Larran és Kiela a küszöbön állva figyelték, ahogy Radane felforgatja a hálószobát: szétdobálta a lány szüleinek plédjeit, benézett a matracok alá, és minden egyes padlódeszkát megvizsgált, nincs-e meglazulva.

– Mit keresel? – érdeklődött kedvesen Larran.

– Rejtekhelyeket – felelte kurtán a nyomozó.

– Nekem nincs rejtegetnivalóm – mondta Kiela.

– Él valaki ezen a szigeten, akinek viszont van, és nem nyugszom, amíg meg nem találom!

Hát… Ez nem hangzott túl jól.

– Biztosíthatlak, hogy…

Radane dühödten elhagyta a hálószobát – az ajtóbán álló Kielát az egyik, Larrant a másik oldalra nyomta, hogy ne legyen neki útban –, és a konyhai szekrényeket vette kezelésbe. Egymás után nyitogatta őket, majd hirtelen felmutatta Kiela szüleinek a szakácskönyvét.

– Aha! – kiáltotta diadalittasan. – Hát ez meg micsoda?

Nagy lendülettel az asztalra csapta a könyvet, mire Kiela tett felé egy lépést.

– Óvatosan. Ez a…

Radane olyan sebesen lapozta végig a könyvet, hogy az egyik lapja elszakadt.

– Ez a szüleimé! – kiáltotta Kiela. A szíve belesajdult a látványba, legszívesebben azonnal kikapta volna a könyvet a nyomozó kezéből. Ilyen elővigyázatlanul és durván bánni egy könyvvel, különösen egy olyannal, amely a szülei hagyatéka volt; egy emlék, amelyet kézzel írtak, szeretettel, időt nem kímélve, fáradságos munkával és a bennük kavargó összes érzéssel. – Egy szakácskönyv. Csak egy szakácskönyv.

– Varázsigéknek tűnnek – jelentette ki Radane, majd rácsapott a nyitott könyv egyik oldalára.

– Azon a lapon sütemények és levesek hozzávalói vannak.

– Lehet, hogy ez valamiféle titkos kód.

– Ha az, akkor én sajnos nem tudom megfejteni – csattant fel Kiela. – A szüleim pedig meghaltak. Az örökségemet tartod a kezedben. Bánj vele kíméletesebben!

Radane becsapta a szakácskönyvet.

– Ezennel elkobzom – közölte.

Kiela mindkét keze ökölbe szorult, és legszívesebben ordított volna. Senki nem viheti el a könyveit a beleegyezése nélkül, főleg nem olyasvalaki, akinek nyilvánvalóan fogalma sincs róla, hogyan kell megfelelően bánni azokkal. A szél odakint megrángatta az ablak feletti vadszőlőt, amelynek árnyéka egy pillanatra végigvetült a konyhán. Az indák látványáról a lánynak eszébe jutott Caz. Lassan kifújta a levegőt.

Nem a szakácskönyvet kell megvédenem, emlékeztette magát.

– Kobozd el, ha szükségesnek látod, de elvárom, hogy sértetlenül kapjam vissza – mondta Kiela. – A papírja már könnyen szakad, és nincs belőle másik. Óvatosan kell vele bánni.

Radane hátravetette tűzvörös haját.

– Meg fogom tenni, ami a kötelességem.

– Mitől félsz? – kérdezte szelíden Larran, mire Radane visszahőkölt, és egyenesen a férfira meredt.

– Mégis hogy merészeled?! Én egy birodalmi nyomozó vagyok. Amikor megszólalok, teszek valamit vagy a kötelességemet teljesítem, magát a birodalom dicsőségét és hatalmát testesítem meg.

– Tapasztalataim szerint, amikor az egyik tengeri lovam agresszívan viselkedik, az erejét fitogtatja, és úgy tesz, mintha ő vezetné az egész csordát, miközben közel sem ő a vezető, akkor fél valamitől. – Larran higgadtan, nyugodt hangon beszélt, és Kiela arra gondolt, bizonyára így szelídítette meg a hippokamposzait is. Hasonlóan kedves szavakkal és megértő hozzáállással. – Láttam már olyan hirtelen haragú fiatal tengeri lovat, aki képes volt megtámadni a tenger hullámait. A víz pedig csupán szétválik körülöttük.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy olyan vagyok, mint egy agresszív hal?

– A tengeri lovak, vagyis a hippokamposzok valójában emlősök – jegyezte meg Kiela, majd miután Larran és Radane is rámeredt, hozzátette: – Tengeri emlősök. Nem halak. Az állattani osztályba sorolásuknál elsősorban azt vették figyelembe, hogyan lélegeznek, és hogyan hordják ki az utódaikat. A halak ikrákkal szaporodnak.

Larrant szemmel láthatólag lenyűgözte Kiela tudása.

– Valahol olvastam – mondta a férfinak a lány.

– Csak nem ebben a varázskönyvben? – csapott le azonnal a nyomozó.

– Az még mindig csak egy szakácskönyv – javította ki Kiela. – És nem, hanem egy könyvben még kislány koromban, az iskolában. Itt születtem, itt nőttem fel, és ide, a faluba jártam iskolába.

Azt a részt kihagyta, hogy kilencéves korában Alyssiumba költöztek a szüleivel. Az azonban, hogy nem említette meg az életének ezt a mozzanatát, még nem jelentette, hogy hazudott volna, és különben is, Radane minél kevesebbet tudott Kiela múltjáról – már ami a varázskönyveket illeti –, annál jobb. Higgye csak azt, hogy a lány Caltrey-n élte le az egész életét.

– Ebben a házban töltöttem a gyerekkoromat. A szüleim azután költöztek ide, hogy összeházasodtak. Ők is a szigeten születtek. Gyerekek voltak még, amikor találkoztak egy halászhajón.

Kiela jól emlékezett erre a történetre. Az édesapja szerette volna a tengerről megnézni a csillagokat, a szülei azonban egy gyümölcsösben dolgoztak, nem volt saját hajójuk, ráadásul ostobaságnak gondolták, hogy olyan komolytalan dolog miatt kérjenek egyet kölcsön, mint a csillaglesés. Így hát Kiela anyja hívta meg a kisfiút a szülei halászhajójára. Kiela anyai nagymamája – akire a lány aprócska, ráncos, hamisan énekelgető öregasszonyként emlékezett a gyerekkorából – halász volt, és éppen egy éjjeli halászatot tervezett, élt ugyanis a tengerben egy olyan különleges halfajta, amelyik éjszaka volt a legaktívabb. Kiela szülei mindketten tizenegy évesek voltak ekkor. Az apja azt mesélte, ezen az éjszakán szeretett bele az édesanyjába, a hajón, a csillagok alatt, miközben a halak ki-kiugrottak a vízből, és megcsillant rajtuk a hold fénye. Miközben felidézte magában a történetet, Kiela önkéntelenül is Larrant nézte. Azon töprengett, vajon lovagolt-e már ki a tengerre valamelyik hippokamposzán éjszaka.

– Más szóval – mondta Larran Radane-nek –, bánj velük kesztyűs kézzel, és a szigeten lakók együttműködnek majd veled. Ha parancsolgatsz nekik, dühbe gurulnak. Azóta ismerem ezeket az embereket, amióta élek; tudom, hogy jó emberek. De Caltrey népe büszke is. Ha úgy bánsz velünk, mintha bűnözők lennénk, ellenállunk.

– Senki nem állhat ellen a Félhold-szigetek Birodalmának! – jelentette ki a nyomozó. A szakácskönyvet becsúsztatta a derekára kötött erszénybe, amelyben ki tudja, mi minden volt már, ami beszennyezhette vagy elszakíthatta a kötet lapjait.

Kiela kényszerítette magát, hogy szétnyissa ökölbe szorított kezét. Ne szólj semmit. Ne csinálj semmit. Gondolj Cazra és Mípre.

– Amint elkaptam a szélhámos varázslót, visszaszolgáltatom a tulajdonodat – közölte Radane. – Kivéve, ha bebizonyosodik, hogy segédkeztél neki. Ha pedig kiderül, hogy rejtegeted őt valahol, a birodalom az összes vagyonodat lefoglalja – mondta a házra, a boltra és a kertre mutatva.

Miután Radane kiviharzott a házból, Kiela Larran kezét érezte a vállán. A férfi nagy és meleg tenyere kicsit megnyugtatta, és megóvta attól, hogy sikítson vagy – ami még rosszabb lett volna – a nyomozó távozó alakja után hajítson egy üveg lekvárt. Mindketten szótlanul nézték, ahogy Radane eltűnt az erdőben anélkül, hogy visszanézett volna a házra.

– Köszönöm – szólalt meg Kiela.

– A szakácskönyvedet nem tudtam megmenteni – felelte Larran. – Ha megpróbáltam volna, valószínűleg rosszabbul jöttünk volna ki a dologból.

Kiela a fejét rázta.

– Nem, te mindent jól csináltál. Egyikünk sem tehetett semmit. A birodalmi nyomozók hatalma gyakorlatilag korlátlan.

És ahhoz, hogy ezzel tisztában legyen, Kielának egy jogi könyvet vagy értekezést sem kellett elolvasnia. Egy alkalommal a Nagy Könyvtár teljes ötödik emeletét lezárták egy nyomozó parancsára. Tizenhárom hónapig senki sem léphetett be a könyvek közé, még az oda beosztott könyvtáros sem. Miután feloldották a tiltást, kiderült, hogy a birodalmi nyomozók több egyedi és pótolhatatlan könyvből kitéptek oldalakat, elégetve őket egy kifejezetten ebből a célból a helyszínre szállított üstben. Soha senki nem tudta meg, miért mondták ki a halálos ítéletet ezekre a könyvekre, bár egymás között a könyvtárosok sokat suttogtak az esetről azóta is.

Kiela úgy érezte, most a szíve szorul össze úgy, mint az imént a keze. Fejét Larran mellkasának döntötte, a férfi pedig átkarolta.

– Az én hibám, hogy Radane itt van.

– Senki sem hibás ebben – mondta Kiela. – Pusztán balszerencse.

A nyomozó jelenléte azonban azt jelentette, hogy Kiela nem maradhatott a szigeten. El kell mennünk. Mindenki számára biztonságosabb lesz, ha elmegy, és magával visz mindent, ami bizonyítékként szolgálhatna a Caltrey-n történt varázslatos esetekre. De hová menjen? És mikor induljon? Ha most azonnal elindul, azzal csak még inkább rátereli a gyanút azokra az emberekre, akik eddig olyan kedvesek és jók voltak hozzá.

Például Larranre is.

Kiela nem tudta eldönteni, mit tegyen. Csak állt, Larran karjába zárva. Az erdőt nézte, és próbálta nem azt kívánni, hogy Radane hajója bárcsak nem épp az ő otthona közelében süllyedt volna el.

HUSZONHATODIK FEJEZET

ÍGY, HOGY NEM TUDTA MAGA MELLETT, biztonságban a varázskönyveket rejtő ládákat, Kielának nem jött álom a szemére. Kitartóan próbált elaludni, beburkolózva az anyja és a nagyanyja készítette paplanokba, de elég volt egy bagoly huhogása, a kéményen át befütyülő szél vagy a zsalugáter megnyikordulása, hogy felriadjon.

Utálta, hogy egyedül van. A könyvtárban sosem kellett egyedül lennie. Még ha nem is beszélgetett a többi könyvtárossal, hallotta, ahogy egymással pusmognak; ahogy berregnek a felvonók; ahogy a távoli folyosókon léptek visszhangoznak. És persze mindig ott volt valahol a közelében Caz is, könyvespolcról könyvespolcra ugrándozva.

Most azonban Kiela éberen és nyitott szemmel feküdt a sötétben, és azt kívánta, bárcsak megnézhetné, hogy van Caz és a kaktusz, de nem mert elindulni. Radane bárhol meglapulhatott az erdőben, a hátsó kert mögött, arra várva, hogy Kiela épp ilyen elhamarkodott lépést tegyen. A lány nem tudta, mennyire erős vele kapcsolatban a nyomozó gyanúja, és nem akarta magát abba az illúzióba ringatni, hogy csak azért, mert Radane elhagyta a házát, máris biztonságban van. A birodalmi nyomozó ugyanis bármelyik pillanatban visszatérhetett, hogy letartóztassa őt. A helyi rendőrség is engedelmeskedne neki – nem is lenne más választásuk. Ha másképp tennének, nemcsak őket, hanem Caltrey egész népét büntetésben részesítenék.

A forradalom valószínűleg elbukott.

Ellenkező esetben már megfosztották volna a birodalmi nyomozókat az ellenőrizetlen hatalmuktól, és eltörölték volna a központilag nem jóváhagyott varázslás tiltására vonatkozó törvényeket. Kiela azon tűnődött, vajon mennyire lehet most rossz a helyzet a fővárosban. A történelmi olvasmányai alapján pontosan tudta, milyen gyors és brutális szokott lenni egy elbukott forradalom megtorlása.

Eltűnődött azon, vajon melyik nemes vagy katonai tábornok foglalta el a trónt az uralkodó halála után, ám aztán úgy döntött, ez nem is érdekli. Csak az számított, milyen messzire kell elmenekülnie neki, Caznak, a kaktusznak és a könyveknek ahhoz, hogy biztonságban legyenek. Létezik még egyáltalán olyan hely, ahol biztonságban érezhetik magukat? Elvégre egy Caltrey-hoz hasonló, jelentéktelen sziget sem bizonyult elég távolinak ahhoz, hogy a birodalom keze el ne érje.

Kiela mégis hová mehetne?

Sem a többi szigetet, sem azok lakóit nem ismerte. Nem akart mindent elölről kezdeni. Hol élne? Mit enne? Hol találna olyan helyet, ahol mindannyian – ő, Caz, a kaktusz és a könyvek – biztonságban lehetnek?

A gondolatmenete egy pontján valószínűleg mégiscsak elnyomta az álom, mert amikor felébredt, a paplanok teljesen rá voltak tekeredve, a fejében viszont ugyanezek az aggodalmak kavarogtak.

Még a madarak is alig ébredtek fel, a napfény sem szűrődött be a fák ágai között, Kiela mégis felkelt. A kora reggeli levegő hideg és csípős volt, a ház köré pedig ködréteget vont a felszálló pára. Kiela vastag fonalból szőtt inget és jó meleg szoknyát vett fel, amely olyan lágyan ölelte körbe, akár egy puha takaró. Ha majd feljön a nap, meleg lesz, most viszont… Kiela egyszerűen nem tudott volna egy perccel sem több időt tölteni az ágyban, összezárva zakatoló gondolataival. Úgy kell csinálnia mindent, mint egy átlagos napon, egymás után végeznie a teendőit addig, amíg meg nem bizonyosodik róla, hogy elosonhat a festett falú barlangba.

Szedett egy kosárka málnát, de közben végig a fákat fürkészte, hátha észreveszi köztük Radane-t. Egyre csak az járt a fejében, milyen jó lenne, ha itt maradhatna. Ó, mennyi mindent csinálhatna! Először is beazonosítaná a többi bogyót (és meggyőződne róla, hogy egyik sem mérgező), aztán további lekvárokat készítene belőlük. Eperből, vad- és fekete szederből is lenne lekvár. Vehetne almát az egyik gyümölcsös gazdájától, és készíthetne almalekvárt is. Titokban – vagy nem annyira titokban – meggyógyíthatná a szigeten található összes gyümölcsöskert fáit, és vizet fakaszthatna minden elapadt forrásból. Végezetül pedig remélhetőleg megtalálná a módját annak is, hogy a tengeri lovakat kiscsikókhoz segítse. Talán még arra is rájönne, hogyan védje meg Caltrey-t az egyre súlyosbodó viharoktól. Sőt, megtudhatná, hogyan lehet megetetni a szárnyas macskákat. Több időt tölthetne Brynnel, Eadie-vel és Ulinával. Meg Larrannel. Annyi minden van, amit még nem mondott el neki. Hiszen a férfi úgy segített neki, hogy fogalma sem volt arról, mi van a ládákban, vagy hogy egyáltalán mit kockáztat, és miért. Ki más tette volna még meg ugyanezt? Ki más lett volna ilyen kedves, jóhiszemű és önzetlen? Csakis Larran.

Kiela sírt, miközben összekeverte a málnaszemeket a cukorral. A könnyei a gyümölccsel teli tálba potyogtak, így gyorsan hátrahajolt, hogy megtörölje az arcát. Semmiképp sem szerette volna megsózni a lekvárt.

Nem maradhatok. Hiába szeretnék mindennél jobban, nem tehetem.

Kiela épp a házban söprögetett, amikor a nyitott ablakon át beszűrődő hangokra lett figyelmes – ismerős hangokra. Gazdáik cseverészve közeledtek, szavaik kavalkádja madárcsiripelésre emlékeztetett. Ismerős hangok voltak, amelyekbe némi aggodalom vegyült.

A lány gyorsan megtörölte az arcát, hogy nyoma se maradjon az iménti könnyeinek, majd kiszaladt az erdő felől közeledő Bryn, Eadie és Ulina elé. Brynen a pékségben is viselt köténye volt, Eadie ez alkalommal egy újabb pompás kalapját vette fel, Ulina pedig egy többujjas inget viselt. Mindannyiuk arcán aggodalom ült, mintha nem tudták volna, mi várja majd őket a házikónál.

Kiela igyekezett összeszedni magát a fogadásukra. Annyi vidámságot erőltetett magára, amennyire csak a jelen helyzetben képes volt. Bryn azonban meg sem várta, hogy odaérjenek hozzá: előrefutott és megölelte.

– Hát jól vagy! Már tegnap is el akartunk jönni, rögtön azután, hogy a nyomozó távozott a pékségből…

– Viszont úgy gondoltam, nem lett volna okos dolog – szólt közbe Eadie. – Volt már dolgom olyanokkal, mint Radane. Számukra minden gyanús. Ha azonnal iderohantunk volna…

– Nem szerettünk volna rontani a helyzeteden – vette vissza a szót Bryn. – Annyira sajnáljuk, hogy egyedül kellett ezt az egészet végigcsinálnod! – mondta, majd ismét megölelte Kielát. Friss kenyér és fahéj illatát árasztotta.

Kiela esetlenül meglapogatta Bryn hátát, és reménykedett, hogy nem kente össze málnával. Az elmúlt pár napban többször ölelték meg, mint az előző években összesen. De ez… jó érzés volt. Nagyon jó érzés.

Aggódtak értem. Értem, akit alig ismernek. Értem, aki mindannyiukat veszélybe sodortam.

– És a pékség… Radane… – Kiela nem tudta, hogyan fogalmazza meg a kérdést, amely gyötörte. Radane rábukkant a fenyőtobozokra? Bryn bajba került? Bajba került bármelyikük is? Hol járt most a nyomozó?

Ulina három karjával megveregette a lány hátát.

– Most már vége van – mondta.

Nem, nincs vége. Kiela nem is sejtette, hogyan mondja el nekik, hogy a dolgok még rosszabbra is fordulhatnak. Eszébe jutott az a könyvtáros, aki létrehozta Cazt, és aki vélhetőleg benn égett a könyvtár valaha csoda szép Északi Olvasótermében a kéziratokkal és a faliszőnyegekkel együtt. Vajon Caz is rájött, hogy végezte?

Eadie nagyot horkantott, és csak a szemét forgatta Ulina kijelentésére.

– Dehogy van vége. Ha tényleg ezt hiszed, akkor olyan naiv vagy, kedvesem, hogy menten megcsipkedem az arcocskádat, és veszek neked valami édességet. Te is tudod, hogy az a nyomozó nem adja fel. Egyszerűen nem képes rá. Belehajózott a viharba, és kitartott, amíg el nem süllyedt a hajója. Az nem számít, hogy a birodalom okozta a viharokat; nem hibázhat. A szerencsétlenség után, ami Radane-t érte, muszáj eredményeket produkálnia. Egy szélhámos varázsló letartóztatásával valószínűleg elnyerhetné a feljebbvalói bocsánatát. Egyszerűen nem engedheti meg magának, hogy kudarcot valljon.

– És ezt mégis honnan tudod? – kérdezte Ulina. – Te is csak találgatsz. Ha a nyomozó nem talál semmit, el fogja hagyni a szigetet. Nem kezd el bizonyítékokat gyár…

– Elvitte a szakácskönyvemet – jegyezte meg Kiela. – Bizonyíték gyanánt.

– Az enyém iránt is nagy érdeklődést mutatott – mondta Bryn. – Csak akkor hagyta békén, amikor nyomatékosan közöltem vele, hogy sütésből élek, meg abból, hogy pék vagyok.

– Az orvosságaid… Azok voltak benne? – kérdezte Eadie.

– Nem, a szüleim által írt szakácskönyv volt – felelte Kiela. – Nem szerepeltek benne Caz családi receptjei.

– A szüleid… – ismételte meg a lány szavait Bryn. – Jaj, nagyon sajnálom…

Kiela erősen koncentrált, hogy ne sírja el magát újra. Tulajdonképpen nem volt szüksége arra a szakácskönyvre. Ott voltak neki az emlékei, amelyek csak élesebbé váltak, mióta Caltrey-ra érkezett. Nem kellett volna úgy kezelnie a szakácskönyv elkobzását, mintha a múltja egy darabjától fosztották volna meg, mégis ezt érezte.

– És Caz? – faggatta tovább Eadie. – Radane mit szólt Cazhoz? A nyomozókat az apróságok meg a magyarázkodás hidegen szokta hagyni. A férjem és én… Néhány évvel a férjem halála előtt… kieszeltünk egy tervet, hogyan tudnánk a termékeinket Caltrey-n túlra, más szigetekre is eljuttatni…

– Eadie férje fafaragó volt, Eadie pedig festett – vetette közbe Ulina. – Látnod kellett volna, milyen csodálatos tárgyakat alkottak együtt! Én egyszer egy fából készült sirályt kaptam tőlük.

– A harmadik szigeten, ahol jártunk – folytatta a kentaurasszonyság –, volt egy birodalmi nyomozó, aki épp azon dolgozott, hogy hírnevet szerezzen magának. Kijelentette, hogy biztosan csempészek vagyunk. Azzal vádolt meg minket, hogy illegális, tudatmódosító hatású gyógynövényeket rejtettünk a faszobrainkba. Elkobozta és szétverte őket, de persze semmit sem talált. Minket azonban semmivel sem kompenzáltak. Sőt, azt mondta, adócsalást követtünk el, mivel nem töltöttük ki teljes egészében az eladott termékekkel kapcsolatos papírokat. Hát persze hogy nem, hiszen még azelőtt megsemmisítette mindet, hogy eladhattuk volna őket! A férjem soha többet nem faragott már ezután. Látni, ahogy tönkreteszik a munkáit… – Eadie nagyot sóhajtott. – Persze feljelentettük azt az utálatos nyomozót, de hát semmire nem mentünk vele.

Kielát ez nem igazán lepte meg. A birodalmi nyomozók szinte érinthetetlenek voltak.

– Nagyon sajnálom, ami veletek történt. És azt is, hogy elveszítetted a férjedet.

Eadie elmosolyodott.

– Köszönöm, kedvesem. Már jó pár éve történt, de még mindig hiányzik. Előfordul, hogy kiülök a tornácomra beszélgetni vele, mintha még mindig velem lenne. És a legjobb az egészben, hogy a szomszédom gyűlöli, amikor ezt csinálom, de mindig megmondom neki, hogy nem hozzá beszélek, és meglehetősen faragatlan dolog belebeszélni mások társalgásába. Na, de azt akartam mondani: kötve hiszem, hogy Radane végzett volna.

– Igazad lehet – látta be Ulina.

Kiela nagy levegőt vett.

– Ezért kell elmennem.

Egyszerre mindhárom nő közelebb húzódott hozzá, mígnem Kiela azon nem kapta magát, hogy egészen körbevették. Mintha – tudatosan vagy tudat alatt – szerették volna megóvni őt mindattól a veszélytől, ami a hátuk mögül leselkedett rá. Mintha átölelték volna úgy, hogy közben hozzá sem értek.

– Hiszen még csak most tértél haza – mondta Eadie. – Nem mehetsz el!

– Nem, semmiképp! – mondta, vagyis inkább kiáltotta Bryn. Egy madár megrezzentette egy közeli fa ágát, mire Kiela odapillantott, és még éppen el tudta csípni az almavirág faroktollak látványát, ahogy gazdájuk berepült a sűrű erdőbe. – Itt van a boltod, nevet szereztél magadnak, ez pedig azt jelenti, hogy már idetartozol.

– A Fenyőtoboz Boszorkánytanács miatt is maradnod kell – mondta Ulina.

– Társaság – helyesbített Eadie.

Kiela szemét könny futotta el; hevesen pislogott, nehogy kicsorduljon.

– Én nem…

Bryn megbökte a vállát.

– És mi lesz Larrannel? Nem hagyhatod itt csak úgy. Láttam ám, hogy néz rád. Teljesen összetörne, ha elmennél.

A lány érezte, hogy elpirul.

– Ugyan, nem néz rám sehogy. Larran csupán egy nagyon kedves ember, aki néha megsajnál engem… – Talán lehetett volna egy nagy pillanatuk, vagy akár több is, de ez még nem jelentette azt, hogy bármiféle kapcsolat lett volna köztük. Figyelembe véve, mennyi felelősség nyomta Kiela vállát, egyszerűen nem engedhette meg magának az érzelgősség luxusát. Az elmúlt napokban felbukkanó szirupos gondolataira pedig kár is szót vesztegetni. – Amint továbbállok, elfelejt majd.

– Jaj, drágám – mondta Eadie.

Ulina némán kinyitotta, majd becsukta a száját; úgy tátogott, akár egy hal, mintha mondani szeretett volna valamit, de nem találta hozzá a megfelelő szavakat.

– Te nem ismered Larrant úgy, mint mi – bökte ki végül. – Tudnod kell, hogy…

– Ezt valójában egy csésze tea mellett kellene megbeszélnünk – szakította félbe Eadie. – És az sem baj, ha van hozzá egy kis lekváros pirítós is. Esetleg vehetünk egy üveggel a málnalekvárodból?

Kiela bekísérte a vendégeit a házba.

– Nem szükséges megvennetek – mondta.

– Az üzlettársadként azt javaslom, ne vitatkozz, amikor az emberek pénzt szeretnének adni neked – jegyezte meg mosolyogva Bryn, és belépett a házba.

Kiela kicsit hátrébb ment, hogy Bryn után Eadie is be tudja préselni magát. A polcok beleremegtek, ahogy a kentaurasszonyság patáival belépdelt a konyhába.

Amíg Kiela begyújtott a tűzhelybe, Eadie megtöltötte vízzel a teáskannát, Ulina pedig elővette a teáscsészéket a konyhaszekrényből, majd az asztalra tette őket. A négy szék már ott állt az asztal körül, csakhamar felforrt a víz is, a cipót pedig, amelyet Bryn köténye rejtett, felszeletelték és megpirították. A levegő megtelt a fenyőtea, a málna és a meleg kenyér illatával.

Az egész olyan otthonosra és hangulatosra sikeredett, hogy Kielát nem sok választotta el attól, hogy újra sírva fakadjon. Mi van velem? Hiszen szinte sosem szokott sírni. Nem az az ember volt, aki átadta volna magát az érzelmeinek. Általában csendes, nyugodt és kiegyensúlyozott maradt.

Rövid ideig, amíg a teafű a vízben ázott, jelentéktelen dolgokról fecsegtek. Bryn elmesélte, hogy mivel Tobin elfelejtette, hogy a szökőkút ismét rendeltetésszerűen működik, egyenesen beleesett, meg hogy a szárnyas macskák minden reggel a szökőkút köré gyűlnek, hogy igyanak a tiszta, hideg vizéből. Ulina elmondta a szökőkút keletkezésének történetét, amelyet még a szülei nagynénjétől hallott: a férfit, aki a megbízást adta a megépítésére, egyszer kimentett a vízből egy sellő, miután a hajóját felborította a tenger mélyén élő óriási tintahalak egyike. Neki köszönhetően született meg az a törvény, amely megtiltja a kopoltyúhálós halászatot Caltrey-ban. A tiltás előtt ugyanis a halászok – többnyire a mólóról – kivetették a hálójukat, amelyet úszókkal rögzítettek, majd őrizetlenül a vízben hagyták, nem törődve azzal, hogy a tenger lakói, különösen a túlságosan is kíváncsi sellőgyerekek, gyakran belegabalyodtak, és ez olykor tragédiához is vezetett. A szökőkút megépítése a törvényi szabályozás megünneplésére szolgált, és az építtető férfi felesége mondta el a varázsigét, amely vizet fakasztott belőle. Akkoriban a mágia ilyen használata még nem volt betiltva.

– Annak idején a szigetlakók még törődtek egymással – mondta Ulina –, a birodalom pedig békén hagyott minket. Az egy jobb világ volt.

– Nehogy Radane meghallja, mit mondasz – szólt Kiela –, hiszen te is hallottad, hogy beszélt a lázadásról, vagyis a forradalomról. Az, hogy a birodalmi nyomozók intézménye még létezik, azt jelenti, hogy a forradalom elbukott. A kudarcba fulladt felkelési kísérlet után pedig Radane még keményebben fog fellépni a birodalomellenes nézeteket hangoztatók ellen.

Ulina horkantott egyet.

– A szabad véleménynyilvánítást nem tiltja a törvény.

– Egyelőre – tette hozzá Kiela. Fogalma sem volt, milyen törvényeket hoztak az elbukott forradalom hatására. – Nem kockáztathatunk. Ezért kell elhagynom a szigetet. Ha itt maradnék…

– Boldog vagy itt? – kérdezte Bryn. – Szeretnél maradni?

– Igen – felelte Kiela szinte suttogva. A szüleire gondolt, és arra, vajon megértenék-e, miért érez így. Hiszen ők annyira örültek és izgatottak voltak, hogy a fővárosba költözhettek, és annyira szerettek Alyssiumban élni. Úgy érezték, ott valóra válthatják a családjuk álmait. Kiela először csak azért jött vissza Caltrey-ba, mert nem maradt más választása. Azért találta ki a boltot, hogy ne kelljen éheznie. Most viszont már… Ez az egész sokkal többet jelent. A kertre gondolt, meg a gyümölcsösre, a fűzfára a tó partján, és arra, mennyi mindent csinált abban a rövid időben, amit a szigeten töltött. De nem csak erről van szó. Itt volt Bryn, Eadie, Ulina, és persze Larran. És sokkal közelebb érezte magát a szüleihez itt, egy olyan helyen, amelyet ők a szabad akaratukból elhagytak, mint Alyssiumban, amelyet ők maguk választottak.

Kiela megismételte a válaszát, ezúttal hangosabban:

– Igen.

– Larran is azt szeretné, hogy maradj – jelentette ki Eadie.

– Az a szegény fiú… – mondta a fejét csóválva Ulina. – Nem volt könnyű neki annak idején. A szülei… – Nem fejezte be a mondatot, csak újra megrázta a fejét.

– Tudom, hogy nem voltak kedvesek hozzá – mondta Kiela –, ennyit nekem is elárult.

– Ha! – horkant fel Eadie. – Nem voltak kedvesek hozzá. „Nem volt könnyű neki”? Ugyan már, Ulina, nem kell ilyen szépen becsomagolni a dolgot! Kielának tudnia kell, mi az igazság, akármilyen ronda, tragikus és rettenetes is.

Ulina egyik kezével a teáját kevergette, egy másikkal pedig lekvárt kent egy pirítósra.

– Larran szülei nem voltak többek két nagy trágyadombnál, még ha embernek is látszottak. Azok a fajták, akiknek sosem kellett volna gyereket vállalniuk. Ha előbb rájöttünk volna… De hát nem jöttünk rá. Elrejtették előlünk a valódi énjüket, szegény kis Larran pedig nem tudta, hogy más felnőttekben megbízhatna, és kérhetne tőlük segítséget. Honnan is tudhatta volna? Azok, akiknek óvniuk és szeretniük kellett volna, akiknek törődniük kellett volna vele… Ha még itt lennének…

– Egy szó, mint száz – vette át a szót Eadie –, Larran apja állandóan ordibált. Mindannyian tudtuk ezt, hiszen hallani lehetett az utcán is, de nem tudtunk mit tenni. Emlékszem, egyszer megkérdeztem, miért hangoskodik ennyit, hiszen tudod, milyen minden lében kanál vagyok… Na, csak annyit mondott, hogy joga van az érzelmeihez, és sokkal egészségesebb kifelé megélni őket. Ezenkívül így a családja is tudhatta, hányadán állnak, ami, legalábbis szerinte, a szeretet egyik megnyilvánulási formája volt. Ha nem kiabálsz velük, honnan tudhatnák, hogy törődsz velük? Ez volt a filozófiája. Mindenki számára egészségesebb kiadni, mint bent tartani.

– Önimádó baromság – horkant fel Bryn.

– Mindannyian mást gondolunk a szülőségről – folytatta Eadie. – De igaz, ami igaz, szerintem is fontos, hogy az ember nagyobb önuralmat gyakoroljon azokkal szemben, akiket szeret, mint kevesebbet.

Kielának egy olyan pillanat sem jutott eszébe, amikor akár az apja, akár az anyja ordított volna vele. Talán egyszer, amikor majdnem beleesett egy hídról egy csatornába… De dühből vagy mérgesen sosem kiabáltak vele, legalábbis semmi ilyesmit nem tudott felidézni. Olykor csalódottak voltak, igen, de ennél rosszabb sosem történt.

– Vannak olyan emberek, akik ordibálnak – folytatta Eadie. – Az valóban nem túl kellemes. A csudába, párszor én magam is elveszítettem már a türelmemet. Ezenkívül néha meglehetősen nyersen fogalmazok, és ilyenkor azzal takarózom, hogy csupán őszinte vagyok, de ha tényleg őszinte akarok lenni, akkor a nyerseség néha csak gonoszság. Könnyű az őszinteség mögé bújni, amikor az ember másokat bánt.

Ulina megpaskolta a kentaurasszonyság sörényét.

– De te legalább megpróbálod – mondta. – Larran apja erre sem vette a fáradságot.

– Senki sem tudta, hogy másról is szó van, nem csak az ordítozásról – vette át a szót Bryn. – Legalábbis nekem ezt mondták. Mindenki megesküdött, hogy fogalmuk sem volt arról, mi történik vagy mi fog történni abban a családban. Minden zárt ajtók mögött zajlott. Soha senkit nem engedtek be magukhoz, így senki sem láthatta, milyen sötét titkokat rejtegetnek.

Kiela eltűnődött, vajon az ő szülei sejtették-e. Kis korában megengedték Larrannek, hogy az öblükben legyen, szóval talán sejtették, hogy valami nem stimmel a kisfiú családjában.

– És mi történt?

– Hát, nem volt túl szép – figyelmeztette Eadie. – Az egyik éjjel történt, egy olyan nap után, amikor egyszerűen nem jöttek a halak, és minden halász üres hálóval tért haza. Éppen vacsoraidő volt… – Elhallgatott, mintha olyan szavak után kutatott volna az elméjében, amelyekkel kicsit szelídebbnek festheti le a történteket.

– Nem lehet szebben mondani – vágott közbe Bryn. – Larran apja megölte az anyját.

– Lelökte a lépcsőn – tette hozzá Eadie. – Csúnyán beütötte a fejét. Az apja később azt mondta, nem direkt csinálta. Összevissza ordítozott az utcán, hogy nem tudott mit kezdeni magával meg az érzéseivel, de nem állt szándékában bántani…

– Néhány nappal később kihajózott a tengerre. A csónakja üresen tért vissza a partra – mondta Ulina. – A testét kicsit később a szikláknál mosta ki a víz. Nem tudjuk, hogy baleset történt-e, vagy szándékosan ölte-e meg magát, mindenesetre Larran tizenhárom évesen árva lett. Egy ménesgazda vette maga mellé, ám alig néhány évvel később… a gazda vízbe fulladt egy hirtelen támadt viharban. Larran talált rá, próbálta megmenteni, de már nem lehetett mit tenni. – Ulina nagyot sóhajtott.

– Szegény fiú rengeteg szörnyű dolgot látott már az életében – mondta Eadie. – Keményen dolgozott rajta, hogy minden létező módon teljesen a szülei ellentétévé váljon. A szívére viszont nagyon vigyáz. Senkit sem enged igazán közel magához.

– Mígnem jöttél te – jegyezte meg mosolyogva Bryn.

Kiela a fejét csóválta. Mennyi mindenen ment keresztül… Szegény Larran. De ettől még biztosan nem ő az első ember, akivel ennyire törődik. Tulajdonképpen abban sem volt igazán biztos, hogy Larran valóban törődik-e vele. Hiszen csak néhány említésre méltó, közös pillanatot töltöttek együtt. Csak azért bánt vele kedvesen, mert megmentette Siant. Hálás volt neki, és valószínűleg barátilag gondolt rá. Ha itt maradhatnék, talán több is lehetett volna belőle… De nem maradok.

– De Larran nem… Mi nem… – habogott Kiela.

– Hallatszik a hangján, amikor rólad beszél – mondta Bryn.

Kiela elcsodálkozott.

– Beszél rólam?

– Majdnem minden reggel bejön egy fahéjas csigáért – folytatta Bryn –, és minden alkalommal megemlít téged. Van, hogy csak egy kósza megjegyzés erejéig, például hogy vajon láttad-e a napkeltét, szereted-e a paradicsomos szendvicset, vagy mit gondolsz a tengeri lovakról. Én mondom neked, hogy korábban sosem láttam így viselkedni.

Eadie megkopogtatta az asztalt az ujjaival.

– Nem azt mondjuk, hogy azért maradj itt, mert ez a drága fiú szomorú, és ideje lenne rendbe hozni. Az bizony igazán szörnyű érv lenne. Sose gondold azt, hogy neked kell megjavítanod azt, akit szeretsz. Azért maradj itt, mert megvan az esélyetek arra, hogy boldoggá tegyétek egymást, ez pedig nem mindennapi dolog.

– Olyan dolog – tette hozzá Ulina –, ami megéri a kockázatot.

– De én senkit sem szeretnék veszélybe sodorni – felelte Kiela. – Pláne nem egy kapcsolatért, ami nem is biztos, hogy létezik, és az is lehet, hogy soha nem is lesz belőle semmi. Lehet, hogy csak beleláttok ebbe az egészbe valamit, ami nincs is ott.

– Akkor beszélj Larrannel te magad – javasolta Bryn, mintha ez volna a világ legegyszerűbb dolga.

– Hacsak nem az volt a terved, hogy most azonnal útra kelsz – tette hozzá Ulina.

– Ami azt illeti, ha szeretnéd elkerülni Radane további gyanúsítgatását – mondta Eadie –, én ezt nem javaslom. Nem hiszem, hogy örülnél, ha üldözőbe venne. Szóval menj, és beszélj Larrannel. Vigyél neki valamit a kertedből, így senki sem fogja firtatni a látogatásod okát. – A kentaurasszonyság elmosolyodott. – Beszélj vele, és akkor majd meglátod, van-e okod maradni.

– Mármint rajtunk kívül, természetesen – jegyezte meg Bryn, majd mindenkinek töltött még egy kis teát. – Nyilván mi magunk is remek indokot szolgáltatunk a maradásodra, de hátha szükséged van még némi pluszmotivációra…

– Larrannek olyan gyönyörű szeme van – tette még hozzá somolyogva Ulina, mire Bryn és Eadie helyeslően bólintott.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

KIELA, KEZÉBEN EGY KOSÁR PARADICSOMMAL, lefelé lépkedett a sziklafalba vájt lépcsőkön. A tengeri szellő ma játékos kedvében volt, körbetáncolta a lány kék fürtjeit, és a nyakát csiklandozta. Virágoztak a rózsák, erős illatukkal a napon száradt hínárok állandósult, jellegzetes szagával elegyedett. Kiela emlékezett rá, hogy az apja ki nem állhatta ezt a szagot – túlfőtt saláta szagának nevezte –, ő azonban most igazán kellemesnek találta. Ez az illat maga a nyár. A Kiela felett elterülő tiszta, kék égbolton egy felhő sem látszott. A lány nehezen tudta elhinni, hogy valaha bármi rossz történhetne ezen a szigeten.

Például valami olyasmi, mint amit Larran apja követett el.

Amint Kiela leért a tengerpartra, a kezével leárnyékolta a szemét, így kémlelte a mólót és a környékét. Bryn, Eadie és Ulina tévedett. Larrannek nincs szüksége rám. Hiszen ott voltak a tengeri lovai. Meg a barátai. A szigetlakók, akiket szinte kivétel nélkül ismert. Kiela nem gondolta, hogy különleges helyet foglalna el Larran szívében.

Egyszer csak feltűnt a férfi: a hullámok között lovagolt egy aranyszínű hippokamposz hátán. A körülöttük felcsapó vízcseppek szikráztak a levegőben. Háttal volt Kielának, a lány azonban jól látta a válla vonalát és az erőtől duzzadó karjait, miközben Siant irányította a tenger habjaiban.

Kiela kivett egy paradicsomot a kosarából, és a levegőbe emelte. Nem tudta, hogy a tengeri lovak is ki szoktak-e jönni a vízből. Vajon ugyanúgy ki szokták dobni magukat a partra, mint a rozmárok? Mennyi időt tudnak a szárazföldön tölteni? Szeretik azt egyáltalán? Feltétlenül meg kell kérdeznie minderről Larrant, de majd csak miután meggyőzte a férfit arról, hogy az égvilágon semmi sincs köztük, így semmiféle jövőbeni boldogság esélyét nem szalasztja el azzal, ha elmenekül a szigetről. Vagy… talán mégis jobb lenne a tengeri lovak viselkedésére vonatkozó kérdésekkel kezdeni a beszélgetést.

Kiela hallotta, hogy a férfi riadtan felkiált, ahogy Sian a part felé indult.

Pár pillanattal később azonban meglátta a lányt, aki önkéntelenül is elmosolyodott. Larran is mosolygott, és integetett neki, ahogy Sian átugrálta a hullámokat. Kiela lerúgta a csizmáját, és belegázolt a sekély vízbe. Az anyja egyik régi ruháját vette fel, a kedvencét: felül puha, fehér pruszlikot viselt, alul pedig kék foltvarrott szoknyát, amelyben ezüstszínű cérnaszál futott végig. Felhúzta a térdéig a szoknyáját, nehogy vizes legyen az ezüst szalag, amely az alsó szegélyén futott végig rajta. Ma olyan meleg volt a tenger, akár a lehelet.

Miután Sian kikapta a paradicsomot Kiela kezéből, a fejét máris beledugta a kosárba. Kiela kacagott.

– Bocsánat, nem baj, ha… – kezdett bele a kérdésbe, miközben Larran is beszélni kezdett.

– Köszönöm, hogy hoztál neki a kedvenc csemegéjéből – mondta.

– Én köszönöm neked, hogy… – szólalt meg ismét Kiela, ám elhallgatott, és a férfi háza felé pillantott. – Köszönöm a tegnapi napot – fejezte be végül. A biztonság kedvéért inkább nem fogalmazott ennél egyértelműbben.

– Radane nincs itt – jelentette ki határozottan Larran. – Mi soha… Vagyis ő soha nem feküdt be az ágyamba, leszámítva az első éjszakát, amikor eszméletlen volt. De miután magához tért… – Nem fejezte be a mondatot. – Nincs itt – ismételte meg inkább –, és már egy ideje nem járt erre. Ezt szerettem volna tisztázni.

Szóval Larran nem fogadta vissza a házába Radane-t, és nem osztotta meg vele az ágyát. Kiela pártján állt, noha a lány egyértelműen törvényt szegett, és ezzel veszélybe sodorta az újdonsült barátait.

– Köszönöm – mondta ismét Kiela, mintha ebben az egy szóban minden benne lett volna, amit mondani akart.

– Természetes – felelte Larran, mintha ez az egy szó lett volna a magyarázat mindenre.

Egy pillanat erejéig csak nézték egymást – eközben Sian eltökélten kutakodott a kosárban. Nyögdécselt, prüszkölt és csámcsogott, mindezt pedig olyan lelkesen tette, hogy Kielából ismét kitört a nevetés. Egészen addig kacagott, míg Sian meg nem ragadta a fogaival a kosarat, hogy megpróbálja leráncigálni a karjáról, kibillentve őt az egyensúlyából. Kiela felsikított.

– Sian, vissza! – kiáltott a lóra Larran, miközben előrelépett, és a karjánál fogva elkapta a lányt, mielőtt az felborult volna.

A tengeri ló megrázta a sörényét, majd nagyokat nyihogva visszavágtatott a mély víz felé.

– Jól vagyok – mondta Kiela, miután visszanyerte az egyensúlyát. Ezúttal szerencsére sikerült elkerülnie, hogy a vízbe pottyanjon. Ezentúl, ha jövök, mindig hozok majd magammal váltóruhát. Kivéve persze, ha most jött ide utoljára.

Larran nem engedte el a karját, de Kiela nem is szerette volna, hogy megtegye.

Mélyen a férfi szemébe nézett, és próbálta felidézni magában azokat a szavakat, amelyeket olyan gondosan kitalált, miközben átsétált az erdőn és lejött a lépcsőn. Szerette volna felhívni Larran figyelmét arra, hogy egyelőre igen rövid ideje és felületesen ismerik egymást, még akkor is, ha a férfi emlékezett rá a gyerekkorukból. Semmi sem fog miatta befejeződni, hiszen nem is volt semmi, ami elkezdődött volna.

– Minden rendben? – kérdezte Larran.

– Persze, jól vagyok – felelte Kiela.

– Úgy értem, azok után, ami tegnap történt. Minden rendben?

Larran olyan áthatóan nézett a szemébe, hogy Kiela elkapta a tekintetét.

– Igen – felelte.

– Caz is jól van? – faggatta tovább Larran.

És itt szállt el végleg az esélye annak, hogy Kiela a tervezett mondanivalójával álljon elő. Ez a kérdés – hogy Larran a legjobb barátja iránt érdeklődött, hogy őszintén törődött vele, és türelemmel várta a válaszát – teljesen letaglózta a lányt.

Kiela lábujjhegyre állt a nedves homokban, és megcsókolta a férfit.

Larran annyira megrökönyödött, hogy az ajkai mozdulatlanok maradtak, a szeme pedig tágra nyílt, mintha nem számított volna erre. Persze hogy is számíthatott volna rá, amikor Kiela maga sem tervezte, hogy így tesz. Már majdnem visszahúzódott, amikor Larran visszacsókolt, olyan hirtelen, mintha villám csapott volna belé.

Közelebb húzta magához Kielát, a mellkasáról csorgó tengervíztől a lány ruhája is csuromvíz lett. Ám ez most Kielát egy cseppet sem érdekelte. Larran ajka forró és tengerízű volt.

A csók után sem váltak szét. Larran arca alig pár centire volt Kieláétól, és a lány még mindig érezte a leheletét. A férfi úgy nézett Kielára, mintha rajta kívül nem létezne más az egész a szigeten.

– Azért jöttem, hogy elmondjam neked, el kell hagynom Caltrey-t – szólalt meg Kiela.

– Micsoda?

Kiela mély levegőt vett, és hátralépett egyet, majd még egyet, amíg már nem a vízben, hanem a nedves homokban állt. Minél távolabb került Larrantől, annál könnyebben tudott gondolkodni.

– Ahogy mondtam, el kell hagynom Caltrey-t. Caz is jön velem. És Míp is. Nem maradhatunk itt.

Larran olyan tanácstalanul pislogott rá, mintha az imént valamilyen idegen nyelven beszélt volna.

– Miért? – kérdezte.

– Mert én valójában egy könyvtáros vagyok.

– Ó.

Kiela legszívesebben ismét megcsókolta volna a férfit. Szokatlanul erős késztetést érzett, amit furcsának talált, elvégre nem szokott hozzá ahhoz, hogy az ajka diktáljon az eszének, mégis mindennél jobban vágyott a férfi érintésére, és szerette volna újra érezni, ahogy Larran teste az övééhez simul.

– Szóval: miért? – kérdezte megint a homlokát ráncolva Larran.

– Mert nemcsak könyvtáros vagyok, hanem tolvaj és hazug is.

Kiela kényszerítette magát, hogy tovább hátráljon, így kerülve még távolabb a férfitól. Addig lépegetett hátrafelé, mígnem megérezte az apró kavicsokat a talpa alatt. A hullámok idáig már nem értek el.

– A császárt kidobták az ablakon, persze ebben én nem vettem részt. Nekem ahhoz semmi közöm. Soha életemben nem is találkoztam vele. Egyszer láttam őt, vagy legalábbis a hajóját, egy felvonuláson. Évente kétszer végigvonult a hajójával az alyssiumi csatornákon. Akkoriban még egyetemre jártam, és olyankor mindig éjszakába nyúlóan tanultam, hogy ne kelljen a nagy tömegben bolyonganom. Ez alkalommal viszont elfelejtettem… – Kiela nagy levegőt vett. – Szóval azon az éjszakán, amikor megölték a császárt, hatalmas tüzek voltak a városban. A könyvtárt is felgyújtották. Mindenki mást már kimenekítettek, csak Caz és én maradtunk hátra… Amikor észrevettük a tüzet, mi is elmenekültünk, és annyi könyvet hoztunk el magunkkal, amennyit csak tudtunk, nehogy a tűz martalékává váljanak. Nem jutott eszembe más hely, ahová jöhettem volna, csak Caltrey… Így jöttem haza.

– Vagyis a ládákban…

– Varázskönyvek vannak.

– Á.

– Én vagyok a szélhámos varázsló, engem keres Radane – mondta Kiela. – Vagyis hát… Mondjuk, hogy az vagyok. Igazából csak átolvastam néhányat az itt lévő könyvek közül, és kigyűjtöttem belőlük pár hasznosítható varázsigét meg bűbájt. Például a fenyőtobozosat, ami meggyógyítja a fákat. De nem vagyok igazi varázsló.

Larran továbbra is tágra nyílt szemmel meredt Kielára, aki ezúttal nem tudta értelmezni ezt az arckifejezést.

– Szóval nem vagy varázsló.

– Nem vagyok.

– Könyvtáros vagy.

– Igen.

– Aki megmentette a könyveit.

– Jól hangzik, hogy „megmentettem” a könyveket, de tekintettel arra, hogy nem vittem vissza őket, a birodalom vezetői valószínűleg inkább azt mondanák, hogy „elloptam” őket. Tudod, én azt hittem, hogy összeomlott a birodalom. Úgy gondoltam, hogy a forradalmárok átvették a hatalmat, és egyszer majd jelentkezem, ha a Nagy Könyvtár épületét helyreállították…

Larran tett egy lépést Kiela felé, a sekély vízből kilépett a part menti homokra, így csökkentve a távolságot, amelyet a lány teremtett kettejük között.

– Szerintem hihetetlenül bátor voltál.

Kiela alig bírta visszafojtani a kitörni készülő nevetését.

– Persze. Hihetetlenül bátran elmenekültem.

– Tényleg bátor voltál – jelentette ki ismét Larran. – Megmentetted saját magadat és a barátodat, majd ide jöttél, és megmentettél minket is.

Pír futotta el Kiela arcát, amely így most már halványlilás színben pompázhatott.

– Na jó, az utolsó mondat azért enyhe túlzás. Csak lekvárt főztem, és ráragasztottam néhány termést pár fenyőtobozra.

– Megmentetted Sian életét. És ha jól sejtem, Míp is neked köszönheti a sajátját.

– Ó, az egy baleset volt. De igen.

Kiela úgy találta, mindez valóban jól hangzik, és talán elég lesz arra, hogy ellenpontozza a könyvlopást és a törvényszegést. Larran ráadásul a sellőgyerek megmentéséről és az erdei szellemekről nem is tudott. Azonban semmi nem változtatott a tényen, hogy veszélybe sodorta nemcsak Larrant, hanem a barátait és Caltrey összes lakóját, azzal, hogy kitette őket Radane vizsgálódásának.

– Nem bántam meg semmit – jelentette ki Kiela. – Úgy azonban, hogy egy birodalmi nyomozó van a szigeten, nem csinálhatom ezt tovább.

– Előbb-utóbb már nem fogja érdekelni – felelte Larran. – És ha majd elhagyja Caltrey-t, minden visszatér a régi kerékvágásba, neked pedig nem kell többé aggódnod, hogy…

– Csak akkor térhet vissza minden a régi kerékvágásba, ha elhagyom a szigetet. Nincs más módja – mondta Kiela. – Ha itt maradok, és Radane rájön, mit tettem, gyanúsítottá válik, aki csak él és mozog Caltrey-n. Mindenkit, aki valaha is jó volt hozzám, összeesküvőnek tartanak. Ráadásul most, hogy a birodalomnak be kell bizonyítania, hogy továbbra is ereje teljében van, még szigorúbb megtorlás lesz. Be fognak keményíteni. Pénzbüntetéseket osztogatnak majd, sőt, akár rosszabbat is…

Larran csak a fejét rázta.

– Radane nem tesz ilyet.

– Nem tudhatod. Látta, amikor segítettem Sianon. Ugyan bizonyítéka még nincs, de a fenyőtobozaim… És a szökőkút! Akkor is bárki megláthatott. Ha elegendő mennyiségű emberrel beszél, és a megfelelő embereknek teszi fel a megfelelő kérdéseket; ha kellően erős nyomást gyakorol… Azt hittem, Caltrey elég messze van Alyssiumtól. Eszembe sem jutott, hogy bárkit is érdekel, mi történik itt. De hát Radane itt van, nincs mit tenni. Elő kell állnom valami nem túl gyanús indokkal, és el kell mennem innen, mielőtt a dolgok még rosszabbra fordulnak miattam.

– Azt akarod, hogy hagyjalak elhajózni, és csak vonjam meg a vállam, hogy „hát akkor ennyi volt”?

Ami azt illeti, igen, Kiela ezt szerette volna. Legalábbis mielőtt elcsattant az a bizonyos csók. Mielőtt…

– Nem akarok elmenni.

Ahogy hangosan is kimondta ezeket a szavakat, Kiela hirtelen rádöbbent, mennyire mélyről törnek fel belőle, és mennyire igazak. A gondolat, hogy hajóra száll, és itt hagyja Caltrey-t és a szülei házát; hogy soha többé nem láthatja Larrant, Brynt, Eadie-t és Ulinát, sőt a kicsi Tobint… Álmában sem gondolta volna, hogy ilyen erősen kötődik majd másokhoz ilyen rövid idő elteltével. Ezt az életet szerette volna magának. Itt szeretett volna élni, Caltrey-n, a kis házban a kerttel meg a lekvárbolttal, Cazzal és Míppel, a sellővel és a kisfiával az öbölben… Továbbra is szeretett volna segíteni az erdei szellemeknek. Szerette volna meggyógyítani a többi gyümölcsöst is. Szeretett volna megbizonyosodni róla, hogy az almafából véletlenül teremtett almadárnak jól megy a sora. Szeretett volna segíteni a vásárlóján, aki az elapadt forrásáról panaszkodott. Szerette volna kipróbálni, milyen lekvárt lehet készíteni Eadie cseresznyéiből. Szerette volna ismét Sian hátán szelni a habokat. És szerette volna még többször megcsókolni Larrant. Például most is, ha lehet…

Larran ismét közelebb lépett a lányhoz.

– Hát, akkor ne menj el.

– Ez nem ilyen egyszerű.

Larran most már csupán pár centire állt Kielától, de nem ért hozzá. Szinte vibrált köztük a levegő. Kiela számára elnémult a világ, nem hallotta a lábukat nyaldosó hullámok zaját vagy a fejük felett köröző sirályok hangját sem. Azt kívánta, bárcsak eltűnne minden, ami körülveszi őket; megszűnne a tér és az idő, csak ez a kis földcsík maradna, amin állnak, és csak ez a kimerevített pillanat, ahogy egymásra néznek.

– De hát miért?

– Mert… Ott a birodalom. Meg a törvények. És a büntetések, amelyek tényleg szörnyűek.

Ezúttal Larran csókolta meg Kielát. Köré fonta erős karjait, és a világ megszűnt létezni.

– Maradj – lehelte a férfi Kiela fülébe.

– Nem akarhatod, hogy maradjak.

A férfi apró csókokat hintett Kiela nyakára, akinek ettől a lélegzete is elállt.

– De, azt akarom.

– Hiszen nem is ismersz. Vagy nem ismersz eléggé.

Kiela még sosem érezte magát annyira biztonságban, mint most, amikor Larran átfogta a derekát. Tudta, hogy ha megnyílna alattuk a föld, a férfi akkor is erősen tartaná.

– Szeretnélek jobban megismerni – mondta Larran, és csókot nyomott Kiela fülére.

– Nem… Nem akarhatsz. Én nem vagyok barátságos. Leginkább egyedül szeretek lenni.

– Együtt is lehetünk egyedül.

Kiela ujjai felszaladtak Larran nyakán, és beletúrtak a hajába.

– Ennek nem sok értelme van – mondta.

– Igazad van – felelte Larran –, bocsáss meg.

Miközben Kiela megcsókolta a férfit, teljesen elfelejtette, mit is akart még mondani neki. Talán valami olyasmit, hogy mióta Caz vele van, tulajdonképpen nincs is igazán egyedül. Meg hogy voltaképpen nem is szeretne egyedül lenni. Vagy valamit a szüleiről. Esetleg Larran szüleiről. Vagy Radane-ről, vagy…

– És túlságosan is szeretem a könyveket.

Larran visszahőkölt a csók közben.

– Tessék?

– Nem ismersz engem. Ezért mondok el pár dolgot magamról. Így majd megismersz, és rájössz, miért is lesz jó, ha elhagyom a szigetet. Ha elkezdek olvasni, úgy belemerülök a szövegbe, hogy megfeledkezem a világról. És nem bocsátok meg senkinek, aki nem megfelelően bánik a könyvekkel. Gyűlölöm azokat, akik lapokat tépkednek ki, akik miatt szamárfülesek lesznek az oldalak, vagy akik megtörik a könyvgerincet.

– Megbocsáthatatlan – helyeselt Larran.

Kiela hátrébb húzódott.

– Te most nevetsz rajtam? – kérdezte összevont szemöldökkel.

– Igen. Amiket elmondtál, nem jellemhibák. Te… egyszerűen ilyen vagy. És nekem tetszik, hogy ilyen vagy. Nagyon is.

– Tényleg? – bukott ki a kérdés Kielából.

Larran bólintott.

– Annyira, amennyire Sian szereti a paradicsomot.

Kiela kacagott, és megcsókolta Larrant újra meg újra meg újra, ahogy a hullámok csókolták fedetlen lábukat a homokban. Körbetáncolta őket a tengeri szellő, a nap melegen sütött. Az egész örökkévalónak tűnt – és mégis mulandónak.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

BÁRMENNYIRE IS SZERETTE VOLNA Kiela egy örökkévalóságon át csókolni Larrant, az nem lett volna túl célszerű, hiszen meg kellett védenie a növényeit és a könyveket. Két kezébe fogta a férfi arcát.

– Larran…

Larran megcsókolta a lány tenyerét.

A gondolattól, hogy most meg kell találnia a megfelelő szavakat a búcsúzáshoz, Kiela úgy érezte, mintha valaki benyúlt volna a mellkasába, és kitépte volna a szívét. Nem akarok elmenni. Azt kívánta, bárcsak azt mondhatná, hogy nem muszáj elmennie, hogy hamarosan rendeződnek a dolgok, és nem lesz majd ok aggodalomra, de nem így volt.

– Van még pár paradicsom a kertben, ami hamarosan beérik – mondta inkább búcsúzás helyett –, ha esetleg szükséged lenne utánpótlásra.

Larran a homlokát finoman Kieláéhoz érintette.

– Ne menj el.

– Meg kell néznem, mi van Cazékkal.

– Veled tartok.

Bár nagyon szerette volna, ha Larran is elkíséri, Kiela megrázta a fejét.

– Túl feltűnő lenne. Őrizetlenül hagytad valaha a lovaidat ilyenkor napközben?

A férfi nem válaszolt, helyette azt kérdezte:

– Visszajössz?

Kiela nem tudta, mit mondjon.

– Megpróbálok.

– Ebédeltél már egyáltalán? Mindenképp egyél valamit, és igyál is, nehogy kiszáradj. Nem innál egy kis vizet, mielőtt elindulsz? Vagy teát? Mindjárt csinálok teát. És készítek pár szendvicset is.

Kiela felkacagott, bár sírni lett volna kedve. Finoman visszatessékelte Larrant a víz felé.

– Inkább a lovaidat etesd meg. Szükségük van rád.

– Nekem pedig rád van szükségem – felelte Larran Kiela felé fordulva.

– Nincs szükséged rám. És őszintén szólva kicsit furán is érezném magam, ha mégis lenne. Még csak most találkoztunk. Nem is igazán értem, miért kedvelsz.

Larran szája mosolyra húzódott.

– Hát jó. De ettől még kedvellek, nagyon is.

– Én is téged – felelte elpirulva a lány.

Aztán erőt vett magán, és elindult a parton keresztül a lépcső irányába. Amikor visszapillantott, látta, hogy Larran begázol a vízbe. A part mentén a több mint fél tucat tengeri ló ugrándozott a habokban. Kedvel engem, nagyon is.

A lány felmászott a lépcsőn, majd átvágott az erdőn. Nem került közelebb a problémái megoldásához, lelkének egy darabja mégis olyan boldog és felszabadult volt, hogy kedve támadt énekelni. Persze azért nem fakadt dalra. Nyilván nem. Hiszen hiába zakatoltak őrült módon a gondolatai, azt nem felejtette el, hogy elővigyázatosnak kellett lennie. Amikor a házikó közelébe ért, azért halkan dudorászni kezdett, majd elsétált a háza mellett, be az erdőbe, akár egy átlagos boltos vagy lekvárkészítő, aki alapanyag-beszerző túrára indul.

Először meggyőződött róla, hogy biztosan nem követi senki, csak ezután vette az irányt a festett falú barlang felé.

– Caz – suttogta, miután becsusszant a barlangba a nyílás előtt álló sziklák között.

Várt néhány pillanatot, míg a szeme megszokta odabent a félhomályt, majd ezúttal kicsit hangosabban ismét megszólalt:

– Caz? Míp?

Miért nem felelnek? Érezte, ahogy a félelemtől összerándul a gyomra, majd a rettegés a torkába kúszik. Beljebb merészkedett. A bőrét megérintette a hűvös és nyirkos levegő, a szája pedig mintha sóval telt volna meg minden egyes lélegzetvételnél. A barlang falai visszaverték a nekik csapódó hullámok zaját, és ahogy Kiela szeme megszokta a fényviszonyokat, már a falra festett virágok derengését is látta.

A könyvtárból hozott csónak megvolt, árnyékként ringatózott a vízen. De hol lehetett…

Hirtelen tompa kiáltásra lett figyelmes.

Felhúzta a szoknyáját a térde fölé, majd átrohant a sekély vízen egyenesen a hang irányába. A barlang túlsó végében egy vergődő alakot vett észre az egyik sziklán. Hadonászó árnyékok vetültek a falra.

És ekkor meghallotta Cazt:

– Szorítsd le! Már majdnem megvan! Míp, ne szurkáld!

A földön nem más feküdt, mint a birodalmi nyomozó, akit az egyik hajókötéllel kötöztek meg. Vörös haja kócosan meredt a szélrózsa minden irányába, a száját pedig betömték valamiféle rongydarabbal, amely első ránézésre úgy látszott, hogy a hajó vitorlájából származott.

– Mit műveltetek? – kiáltotta Kiela.

– Kiela! De jó, hogy itt vagy! Segíts kicsit!

Nem kötözhetnek meg egy birodalmi nyomozót! Ez szörnyű, rettenetes ötlet volt!

– Borzasztóan sajnálom.

A lány letérdelt Radane mellé, és kihúzta a nyomozó szájából a vitorladarabot.

– Megtalált a hableány? – kérdezte Caz éppen abban a pillanatban, amikor Radane magából kikelve felüvöltött.

– Azonnal eresszetek el, különben lesújt rátok a birodalom haragja!

Míp feltűzte a tüskéire a rongyot, majd gyorsan visszatuszkolta Radane szájába. Kiabálása fojtott hangon folytatódott.

– Meg tudjuk magyarázni – szólalt meg Caz.

– Míp – tette hozzá helyeslően a kaktusz.

Mindenekelőtt Caz megismételte a kérdését:

– Megtalált a hableány?

– Nem – felelte Kiela. – Azért jöttem, hogy megnézzem, mi van veletek.

– Elküldtem, hogy… Á, mindegy. Az a lényeg, hogy most már itt vagy. Elfogtuk Radane-t – intett Caz a levélkéivel a megkötözött nő felé. – Éppen besettenkedett a barlangba. Azt mondta, hogy az a vén csirkefogó, Fenerer látott minket a hajóban. Valószínűleg épp az ő háza mellett jöttünk el, meglátott minket, majd leadta a drótot Radane-nek, hogy gyanúsan viselkedünk, és elmondta azt is, hová mentünk, ez a nő meg idejött, és…

Kiela a fejét ingatta.

– Kérlek, mondd, hogy nem támadtatok rá egy birodalmi nyomozóra!

– Nem támadtunk rá egy birodalmi nyomozóra – jelentette ki Caz, és a leveleit az égbe emelte, mintha csak hivatalos esküt tenne.

– De hát akkor miért…

– Mert Radane nem birodalmi nyomozó.

A hullámok még mindig a barlang falát nyaldosták. Kiela értetlenül bámult Cazra, majd Radane-re. De hiszen… Radane azt állította, hogy birodalmi nyomozó. Úgy is viselkedett, mint egy birodalmi nyomozó. Azt el kell ismerni, hogy nem tudta bizonyítani a tisztségét, de hát hajótörést szenvedett, amiben mindenét elvesztette, szóval mégis hogyan tudta volna igazolni magát?

– Ezt meg honnan tudod?

– Onnan, hogy nem elkobozni akarta a varázskönyveket, hanem megpróbálta ellopni őket.

– Míp – helyeselt a kaktusz.

Radane vonaglott, és a rongy miatt érthetetlenül motyogott valamit.

– Honnan tudod? – ismételte meg a kérdését Kiela.

Ha Radane valóban besurrant a barlangba, és a csónak körül szaglászott… Nem pont ezt csinálja egy nyomozó? Mégis miből gondolta Caz, hogy Radane ellopni próbálta a könyveket, nem pedig…

– Varázsolni akart – mondta Caz.

Ó!

Kiela Radane-re meredt. Nos, igen, ez már valóban nem olyasmi, amit a nyomozók szoktak csinálni. Egy tisztességes nyomozó legalábbis biztos nem tesz ilyet. Kiela kivette a rongydarabot Radane szájából.

– Megtennéd, hogy megmagyarázod ezt nekünk? – kérdezte illedelmesen.

Radane néhányszor a földre köpött, hogy eltávolítsa a szájában maradt szöszöket, majd dőlni kezdett belőle a szó:

– Ugyan már, hát mégis hogy hihetsz ennek itt? Hisz ez egy növény! Hogy érhetne többet a szava az enyémnél? Én valóban felhatalmazást kaptam…

– Most már érted, ugye, miért tömtük be a száját? – vetette közbe Caz.

– Caz és Míp is jobb szereti, ha „ő”-ként hivatkoznak rájuk – felelte Kiela –, és eddig semmi olyasmit nem mondtál, amivel megcáfoltad volna, hogy varázsolni próbáltál.

Radane dühös pillantást vetett a lányra, ám ez, tekintettel arra, hogy az oldalára fekve vergődött, akár egy megkötözött csirke, nem volt kimondottan vérfagyasztó hatású.

– Szóval ők – bökött Caz és Míp felé – mindketten tévednek. Csak ellenőrizni akartam egy varázsigét, hogy valóban működik-e. Csak teljes tudás birtokában akartam cselekedni…

– Habozás nélkül elkoboztad a szüleim receptgyűjteményét – mondta Kiela.

Radane-nek semmi szüksége nem lett volna arra, hogy hangosan felolvasson egy varázsigét, hiszen anélkül is pontosan tudnia kellett, hogy varázskönyvekkel áll szemben. Elvégre a könyvek címének legalább a felében benne volt a „varázslat” vagy „bűbáj” szó. Ezenkívül bármelyiket bárhol nyitotta volna ki, rögtön szembe találta volna magát az első nyelvvel. A varázskönyvekről első ránézésre meg lehetett mondani, hogy micsodák, éppen ezért tartotta őket Kiela ládákban, amelyeket a csónakon ponyvával, a házban pedig plédekkel takart le.

– Melyik varázsigét próbálta elmondani? – kérdezte Caztól.

Míp odarohant a csónakhoz, majd egy könyvvel tért vissza, amely nagyjából a háromnegyedénél volt kinyitva. Kiela megköszönte neki, majd átvette és olvasni kezdte.

– Láthatatlanság?

Ezzel a kötettel ő azért nem foglalkozott, mert a tartalmának nem volt köze a természethez. Most, hogy tüzetesebben megvizsgálta a szöveget, rájött, hogy ez olyan típusú varázsige, amely a lopakodásban segít: tompítja a léptek zaját, és hatására az ember ruhái, szeme és bőre kevésbé veri vissza a fényt. Kiela átfutotta az összetevők listáját is, amelyben egy meglehetősen ritka és drága ékkő is szerepelt. Ezután megnézte a könyv gerincét is, amelyből kiderült, hogy a kötetet eredetileg vadászok számára állították össze. A varázslat azt a cél szolgálta, hogy a vadászok minél kisebb feltűnéssel közelíthessék meg a zsákmányukat.

– Úgy látom, más egyéb hozzávalók mellett egy háromkarátos rubinra is szükséged lenne, amelyben nincsenek zárványok.

– Na látod! – kiáltotta Radane. – Szó sincs arról, hogy elmondtam volna egy varázsigét. Csak hangosan olvastam a szövegét, amikor a te kis szörnyecskéid rám vetették magukat, és…

Caz Radane nyaka felé kapott az egyik indájával, mire a nő a hasára huppant. Míp eközben nekiugrott a nő védtelen csuklójának, és belevájta a tüskéit. Radane összerezzent, és felüvöltött a fájdalomtól, Caz pedig a pillanatot kihasználva megragadott egy, a nő nyakában lógó nyakláncot. Kihúzta az ékszert Radane inge alól, hogy megmutassa a rajta függő rubinmedált.

– Nicsak! Épp olyan, mint a bűbáj különleges összetevője. Micsoda véletlen!

Radane dühösen összepréselte az ajkait, és olyan elvetemült tekintettel nézett a növényre, hogy Kiela azon sem csodálkozott volna, ha a szeme villámokat szórt volna.

Meglehetősen valószínűtlen egybeesésnek tűnt, hogy Radane épp azt a kötetet választotta a könyvgyűjteményből, melynek egyik varázsigéjéhez pont a nyakában viselt drágakőre volt szükség – egy nagyon drága ékszerre, amelynek semmi keresnivalója nem lett volna egy birodalmi nyomozó nyakában.

– Ki vagy te? – kérdezte Kiela.

– Birodalmi nyomozó vagyok, akit azzal bíztak meg, hogy…

Caz közelebb hajolt Radane arcához.

– Kiela jó ember, aki minden helyzetben igyekszik elkerülni a drasztikus megoldásokat. Fel sem merült benne, hogy a felkelők kihajítják az uralkodót az ablakon. Vagy hogy hagyják, hogy leégjen a könyvtár. Vagy hogy bárki is utánunk jöhet ide. Aztán most mégis itt vagy. Azt azonban mindenképp szeretném megjegyezni, hogy amennyiben az vagy, akinek mondod magad, vagyis egy birodalmi nyomozó, aki épp a mi szigetünk partjainál szenvedett hajótörést, akkor voltaképpen senki sem tudja, hogy itt vagy. Akár bele is fulladhattál a tengerbe.

– A szigetlakók tudják…

– Lehet, de ők ki nem állhatnak téged – mondta Caz. – Azt akarják, hogy menj el innen. Ha magadtól távoznál azután, hogy egy lekvárbolt tulajdonosának szakácskönyve volt a leggyanúsabb, amire bukkantál, gondolod, hogy kérdezősködnének utánad?

Kiela csak a homlokát ráncolta. Nem pontosan tudta, mire akar kilyukadni Caz, de nagyon úgy hangzott, mintha arra készült volna, hogy valami szörnyűséggel fenyegesse meg Radane-t.

– Caz – szólalt meg, mire a kaktusz megbökte a bokáját.

A póknövény közelebb hajolt a megkötözött nő arcához, és szélesre tárta a leveleit.

– Neked is fel fog tűnni, milyen mély itt a víz. Nem is mosná partra a testedet. Főleg ha rákötünk néhány jó nehéz követ…

Radane szeme rémülten elkerekedett.

– Caz! – szólt elborzadva Kiela.

– Hiszen csak vázolom a lehetőségeit – felelte a póknövény.

– De hát nem… – Kiela nem bírta kimondani, hogy „ölhetjük meg”. Nem, Caz ezzel már túl messzire ment. Bele se kellett volna fogniuk ebbe a beszélgetésbe.

Caz ismét Radane-re összpontosította a figyelmét. Még mindig a nő felett pöffeszkedett a magasba emelt leveleivel, felfelé meredő indáival.

– Kiela a legjobb barátom.

– Míp!

– És gyakorlatilag Míp édesanyja.

Kiela kissé meghökkent. Nem igazán gondolt magára bárki anyjaként. A kaktusszal kapcsolatban pedig pláne nem táplált olyan érzéseket, és nem is viselkedett vele úgy, mintha az anyja lett volna. Talán kellett volna?

– Nem hinném, hogy…

– Ha ettől jobban érzed magad – vágott közbe Caz –, Míp inkább úgy tekint rád, mint a nagynénjére.

Jó, ez valóban kedves, de azért… Ne hagyd, hogy elterelődjön a figyelmed! Épp egy potenciális gyilkosságról van szó.

– Caz, semmiképpen sem fogjuk…

– Nem, te semmiképpen sem fogod – mondta Caz. – Te ugyanis visszahajózol a házhoz, elpakolod a könyveket, aztán elfogyasztasz egy kellemes ebédet a jóképű szomszédoddal. Mi pedig Míppel folytatjuk a kis eszmecserénket az újdonsült barátunkkal, Radane-nel.

– Nem hagylak itt titeket, ha… – A lány nem tudta befejezni a mondatot. Nyelt egyet.

– Kiela… – mondta Caz.

– Nem – jelentette ki határozottan Kiela, majd elkezdte lerángatni a köteleket, amelyekkel megkötözték Radane-t. – Nem tudom, ki vagy te, és mit akarsz, de az biztos, hogy nem vagy birodalmi nyomozó, mi pedig nem vagyunk gyilkosok. Szóval most civilizált emberek módjára elbeszélgetünk egymással, te pedig szépen elmeséled nekünk, miért jöttél Caltrey-ra, és mik a szándékaid. Nem fogom hagyni, hogy a legjobb barátom valami megmásíthatatlant tegyen, amit később megbánna.

– Kiela…

– Megvédjük egymást – mondta a lány Caznak. – Te elfogtad Radane-t, most pedig én jövök.

Mire befejezte a mondatot, végzett a nőt gúzsba kötő csomók meglazításával is. Találkozott a tekintetük.

– Én könyvtáros vagyok, vagyis inkább voltam, a Nagy Könyvtárban, Caz pedig a segédemként dolgozott. A tűz elől menekültünk ide, a gyerekkorom színhelyére. Mióta megérkeztünk, igyekszünk minden tőlünk telhetőt megtenni azért, hogy kialakítsuk itt az életünket. Most te jössz. Halljuk, mi a te történeted.

Radane letolta a kötelet a bokájáról, és felült.

Kiela izmai kissé megfeszültek; arra számított, hogy Radane megtámadja. Vagy elrohan. Ez leginkább azon múlott, hogy milyen ember, és éppen ez az, amiről Kiela semmit sem tudott, leszámítva, hogy Radane meglehetősen modortalan és rosszindulatú volt… Senkit sem fogunk megölni. A könyvtárosok nem csinálnak ilyesmit. Egy kis könyvpakolgatás, egy kis kutatgatás, és fű alatt egy kis erőszak? Nem, erről szó sem lehet.

Radane azonban nem tett mást, csak Kielát és a növényeket vizsgálgatta, anélkül hogy elfutott volna, vagy megtámadta volna őket. Vagy felugrott volna a hajóra, hogy megkaparintsa a varázskönyveket. Kielában felcsillant a remény, hogy talán mégis jó döntést hozott.

– Nem Radane-nek hívnak. A nevem Ravandil Etra…

Ekkor egy erős hullám csapott be a barlangba, megingott a csónak, és Kieláékat is beterítette a víz. A lány prüszkölve köpte ki a tengervizet, és Radane – vagy kicsoda – is teljesen megázott. Caz sivalkodva próbált felmászni a barlang falára, miközben Míp a hajóhoz szaladt, egyfajta mászócsákányként használva a tüskéit, majd amint odaért, feliszkolt az árbóc tetejére.

Egy csapat tengeri ló nyargalt be a barlangba. Összevissza fröcskölték a vizet, és úgy nyerítettek, mintha trombitakoncertet adtak volna. Larran ült az egyik ló hátán, Kielának rögtön feltűnt a férfi sziluettje a barlangba besütő nap fényében. Olyan volt, mint valami ősi legenda megelevenedett férfi hőse.

– Larran! Hát te meg mit…

Egyszer csak a sellő bukkant fel a tengeri lovak előtt.

– Ó, azt már nem – szólalt meg Caz.

Hátrapillantva Kiela látta, amint a póknövény Radane bokája köré fonja a leveleit, a nő ugyanis épp a barlangbejárat irányába kezdett volna menekülni.

A ménes fele partra szállt, patáikkal és erős farkukkal elzárva Radane elől a szárazföldre kivezető utat, míg a vízben maradt lovak a tengeri kijáratot állták el. Larran leugrott Sian hátáról, majd kiúszott a barlang partjára. Miután kimászott a vízből, csuromvizesen máris szembeszállt a nővel.

– Nem tartóztathatod le! Kiela ártatlan! – kiáltotta Larran, vele párhuzamosan pedig Caz is felkiáltott:

– Hé! Még nem végeztünk!

– Mindenki nyugodjon meg! – szólalt meg Kiela is.

Eközben a sellő is szirénekhez hasonló rikoltást hallatott, a tengeri lovak prüszköltek és nyihogtak, majd a kaktusz is egyre csak azt kiáltotta:

– Míp, míp, míp!

Radane a kezébe temette az arcát, és lehuppant a parton, mire Caz is engedett kicsit a szorításán.

Larran feltartotta az egyik kezét, erre a tengeri lovak elkezdtek kicsit nyugodtabban viselkedni. A víz még mindig kavargott körülöttük, de lassan az is elcsendesült. Ahogy Míp is.

Radane-nek megrázkódott a válla.

Talán… csak nem zokogott?

De hiszen nevet!

Radane megrázta a fejét, majd felnézett.

– Elmenekültem az egész birodalom legjobban képzett őrei elől, kijátszottam az erőszakos csőcseléket, és akárhány jó képességű vadászt küldtek utánam, hogy elfogjanak, mind kudarcot vallottak. Erre kik fognak el? Egy könyvtáros, két növény meg egy ménesgazda – mondta, és még jobban nevetett.

– Radane – szólította meg Kiela, olyan kedvesen és türelmesen, mintha egy dührohamot kapott kisgyereknek próbálna a lelkére beszélni –, mondd el nekünk, kérlek, ki vagy te, és miért jöttél.

A nő megtörölte a szemét, és összeszedte magát. Kihúzta magát, úgy felelt a kérdésre.

– Ravandil Etra L’sari vagyok, a trónörökös. És azért vagyok itt, mert két dolgot szeretnék elkerülni: hogy a trónra kerüljek, és hogy kivégezzenek.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

– MÍP? – érdeklődött a kaktusz.

– Pontosan – felelte Caz.

– Hogy… micsoda? – mordult fel Larran.

Kiela a nő arcát fürkészte.

– Kötve hiszem, hogy te lennél a trónörökös. Az uralkodói cím várományosa ugyanis a császár elsőszülött fia, Umele S’rov Vironin. Az örökösödési sorban a második Umele legidősebb húga, Seviene Nicla Edin Lariviron, őt pedig a császár öccse, annak felesége és az ő gyerekeik követik.

– Hát, én a tizenhatodik voltam a sorban – mondta Radane. – Sosem kellett volna rám szállnia ennek a lehetőségnek, és soha nem is vágytam rá. Hazudtam arról, ami Alyssiumban történt…

– Nahát, micsoda meglepetés – dünnyögte Caz.

– Győztek a forradalmárok, mire a katonaságot irányító tábornokok, a felkelés ügyéhez való hűségüket bizonyítandó, elkezdtek kivégezni mindenkit, aki bármilyen formában jogot formálhatott volna a trónra. Hogy mindez az új kormány akaratából történik-e, vagy sem, az vita tárgya, de persze lényegtelen is, hiszen a vége így is, úgy is ugyanaz lesz. A forradalmárok köreiben lévő politikusok még nem szilárdították meg a hatalmukat, így nem engedhetik meg, hogy elveszítsék a katonai vezetők támogatását. Egyszerűbben fogalmazva jelenleg nem kimondottan szerencsés, ha az ember bármilyen módon köthető a birodalom előző vezetéséhez. Én szerencsésnek mondhatom magam, hiszen csupán egy távoli unokatestvérként vagyok számontartva az uralkodói családban a nagymamám révén, és különben is, szélsuttogónak készültem. Tulajdonképpen már túljutottam a képzés harmadik évén, végeztem a vizsgáimmal, és az első megbízásom kapujában álltam, amelyre egy hajón került volna sor. Ez azonban már a múlté, mivel valaki családfakutatást végzett, és úgy döntött, hogy egy rövid életű házasság is elegendő ahhoz, hogy az embert összekössék az uralkodói családdal. A császárhoz hűek egy csoportja engem szeretne névleges vezetőként az ország élén látni, ez ugyanis megfelelő ürügy lenne ahhoz, hogy polgárháborúba taszítsák a birodalmat; a forradalmárok azonban, akik nem választottak új uralkodót, hanem parlamentet alakítottak, nem szeretnék, ha a lojalistáknak bármiféle jogos követelésük lehetne. Ezért még arra is hajlandók, hogy szemet hunyjanak a felkelők vérszomjasabb csoportjainak cselekedetei felett. – Olyan keserűséggel záporoztak Radane-ből a szavak, mintha örült volna, hogy végre megszabadulhat tőlük, miután olyan sokáig nem mondhatta ki őket. – Szerintem a birodalom sokkal jobban működne császár vagy császárnő nélkül, de persze az én véleményemet sosem kérték ki ebben a kérdésben. Csupán feltételekbe bocsátkoztak, mert valami rokon, akivel én sosem találkoztam, rövid ideig házasságban élt valakivel… Nem akartam ürügyet szolgáltatni a további vérontásra, így hát elmenekültem.

Kiela Radane-re meredt.

– Azért lóg egy rubin a nyakadban, mert a nemesség legmagasabb köreihez tartozol!

A nő bólintott.

– És azért varázsoltattad vörösre a hajad, hogy úgy tűnjön, mintha alacsonyabb rangú nemes lennél.

– Senki sem figyelt fel rám – magyarázta Radane. – Az őrök az arcomat nem ismerték, csak a vagyonom mértékével voltak tisztában. Még azok az őrök is, akiket amúgy gyerekkorom óta ismertem.

– Az elsüllyedt hajó a családodé volt? – találgatott Kiela.

– Az egyik nagynéném birodalmi nyomozó volt – felelte Radane. – Ő bocsátotta rendelkezésemre a hajót, amikor a forradalmárok feloszlatták a nyomozóhivatalt és lefoglalták a jelvényeiket. Az új kormány úgy tervezi, hogy a saját embereit ülteti a helyükre, amint átalakítják a törvényeket, ám ez túl sok változásnak bizonyult túl rövid idő alatt. Jelenleg is káosz uralkodik a fővárosban, ám a trónörökös jelenléte nélkül ez csupán bürokratikus káosz, nem pedig utcai erőszak.

Larran Kiela vállára tette vizes kezét.

– Tehát a birodalom nem fogja felkutatni Kielát? Senki sem akarja letartóztatni?

Itt maradhatok? – futott át a lány agyán. Kipakolhatom a könyveimet, lekvárt készíthetek, Larrannel vacsorázhatok…

Radane megrázta a fejét.

– Az első kérdésre: nem, nem fogja. Ami viszont a másodikat illeti… Én úgy tudom, hogy még nem változtatták meg a törvényeket. Mindaz, amit Kiela a szigeten tett – intett Radane a könyvekkel teli hajó és a beszélő növények felé – még mindig elegendő ok arra, hogy letartóztassák, bíróság elé állítsák, és bűnösnek találják. Mindenesetre nem én vagyok az, aki ezt teszi majd.

Caz a levelei közé fogta a földlabdáját, hogy kipréselje belőle a felesleges tengervizet.

– Vagyis igazam volt: saját magad számára akartad ellopni a varázskönyveket.

– Csak a hasznosakat – felelte Radane.

– Minden könyv hasznos – jelentette ki kórusban Caz és Kiela.

– Aha, vérbeli könyvtárosok – jegyezte meg Radane. – Olyan varázsigékre lett volna szükségem, amelyek segítettek volna elrejtőzni. Soha többé nem szeretnék visszatérni az alyssiumi életembe. Olyan életre vágyom, mint a tiéd, Kiela. Hétköznapira, amelyben nem kell folyamatosan azon aggódnom, hogy vajon mikor ölnek meg.

Ez… meglehetősen logikus kívánságnak hangzott.

– Mégis, hogy bízhatnánk meg benned? – kérdezte Caz. – Hiszen azzal fenyegettél minket, hogy letartóztatsz és megbüntetsz, annak ellenére is, hogy győzött a forradalom, ami, egyébként, remek hír. Hurrá!

– Inkább az a kérdés, én hogy bízhatnék meg bennetek! – ellenkezett Radane. – Hiszen megfenyegettetek, hogy megöltök, és elrejtitek a testemet.

Larran igencsak meglepettnek tűnt.

– Nem Kieláról beszél – legyintett a leveleivel Caz. – Ő fogékonyabb az erkölcsre, mint a józan ész szavára – mondta, majd Radane-hez fordult. – Tudod bizonyítani, hogy valóban az vagy, akinek ezúttal mondod magad?

Radane széttárta a kezét.

– Nem. Nincs másom, csak a ruhám, amelyet a vihar napján viseltem.

– Azt mondtad, szélsuttogó vagy – mondta Caz. – Akkor mégis miért nem vetettél be valamilyen bűbájt, hogy elüldözd a vihart?

– Egy szélsuttogó egymaga nem képes ilyen jelentős varázslat végrehajtására – felelte Radane. – Ahhoz, hogy egy vihart eltérítsünk, több varázsló együttes munkájára van szükség. Egyedül a legtöbb, amit tehetek, hogy egy kis szellőt idézek elő.

Kiela Cazra pillantott. Szeretett volna bízni Radane-ben, ám egyszer már hazudott nekik, ráadásul túlzásba is vitte a szerepét – a szakácskönyv elvételével minden határon túlment. Rengeteg rossz érzést és szorongást okozott már a Kiela számára fontos embereknek és növényeknek.

Egyszer csak felhangzott a barlangban ficánkoló sellő búgó hangja:

– Te te vagy.

– Micsoda? – kérdezte Caz.

– Te te vagy.

Kiela értette. Ha egy könyvtáros el is hagyja a Nagy Könyvtárat, attól még könyvtáros marad. Ha egy nemesember el is hagyja a palotáját… A lány Radane arcát fürkészte.

– Te még mindig te vagy. Hány embernek kell jelen lennie egy nemes fürdésekor?

– Kettőnek – felelte Radane. – Az egyikük a belső körülményeket felügyeli a fürdőhelyiségben: szabályozza a víz hőmérsékletét, törülközőket biztosít, illetve feltörli a csempét, nehogy a nemes elcsússzon rajta. A másik a külső körülményekkel foglalkozik: gondoskodik róla, nehogy bárki is megzavarja vagy megtámadja a fürdőzőt, amikor ilyen sebezhető helyzetben van.

– Mikori ennek a hagyománynak a gyökere?

– Azután vezették be, hogy Irizinth főúr elcsúszott egy ottfelejtett szappanon, beverte a fejét a csempébe, és belehalt a sérüléseibe. Az öccsét vádolták meg azzal, hogy megölte, és ki is végezték ezért, még mielőtt a bűnös szappandarabra rábukkantak volna.

– Hány tavaszünnepen kell a legfelső körökbe tartozó nemeseknek részt venniük? – vágott közbe Caz.

– Páros vagy páratlan évben? – kérdezett vissza Radane.

– Párosban, méghozzá olyan esztendőben, amelyben három esőzés előzte meg a virágzást – pontosított Kiela.

– Haton, de az első három alkalommal mindenkinek álarcot kell viselnie – felelte Radane –, mivel a birodalom harmadik császára három tavaszünnepet követően találkozott a feleségével, és azóta úgy tartják, hogy ez szerencsét hoz.

– Melyik desszertet tartják…

Larran felemelte a kezét.

– Ha te és Caz is tudjátok mindezt, akkor miért tekinthető bizonyítéknak?

– Tegyetek fel egy olyan kérdést, amelyre csak egy olyan magas rangú nemes tudhatja a választ, aki teljesítette a harmadéves vizsgáit a szélsuttogóképzésen – javasolta Radane.

A szélsuttogás a varázslásnak az a válfaja volt, amely a levegő mozgásának befolyásolására specializálódott. Ezt a különleges tudást számos esetben lehetett használni: leginkább persze hajókon, hogy dagadjanak a vitorlák, ám a szélsuttogókat előszeretettel alkalmazták kémekként is, mivel képesek voltak távoli hangok meghallására is.

– A Nagy Könyvtár melyik szekciójában találhatók Oppeindone harmadik dinasztia idejéből származó, szélmanipulációs eljárásokat tartalmazó értekezései? – kérdezte Kiela.

Ez a kérdés valójában cselesebb volt annál, mint amilyennek hallatszott, mivel az Oppeindone nevű varázsló számos különféle kísérletet végzett a társtudományok területén, ami pedig az írott munkáit illeti, közel sem kötelezte el magát annyira a rendszerezés mellett, mint azt egy könyvtáros megkívánta volna. Az értekezéseiben hajlamos volt arra, hogy bele-belekapjon egy-egy témába. Ha Kielának lehetősége lett volna mentorként jelen lenni Oppeindone mellett, meglehetősen szigorúan felhívta volna a figyelmét az összpontosítás és a fókuszált munkavégzés fontosságára, hogy az adott tanulmány legalább nyomokban tartalmazza azt, ami a kivonatolt, rövidített összefoglalójában írtak. A tudományos munkák nem tudatfolyamregények. Mindazonáltal Oppeindone szövegei zseniálisak, és bármely kellően képzett szélsuttogónak, aki valamit is adott magára, hasznára vált eredetiben olvasni őket.

Radane egy pillanatig meredten nézte Kielát.

– Ha olyan képzett szélsuttogó vagy, mint amilyennek mondod magad, akkor erre tudnod kellene a választ – jegyezte meg Caz.

– Azt nem mondtam, hogy át is mentem volna minden vizsgámon – felelte panaszos hangon Radane. – Megkaptuk a feladatot, hogy olvassuk el Oppeindone korai munkáit a szélről… – mondta, majd lehunyta a szemét. – Beszéltem azzal a könyvtárossal, akinek zöld csíkok voltak a szakállában. Moha fedte a tunikáját, és morgott valamit arról, hogy a nyugati szárnyról helyezték oda… – Radane kinyitotta a szemét. – Az északi szárny első emeletén találkoztam vele, a Pergin császárnét és az alyssiumi csatornarendszer építését ábrázoló ólomüveg ablak mellett.

– És mit bizonyítottak be Oppeindone széllel kapcsolatos kísérletei? – tudakolta Caz.

Radane dühös pillantást vetett a póknövényre.

– Épp most vallottam be, hogy nem voltam kifejezetten mintadiák. Azt viszont el tudom mondani, hogy a jegyzetek egy olyan könyvben voltak, amelynek kék borítóján teafoltok éktelenkedtek. Kézzel írták őket, és szinte olvashatatlannak bizonyultak. Elolvastam volna őket, ha nem úgy néztek volna ki, mint a macskakaparás.

Caz Kielára pillantott, aki bólintott.

– Oppeindone kézírása valóban olyan volt, mint a macskakaparás. Ezt egyetlen birodalmi nyomozó sem tudná.

Kiela minden bizonnyal értesült volna róla, ha egy nyomozó bármilyen könyvet kikért volna a könyvtár északi szárnyának első emeletéről. Ilyesmi elég ritkán fordult elő, úgyhogy bizonyára megindult volna róla a pletyka. Egy egyszerű tanuló azonban, függetlenül attól, hogy milyen rangú nemes, pontosan az a látogató, akinek a kiszolgálására megtervezték a könyvtárt.

– Igazat mond, már amennyire én ezt meg tudom állapítani.

– Rendben – nyugtázta Larran.

Caz bólintott.

– Míp?

Kiela tolmács nélkül is értette a kaktusz kérdését: „És most mi lesz?”

Együtt hajóztak vissza Kieláék öblébe.

Azt, hogy mi lesz a következő lépés ebben a helyzetben, még nem tudták, azt viszont igen, hogy a házikó kényelmében, némi tea és lekvár kíséretében fogják kitalálni – de csak miután biztonságba helyezték a varázskönyveket rejtő ládákat odabent. Most, hogy kiderült, valójában nincs is nyomozó a szigeten, már nem kellett őket annyira elrejteni. Kiela hálószobája tökéletesen megfelelt a célnak.

Larran egy csillogó, kékeszöld színű tengeri ló hátán lovagolt, míg a sellő és a kisfia a hullámok közt ficánkolva tartott velük. Míp ragaszkodott az árbóc tetejéhez, Kiela pedig a kormánylapát mellett ült. Caz elterült a könyves ládákon, és le nem vette a szemét Radane-ről, aki gondosan került minden olyan témát, amely alapján arra lehetett volna következtetni, hogy még mindig fenyegetést jelent.

– Mindig is utáltam a tavaszünnepeket – mondta kissé megemelve a hangját, hogy túlkiabálja a szél zúgását. – Túl sokat táncolsz, túl sokat eszel, és egy csomó nemesember azt gondolja, rájuk nem vonatkoznak a törvények, csak mert „névtelenül” jelennek meg az eseményen… Noha a jelmezük teljesen nyilvánvalóvá teszi, ki kicsoda, hiszen jellemzően a viselőjének nevére és társadalmi rangjára utalva tervezték. Nem szeretem, ha kérdés nélkül megcsókol valaki. És az a ricsaj! Semmi bajom a zenészekkel, de egyszerre csak egy muzsikáljon, ha kérhetem.

– Én minden tavaszünnepkor elrejtőztem a könyvtárban – mondta Kiela.

– Szerencsés vagy – felelte Radane. – Nekem az anyám nem engedte meg. Kijelentette, hogy kötelességem képviselni a családunkat. Az egyik évben a fiatalabbik húgom, aki mindennél jobban szeretett volna már részt venni élete első tavaszünnepén, az összes szülinapi édességét nekem adta, hogy a helyembe léphessen. Később belopództam a szobájába, és visszacsempésztem neki a cukorkákat meg a csokikat, mert legszívesebben én fizettem volna neki azért, hogy menjen el helyettem. Amikor visszajött, azt mondta, remekül érezte magát.

– Okos megoldásnak hangzik. – Kiela azon tűnődött, vajon hol lehetett most Radane anyja és húga, és hogy vajon őket is a lehetséges trónörökösök közé számolták-e. Lehetséges, hogy Radane távozása a fővárosból csupán csak elodázta a polgárháborút? – Te vagy az utolsó trónörökös, vagy a lehetőség további rokonokra száll majd?

– Miután apám meghalt, anyám újra férjhez ment, az öröklés szempontjából fontos vérvonal pedig apám ágán öröklődik. Az újraházasodás miatt anyám már nem tarthat igényt a trónra. Szóval ők biztonságban vannak, már ha erre irányult a kérdésed.

– Ezt örömmel hallom.

Ezek szerint a háború nem volt elkerülhetetlen, egy igazi polgárháború ugyanis minden bizonnyal pillanatok alatt átterjedne a távolabbi szigetekre is. Egy puccs esetében a lehetséges következményeket Alyssiumon belül lehetett tartani. Ez persze jó indok arra, hogy megpróbáljanak Radane nyomára bukkanni.

– Nem tudtam elbúcsúzni tőlük – folytatta Radane. – Az egész elmenekülésemben ez az egyetlen dolog, amit igazán megbántam. Illetve a szüleid szakácskönyvének elkobzását is. Úgy éreztem, nyomozóhoz illő dolog lenne elkobozni, meg hát meg kellett győznöm téged arról, hogy az vagyok, akinek mondom magam.

– Hatásos volt – felelte Kiela.

Amikor Radane eltette a receptgyűjteményt, fel sem merült benne, hogy a szigetre érkezett nő nem birodalmi nyomozó.

– Vissza fogom adni, ígérem – mondta Radane. – Ígérem, hogy nem esett bántódása.

– Köszönöm.

Talán ideje lenne megbocsátani Radane-nek, amiért elkobozta a szakácskönyvet, Kielát mégsem hagyta nyugodni a kérdés, hogy vajon milyen messzire ment volna el a nő, ha nem lepleződik le. Halálra rémítette az embereket, ugyanakkor – eltekintve a receptgyűjteménytől – valódi kárt nem tett semmiben. Ha tényleg csupán annyi volt a terve, hogy köddé váljon… Kiela örült, hogy Caz nem ragadtatta magát valamilyen szélsőségesebb cselekedetre.

De mihez kezdjenek most Radane-nel?

Ahogy beértek az öbölbe, Kiela leeresztette a vitorlát, Radane pedig a rúddal a mólóhoz irányította őket. Kiela ezután biztonságosan rögzítette a hajót, majd lelépett róla. Csakhamar Larran is csatlakozott hozzájuk, és együtt cipelték fel mind az öt ládát a házhoz. Caz és Míp az egyik ládán lovagoltak.

Kiela utasításai szerint visszavitték, majd elhelyezték a ládákat a hálószobában, az ágy mellett. Miután végeztek, a két növény rögvest kiszáguldott a kertbe, hogy a földbe dugják a gyökereiket. Eközben Kiela két dologgal volt elfoglalva: mentateát főzött, és Radane miatt aggodalmaskodott.

Larran a helyére tette az utolsó ládát is, majd előbújt a hálószobából.

– Csinálok neked néhány könyvespolcot, ha szeretnéd. Most, hogy nem mész el.

Nem megyek el. A felismerés úgy virágzott ki Kiela lelkében, akár egy kipattanó rózsabimbó a napfényben. Egy csapásra elfeledkezett mindenről, ami a lelkét nyomta. Larranre mosolygott. Könyvespolcok! A legtökéletesebb dolog, amit valaha felajánlottak neki. Jobb, mint bármilyen ékszer, gazdag lakoma vagy díszes palota. Amikor Larran visszamosolygott rá, Kiela egyszeriben úgy érezte, mintha dalra fakadt volna körülötte a világ.

– Az csodás lenne – felelte.

– Akkor ezt meg is beszéltük – mondta Larran még mindig mosolyogva.

Ez talán valóban olyasvalami köztük, ami tartós lehet. Elvégre milyen gyakran találkozik az ember olyannal, aki felajánlja, hogy készít neki néhány könyvespolcot? Kiela figyelte, ahogy Larran fütyörészve elindul kifelé a házból, hogy hozzon némi faanyagot és néhány szerszámot.

Radane egy nagy sóhaj kíséretében lerogyott az egyik székre, mire Kiela ijedtében majdnem ugrott egyet. Egy percre szinte el is felejtette, hogy az egykor birodalmi nyomozónak vélt nő is itt van velük.

– Bár rendkívüli módon értékelem, hogy nem hagytad a beszélő póknövényednek, hogy vízbe fojtson – szólalt meg Radane –, még mindig van egy kis gondom. – Előhúzta a nyakában lógó rubinmedált, és a levegőbe tartotta, hogy a nap fénye megsokszorozza a ragyogását. – Megvehetném az egyik varázskönyvedet?

– De hiszen azoknak a könyveknek a könyvtárban a helyük! – kiáltotta Kiela.

– Nekem sokkal inkább úgy tűnik, hogy a hálószobádban van a helyük – jegyezte meg Radane.

Kiela a fejét rázta.

– Nem adhatom el egyiket sem. Ez nem így működik. – Kiela vigyázott a könyvekre, de nem ő volt a tulajdonosuk. – Egyáltalán, hogy gondoltad használni a varázsigét? Hiszen nem maradhatsz örökké láthatatlan! Egy rejtett élet nem nevezhető átlagosnak. – Radane-nek ráadásul meg kellett tartania a rubint ahhoz, hogy használni tudja a varázsigét, ez pedig komolytalanabbá tette a vételi ajánlatát. – Neked arra van szükséged, hogy újrakezdhesd az életed, és azt hiszem…

Kiela hirtelen léptek zajára lett figyelmes.

– Hahó! – Bryn hangja élénken és kedvesen csengett. – Nyitva van a bolt? Távol álljon tőlem, hogy azok közé a rámenős vásárlók közé tartozzak, akik mindig zárás után toppannak be, amikor megpróbálod utolérni magad a házimunkával, de nagyon szeretnék még egy kis málnalekvárt venni.

Még egy kis lekvárt? Máris? Kiela megkerülte a polcot.

– Szia! Hát persze.

Bryn a kiadóablak pultjára könyökölt, és magához intette a lányt.

– Bajban vagy? – kérdezte szinte suttogva. – Csak mondd, és kijuttatunk innen. Elrejtelek.

– Nem, én… Elrejtesz?

Kiela visszapillantott a válla felett, így vette észre, hogy Radane könyöke kikandikál a lekvártartó polcok takarásából.

– Nincs szükségem segítségre, viszont… Gyere be inkább. Épp teát főzök. – Kinyitotta az ajtót, hogy beengedje Brynt. – Pusztán kíváncsiságból kérdezem: miért gondoltad, hogy segítségre lehet szükségem?

Bryn tett a kezével egy félkört, a polcokra, a kertre és a házikó belsejére mutatott.

– Csak aggódtam.

Érthető. Vajon Bryn megfejtette az egész történetet, és rájött arra, mit rejtenek a ládák? A Fenyőtoboz Boszorkánytanácsnak pusztán a létezése is elég lett volna ahhoz, hogy bűnösnek találják és elítéljék Cazt és Kielát, amennyiben Radane igazi birodalmi nyomozó lett volna.

Miközben a konyha felé tartott, a lekvártartó polcoknál befordulva Bryn megpillantotta Radane-t, és megtorpant.

– Ó – szaladt ki a száján, majd Kielához fordult. – Biztos vagy benne, hogy… – Bryn függőben hagyta a kérdést, amiben benne volt az imént felajánlott segítségnyújtás lehetősége is. – Esetleg visszajöhetek később. Vagy maradhatok is. Szeretnéd, ha maradnék? Jaj, hát persze hogy szeretnéd, hiszen teával is megkínáltál. Igen, nagyon örülnék egy csésze teának.

Bryn helyet foglalt egy széken Radane-nel szemben, mintha ezzel is nyomatékosítani akart volna valamit.

– Megbízom Brynben – jelentette ki Kiela.

– Szóval azt mondod, nekem is meg kellene? – kérdezte Radane.

– Vagy megbízol bennünk, vagy továbbra is szökésben maradsz. Neked kell eldöntened. Természetesen odaadom neked a láthatatlanná tevő varázsige másolatát, te pedig megtarthatod a medálodat. De most mégis hova mennél?

Bryn Kieláról Radane-re nézett, majd vissza.

Amikor felforrt a víz, Kiela egy konyharuhával megfogta a teáskanna fogantyúját, mindhárom csészébe forró vizet öntött, majd az itt-ott csorba csészealjakon letett kettőt a vendégei elé. Azok olyan óvatosan méregették egymást, akárcsak két szárnyas macska, akik nem szeretnének megosztozni egy tetőn.

– Nem tudom, hová mehetnék – vallotta be Radane –, de még azt sem, hogyan. Hiszen a hajóm elsüllyedt.

– Vehetnél egy másikat – javasolta Kiela. – De már most is az egyik távoli szigeten vagyunk. Nem tudom, hol találhatnál elrejtőzésre alkalmasabb szigetet ennél. Ezenkívül azt sem tudják, merre indultál a hajóval, nemde? Így azt sem sejtik, hogy a hajó elsüllyedt, de te megmenekültél.

– Na álljunk csak meg egy percre! Csak nem azt akarod mondani, hogy szeretnéd, ha itt maradnék? Azok után, amit… – Radane teljesen elképedt, értetlenkedve csóválta a fejét. – Mégis miért szeretnéd, hogy itt maradjak?

Azért, mert Radane azt mondta, olyan életet szeretne, amilyen Kieláé. Azért, mert Caltrey olyan jövőképpel ajándékozta meg Kielát, amilyenről korábban álmodni sem mert. Azért, mert a sziget egy kedves emberekkel teli, jó hely volt, amelynek lakói törődnek egymással. Azért, mert ezen a szigeten egy unikornis élt az erdőben, sellők ficánkoltak az öblökben, és itt termett a legfinomabb málna is, amelyet Kiela valaha kóstolt.

És persze azért is, mert ha Radane itt maradna… Nem vinné Kiela, Caz, Míp és a varázskönyvek hírét Caltrey-n kívülre. Vagyis a javaslat, azonkívül, hogy nagyon kedves volt, meglehetősen gyakorlatias célt is szolgált.

– Nekem is biztonságosabb az, ha itt maradsz – mondta Kiela.

– Aha – felelte Radane. Ez számára is észszerű érvnek látszott.

Bryn számára kevésbé.

– Már miért lenne biztonságosabb?

Kiela Radane-re pillantott, és eltűnődött, a nő hogyan fogja elmagyarázni, kicsoda ő valójában, miért érkezett Caltrey-ra, és miért akart itt maradni és elrejtőzni.

– Szeretnék felhagyni a birodalmi nyomozói karrieremmel – felelte Radane –, a munkaadóim azonban nem repesnek az ötletért. El kell tűnnöm a szemük elől.

Ez a magyarázat egész közel állt az igazsághoz, noha talán nem kezelte a jelentőségének megfelelően Radane „munkaadóinak” elégedetlenségét, illetve arról sem tett említést, milyen sokan vannak Alyssiumban, akik szeretnének a nő nyomára bukkanni.

– Azt mondtad, segítenél nekem elrejtőzni – fordult Kiela Brynhez. – Tudnál segíteni ebben Radane-nek is?

Bryn belekortyolt a teájába, és a másik nőt vizsgálgatta.

– Felforgattad az egész pékségemet.

Radane magába roskadva bámult a teáscsészéjébe.

– Sajnálom. Nem voltam… önmagam. Azt hittem, birodalmi nyomozóként kell viselkednem.

– Hmm – tűnődött Bryn.

– Hogyan rejthetjük el? – kérdezte Kiela.

Bryn ivott még egy korty teát, és tovább töprengett. Majd letette a csészéjét, és határozottan így szólt:

– Úgy, hogy szem előtt legyen. Nálam fog dolgozni a pékségben ingyen, egészen addig, amíg helyre nem hozza azt a felfordulást, amit okozott, azután pedig természetesen kap fizetést. Így mindenki mindennap látja az arcát, míg végül épp olyan megszokottá válik a jelenléte, mint Tobiné. Belőle is szigetlakó lesz, mi pedig meggyőzünk annyi embert, amennyit csak tudunk, hogy esküdjenek meg rá: Radane évek óta Caltrey lakója.

A nő nagy szemeket meresztett Brynre.

– Gondolod, hogy hajlandóak lennének erre?

Bryn vállat vont.

– Értem megtették – felelte.

Caz és Míp is megérkezett a kertből, és a póknövény felsegítette a konyhapultra a kaktuszt. Csendesen üldögéltek és figyeltek. Caz kósza leveleket szedegetett le Míp tüskéiről, miközben Míp olyan hangot adott ki, mint egy doromboló macska.

– A feleségem szülei nem fogadtak el engem – folytatta Bryn. – Egy olyan törzsből származom, amelyik… Nos, jobb, ha inkább nem mondok neveket, de a lényeg, hogy én egy erdőkkel borított, távoli szigetről jövök, és legyen elég annyi, hogy az én törzsem és az övé nemzedékek óta ősellenségei egymásnak. Olyan régóta tart az ellenségeskedésük, hogy már senki sem emlékszik arra, hogyan is kezdődött, viszont mindenki fel tudja sorolni tételesen a legapróbb sértéseket és méltatlanságokat egészen addig, mígnem a két család elkezdte a másik szigetének fáit és folyóit megmérgezni. A feleségem… Akkor találkoztam vele, amikor épp az egyik unokatestvéremet próbáltam megakadályozni abban, hogy teletöltsön szeméttel egy olyan tavat, amelynek a vize nemcsak a feleségem családjának földjét táplálta, hanem a miénket is. Ő nem értette meg a metaforát, miszerint a gyűlöletünk a jövőnket is megmérgezi, a jövendőbeli feleségem azonban igen. Attól kezdve találkozgattunk, persze titokban. Naivak voltunk, és fiatalok, azt gondoltuk, rólunk szól a világ, és azt hittük, ha megmutatjuk a családtagjainknak, mennyire szeretjük egymást… – Bryn nagyot sóhajtott, majd Kielához fordult. – Azt hiszem, ahhoz, hogy befejezzem a történetet, elkelne egy kis lekvár.

– Ó, hát persze – felelte Kiela, majd felállt, és elővett egy bontatlan üveg lekvárt, miközben Bryn előkapott a zsebéből néhány frissen sült zsemlét.

Radane döbbenten pislogott rájuk.

– Ez tényleg egy lekvárbolt?

– Igen, az – felelte Kiela, majd megkent lekvárral egy félbevágott zsemlét, és beleharapott. A zsemle tésztája pillekönnyű és levegős volt, mintha csak egy bárányfelhőbe harapott volna bele, és kiérezte belőle egy kis bors és méz ízét, amely tökéletes harmóniát alkotott a lekvárral. – Egy növénynövekedést serkentő bűbáj segítségével növesztettem meg a málnabokrokat.

Radane-nek leesett az álla.

– Neked… Szóval van ötládányi… És neked a málna volt a legfontosabb?

– Arra gondoltam, hogy következőnek az eperrel próbálkozom, de nem találtam epret a kertben – felelte Kiela, majd Brynhez fordult. – Nem tudod, van-e valakinek eperpalántája a faluban? Néhányat át tudnék ültetni…

– Majd körbekérdezek – felelte Bryn. – Az eperlekvár biztosan isteni lenne.

– Kipróbálhatnám vegyes gyümölcsökkel is, tennék bele áfonyát meg málnát.

Radane tátott szájjal meredt Kielára.

Bryn pár kanálnyi lekvárt tett egy tányérra a zsemle mellé, és átnyújtotta neki.

– Egyél valami finomat, hogy a stílusod is finomabb legyen.

– Ööö, köszönöm.

Bryn viszont csak nézte a maga zsemléjét, nem evett belőle, inkább folytatta a megkezdett történetét.

– Képzelhetitek, mi volt, amikor a családtagjaink rájöttek, mi van köztünk. A feleségemet és engem is kitagadtak. A bácsikám, akitől annyi cukorkát meg csokit kaptam, és aki kis koromban annyit bújócskázott velem az erdőben… Hát, ő rendesen tett róla, hogy világossá váljon számomra, miként viszonyul a helyzethez a családom. A feleségem a tőle kapott sérülésekbe halt bele, és a családja aztán engem okolt a haláláért. Azt mondták, ha nem kezdtem volna udvarolni neki, a nagybátyám nem akarta volna ilyen eltökélten bántani őt. Így esett, hogy elmenekültem otthonról. Csak mentem és mentem, míg meg nem érkeztem Caltrey-ba. Megváltoztattam a nevemet, és új életet kezdtem. A feleségem családja azonban felbérelt valakit, hogy bosszút álljon rajtam. Amikor rám talált… Körbevettek a sziget lakói, és megesküdtek rá, hogy nem én vagyok az, akit keres. Azt mondták, én itt születtem. A férfi pedig, aki rám vadászott, hitt nekik, és elhagyta a szigetet. Azóta békében élek itt.

Kiela szíve majd megszakadt szeretett barátnőjéért.

– Végtelenül sajnálom – mondta, és közben arra gondolt, bárcsak eszébe jutott volna valami más, valami jobb, amit mondhatott volna. Bryn nem érdemelte meg azt a fájdalmat és gyászt, amelynek a terhét cipelte. Hiszen olyan hatalmas szíve van.

Caz az egyik indájával megveregette Bryn karját.

– Mind sajnáljuk – mondta.

– Míp – tette hozzá együttérzőn a kaktusz.

– Ó, ez igazán kedves tőletek, de nem azért meséltem el mindezt, hogy sajnáljatok – felelte Bryn –, hanem hogy lássátok, volt már példa rá, amikor a szigetlakók így viselkedtek. Ők ugyanis megvédik az övéiket. Tobin édesanyja, aki mára már a nővérem, és Tobin, aki az unokaöcsém, voltaképpen ők fogadtak engem örökbe. És Caltrey népe az én új családom.

– Én nem tartozom közétek – jelentette ki Radane.

– De tartozhatnál, ha szeretnél – mondta Bryn, majd feltartotta a kezét. – Gondold át jól, mit válaszolsz. A kérdés ugyanis nem az, hogy biztonságban leszel-e itt, hanem az, hogy szeretnél-e itt maradni. Újrakezdeni, új emberré válni és új álmokat szőni nem mindig könnyű. Szeretnél Caltrey-n új életet kezdeni?

Radane gondterhelten vizsgálgatta a tányérján lévő lekvárt, aztán egy késsel megkente vele a zsemlét. Beleharapott, és rágni kezdte. Kiela és Bryn is illedelmesen ivott egy-egy korty teát, és elmajszolt pár falat lekváros zsemlét. Kiela azon tűnődött, megpróbálkozzon-e legközelebb az almalekvár készítésével, Caz pedig fellendült az asztalra, majd lelógatta az egyik indáját, hogy Mípet is felhúzza maga mellé. A növények is türelmesen vártak, amíg Radane gondolkodott.

Kis idő múltán a nő végül meg is szólalt.

– Igen, itt szeretnék új életet kezdeni.

Bryn biccentett.

– Akkor úgy kezdjük, ahogy korábban ajánlottam: mindenekelőtt segítesz felszámolni a pékségben a rendetlenséget. Felveszlek a segédemnek, átmenetileg legalábbis. Ha megtetszik a munka a pékségben, maradhatsz, és dolgozhatsz ott tovább. Ha nem, akkor majd segítek neked másik állást találni a faluban. Ettől függetlenül is mondom, hogy én magam a pékség feletti lakrészben élek, és van egy vendégszobám, ami mostantól a tiéd lehet. Ha bárki jönne, és felőled érdeklődne, azt mondjuk neki, hogy már vagy egy évtizede itt élsz, és legalább ennyi ideje dolgozol a pékségben.

Radane szája tele volt lekvárral és zsemlével.

– Mindkettőtökkel borzalmasan viselkedtem – mondta, miután lenyelte a falatot. – Miért vagytok mégis ilyen jók hozzám?

Kiela Larranre gondolt, aki a Caltrey-n töltött első reggelén fahéjas csigával és tojásokkal teli kosarat hagyott a lépcsőjén. A legegyszerűbb, egyben a legigazabb választ adta Radane kérdésére:

– Mert megtehetjük.

HARMINCADIK FEJEZET

KIELA A FÜTYÖRÉSZÉSBŐL MÁR TUDTA, hogy Larran közeledik a házhoz. A férfi az övére csatolt szerszámkészlettel, vállán egy rakás fával tért vissza. A fát az ajtó elé tette le, a rózsabokrok mellé.

– Úgy képzeltem, hogy a fal mentén végig lehetnének könyvespolcok az ágy mindkét oldalán. Faltól falig, minden falon – mondta.

Kiela arcán boldog mosoly ragyogott. Ennyi könyvespolc!

– Tényleg rengeteg könyvet kell elhelyezni.

Larran a fűrészt a többi szerszámával együtt lerakta egy fatönkre a ház közelében.

– Hogy tudtatok ennyi… Nem érdekes. Nem az én dolgom.

– Már akkor elkezdtük összekészíteni a könyveket, amikor a zúgolódás első hangjait meghallottuk – felelte Kiela, miközben a férfit nézte, aki ugyanazzal a gondossággal rakosgatta ki a szerszámait, amilyen odafigyeléssel végzett minden mást is az életében. – Csak azt az egyet bánom, hogy nem tudtam több könyvet megmenteni. Álmomban sem gondoltam, hogy végül ennyire rosszra fordulnak a dolgok – folytatta a lány. – Ó, és remélem, az eddigiek alapján már világos, hogy tényleg nem kellene mostanában Alyssiumba menned.

Larran bólintott.

– Rájöttem. Bár a viharok…

– Míp! – szólt közbe a küszöbről a kaktusz.

– Jól van, rendben – felelte nevetve Larran. – Nem megyek sehova.

Amíg Kiela, Bryn és Radane kicipelte a ládákat és az ágyat a hálószobából, hogy helyet csináljanak a polcoknak, addig Larran méretre vágta a fákat. Radane még életében nem fogott a kezébe kalapácsot vagy fűrészt, a méricskélésnél azonban nagy hasznát vették. Kiela és Bryn azonban kalapácsot ragadott, hogy a helyükre tegyék a polcokat Caz és Míp utasításait követve: egy padlótól a mennyezetig érő könyvespolcnál az alsó három helyen harminc, a felsőknél húsz centit kellett hagyni a polcok között. A lekvároknak készített polcokkal szemben a könyvespolcok nem külön álltak, hanem beépítették őket a falba. Munka közben mindenki a kedvenc témájáról beszélt: Kiela és Caz a könyvtárról, Bryn a pékségről, Radane arról az egyetemről, ahol a tanulmányait végezte, Larran pedig Caltrey-ról és a tengeri lovakról.

Két jó hangulatú napba telt, míg elkészültek. A második nap végére színpompás, különféle árnyalatú fafajtákból összeállított polcok borították Kiela hálószobájának összes falát a padlótól a mennyezetig, körbevéve az ablakkereteket is. Az egész házat a frissen fűrészelt fa illata töltötte be. Az első nap éjszakáját Radane a Bryn péksége feletti vendégszobában töltötte, Larran pedig visszament a saját házába és a lovaihoz. Kiela álmában az erdő szívében járt a fellegmedvék és az egyszarvú társaságában.

A második napon Eadie és Ulina jött el látogatóba. Eadie egy kosár rubinvörös cseresznyével érkezett, Ulina pedig magával hozott egy kis, ölbe vehető, kéthúros hárfát, amelyet ő nem használt, és Caznak adta. A hangszer nagyjából akkora volt, mint maga a póknövény. A társaság tartott egy kis szünetet a könyvespolc munkálataiban, hogy ülésezni tudjon a Fenyőtoboz Boszorkánytanács, amihez persze elfogyasztottak némi cseresznyét is abból az adagból, amit még nem magoztak ki a lekvárkészítés miatt. Caz eközben az új hárfáján játszott, Míp pedig a zene ütemére ringatta a tüskéit.

Kiela még sosem érezte magát ennél boldogabbnak.

A harmadik nap hajnalán csak Radane tért vissza a házikóhoz. Bryn nem tudott több időt a pékségtől távol tölteni, Larranre pedig a ménesnél volt szükség, hogy segítsenek a halászhajóknak.

– Bryn azt mondta, már holnap kezdhetek a pékségben – közölte Radane, amint megérkezett. Előhúzott egy kissé viharvert, de nagyon is ismerős könyvecskét az erszényéből. – Azért jöttem, hogy ezt visszaadjam neked. – Kiela szüleinek receptes könyvét tartotta a kezében. – Már korábban el akartam hozni magammal, de előbb szerettem volna helyrehozni azt az oldalt, amit eltéptem.

Kiela átvette a könyvet, és magához ölelte. Mintha egy kiszakított része tért volna vissza a szívébe.

– Rendben – felelte. Megköszönni nem fogja, elvégre Radane az ő akarata ellenére vette el tőle a szakácskönyvet, a „rendben” azonban megfelelőnek tűnt, különösen, mivel Radane vette a fáradságot, és megpróbálta helyrehozni, amit tönkretett. – Cazzal épp arra készültünk, hogy kipakoljuk a könyveket a polcokra. Csatlakozol hozzánk?

– Odaengedsz a könyvek közelébe?

Csak ha óvatosan bánik velük. És csakis felügyelet mellett, természetesen. De persze, miért ne hagyná Radane-nek, hogy segítsen, ha szeretne? Igazán kiérdemelt már ennyi bizalmat.

– Kiveheted a ládákból, és átadhatod nekünk a könyveket. Mi pedig majd rendszerezzük őket.

– Teljesen jó lesz így.

Rögvest munkához is láttak.

Könyvpakolás közben Kiela elmesélte Radane-nek, hogyan kísérletezgetett a fagyógyító és vízfakasztó varázsigékkel, Radane pedig elmondta a lánynak és Caznak, milyen könyvekből tanult a szélsuttogóképzés során. Noha a kettő között nem sok átfedés volt, Kiela lenyűgözőnek találta a társalgást. A Radane által olvasott könyvek között ugyanis, bár sokat Kiela maga is ismert, jócskán akadt számára ismeretlen, Radane pedig teljesen odavolt a kísérletekért, amelyeket Kiela végzett. Az egyetemen nem engedélyezték a diákok számára, hogy változtassanak a varázslatokon, vagy hogy olyan bűbájokkal kísérletezgessenek, amelyeket előzetesen a professzoraik nem próbáltak ki és hagytak jóvá. Túlságosan sűrűn lakott volt a főváros ahhoz, hogy szeszélyes varázsigék használatát kockáztassák.

– Nagyon szeretnék találni egy olyan bűbájt, amellyel segíthetek a tengeri lovakon – mondta Kiela, miután elmagyarázta Radane-nek, milyen problémákat okoz a hippokamposzok szaporodásában a varázslók segítségének elmaradása. – Nem találtam még olyan szöveget, amelyik közvetlenül foglalkozott volna ezzel a témával, de van néhány ígéretesnek látszó lehetőség.

Caz kiválogatta a könyvek közül azokat, amelyek a tengeri lovakkal kapcsolatban használható varázsigéket tartalmaztak, és átadta őket Radane-nek. A kötetek egyike sem foglalkozott kifejezetten a hippokamposzokkal, Kiela és a póknövény azonban úgy gondolta, hogy némi kutatást követően talán átalakíthatják őket úgy, hogy a tengeri lovakra vonatkoztathassák őket. Radane leült Kiela ágyának szélére, és tanulmányozni kezdte az egyiket.

– Ez itt például átlagos lovakra vonatkozik – mondta. – Ha kombináljuk egy olyan varázsigével, amely csak mágikus lényekre alkalmazható, akkor az akár még működhet is. Megvan Stigard sorozatának harmadik, nem is, negyedik kötete, amelyik a varázslattal létrehozott teremtmények élettanával foglalkozik?

Kiela átfutotta a jegyzeteit.

– A harmadik ládában lesz.

Egy időre félbehagyták a könyvpakolást, és belemerültek az olvasásba. Kiela tisztában volt vele, hogy számos kötet olyan varázsigéket tartalmazott, amelyek alkalmazásához az ő tudása nem elegendő, hiszen olyan mágiaismereti háttértudást követeltek, amelyekkel ő nem rendelkezett – Radane-nek azonban megvolt a képesítése hozzájuk.

Mire lement a lap, a könyveknek ugyan alig a negyedét helyezték el a könyvespolcokon, ám minden eddiginél közelebb jártak egy használható varázsige megalkotásához.

– El tudsz kéredzkedni Bryntől még egy napra? – tudakolta Kiela.

– Szeretnéd, ha visszajönnék? – kérdezte csodálkozva Radane.

– Miért vagy így meglepve? Hiszen elég jól haladunk.

– De én… – Radane nagyot sóhajtott, mielőtt folytatta volna. – Leginkább azért iratkoztam be a Félhold Egyetemre, mert szerettem volna több lenni a puszta nevemnél. Soha senkinek nem volt még szüksége rám a tudásom vagy a képességeim miatt. Mindig csak az számított, hogy ki vagyok én.

– Hogy ki voltál – helyesbített Kiela. – Hiszen most már te is caltrey-i vagy.

Radane szája mosolyra húzódott.

És másnap ismét eljött.

A negyedik napra teljesen elkészültek a polcok (hála Larrannek), a könyvek rendszerezve lettek (Caznak köszönhetően), és született egy működőképes varázsige is (amiért Radane-t illette köszönet). Míp összeszedte a bűbáj hozzávalóit, Kiela masszává keverte őket, és a keveréket egy befőttesüvegbe zárta. Amikor Larran megérkezett – mindennap meglátogatta Kielát, noha a parton történtek óta nem jutott rá lehetőségük, hogy kettesben legyenek –, Kiela vele is megosztotta a jó hírt.

A férfi egy szót sem szólt, csak megcsókolta őt. Olyan érzés volt, mint a tengerbe csobbanni egy forró napon. Kiela hagyta magát belemerülni a csókba, a világ megszűnt létezni számára – egészen addig, míg Radane meg nem köszörülte a torkát. Ekkor gyorsan szétrebbentek, Kiela pedig érezte, hogy elpirul.

Amikor már mindketten rendesen kaptak levegőt, Larran így szólt:

– Hogyan lehetünk biztosak benne, hogy a bűbáj nem árt majd a lovaimnak?

Kiela már átgondolta ezt a lehetőséget is.

– Magunkkal visszük Ivort – felelte.

– De ő tudni fogja, hogy varázsigével van dolga – vetette közbe figyelmeztetőleg Radane.

– Kötve hiszem, hogy sokkolná a felismerés – mondta Kiela.

Larranre nézett. A ménes egyetlen kancájával sem tenne semmit a férfi jóváhagyása nélkül. Ezek az állatok Larran részei voltak, bent laktak a szívében. Ha nemet mond, akkor eleget tesz a kérésének.

A férfi bólintott.

– Megbízom Ivorban – felelte –, akár a te titkodról van szó, akár a ménesről.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Radane Kielát. – Minél több ember tud a varázslatokról, annál nagyobb a kockázat.

Kiela nem hitte biztosan, hogy Radane-nek igaza van.

– Minél több barátom van, annál inkább biztonságban vagyok – felelte. – És ez rád is igaz.

A megoldás nem az elszigetelődésben rejlett, sem Kiela, sem Caz, sem pedig Radane esetében. Ahhoz, hogy biztonságban tudhassák magukat a szigeten, Caltrey teljes közösségét maguk mellé kellett állítaniuk.

A tengeri lovak szaporodási nehézségeinek megoldása jelentette az első lépést ehhez.

– Mindenki számára fontos, hogy a ménes lovai egészségesek legyenek, nem igaz? – mondta Kiela. – Ha bővül a lóállomány, több segítségük lesz a halászoknak. Ha a halászok több halat fognak, akkor mindenkinek könnyebb lesz az élete, beleértve a szárnyas macskákat is. Gondoskodunk a szigetlakókról, ők pedig gondoskodni fognak rólunk.

És persze további hozzáadott értéket jelentett Kiela számára, hogy ezzel Larrant is boldoggá tehette.

– A ménesed éppen olyan fontos az itt lakók számára, mint neked – mondta a férfinak, mire az elmosolyodott. Épp, ahogy Kiela remélte.

– Igazad van.

– Hát, akkor gyerünk, vágjunk bele!

Caz és Míp otthon maradt, hogy felügyeljék a lekvárboltot, Radane pedig visszatért a faluba, hogy segítsen Brynnek a pékségben, hiszen hivatalosan már ott dolgozott segédként. Így hát Kiela és Larran Ivor társaságában sétált ki a mólóra a varázsigével és a bűbáj hozzávalóinak keverékével.

Ivor meglehetősen tájékozottnak bizonyult a tengeri lovak biológiáját illetően.

– A varázslók azért tudnak, illetve tudtak segíteni az állatokon, ha éppen úgy döntöttek, mert a kancák a tavaszi és a nyári hónapokban hordják ki a megtermékenyített petesejteket. Voltaképpen a petesejtek beültetése az, ami mágikus segítséget igényel. Ezért nem számított, hogy a varázslók a távoli szigeteket bejáró körútjuk során mikor érkeztek Caltrey-ra: a kancák bármikor készen álltak a megtermékenyítési folyamatra.

– Szóval úgy gondolod, hogy ez a dolog működni fog? – szakította félbe Kiela a kiselőadást.

– Fogalmam sincs – vallotta be Ivor. – Sosem voltam annyira bennfentes, hogy a varázslók megosztották volna velem a bűbájt, amelyet használtak. De ha bármi is balul sülne el, itt leszek, hogy segítsek. Figyelni fogom az adott kancát, észre fogom venni, ha rosszul lesz.

És ha ló egyszer csak madárrá változik? Vagy fává? Kiela, Caz és Radane milliószor áttanulmányozták a varázsigét. Utánanéztek minden egyes szónak és hozzávalónak, Kiela azonban egész addig nem lehetett biztos abban, hogy a varázsige rendben van, amíg rá nem olvasta azt a kiválasztott állatra. Az utóbbi időben rá kellett jönnie, hogy a varázsigék tanulmányozása és a varázslat gyakorlati alkalmazása bizony két külön világ.

– Azt is meg fogom tudni állapítani – folytatta Ivor –, ha sikerrel jártunk.

– Hogyan? – tudakolta Kiela. Amennyiben jól értelmezte a varázslatot, akkor az pusztán arra szolgált, hogy megkönnyítse a petesejt beágyazódását. A ló vemhességének még hetekig semmi jele nem lesz, és utána is négy hónap telik el, míg életet ad a kiscsikónak.

– Varázslat – felelte Ivor, varázslást imitálva az ujjaival.

Kiela erre felvonta a szemöldökét.

– Ugyan ezt a konkrét varázsigét nem ismerem – folytatta Ivor –, de igazad volt abban, hogy bizony vannak olyan titkaim, amelyeket nem szeretném, ha egy birodalmi nyomozó birtokába jutnának.

– Azt hiszem, mindannyian nagyon szerencsések vagyunk, hogy Radane úgy döntött, visszavonul a szakmájától – jegyezte meg Kiela.

– Így van – helyeselt Ivor.

Ahogy a móló végéhez értek, Larran levette az ingét, majd beugrott a vízbe, és füttyentett – négyszer röviden, egyszer hosszan –, mire az egyik tengeri ló hangos nyerítés közepette kivált a ménesből. A halványkék színű kanca pikkelyei a déli égbolt színét idézték.

– Ő itt Marri – mondta Larran. – Négyéves, épp abban a korban van, amikor meg kellene születnie az első csikójának. Ideális egészségi állapotban van, de nincs jele annak, hogy vemhes lenne. – Larran becézgette kicsit a lovat, és megpaskolta a sörényénél, mire az belefúrta a fejét a férfi vállgödrébe. – Jólesik, kislány, igaz? De még milyen jól.

Kiela átmászott a sziklákon, be a vízbe, és megállt Larran és a tengeri ló mellett. Marri kíváncsian prüszkölt bele a lány hajába.

– Nem, nem, most nem kapsz semmilyen finomságot. Majd később. Ha jól viselkedsz – mondta neki Larran, majd csettintett a nyelvével, mire a ló belehempergett a hullámokba. – Azért tanítottam ezt meg nekik – magyarázta Larran –, hogy Ivor meg tudja vizsgálni és kezelni tudja őket, ha bármilyen sérülést szereznek, vagy megbetegszenek.

Kiela kinyitotta az erszényét, és kivette belőle a varázsige szövegét, majd átnyújtotta Ivornak, aki nem ment be a habok közé.

– Megteszed, hogy elém tartod ezt? – kérdezte Kiela.

Természetesen megtanulta kívülről a szöveget, de jobb volt biztosra menni, mint önhittségből elhibázni valamit. Ezután kinyitotta a befőttesüveget, és a kanca hasára kente a tartalmát.

Marri beleborzongott a lány érintésébe, de nyugodt maradt. A hátára fekve lebegett a vízben, mellső lábát a levegőben tartotta, a farokuszonya segítségével pedig előre-hátra ringatta magát, hogy ne sodorja el a dagály, és közel maradjon Kielához és Larranhez is.

Kiela nagy levegőt vett, majd kántálni kezdte a varázsige szavait. Szótagról szótagra haladt, szemét a papirosra szegezte, amelyet Ivor tartott elé olyan távolságból, hogy a tenger felcsapó hullámai ne tudják összevizezni. Kezét az állaton tartva körkörös mozdulatokkal masszírozta be a kencét a ló hasát fedő pikkelyek közé, ügyelve rá, hogy mindenhova jusson. Minden kis résbe bejuttatta a masszát, miközben folyamatosan a varázsige szavait mormolta.

A többi hippokamposz a hullámokban ringatózott a parttól távol. Kiela úgy érezte, mintha ők is azt figyelnék, mit csinál. Megpróbálta kizárni a külvilágot, illetve gondosan és határozottan formálni a szöveg minden egyes szótagját. Nekifeszültek a hullámok, ám ő ügyet sem vetett rájuk. Sirályok vijjogtak a feje felett, ám ő meg sem hallotta a hangjukat. Abban a néhány percben saját magán kívül nem létezett számára más, csak a tengeri ló és a varázsige.

Egy idő után végzett.

Hátralépett.

– Most már elengedheted – mondta Larrannek, aki csettintett egyet a nyelvével, mire Marri visszahemperedett a habok közé.

– Készen van? – tudakolta férfi.

Kiela Ivorra pillantott.

– Szerinted sikerült? – kérdezte.

Ivor lehajtotta a fejét, előredöntötte az agancsát, és néhány szót mormolt magában. Ha nem figyelt volna a szavak különleges ritmusára, Kiela sem ismerte volna fel, hogy Ivor az első nyelven beszél. A gyógyító rendkívül ügyesen tudta elrejteni azt, amit csinált. Kiela meg is jegyezte magának, hogy gyakorolja majd ezt a fajta varázsigemondást a Fenyőtoboz Boszorkánytanács következő összejövetelén. Amikor Ivor végzett, egy maréknyi homoknak látszó port szórt a lóra.

Kiela lélegzet-visszafojtva figyelt.

A homok aranyos színnel izzott fel.

– Sikerült – jelentette ki határozottan Ivor.

Larran a két kezébe temette az arcát, a válla rázkódni kezdett a zokogástól. Ivor letérdelt mellé, és a vállára tette a kezét, Kiela pedig kimászott a vízből a mólóra.

Miután nyelt egy nagyot, Larran a könnyeit visszatartva mosolygott Marrire.

– Jó kislány – mondta a lónak, majd megpaskolta a nyakát. – Gyerünk, menj csak!

Marri hangos nyerítés kíséretében tért vissza a mély vízben várakozó ménesbe. A többi ló rögtön körülvette. Larran is kimászott a mólóra.

– Gratulálok – fordult hozzá Ivor, majd Kielára nézve folytatta: – Szólj, amikor szeretnéd megismételni mindezt. Felteszem, talán már holnap?

Kiela bólintott.

Most, hogy már tudta, működik a varázslat… Működik a varázslat!

A térde úgy remegett, akár a kocsonya – pontosabban fogalmazva inkább úgy, mint egy adag még nem egészen besűrűsödött lekvár. Egészen eddig fel sem tűnt neki, mennyire feszült volt. Most azonban egész testében reszketni kezdett.

– Igen – felelte –, amint újra nálam lesz minden hozzávaló.

Ivor biccentett egyet a lány és Larran felé, majd kitárta a szárnyát, és a levegőbe emelkedett. Kiela és Larran hosszan figyelték, ahogy visszarepült a sziklafalhoz, majd a vízesés felé vette az irányt. Amikor az agancsos gyógyító eltűnt a sziklafal szélén virágzó rózsabokrok felett, Larran Kielához fordult.

– Csodát tettél. Nem tudom, hogy köszönhetném meg neked.

A lány végignézett a tenger áztatta ruháján. Már megint nem gondolta végig alaposan ezt a ruhadolgot, mielőtt beugrott volna a tengeri ló mellé, pedig igazán számíthatott volna erre, ha a varázsige szövegén és a kence összetevőin kívül arra is figyelmet fordít, hogyan fog kinézni ez a varázslat a gyakorlatban.

– Kezdheted azzal, hogy kölcsönadod nekem pár ruhádat.

Larran átkarolta Kiela derekát, és magához húzta. Vízpermet szállt körülöttük, amikor megcsókolták egymást, Kiela pedig úgy érezte, hogy menten elolvad. A nap fénye melengette a tengertől nedves bőrét, miközben Larran az ajkát, a nyakát és az arcát csókolta, mielőtt ismét visszatalált volna a lány ajkához.

– Szeretnél…? – zihálta a férfi.

– Igen.

– De hiszen nem is tudod, mit akartam mondani. Lehet, hogy azt akartam javasolni, ússzunk egyet. Vagy hogy lovagoljunk ki a tengerre.

– Igen a válaszom, bármit is szeretnél – felelte Kiela.

Larran ismét megcsókolta.

– Igen.

Kiela hagyta magát elmerülni a csókban. A szájában érezte Larran ízét: a fahéjjal keveredő tengeri sót.

A távolban felsikoltott egy hableány – szirénázáshoz hasonló hangot adott ki, mire a szerelmesek szétrebbentek. A ménesen túl megpillantották a sellőt, aki delfinszerű mozdulatokkal közeledett feléjük. Minden alkalommal, amikor kiemelkedett a vízből, felsikoltott.

– Hajó! – kiabálta.

Ez önmagában még nem lett volna szokatlan, hiszen egy tucat halászhajó és fél tucat egyéb vitorlás sziluettje látszott a kikötőn túl. Néhány hajó ennél is messzebb járt, a víz azonban nyugodt volt…

Kiela érezte, ahogy a mellette álló férfi izmai megfeszülnek.

– Birodalmiak – mondta Larran.

– Micsoda?

Kiela nem látott mást a caltrey-i illetőségű hajókon kívül…

Larran a tengernek a naptól balra eső részére mutatott, így már Kiela is észrevette: a birodalom egyik hadihajója közeledett egyenesen a sziget kikötője felé.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

– EL KELL REJTENÜNK A KÖNYVEKET – mondta Larran, le sem véve a szemét a hadihajóról.

Kielának végtelenül jólesett, hogy ez volt a férfi első gondolata.

– Igen – felelte.

– Felhúzok egy álfalat – jelentette ki határozottan Larran –, amivel eltakarhatók a könyvespolcok.

A lány már eljátszott ezzel a gondolattal korábban is, mint hosszú távon alkalmazható megoldással, ám azt álmában sem gondolta volna, hogy ilyen hamar szükség lesz a megvalósítására.

– Meg tudod csinálni még azelőtt, hogy kikötne a hajó?

A válasz nyilvánvalóan nemleges volt, Larran azonban a világért sem felelte volna ezt.

– Megpróbálom – mondta inkább, majd kézen fogta Kielát, és futólépésben elindultak a mólón a partra. – Egyébként további haszna is lesz, mert javítja majd a ház szigetelését. Télen jól fog jönni.

Kielának kedve lett volna felnevetni. Vagy inkább sírva fakadni. Miután rendeződtek a dolgok Radane-nel, azt hitte, már biztonságban lesz, de persze tudhatta volna… Te jó ég! Radane!

– Nem értem vagy a kis orvosságaim miatt jönnek! – Hogy is jöhettek volna érte? A hírek nem terjednek ilyen gyorsan ilyen messzire. Caltrey-n kívül senkit sem érdekelt és senki nem is tudhatott a fák vagy a sellőgyerek meggyógyításáról, és a szigeten is csupán Fenerer akadékoskodott ezekben az ügyekben. Márpedig Kiela nem hitte, hogy az öregnek olyan szintű kapcsolatai lennének, amelyekkel ide tudott volna rendelni egy hadihajót. – Radane-t keresik. Figyelmeztetnünk kell!

Már kiértek a partra, amikor Larran a következőt javasolta:

– Te menj, és figyelmeztesd Radane-t, én pedig nekiállok a falnak, rendben?

Nyilván beletelik majd némi időbe, míg a császári küldöttek rájönnek a lekvárbolt létezésére, Radane azonban a falu központjában lévő pékségben dolgozott, így sokkal kiszolgáltatottabb helyzetben volt.

– Ne felejts el szólni Ivornak is, ha felértél a sziklafal tetejére – felelte Kiela. – És kérlek, mondd meg Caznak és Mípnek, hogy bújjanak el az erdőben. Akármit mondanak is, ragaszkodj hozzá, hogy nincs szükség a hősködésükre. Ha a császári csapatok nem járnak sikerrel, és nem találják meg azt, amiért jöttek, nem kizárt, hogy jobban körülszaglásznak majd valamiféle vigaszdíj reményében. És akkor leszünk csak igazán veszélyben.

Larran megcsókolta a lányt.

– Légy óvatos – kérte. – És gyere a házhoz, amint tudsz.

Kiela a falu irányába rohant, Larran pedig felszaladt a lépcsőn, kettesével szedve a lépcsőfokokat. A lány elfutott az újjáéledt szökőkút mellett, amelyből folyamatosan bugyogott a víz. Üres, állapította meg a pékséghez érve: senki sem üldögélt a bolt előtti asztaloknál, nem állt senki a pultnál, és hátul a sütőknél sem.

– Bryn? Radane? Tobin?

A kikötő irányából hangokat hozott a szél. Kiela a pékséget maga mögött hagyva elindult a kikötőhöz vezető utcákon, majd egyszer csak hatalmas tömeg állta útját. A helyiek gyűltek össze, hogy tanúi legyenek, ahogy a csillogó, háromárbócos, piros vitorlás császári hajó befut a kikötőbe. Sirályok köröztek a hajó felett, amely akkora hullámokat vetett, hogy a közelben lévő többi lehorgonyzott hajó mind ritmikus ringatózásba kezdett. Kiela befurakodott az emberek közé, és egészen addig nyomakodott köztük, amíg meg nem lelte a kikötő szélében álldogáló Brynt és Radane-t.

Végre átverekedte magát a tömegen, és megragadta Radane kezét.

– Te meg mit csinálsz? – kiáltott rá. – Hiszen neked el kellene… Nem is tudom… El kellene rejtőznöd? Vagy talán ki kellene eszelned valamilyen fedősztorit?

Kiela csak később vette észre, hogy Radane másik kezét Bryn szorongatja. A két nő szorosan egymás mellett állt. Eltűnődött, mi történhetett azóta, hogy együtt összerakták a könyvespolcát. Ne kalandozz el, dorgálta meg magát. Radane-nek nem lenne szabad itt lennie.

– Minden rendben lesz – mondta Bryn. – Azt hittem, kicsit több időnk lesz elterjeszteni a történetet, miszerint Radane már évek óta a sziget lakója, de a caltrey-iak szeretik…

– Nem fog működni – szól közbe Radane.

– Nem tudhatod – felelte Bryn.

Radane megrázta a fejét.

– Ismerem azt a hajót. És a kapitányát is, nyolcéves korom óta. A szüleim őt szánták nekem férjül. Amint meglát engem, össze fog omlani a hazugságunk.

Bryn hirtelen elengedte Radane kezét.

– Férjül? – ismételte meg.

– Egyikünk sem akarta a házasságot – jelentette ki határozottan Radane. – Egyetértettünk abban, hogy nem vagyunk egymáshoz valók. De ettől még teljesen biztos vagyok benne, hogy fel fog ismerni, amint meglát.

Kiela szinte érezte, ahogyan a közösen szőtt tervük egyszerre romba dől. Radane-nek igaza volt: ha a hajó kapitánya ismerte őt korábbról, akkor mindegy, hány szigetlakó esküszik majd meg arra, hogy Radane már évek óta Caltrey-n él. Vajon mit tesznek majd a császár emberei, amikor meglátják a nőt? Megvádolják majd a szigeten élőket, hogy egészen idáig rejtegették őt? És vajon mit tesznek Radane-nel? Ez az egész rémesebb, mint gondoltam.

– És mit fog tenni? – kérdezte Radane-t.

– Az attól függ, kiknek dolgozik: azoknak, akik meg akarnak ölni, vagy azoknak, akik szeretnének felhasználni a saját céljaikra – felelte Radane, és leengedte a vállát. – Azt hiszem, hamarosan megtudom a választ.

Ahogy egyre közelebb ért a kikötőhöz, világos lett, hogy a hajó sokkal nagyobb és robusztusabb annál, mint amilyennek a távolból nézve tűnt. A fehér és aranyszínben játszó hajótest csak úgy ragyogott a napfényben. Kiela figyelte, ahogy a tengerészek – egyben katonák – az árbócoknál és a vitorláknál sürögtek-forogtak, készültek ledobni a horgonyt a kikötő központi részén, ahol mélyebb volt a víz. A lány úgy számolt, hogy néhány percbe telik majd, mire rögzítik a hajót, és újabb néhány percbe, amíg a matrózok kieveznek a hadihajó oldalához rögzített csónakok egyikén.

– Új tervre lesz szükségünk – mondta Kiela.

Elvégre mi más volt a polcain, ha nem varázslat? Csak a megfelelő könyvre lenne szükség, abban biztosan rábukkannának arra a megoldásra, amely mindannyiukat kivezetné ebből a szorult helyzetből. Bárcsak több idejük lenne…

– Először is tűnjünk el a kíváncsi szemek elől – javasolta Bryn –, és beszéljük át a dolgot a pékségben.

A hajó éppen lehorgonyzott a kikötőben, amikor Bryn átfogta Radane derekát, majd célirányosan (és lehetőleg feltűnésmentesen) elhagyták a helyszínt. Ahogy a pékség felé haladva átkeltek a tömegen, csak úgy röpködtek a kérdések hármójuk körül. Némelyik nekik szólt:

– Hova mentek?

– Nem akarjátok látni?

Mások az újonnan érkezőkre vonatkoztak:

– Kik lehetnek ezek? És miért jöttek ide?

– Lehet, hogy egy varázsló? Csak nem küldtek végre egyet?

A hozzájuk intézett kérdésekre Bryn minduntalan ugyanazt válaszolta: visszamegy a pékségbe, hogy süssön még néhány finomságot. A jövevények biztosan éhesek lesznek, ő pedig szeretett volna felkészülni az érkezésükre. Nem, nem tudja, hogy új varázslót küldtek-e. Nem tudott többet, mint más, leszámítva azt, hogy a péksüteményeket mindenki szereti, ezért siet vissza, hogy még többet süssön belőlük. Valószínűleg muffinokat fog készíteni, mert az hamar megvan. Hát persze, felhasználja Kiela lekvárját is.

Kiela hallgatta, hogyan kavarognak a tömegben a különféle pletykák és értesülések. Úgy látszott, konszenzus alakult ki abban, hogy a császár végre ismét elküldte a távolabbi szigetekre a varázslóit. Azért jöttek, hogy véget vessenek a viharoknak, javítsanak a szigetek állapotán, és rendbe hozzák mindazt a bajt, amit okoztak. Senki sem vetette fel, hogy talán lehet kapcsolat az egykori birodalmi nyomozó és jelenlegi szigetlakó Radane meg a hadihajó érkezése között, Kiela azonban biztosra vette, hogy csupán idő kérdése, és valakinek elhagyja a száját ez a gondolat, amely aztán futótűzként fog elterjedni az emberek között.

Amikor végre megérkeztek a pékségbe, azonnal magukra zárták az ajtót.

– Az is lehet, hogy csak véletlen egybeesés – vetette fel Bryn, miközben leengedte a zsalugátereket az ablakokon. – Nem tudhatod, hogy valóban téged keresnek-e, ráadásul viharba kerültél, lesodródtál az eredeti útvonaladról, tehát semmi okuk azt gondolni, hogy ezen a szigeten vagy.

– Tegyük fel, hogy véletlen egybeesés, és nem értem jöttek. Amint azonban meglátnak… – Radane megrázta a fejét. – Szükségem van arra a láthatatlanná tevő bűbájra.

– Az nem igazi láthatatlanná tevő bűbáj – figyelmeztette Kiela. Miután Radane mindent bevallott neki a barlangban, átfutotta a varázslat leírását. – Inkább valami olyasmi, ami feltűnésmentesebbé teszi a lopakodást: alig hallhatóvá teszi a lépteid zaját és homályosabbá a kontúrjaidat, hogy ne legyél annyira észrevehető. Nem tudom, hogy a hatása kiállná-e a próbát, ha valaki közelebbről is megvizsgálna. Ezenkívül egyáltalán nem tudom garantálni, hogy működik. Még egyszer sem próbáltuk ki.

Radane fel-alá járkált a pult előtt.

– Ha a legkisebb gyanú is felmerül bennük, hogy esetleg itt lehetek a szigeten, nem nyugszanak majd addig, amíg meg nem találnak. Nem is sejted, milyen alaposak a császár katonái. Minden kő alá be fognak nézni a szigeten.

– Elég szerencsétlenül nevezték el ezt a bűbájt, ha még a használata után is megtalálják azt, aki alkalmazta – jegyezte meg Bryn, majd megállt Radane-nel szemben, és amikor az épp félúton volt az oda-vissza menetelésben, átölelte őt. Radane Bryn vállára hajtotta a fejét.

Kielának egyszer csak támadt egy ötlete.

– És mi van, ha nem keresnék?

A két nő rámeredt.

– Elsüllyedt a hajód, nem igaz? – folytatta Kiela. – Mi lenne, ha azt terjesztenénk el, hogy te is odavesztél vele? Hogy Larran valójában nem mentette meg az életed. Te pedig sosem érted el Caltrey partjait. Ha elhiszik, hogy igazat mondunk, nem lesz miért átvizsgálniuk a szigetet. A láthatatlanná tevő bűbáj segítségével elrejthetünk az egyik barlangban, amíg a császári katonák el nem mennek.

– Tetszik az ötlet – mondta Bryn –, de túl sokan tudják, hogy Radane nem fulladt meg, és annyi időnk már nincs, hogy mindenkihez eljuttassuk ennek ellenkezőjét. Az én új családomnak és nekem annak idején hónapok álltak a rendelkezésünkre arra, hogy megalapozzuk az alternatív igazságomat, de mivel most csak néhány percünk maradt, bárkinek kiszaladhat a száján a tényleges igazság, ráadásul az illető még annak sem lesz tudatában, hogy mekkora bajt csinál. Viszont… – Most Bryn kezdett fel-alá járkálni, és beszéd közben izgatottan hadonászott a kezével. – Miért nem próbálkozunk meg egy kisebb hazugsággal? Olyasmivel, amiről hihető, hogy nem tud róla mindenki, és nem is mond ellent más tényeknek. Kimentettek a vízből egy nőt, aki azt állította magáról, hogy birodalmi nyomozó. Csupán annyi a dolgunk, hogy azt mondjuk, ez a nő elhagyta a szigetet, miután semmi gyanúsat nem talált itt. Mégis ki mondaná azt, hogy ez nem igaz? Különösen, ha senki sem bukkan Radane nyomára. Miért ne mehetett volna el?

– Igen, ez az! – kiáltotta Radane. – Mondd azt mindenkinek, hogy távoztam a szigetről, miután semmiféle szabályellenességre nem találtam bizonyítékot. Amíg te beszélsz a többi lakossal, Kiela segíthet nekem működésbe hozni a láthatatlanná tévő bűbájt. – Radane reményteli arccal fordult Kielához. – Persze csak ha hajlandó vagy rá.

– Hogyne lennék hajlandó – felelte Kiela. Hogy merülhetett fel egyáltalán ez a kérdés? Kiela felidézte, hogyan rohant ki Larran a viharba, amikor észrevette a tengeren hánykolódó hajót. Vajon ő is úgy érezte magát akkor, mint most Kiela? Ha volt bármi, amivel segíteni tudott Radane-nek, meg kell próbálnia. – Csak egy a bökkenő: szükségünk lesz hozzá a varázskönyvre, de ha meglátnak téged a házam felé sétálni, az lesz az első hely, ahol keresni fognak. Nincs időnk a bűbáj tökéletesítésére. – Minden varázslat mögött, amelyet Kiela eddig alkalmazott, komoly kutatómunka és kísérletezés állt; elég csak az éneklő fára, az almadárra vagy Mípre gondolni. – Időt kell nyernünk, amennyit csak lehet. Vezet esetleg másik, kevésbé feltűnő út a sziklaszirt tetejére?

Bryn idegesen csavargatta a köténye sarkát, és a fejét rázta.

– Nincs, hacsak nem tudsz repülni, sziklát mászni vagy felfelé úszni egy vízesésen.

– Na és Ivor? Nem tudna ő felrep…

Radane résnyire nyitotta az egyik zsalugátert, és kikukucskált az ablakon.

– Kikötöttek – tudatta a többiekkel. – Leengedték a vitorlákat. Nem maradhatok itt tovább.

– Álcázni fogunk. Felöltöztetlek a ruháimba – mondta Bryn, majd eltűnt a hátsó szobában, ahonnan egy nagy kupac ruhával és köténnyel tért vissza. – Bárki, aki meglát, azt feltételezi, hogy csak pluszlekvárért mész, amire a muffinok miatt van szükség. Ez elég hihető, nemde? Sok muffinhoz sok lekvár kell. Én neki is állok megsütni őket, és igyekszem olyan természetesen viselkedni és ártatlan képet vágni, amennyire csak tudok, te pedig eközben…

– Nem fog menni – szakította félbe Radane. – Akár a méreteinket, akár a viselkedésünket nézzük, nagyon különbözők vagyunk.

Noha ellenkezett, közben már el is kezdett felhúzni egy lisztfoltos nadrágot, és a dereka köré kötött egy kötényt.

– Menni fog – mondta Kiela. Mindenki a kikötőben volt, az új jövevényeket lesték, nem pedig a pékség környékét vagy a sziklafalat. – Csak maradj kellően távol mindenkitől.

Bryn előhúzott egy textilkendőt, amelyet Radane fejére kötött, bebújtatva alá vörös haját. Miután tetőtől talpig végigmérte, még néhány kötényt kötött Radane dereka köré, hogy kicsit kerekdedebbnek tűnjön.

– A hajó köti le mindenki figyelmét – mondta Radane-nek. – Senki sem néz majd meg közelről.

– Ezt nem tudhatod.

– Akkor majd én elterelem a figyelmüket! – felelte Bryn. – Majd… megdobálom őket muffinnal. Vagy nem tudom. Kitalálok valamit. Neked csak annyi a dolgod, hogy kijuss a faluból, én meg…

Ekkor Eadie rontott be az üzlet ajtaján, patás hátsó fele nagy zajjal vágódott neki az ajtófélfának. Radane-re mutatott.

– Te! Te birodalmi nyomozó! Azt mondtad, otthagytad a munkád! Hazudtál? Te hívtad ide az embereidet, hogy elvigyék a mi Kielánkat? Mert biztosíthatlak, nem fogjuk hagyni, hogy… Miért van rajtad ennyi kötény?

A mi Kielánkat. A lány érezte, hogy elfutja a pír az arcát. Soha senki nem sietett még így a megmentésére.

Radane a kentaurasszonyságra szegezte a tekintetét.

– Miért jött volna bárki is azért, hogy elvigye Kielát? Hiszen ő itt született és nőtt fel, sosem hagyta el Caltrey szigetét. Miért keltené fel bárki érdeklődését a fővárosban?

Eadie meghökkent a hazugság hallatán, és zavartan bámult Radane-re.

– Szóval nem te hívtad ide ezeket az új jövevényeket?

– Nem, nem én – jelentette ki határozottan Radane.

– Nem ő volt – erősítette meg Bryn is. – Sőt, igazából remek lenne, ha segítenél elterjeszteni annak a hírét, hogy a birodalmi nyomozó azok után, hogy semmi gyanúsat nem talált a szigeten, majd bejelentette a visszavonulását, távozott is Caltrey-ról, épp ma reggel. Nagy kár, hogy a császári katonák pont elkerülték, de hát mi magunk sem tudjuk, hova ment.

– Ó, hát ez zseniális – felelte Eadie. – Persze, továbbadom a hírt. Segíthetek még valamiben?

– A figyelemelterelésben – vágta rá Kiela. – El kell juttatnunk Radane-t a házamhoz úgy, hogy senkinek se tűnjön fel, hogy elhagyta a pékséget. Úgy öltöztettük fel, hogy hasonlítson Brynre.

A kentaurasszonyság szipákolva végigmérte Radane-t, majd így szólt:

– Messziről elmegy – jelentette ki, majd patán fordult, és kiügetett a pékségből Ulinához.

– Ulina, mindenkire szükségünk lesz a kikötőben, nem elég az a sok kíváncsiskodó, aki most ott téblábol. Minden caltrey-i lakos legyen ott! Köszöntsük illő módon, fanfárral a birodalmi küldötteket! Elvégre évek óta először érkezik a szigetre újra varázsló, kapjon méltó fogadtatást.

Ulina hangja beszűrődött a pékségbe:

– Nahát, gondolod, hogy tényleg egy varázslót küldtek?

– Őszintén szólva nem, pedig jobban tennék – mondta Eadie, majd ráordított az utcán a járókelőkre, akik valamilyen okból nem az érkező hadihajót bámulták. – A kikötőbe! Nyomás! Mutassuk meg az új varázslónknak, hogyan fogadjuk Caltrey-n a vendégeket!

Bryn befejezte Radane hajának textilkendő alá tuszkolását. Kiela úgy gondolta, közelről nézve semmilyen szempontból sem emlékeztet Brynre, de talán a ruhával, a kötényekkel és a hajára kötött textilkendővel működni fog az álca.

– Gyorsnak kell lennünk. Csinálj úgy, mintha egy hirtelen előállt lekvárvészhelyzetet kellene megszüntetned.

– Lekvárvészhelyzetet? – Radane már-már hisztérikus módon felkacagott.

– Csak légy óvatos – kötötte a lelkére Bryn. – Nem veszíthetlek el most, amikor még azt sem tudjuk, mi az, amit megtaláltunk. Az túlságosan…

Bryn szeretett volna még mondani valamit, Radane azonban az ajkára tapasztotta a sajátját. Bryn éppen ilyen hevesen csókolt vissza, azoknak a kétségbeesett embereknek a hevével, akik nem tudhatják biztosan, látják-e még egymást valaha.

Kiela hagyott nekik néhány pillanatot a búcsúzkodásra, addig kilesett az utcára. Eadie és Ulina igyekezett mindenkit a kikötő felé terelni, de nehezen lehetett megbecsülni, az meddig tart ki. Megvárta, amíg már a csak tömeg végét lehetett látni a pékségből, csak ezután szólalt meg.

– Sajnálom, de mennünk kell.

– Te is légy nagyon óvatos – kérte Radane Brynt. – És ezt vedd császári parancsnak.

– Menj – felelte remegő hangon Bryn.

Kiela és Radane sietve távozott a pékségből. Átvágtak a téren, elrohantak a szökőkút mellett, végig a kihalt utcákon. Kiela folyamatosan szemmel tartotta a házakat, ám a tetőkön heverésző szárnyas macskákon kívül senkit sem látott.

Néhány értékes pillanattal később elérték a tengerpartot, és elkezdték megmászni a sziklafal tetejére vezető lépcsősort. Radane erősen a fejére szorította a textilkendőt, nehogy kibuggyanjon alóla lángvörös haja. Kiela abban reménykedett, hogy senki sem látta meg őket, hiszen most elvileg minden tekintet a hadihajóra szegeződött a kikötőben. Elvégre jó ideje nem történt már hasonló, mindenkit lázba hozó esemény Caltrey-n, és nyilván mindenki a saját szemével akarta látni az eseményeket, pláne úgy, hogy Eadie odacsődítette őket. Remélhetőleg így nyernek egy kis időt a varázsige tökéletesítésére. Mert ha mégsem…

Keresztülvágtak a tisztáson, majd az erdőn. Mire a házhoz értek, Kiela már kapkodva vette a levegőt. Beszaladt a házba, és a hálószobában találta Larrant és Cazt, akik épp fadeszkákat szögeztek a könyvespolcok elé. Egyelőre csak a polcok negyedével készültek el.

Ez nem fog menni, gondolta Kiela. A fa túlságosan is friss volt; a szerkezeten, amit építettek, szintén látszott, hogy vadiúj, és ha valahogy el is tudnák érni, hogy a frissen fűrészelt deszkák régebbinek tűnjenek, akkor is ott voltak még a polcok közé beékelődő ablakok, amelyek elárulták volna, hogy a falak vastagabbak, mint amilyennek lenniük kellene. Valami más megoldás után kell néznünk. De legelőször is Radane gondját kell megoldani, ami nem tűr halasztást. Kiela odaszaladt a könyvespolchoz, amelyen a megfelelő varázskönyvet sejtette.

– Caz, itt az ideje kutatni egy kicsit. A láthatatlanná tevő bűbájt kell tökéletesítenünk, amelyikhez Radane rubinjára is szükség lesz.

Larran kezében megállt a kalapács.

– Láthatatlanná tevő bűbáj?

– A hadihajó kapitánya ismer engem – felelte Radane. – Amint meglát, mindennek vége.

– Vagyis nem láthat meg.

– Pontosan – felelte Kiela. – A bűbáj sem jelent tökéletes megoldást, de nincs más, amit használhatnánk. Ha elmondjuk a varázsigét, Radane-t pedig elrejtjük egy barlangban, ahol a katonáknak nem lesz okuk keresni őt…

Radane ledermedt egy pillanatra.

– Mi a baj? – kérdezte tőle Kiela.

– Csak… – Radane nagy levegőt vett. – Amikor elszöktem, senki sem segített. Mindent egyedül kellett csinálnom. Most viszont itt vagytok ti, akik alig pár napja ismertek… A családom nem tette volna meg értem azt, amit ti habozás nélkül megtesztek.

– Nem mindig azok az emberek jelentik a családot, akikhez a vér köt – mondta Larran, majd újabb deszkát illesztett a könyvespolc elé, és elkezdte a helyére kalapálni. – Például ami az enyémet illeti… Egyébként mennyi időnk van még?

– Nem elég – felelte Radane.

– Megtaláltam – szólt közbe Caz, a levelei segítségével tartva nyitva az egyik könyvet. Radane és Kiela csatlakozott hozzá, együtt olvasták el a varázsigét az ágyon. Az összetevők között ott volt a rubin, amellyel Radane rendelkezett, azonban a felsorolás tartalmazta a hóvirágot is, ami nem volt jellemző Caltrey növényvilágára, valamint egy adag olyan homokra is, amelybe belecsapott villám. Utóbbiról Kielának szintén fogalma sem volt, hol találhatná meg, főleg ilyen rövid idő alatt.

– Hát, ez baj – jegyezte meg Kiela. – A többi összetevőből is van nálad?

– Abban bíztam – felelte Radane –, hogy már a rubinnal is el tudok érni legalább valamilyen részleges hatást. Ez persze nem jött be, ezért tudtak elkapni a növények a barlangban.

Ezt az apró részletet Radane esetleg megemlíthette volna a pékségtől a házig vezető úton. Rendben. Minden rendben. Megoldjuk.

– Tudsz olyan helyet, ahol belecsapott a homokba a villám? – kérdezte Kiela Larrant, mire az széttárta a kezét.

– Nem tudom, hogy a legutóbbi vihar alkalmával ért-e bármit villámcsapás Caltrey-n. És az sem rémlik, hogy a közelmúltban hallottam volna villámot becsapódni a tengerparton. Egyszer valóban történt ilyen, akkor a homok üveggé változott. Úgy nézett ki, mint valami szobor. Elképzelhető, hogy valaki megtartott egy szilánkot belőle, de hogy ki, arról fogalmam sincs. Ha kicsit több időnk lenne, körbekérdezhetnénk…

– Segítenél átfésülni a kertet, hátha találunk egy hóvirágot? – kérdezte Kielát Caz.

– Utána tudsz nézni, mivel lehetne helyettesíteni a villám sújtotta homokot? – fordult Kiela Radane-hez. Nem volt biztos benne, vajon Radane tudta-e, hogyan kell rendesen utánanézni valaminek, de hát mégiscsak járt egyetemre, szóval az alapokkal tisztában kellett lennie. – Legalább fogj hozzá. Mindjárt visszajövök.

Azzal otthagyta Larrant az álfallal, Radane-t pedig a varázskönyvekkel, és követte Cazt a kertbe. Míp is ott volt, éppen néhány kenyérmorzsát lökdösött a tyúk irányába, majd amikor a csirke megpróbálta őt megcsípni a morzsák helyett, fejvesztve próbált kitérni az útjából.

– Mi az? – szegezte Kiela Caznak a kérdést, hiszen pontosan tudta, hogy a póknövénynek nincs szüksége segítségre a hóvirágkereséshez. Elvégre nála jobban senki sem tudta azonosítani a növényeket.

– Rá kell beszélnünk Radane-t egy másik tervre – felelte Caz. – Még ha össze is szedjük az összes hozzávalót, nem vagyok kibékülve azzal az ötlettel, hogy egy olyan bűbájt használjunk, amelyet nem próbáltunk ki korábban. Pláne nem úgy, hogy a faluban hemzsegnek a birodalom küldöttei. Túl sok minden sülhet el balul. Ahelyett, hogy megmentenénk Radane-t, nem kizárt, hogy csak annyit érünk el, hogy egyenesen magunkra vonjuk a figyelmet. Sokkal jobb lenne, ha egy olyan bűbájt használnánk, amelyet már ismerünk.

Kiela egyetértett a póknövénnyel, de nem igazán voltak abban a helyzetben, hogy varázsigék széles választékából válogathassanak. A viharkórt gyógyító bűbáj ez esetben nem jöhetett szóba, és a fenyőtobozos varázslat sem tüntetett még el senkit.

– A fagyógyító bűbájjal itt nem megyünk semmire, hacsak nem szeretnéd gyümölccsel megdobálni a birodalmi küldötteket.

– Valóban nem, de arra is kevés esély van, hogy a láthatatlanná tevő varázsige működni fog.

Caznak igaza volt.

Szükségünk van egy B tervre. Vagy egy C-re. De mégis mi legyen az…?

Kiela egyszer csak megpillantott egy kis fellegmedvét, ahogy a málnabokrok alól átsuhant egy fa gyökerei közé. Hmm. Kiela átszaladt a kerten, letérdelt a fához, és a moha borította gyökerekre tette a kezét.

– Faőrző! Hahó! Kérdezhetek tőled valamit?

A lány nem számított arra, hogy a fellegmedve ismét feltűnik, így visszahőkölt, amikor megjelent előtte egy hatalmas, medve alakú felhő.

– Ó. Szervusz. Köszönöm – szólt Kiela. Megnyalta az ajkát, és nagyon igyekezett, hogy a hangja nyugodtnak tűnjön. – Öhh, ti hogyan rejtőztök el?

– Hiszen alapvetően felhőből van a testük – jegyezte meg a háta mögött Caz. – Nem hinném, hogy a módszerük a hús-vér embereknél is működne.

Lehet, hogy nem. De hátha mégis. Hiszen minden népmesének, amely az úgynevezett gonosz erdei szellemekről szól… Egy eltűnt ember áll a középpontjában. A mesék főhősei között voltak olyan férfiak vagy nők, akik kirándulni indultak az erdőbe, ám sosem tértek onnan vissza; gyerekek, akiknek nyomuk veszett, amikor eltévedtek a hazaúton; de akadt olyan történet is, amely egy, a biztonságos kertjéből kicsalogatott öregasszonyról szólt. Mindannyiukat keresték a szeretteik, ám nem akadtak a nyomukra, mintha a föld nyelte volna el őket. Néhány történet különösen érzékletesen festette le, milyen sokáig és eltökélten keresték az eltűnteket. Azon kevesek, akik végül hazatértek, nem tudtak érdemi magyarázattal szolgálni arra, hogy hol jártak. Hogyan történhetett ilyesmi? Lehet, hogy minden egy barátságos erdei szellem műve volt, akit csupán a jó szándék vezérelt? Persze feltéve, hogy az erdei szellemek jóindulatúak… De hiszen azok, gondolta Kiela. Ő nagyon is hitt benne.

– Az egyik barátomnak jól el kellene rejtőznie. Tudsz nekünk segíteni?

Caz közelebb húzódott Kielához.

– Biztos vagy benne, hogy ez okos dolog? – tudakolta.

– Nem veszélyesebb, mint elmondani egy kipróbálatlan varázsigét, amelynek még a megfelelő hozzávalóival sem rendelkezünk – felelte suttogva Kiela. – És ne felejtsd el, hogy mi egyszer már segítettünk nekik. Hátha éreznek még némi hálát.

– De hát már meghálálták – mondta Caz. – Nem emlékszel a nagy halom alapanyagra, amit tőlük kaptunk?

– Készíthetek még több orvosságot – fordult Kiela a fellegmedvéhez. – Mármint akkor, ha a császáriak nem visznek magukkal, amiért egy szökevényt bújtatok a házamban. Kérlek, áruld el, hogy el tudnátok-e rejteni a barátomat.

A hatalmas fellegmedve Kiela és Caz szeme láttára olvadt bele a fa kérgébe. Csak úgy… beleolvadt. Egyenesen belecsusszant, mintha csak a fa elnyelte volna. Majd egy szempillantás múlva újból előbukkant, izzó tekintetét Kielára emelte, és csak várt.

– El tudnád rejteni egy fában? – kérdezte Kiela.

Lehetséges lenne? Még sosem hallott erről, ám az, hogy ő még nem olvasott hasonlóról, nem jelentette azt, hogy ilyesmi nem is létezik. Szívesen megkérdezte volna, ez történt-e az eltűnt emberekről szóló mesékben is, hogy jegyzeteket készítsen a folyamatról, és később összevesse azokat a történetek szövegével, egyelőre azonban…

– Míp! – hangzott fel mögöttük a kaktusz csivitelése.

– Míp idehozza Radane-t – tolmácsolta Caz.

Sem Kiela, sem Caz nem mozdult a fától egy tapodtat sem. Tekintetüket az erdei szellemre szegezték. Vajon megbízhatnak egy vadon élő grizzly medvében, aminek ráadásul felhőből van a teste? Nem bántottak, amikor utánuk mentem az erdőbe. Igaz, a régi népmesékben az állt, hogy az erdő szellemei nem ismerik az erkölcsöt, s veszélyes és ellenséges lények, Kielával azonban barátságosan bántak. Ha pedig így tüntették el az embereket, ahogy az imént a fellegmedve mutatta, akkor jelenleg pontosan erre a megoldásra volt szükségük.

Kiela hallotta, hogy Larran és Radane közelednek a ház felől.

– Mi az? Máris itt vannak a katonák? – kérdezte Radane.

– Elsőre valószínűleg meglehetősen szokatlan ötletnek hangzik – kezdett bele a mondandójába Kiela. Az is lehet, hogy rémes ötlet. Vagy zseniális. Összességében a „szokatlan” megfelelő szónak tűnt.

Radane megtorpant.

– Nahát, ez csak nem egy… A mindenit! Már hallottam róluk, de azt hittem, embereknek nem hagyják, hogy láthassák őket – mondta fojtott hangon, mintha attól félt volna, hogy az erősebb hangok esetleg elijeszthetik az erdő szellemét.

– Azt hiszem, ez a fellegmedve segíthet neked elrejtőzni – mondta Kiela.

– Micsoda? De hát hogyan?

Erre a fellegmedve ismét bemutatta a kéregbe bújós mutatványt.

Kiela a szeme sarkából látta, hogy a kert szép lassan megtelik más fellegmedvékkel – egyesek a tetőn, mások a kúszónövények indái között vagy a tyúkól tetején lapultak.

Radane a fejét csóválta.

– Én ehhez túlságosan szilárd vagyok. Hús és vér. Nem tudok beleolvadni egy fa kérgébe… Ó, hűha.

A többi medve egyszerre Radane köré áramlott, körülvéve őt a felhőtestükkel.

Caz aggódva a földlabdájára ugrott.

– Ez nem fáj majd neki, ugye? Az az érzésem, hogy ehhez kicsit több magyarázatra lenne szükségünk. Vagy kísérletezésre. Kipróbálhatnánk előbb ezt a dolgot?

Radane tekintete Kielára siklott.

– Bízol bennük?

Vajon bízom bennük? Kiela azt biztosan tudta, hogy a fellegmedvék azt szerették volna tőle, hogy ne hagyja abba a fenyőtobozos orvosság gyártását és a fagyógyítást. Ám ami még ennél is fontosabb… Hagyták, hogy megpillanthasson egy unikornist.

– Fogalmam sincs, hogy biztonságos-e. És nem tudom, hogyan működik. Ahogy azt sem, pontosan mi a szándékuk, és hogyan tudják visszacsinálni azt, amire készülnek. Egyet azonban tudok: hajlandók segíteni nekünk. Márpedig nekünk segítségre van szükségünk.

– Tehát azt mondod, kockázatos – állapította meg Radane.

– Megbízni valakiben mindig kockázatos. De jobb, mint egyedül csinálni a dolgokat – felelte Kiela, és a válla felett Larranre pillantott, aki addigra már szintén kint volt a kertben. A tyúk éppen a csizmája csipkedésével volt elfoglalva, mire a férfi óvatosan megrázta a lábát, hátha ezzel távol tudja tartani a csirkét.

Radane a fellegmedvéket fürkészte.

– És mi a helyzet a varázskönyvekkel? Segítenem kellene elrejteni őket…

– Erre is van egy tervem – felelte Kiela. Az adta neki az ötletet, amikor Caz megjegyezte, hogy érdemes lenne olyan bűbájt használniuk, amellyel már van tapasztalatuk. – Ráadásul, ha bejön, sokkal több lekvárt fogok tudni készíteni.

– Ó, hát így már mindjárt más – mondta Radane a szemét forgatva.

Kielának eszébe jutott, hogy talán biztathatná Radane-t azzal, hogy minden rendben lesz, ez a megoldás észszerűbb, mint egy ismeretlen bűbájjal kísérletezgetni, és a fellegmedvék igazán barátságosnak tűntek, ám az igazság az, hogy maga Kiela sem tudta, bármelyik állítása igaz-e. Ezt most Radane-nek kellett eldöntenie. Fordított esetben Kiela sem tudta, hogyan döntene. Voltaképpen az egész attól függött, kitől tartott jobban a nő: az erdei szellemektől vagy a császár embereitől…

– Legyen. Csináljuk – mondta Radane a szellemeknek, mire a fellegmedvék egyszerre ellepték a testét.

Kiela már alig látta őt a ködben, amellyel az erdei szellemek felhőteste bevonta. Larran is a fához sietett, és megállt Kiela mellett. Feszültnek tűnt, mintha készen állna arra, hogy bármikor beavatkozzon, és elmerüljön a ködben Radane után kutatva, ha az felsikoltana. Kiela biztosra vette, hogy megtenné.

A fellegmedvék azonban olyan lágyan olvadtak el, akár a hó kora tavasszal.

Néhány pillanattal később pedig el is tűntek. Ahogy Radane is.

– Hű, ez aztán aggasztó – mondta Caz. Beleborzongtak a levelei a látványba.

– Míp – helyeselt a kaktusz.

– Téged is el kellene így rejteni? – kérdezte Kielától Larran.

– Nem – rázta meg a fejét a lány –, kevésbé lesz gyanús, ha csak az újdonsült szigetlakók egyike tűnik el. Inkább arra lesz szükségünk, hogy a császáriak a lehető leggyorsabban távozzanak innen. Amúgy pedig, amíg nem bukkannak rá a varázskönyvekre, nincs miért elfogniuk engem.

Egy pillanat erejéig átfutott a fején, hogy megkéri a fellegmedvéket, rejtsék el a könyveit is, ám tekintettel arra, hogy a kötetek lapjai halott fákból készültek, ez nem tűnt túl bölcs dolognak – nem tudta, hogyan reagáltak volna az ötletére a faőrző szellemek.

– Csak annyi a dolgunk, hogy elrejtsük a könyveket.

– Mi a terved? – tudakolta Caz.

Kiela a bokrok irányába mutatott.

– Málna. Rengeteg málna.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

AMÍG CAZ ÉS MÍP elmentek a tóhoz békalencséért, Kiela összenyomkodta a rózsabimbókat és a bodzaleveleket, majd egy kis vizet kevert hozzájuk.

– Sajnálom, hogy az álfal nem bizonyult működőképes ötletnek – mondta Larran.

– Működött volna, ha több idő lett volna elkészíteni – nyugtatta meg Kiela. – Te megpróbáltad.

– Mi lenne, ha visszapakolnánk a könyveket a ládákba, azokat pedig levinnénk a könyvtárból hozott hajódhoz?

– És aztán hová mennénk? – kérdezte Kiela.

A barlang, ahová korábban rejtették a hajót, nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket, hiszen Radane is szinte azonnal rátalált. Larran háza semmivel sem volt biztonságosabb, mint Kieláé. És nem mellesleg ez a házikó Kiela otthona. Meg kell védenem. A lány megszúrta a hüvelykujját, és csepegtetett a tálba néhány vércseppet.

Larran arca megrándult Kiela vére láttán.

– Én hogyan segíthetek?

– Be tudnád deszkázni az ablakokat és az ajtókat? – kérdezte tőle Kiela. Nem volt ugyanis biztos benne, mekkora lelkesedéssel fog hozzá a növekedéshez a málnabokor. Szerette volna elkerülni, hogy az indák betörjék az ablaküvegeket.

– De miért… – kezdte Larran, ám a fejét csóválva elhalkult. – Majd később kérdezek. Persze hogy bedeszkázom őket. Bármit megteszek, amit kérsz.

Azzal a férfi el is tűnt a ház előtti előkertben, kisvártatva pedig felhangzott a fűrészelés és a kalapács zaja.

Kiela eközben a varázsige szavait idézte fel újra meg újra, és úgy érezte, mintha az ő szíve is épp úgy kalapálna, mint Larran. Annyi bizonytalanság is kiszámíthatatlanság maradt a tervében! Fogalma sem volt, pontosan miért érkeztek a szigetre a birodalmi küldöttek; nem tudta, mit keresnek, ahogy azt sem, mennyire veszik majd komolyan a kutatást. Meglehetősen korlátozott információ állt a rendelkezésére, ami nyugtalanította. Mindenesetre megpróbálja megóvni a varázskönyveket. És persze a barátait.

Mindenki nagyjából egyszerre végzett a dolgával: Kiela befejezte a varázsige memorizálását, a növények visszatértek a békalencseszerző útjukról, Larran pedig bedeszkázta az összes ajtót és ablakot. Miután a lány minden hozzávalót beledolgozott a masszába, mind a négyen összegyűltek a kertben. Larran szólásra nyitotta a száját, Caz azonban jelezte neki, hogy most inkább ne szólaljon meg. Ezt Kiela sem bánta, úgyis épp elég ideges volt már.

Úgy döntött, hogy azokkal a kúszónövényekkel kezdi, amelyek már amúgy is ellepték a ház falait. A borostyán gyökeréhez térdelt, és bekente a növekedést gyorsító mágikus masszával.

– Kívánjatok szerencsét – dünnyögte.

Caz hátrált néhány lépést, és az egyik indájával hátrébb húzta a kaktuszt is.

– Larran, talán jobb lenne, ha hagynánk egy kis teret.

– Miért, mi fog történni? – tudakolta a férfi.

– Csak figyelj – felelte Caz.

Kiela elkántálta a varázsigét. Egyszer, még egyszer és harmadjára is, majd gyorsan eltávolodott a borostyántól. Alig egy pillanat múlva mintha valami kilőtt volna a gyökérzetből a levegőbe: egyre-másra nőttek ki belőle az újabb és újabb indák, villámgyorsan behálózva a háztetőt. Kiela szinten azonnal a következő gyökérhez ment, ahol megismételte a folyamatot, míg végül szinte az egész házat beborították a kúszónövények.

Ezután következhettek a málna- és szederbokrok.

Arra a málnabokorra esett a választása, amelyik a legközelebb volt a házhoz. Miközben beásta a masszát a bokor gyökeréhez, azért fohászkodott magában, hogy az indái ne kebelezzék be az egész kertet. Hiszen olyan sokat dolgoztak rajta, hogy megzabolázzák, és olyan jól haladtak vele!

– Míp – szólt oda a kaktusznak Kiela –, kérlek, engedd ki a tyúkot. Nem szeretném, ha belegabalyodna az indákba.

A kaktusz a tyúkólhoz szaladt, és kinyitotta az ajtaját.

A tyúk azonban meg sem moccant, csak nagy hangon kotkodácsolt a növény felé, mire az csak azt hajtogatta, hogy „míp, míp”.

Kiela elkezdte mondani a varázsigét.

Amint a gyökérzetből előtörtek az újabb és újabb indák, a tyúk rikoltozva menekült a kertből Míp nyomában. Az indák kitörésébe beleremegett a föld, a málnabokor pedig egyre terebélyesebbé vált, mígnem szinte teljesen elfedte a házat.

Pár pillanattal később minden elcsendesedett.

A házból alig látszott valami. Kiela nyelt egy nagyot.

A döntés, amelyet meghozott, észszerűnek tűnt, mégis, így látni a szülei otthonát… Az én otthonomat.

– Így már biztonságban lesznek a könyvek – állapította meg elégedetten Caz.

Elvégre ez a lényeg, emlékeztette magát Kiela. Később majd mindent helyrehozunk. Ez az egész helyzet csupán átmeneti. Amint elment a hadihajó… Amint Kiela megbizonyosodott róla, hogy mindenkivel minden rendben… Ha mindez valaha megtörténik… De mi van, ha a birodalom küldötteit nem tévesztik meg a hazugságok?

Larran a lány vállára tette a kezét.

– És most azt mondd meg, téged hogyan helyezhetünk biztonságba.

Kiela ekkor elmondta a férfinak, mi volt Bryn eredeti terve Radane-nel kapcsolatban: elterjeszteni a hazugságot Radane ittlétének okáról, valamint arról, hogy mióta él a szigeten.

– Nincs elég idő mindenkit meggyőzni a szigeten arról, hogy mondják azt a katonáknak, az egész életemet Caltrey-n éltem le – mondta Kiela. – De hátha mégis van egy olyan történet, ami tévútra viheti a császáriakat.

Elgondolkodott. Mi lenne, ha úgy csinálna, mintha a pékségben dolgozna? Ez meglehetősen ártalmatlan dolognak tűnt, és nem sok köze volt a varázskönyvekhez sem.

– Nekünk pedig nem szabad itt maradnunk – tette hozzá. – A birodalom embereinek azt kell hinniük, hogy ez a hely teljesen elhagyatott. Caz…

– Elbújunk a szederindák közé, nem találnak ránk – vágott közbe a póknövény.

Bizonyítandó Caz szavait, Míp berohant a málnabokor alá. Semmit sem lehetett belőle látni.

– Vigyázzatok magatokra – kérte őket Kiela.

– Ti is – felelte a póknövény.

– Míp.

Kielán annyira erőt vett a szorongás és az aggodalom, hogy szinte lélegezni is elfelejtett. Miközben Larran oldalán besétált a faluba, minden erejét és bátorságát össze kellett szednie hozzá, hogy egyik lábát a másik elé tegye, és ne látszódjék rajta kívülről, milyen viharok dúlnak a lelkében.

Talán meg kellett volna kérnem a fellegmedvéket, hogy rejtsenek el engem is.

De nem, az meggondolatlan lett volna.

Kielának a faluban volt dolga: itt kellett megmutatnia magát, és úgy viselkednie, mint aki nem tud semmiről, hogy ezzel is elterelje a figyelmet a kis házról. Azt tervezte, hogy Radane helyét veszi át a pékségben, mintha ő lenne Bryn segédje. Úgy csinál majd, mintha világéletében itt dolgozott volna. Kis szerencsével a katonáknak fel sem fog tűnni, hogy létezik.

Az alyssiumi élete megtanította arra, hogy a hatalom gyakorlói, legyenek bár nemesemberek vagy katonák, semmibe veszik a hétköznapi embereket. A könyvtárosok és a boltosok láthatatlanok voltak számukra, csupán eszköznek tekintették őket bizonyos feladatok elvégzéséhez. Radane-nel szemben Kiela biztos lehetett benne, hogy őt aztán senki sem fogja felismerni a hajóról leszállók közül. Nem sok nyomot hagytam az emberekben az Alyssiumban töltött éveim során. Nem úgy, mint itt, alig néhány nap után… Larranre pillantott, és minden kellemetlenség ellenére érezte, hogy mosolyra húzódik a szája. Minden bizonytalanság és kockázat ellenére mellette volt a férfi.

Elhaladtak a hableányszobros szökőkút mellett, amelyben olyan vidáman bugyborékolt a víz, mintha semmi baj nem lett volna a világon. A háztetők napsütötte foltjain szárnyas macskák heverésztek. Kielának újra meg újra emlékeztetnie kellett magát arra, hogy viselkedjen higgadtan és természetesen, de hiába, majd minden lépésnél górcső alá vette saját magát: vajon kellően laza volt? Elég nyugodt és kedves arcot vág? Látszik a vállán, hogy be van feszülve? Mi a csudát kezdjen a karjával? Lendítse maga mellett járás közben, vagy hagyja, hadd lógjon? Mintha elfelejtette volna, hogyan sétálnak általában az emberek! Na és az arca? Normálisan mosolyog? Játssza el, hogy Larran valami vicceset mondott, és nevessen? De hát nem is hallotta, mit beszél a férfi, annyira el volt foglalva a karja meg a lába mozgásával és az arckifejezésével.

Ahogy közeledtek a pékséghez, Larran megszorította Kiela kezét. Úgy látszik, túl hosszan időztek a háznál: a császári katonák már körbevették Bryn üzletét. Tobin rohangált köztük fel és alá a muffinokkal, követve Bryn tempóját, aki egymás után tette ki a pultra a süteményes tányérokat.

Ha nem mondhatom, hogy a pékségben dolgozom, akkor…

Most a jön a B terv? Vagy már a C-nél, esetleg a D-nél tartottak?

Bryn vidáman intett nekik.

– Hahó! Kiela, Larran! Éppen rólatok beszéltünk.

Bryn most az asztalok között sürgött-forgott, bögréket osztogatott azoknak a birodalmi küldötteknek, akik kértek. A császáriak katonai egyenruhát viseltek, a zubbonyuk éppen olyan vörös színben pompázott, mint a hadihajó vitorlái, bőrnadrágjuk páncélra hasonlított, a kardjuk a derekukon lógott. Kiela három férfit és öt nőt számolt meg a pékség előtt, de biztos volt benne, hogy elszórtan még több katona akadt a faluban. Egy ekkora hajónak legalább két tucat főből álló legénysége volt. Az egyik göndör hajú férfi zubbonyán aranyszínű csíkok futottak végig, ő lehetett a kapitány, Radane leendőbelije. A férfi Eadie mellett üldögélt.

– Ó, és már itt is van Larran! – kiáltott fel a kentaurasszonyság. – Ő mentette ki a vízből azt a vörös hajú nőt.

– Hogy is mondta az imént? Radane-nek szólíttatta magát? – kérdezte a kapitány, majd Larranhez fordult. – Le tudná írni nekem, hogy nézett ki ez a nő és a hajó, amellyel érkezett?

A férfi most felállt, így Kiela láthatta, hogy némileg magasabb, mint Larran. Szikár volt, akár egy csontváz. Beszéd közben pedig folyamatosan mozgatta vékony és hosszú ujjait.

– Hogyne. Kihez van szerencsém?

– Varrik vagyok, az Alyssiumi Vándor kapitánya – felelte a férfi enyhe meghajlás kíséretében.

– A nevem Larran, Caltrey szigetén lakom. Ő pedig itt a feleségem, Kiela – mondta Larran, majd a szájához emelte Kiela kézfejét, és csókot lehelt rá.

A lánynak alig sikerült közömbösnek látszania. Bár tudta, hogy Larran csak azért mutatta be őt a feleségeként, hogy óvja őt, mégis úgy érezte, mintha egy kismadár csivitelne boldogan a fejében. Felöltötte a legszebb mosolyát, és köszöntette a kapitányt:

– Nagyon örvendek.

Nem nézett sem Brynre, sem Eadie-re; nem akarta látni a reakciójukat. Csupán Tobin sikkantását hallotta, aztán a nyögését, mintha sípcsonton rúgták volna.

– A vihar kellős közepén vettük észre a hajót – kezdte Larran –, ide-oda hánykolódott a hullámokon. Közepes méretű volt, legfeljebb négy utas szállítására alkalmas, ennél többet azonban nem láttam abban a káoszban, amelyet a szörnyű időjárás okozott. Na és te, kedvesem? – fordult Kielához.

– Árbóca is volt – felelte készségesen Kiela.

– És a vitorlája? Milyen színű volt? – érdeklődött tovább a kapitány.

Kiela a homlokát ráncolta, mintha igyekezne felidézni magában a hajó látványát. Az a pillanat beírta magát a fejébe és a lelkébe: újra hallotta a szél süvöltését, a tomboló hullámok zaját, és látta maga előtt a végtelenül törékenynek tűnő hajót. Természetesen minden egyes részletére kiválóan emlékezett.

– Nem emlékszem, hogy láttam volna vitorlát – mondta. – Talán a szél már letépte addigra.

– Amikor megpillantottuk a hajót, akkor az félig már felborult – magyarázta Larran. – Az egyik tengeri lovam hátán lovagoltam ki hozzá a tengerre. Alighogy megérkeztem, a nő a víz alá bukott, de szerencsére még időben odaértem. Aztán bevittem a házba, és igyekeztem gyorsan felmelegíteni. Viszonylag hamar magához is tért, mivel szerencsére nem töltött olyan sok időt a vízben, hogy kihűlt volna.

– Gyerünk, Larran, menj el érte – szólalt meg Fenerer, miután feltápászkodott. – Ott van most is nálad, a házadban. Vagy tán egyenesen az ágyadban? Ki vele, Larran felesége, mondd csak szépen el nekünk: megosztod az ágyat a nyomozóval is? Vagy elkotródsz addig, amíg azok ketten együtt vannak?

– Nincs Larrannél – szólt közbe Bryn. – A nő egy darabig nálam lakott, a pékség feletti vendégszobában, amíg el nem hagyta Caltrey-t.

– És attól még, hogy nem hívtak meg az esküvőjükre, nem bánhatsz ilyen tiszteletlenül Kielával – tette hozzá hevesen Eadie is. – Jobb, ha odafigyelsz a stílusodra, különben Bryn nem ad többet a kedvenc kekszedből!

Fenerer felhorkant. Mielőtt még mondhatott volna valamit, Larran megszólalt:

– Először a nő nem azonosította magát, ám miután felépült, azt állította, hogy birodalmi nyomozó.

– A feje tetejére állította a pékségemet, míg el nem rendeződtek a dolgok – jegyezte meg panaszosan Bryn.

– Elrendeződtek a dolgok? – kérdezett vissza Varrik kapitány.

Jól csinálja, gondolta Kiela. Nem szólal meg feleslegesen. Hagyja beszélni az embereket. Szerencsére Kiela barátai – Fenerert nem számítva, persze – tartották magukat az előzetesen megbeszéltekhez, ami annak fényében, hogy mennyi idejük jutott felkészülni erre a helyzetre, különösen becsülendő volt. Az is sokat segített, hogy nagyrészt az igazat mondták. Kiela igyekezett nyugodt maradni.

– Nem talált semmi gyanúsat – folytatta Bryn. – Igazából szerette volna jóvátenni a pékség felforgatását, így segített nekem a takarításban, cserébe pedig felajánlottam neki a fenti szobát.

Fenerer hüvelykujjával a pékség felé bökött.

– Még hogy nem talált semmi gyanúsat? Haha, jó vicc! Szeretném ezt a saját szájából hallani. Hozzátok ki! Miért nincs már itt, hogy eligazítsa ezeket a derék katonákat? Ideje lenne beszámolnia mindarról, amit talált.

– Magam is szeretnék beszélni a nyomozóval – jegyezte meg Varrik kapitány némileg udvariasabb hangnemben, mint Fenerer.

Kiela mindennél jobban szerette volna, ha a világ legzsémbesebb szomszédját valahogy ki lehetett volna zárni ebből a beszélgetésből. Fenerer jelenléte csak növelte annak az esélyét, hogy végül balul süljenek el a dolgok. Fontos lenne, hogy egyikük se mondjon túl meredek dolgokat.

– Miután itt végzett, továbbállt – mondta Bryn, és megvonta a vállát.

– Hová? – tudakolta Varrik kapitány.

Bryn felkapott néhány üres tányért, és bevitte őket a boltba a pulthoz.

– Azt nem mondta – felelte útközben –, de én személy szerint nem értem, miért akarná bárki valaha is elhagyni Caltrey-t.

Erre a pékség előtt álldogáló vásárlók – Caltrey többi lakója – üdvrivalgásban törtek ki. A birodalmi küldöttek az utcákat és a házakat fürkészték, mintha váratlan támadásra számítottak volna. De mégis kitől félnek? – tűnődött Kiela. A macskáktól?

– Érkeztek a szigetre mások is a közelmúltban? – érdeklődött Varrik kapitány.

Kiela érezte, ahogy a mellette álló Larran teste megfeszül.

Mielőtt még Fenerer előállhatott volna a vádaskodásaival, Eadie csapott le a válaszadás lehetőségére.

– Bizonyára többet segíthetnénk, ha tudnánk, miért kérdezősködik ennyit. Kit keres?

– Hogyne – felelte a kapitány, és udvariasan fejet hajtott a kentaurasszonyság előtt. – Ravandil Etra L’sarit keressük bizonyos… közelmúltbeli események kapcsán. Jelenleg ő Mevorin császár trónjának egyetlen életben lévő örököse. Feltétlenül meg kell találnunk.

Szóval tényleg azért küldték őket, hogy Radane nyomára bukkanjanak.

– És ha megtalálják, mi lesz a sorsa? Megkoronázzák vagy megölik? – kérdezte Eadie.

– Eadie! – szólt közbe fontoskodva Bryn, aki tüsténkedve megint kijött.

– Mi az? Talán nem tehetek fel kérdéseket? – mondta Eadie, majd a kapitányhoz fordult. – Bocsássa meg egy idős hölgynek, hogy már nem finomkodik. Olyan kevés hír jut el erre, mifelénk. Mégis hogyan tévesztették szem elől az egyetlen élő trónörököst? Az ember azt hinné, szorosan nyomon követik az ilyen fontos személyeket. Elvégre nem holmi értéktelen kis mütyür, ami egy dobozba szorult.

– Egyáltalán nem egy értéktelen kis mütyür – felelte a kapitány, miközben végigsimított a forgóján, mintha ezzel kissé megnyugtatná magát, majd felsóhajtott. – Őszintén szólva, ha ő maga nem akarja, hogy a nyomára bukkanjanak, akkor nem is kellene keresni. De parancsot kaptam. Ezenkívül a nyomravezetőnek értékes jutalmat ajánlok fel: övé lehet egy nemrégiben kiürített palota Alyssiumban, a teljes berendezésével és a korábbi tulajdonos minden értéktárgyával együtt. A palota új tulajdonosa továbbá jogosulttá válik a bárói vagy bárónői rang viselésére is.

Fenerer talpra ugrott, és Kielára mutatott.

– Ő is nemrég jött Caltrey-ra!

Kiela szíve összeszorult. Ennyit arról, hogy működik a hazugság.

Larran a lány elé lépett, Kiela pedig igyekezett döbbent képet vágni. Ami azt illeti, meg is volt döbbenve, a felajánlott jutalom ugyanis valóban nagyon értékes volt. Bármelyik szigetlakó kísértésbe esett volna miatta. Talán még Bryn és Eadie is. Kiela eltöprengett, vajon rájött-e valamelyikük, hogy Radane a szóban forgó örökös. Ez a magyarázat ugyanis nagyjából ugyanolyan hihető volt, mint az, hogy az egykori birodalmi nyomozó úgy döntött, visszavonul az addigi munkájától. De mégis… Azt nem tudják, hol rejtőzik Radane.

Emellett Kiela nem tartotta valószínűnek, hogy akár Bryn, akár Eadie fejében megfordult volna, hogy szívesen elhagyná Caltrey-t.

Varrik kapitány átvágott az udvaron, hogy közelebb legyen Larranhez. A két férfi farkasszemet nézett egymással.

– Szeretnék beszélni a feleségével – mondta szelíden.

Kiela Larran karjára tette a kezét.

– Semmi baj – mondta. – Nyilvánvalóan nem vagyok semminek sem az örököse, leszámítva egy szakácskönyvet. – Kilépett Larran mögül, és bemutatkozott. – Kiela Orobidan vagyok, Atlan és Binna lánya, Caltrey szülötte.

Igazat mondott.

Varrik néhány pillanatig a lány arcát fürkészte. Tekintete elidőzött Kiela kék bőrén, a haján, az arca formáján, a szeme vágásán, a frissen megjelent szeplőin.

– Nem ő a császári trón örököse – jelentette ki végül, mintegy elbocsátva Kielát, aki végre ismét rendesen kapott levegőt.

– Attól még felettébb gyanús! – hadonászott az ujjával az öreg Fenerer. – Miután a szigetre jött, egyre több különös dolog történt. Érdemes lenne átvizsgálni a házát. Természetellenes dolgokat tart magánál. Fogadni mernék, hogy azt is tudja, mi történt valójában a birodalmi nyomozóval. Nem lepne meg, ha vele is valami természetelleneset művelt volna, hogy elhallgattassa, és megszabaduljon a kérdezősködésétől!

Eadie rácsapott egy szalvétával a zsémbes öreg kezére.

– Most már elég ebből, Fenerer! Varrik kapitány… – szólalt meg a kentaurasszonyság, éppen abban a pillanatban, amikor Larran is belekezdett a mondandójába:

– Varrik kapitány…

– Ne foglalkozzon Fenererrel – szólalt meg Bryn is –, neki mindenki gyanús.

– A megbízatásom nem terjed ki a helyi ügyek vizsgálatára – mondta Varrik kapitány, és ismét lehajtotta a fejét. – Jöttömnek egyetlen célja van.

– Higgye el – mondta Fenerer –, az a nő tele van rejtegetnivalóval!

Varrik kapitány nagyot sóhajtott, majd, minthogy már hozzászokott ahhoz, hogy a szigetek legkellemetlenkedőbb lakosait faggassa, így szólt:

– Írják le, kérem, hogy nézett ki az a bizonyos nyomozó.

Fenerer örömmel sietett a segítségére a részletes leírással: elmondta, milyen magas a szóban forgó nő, milyen alakú, milyen színű a bőre, a haja, a szeme. Olyan aprólékos jellemzést adott, hogy akár le is festhette volna őt. Kiela mindeközben a kapitány arcát figyelte, és el is csípte a pillanatot, amikor a férfi arcán látszott, hogy beigazolódott a gyanúja.

Egészen addig a pillanatig úgy érezte, hogy a kapitány talán csak lefutja a kötelező köröket, és kedélyesen elbeszélget a szigetlakókkal arról, mi minden történt a közelmúltban a szigeten – a hajótörésről és a hiányzó birodalmi nyomozóról. A kapitány vélhetően maga sem gondolta komolyan, hogy az ő küldetésének bármi köze lehetne ezekhez a történésekhez, most azonban olyan képet vágott, mint egy nyúlra leső vadászkutya, aki épp szagot fogott.

Ajaj, ez nem jó jel.

– Ki látta utoljára ezt a nőt? – kérdezte Varrik kapitány, most már inkább követelő hangnemben.

A matrózai is meghallották a hangszínének változását, így ők is jobban hegyezték a fülüket. Kielának feltűnt, hogy kihúzták magukat, és végigjáratták vizslató tekintetüket mindenen és mindenkin. A lánynak kétsége sem volt afelől, hogy a legkisebb gyanús mozzanatot is jelenteni fogják.

– Én volnék az – felelte Bryn. – Segített nekem a pékségben, mielőtt távozott, én pedig adtam neki egy zsák fahéjas csigát, hogy legyen mit ennie az úton. Az embernek szüksége van a cukorra, hogy bírja a hajózást, elvégre hosszú utat kell megtenni a szigetek között, és nem mellesleg az én fahéjas csigáim a legfinomabbak a világon. Megkóstol egyet?

– Milyen hajóval ment el, ha az övé elsüllyedt?

Bryn Kielára pillantott – csupán egy pillanatra találkozott a tekintetük, ám a kapitány figyelmét ez sem kerülte el.

– Mi köze magának mindehhez? – szegezte a kérdést Kielának.

A lány nem gondolkodott. Azonnal rávágta a választ.

– Én adtam el neki a hajót, a szüleim hajóját.

– Valóban?

– Igen – felelte Kiela –, hiszen nem volt rá szükségem. Nem tervezem, hogy valaha is elhagyom Caltrey-t – mondta, majd Larranre mosolygott, ezúttal őszinte, igazi mosolygással. A férfi visszamosolygott rá.

– Ugyan már, hisz hazudik! – szólt közbe Fenerer. – Ennek a nagyvárosi fruskának semmiféle hajója nincs azon az egyen kívül, amellyel érkezett. Az meg olyan, mint valami uszály, csak van rajta vitorla is. Ő maga sem caltrey-i, Alyssiumból jött. Lefogadom, hogy mindent tud a maga drágalátos trónörököséről. Fogadni mernék, hogy ezek ketten egy követ fújnak! Vagy esküdt ellenségek! Kicsinálta azt a másik nőt, és eltemette a testét. Vagy átváltoztatta valami ocsmánysággá. Egy darabka mohává. Vagy csigává. Én mondom magának, hogy tele van illegális bűbájjal a háza! Le kellene tartóztatnia.

– Nem szokásom a polgárokat bizonyítékok nélkül letartóztatni – felelte őszintén a kapitány. – De ahogy mondta, valóban vetnék egy pillantást arra a házra.

– Én magam nem ott élek – felelte Kiela. – Igazából nem is lakik ott senki. Elhagyatottan áll.

– Hiszen egy lekvárboltot üzemeltetsz abban a kunyhóban! – ordította Fenerer. – Nyilván ezzel akarod leplezni a kétes ügyleteidet! Mégis ki tud fenntartani egy olyan boltot, ahol csak lekvárokat lehet kapni? Ráadásul csak egyféle ízűt.

Varrik kapitány Fenererhez fordult.

– Akkor tisztázzuk. Most azzal vádolja a hölgyet, hogy szélhámos varázsló, gyilkos vagy csapnivaló üzletasszony? Elvesztettem a fonalat ebben a panaszáradatban.

Fenerer kihúzta magát, mielőtt válaszolt.

– Én csak azt mondom, hogy ez a lány nem tartozik közénk.

Bryn nagy csattanással vágott le az asztalra egy bögrét.

– Te vagy az, aki nem tartozik közénk! Talán nem lenne baj, ha te is rajta lennél Varrik kapitány hajóján, amikor az elhagyja Caltrey-t!

– Ó, meglátjátok, így lesz! És azután csak bárónak fogtok szólítani! Én mondom nektek, valami nem stimmel ezzel a kék hajú nagyvárosi fruskával! – kiabálta Fenerer, ujjával Eadie-t, majd Kielát fenyegetve.

Larran elindult felé.

– Elég legyen ebből.

– Téged is elvarázsolt, bizony ám! – felelte Fenerer. – Különben te is látnád. Minden furcsaságnak, ami az utóbbi időben a szigeten történt, ez a lány a forrása. Egy szélhámos varázsló! Egy csaló! És még egyszer mondom: biztos, hogy tudja, mi történt a trónörökössel, akit a kapitány úr keres.

Varrik Kielához fordult.

– Elnézést kérek, hogy a terhére vagyok, de most arra kell kérnem, hogy mutassa meg nekem a szóban forgó házat.

A kapitány szavai nyilvánvalóan nem kérésnek hangzottak, ugyanakkor az is egyértelmű volt, hogy Varrik nem kimondottan elégedett az ötlet forrását illetően. Kiela csak remélni merte, hogy mindez azt jelentette, még nem vallottak kudarcot.

– Haha! – kiáltotta diadalittasan a vénember.

– Azért azt látnia kell – jegyezte meg csendesen Larran –, hogy Fenerer… Hogy is mondjam… Nem éppen a legmegbízhatóbb lakója Caltrey-nak. Üldözési mániája van, és már a kezdetektől fogva ki nem állhatja a feleségemet. Megmagyarázhatatlan ellenszenvet érez iránta. Kiszemelte egyfajta bűnbaknak, őt hibáztatja a dagálytól kezdve az elsózott halászlevén keresztül mindenért.

– Akkor igazán nem jelenthet gondot megmutatni nekem a kérdéses házat – felelte Varrik kapitány. – Meg kell értenie a helyzetemet. A feletteseim világos feladattal bíztak meg. Minden tekintetben alaposan kell eljárnom, félretéve a magam érzéseit.

– És mik az érzései? – tudakolta Kiela.

– Azok most igazán nem fontosak – felelte a kapitány. – Kérem, mutassák az utat.

HARMINCHARMADIK FEJEZET

KIELA VEZETÉSÉVEL a kapitány és a matrózok a sziklafal felé vették az irányt.

– Vigyázzanak, hová lépnek – mondta Kiela, ám zavarba jött, amikor elhagyták a szavak a száját. Elvégre ezek az emberek katonák és tengerészek, nyilván veszélyesebb körülményekhez voltak szokva annál, mint hogy meg kell mászniuk egy falépcsőt, miközben fúj a szél.

A kapitány azonban udvariasnak bizonyult.

– Köszönöm – mondta, és megfogta a lépcső melletti korlátot, mielőtt elindult volna felfelé.

Mindent összevetve nem tűnt rossz embernek. Persze ez egy percig sem akadályozná, amennyiben rájönne, hogy Kiela bújtatja az örököst, vagy hogy lopott varázskönyveket rejteget magánál, és – ami még rosszabb – még használta is őket. A lány tökéletesen tisztában volt ezzel, hiába volt kifogástalan a kapitány modora. Elvégre Varrik egyáltalán nem ismerte Kielát, így hát egy percig sem habozna megbüntetni őt.

Larran nem tartott velük.

– Majd később csatlakozom hozzátok – mondta a lánynak. – Ki kell terelnem a tengerre a lovakat, hogy segítsenek a mai halászatban.

– Most? – kérdezte Kiela. Igyekezett nem beleplántálni minden aggodalmát és félelmét ebbe az egyetlen szóba, azonban saját magának sem kerülte el a figyelmét elvékonyodó hangja, és tudta, hogy a próbálkozása nem járt sikerrel.

A férfi hanyagul vállat vont.

– Attól, hogy az élet néha közbeszól, a munka még nem áll meg.

A kapitány hátrapillantott rájuk.

– Valami gond van?

Ugyan, csak akkor lenne gond, ha lelepleznél mindent, amit illegálisan követtem el.

– Dehogyis. Én megyek magukkal a régi házhoz, amíg Larran elrendezi a lovait.

Tulajdonképpen nincs is szüksége arra, hogy Larrant is maga mellett tudja. Hiszen mégis mit tudna csinálni fél tucat jól képzett katonával szemben, amennyiben azok úgy döntenek, hogy letartóztatják Kielát? De azért… arra számított, hogy a férfi is velük tart, legalább támogatás és bátorítás gyanánt.

Az igazat megvallva fájt neki, hogy Larran otthagyta.

Azt mondogatta magának, hogy ennek nem kellene rosszulesnie, de a szíve valahogy nem volt erre rábeszélhető hangulatban. Túlságosan is lefoglalta, hogy egyre szaporábban dübörögjön. Nyugi. Meg tudod csinálni.

Így hát Kiela folytatta a lépcsőmászást a sziklafal teteje felé, Larran pedig sietve távozott a kavicsos tengerparton át. Ahogy még egyszer visszapillantott rá, Kiela látta, hogy a férfi leveszi az ingét, egy sziklára dobja, belegázol a vízbe, majd füttyent a tengeri lovainak.

A kapitány már odafent várta, hogy a lány, illetve a legénysége is megérkezzen. Két kezét összekulcsolta a háta mögött, úgy fürkészte a tengert és a láthatáron feltűnő lila csíkos felhőket. A sziklafal szélén álló rózsabokrokon a virágok fel-le bólogattak, ahogy a szellő meglegyintette őket. Az egész olyan volt, akár egy festmény.

– Nem rossz a kilátás – jegyezte meg Varrik.

Kiela igyekezett kifújni magát.

– Igen – bólintott –, a kilátás az egyik kedvencem Caltrey-ban.

– Meg tudom érteni – felelte a kapitány, majd gondterhelt arccal kezdte vizsgálgatni a felhőket. – Haladjunk. Úgy látom, hamarosan kellemetlenebbre fordul az időjárás.

Kiela rögtön lecsapott a megjegyzésre:

– Biztos benne, hogy nem kellene inkább visszafordulniuk, és visszamenniük a hajójukhoz? Így még a vihar előtt el tudnák hagyni Caltrey-t, hogy elérjék a következő szigetet.

Az egyik női tengerész ugyancsak alaposan tanulmányozta a felhőket, mielőtt megszólalt:

– Elég messzinek tűnnek, és nem is biztos, hogy viharosra fordul az idő – mondta. – Még az is lehet, hogy eloszlanak, de akárhogy is, még rengeteg időnk van addig, amíg aggódnunk kellene a vihar miatt.

Na mindegy, egy próbát megért, gondolta Kiela.

– Azért azt tartsák észben, hogy az ilyen távoli szigeteken, mint Caltrey is, nagyon gyorsan és váratlanul tud vihar kerekedni. Az itteni a viharok nem olyanok, mint a fővárosban. Ne becsüljék alá őket.

– Azért annyira csak nem gyorsak – ellenkezett a tengerész. – Bőven van időnk.

– Vezessen – kérte Kielát a kapitány.

Ő pedig eleget tett a kérésnek, és keresztülvezette a kis csapatot az erdőn, végig a Larran vágta ösvényen, amely már teljesen jól kitaposottá vált, hiszen Kiela maga is ezen közlekedett, mióta a szigetre érkezett. Remélte, hogy a kapitány nem találja már azt is gyanúsnak, hogy egyáltalán létezik ez az út a ház felé. Talán itt is elmondhatott volna egy varázsigét, hogy a növények ellepjék az ösvényt. Úgy a császári csapatok tagjainak a fényes kardjukkal kellett volna utat vágniuk a zöld rengetegben – és akkor aztán tényleg úgy tűnhetett volna, hogy ezen a környéken a madár se jár. De hát ez nem jutott Kiela eszébe korábban.

– Kis korom óta nem lakom már a házban. Nem is értem, miért gondolja Fenerer, hogy még mindig ott élek. Nyilván össze van már zavarodva kicsit.

Amint kiértek az erdőből, Kiela megállt a házikóval szemben: repkény és borostyán lepte el a falait. Buja és zöldellő növényrengeteg borította be az egész házat, az összes ablakot és ajtót. A deszkák, amelyeket Larran rájuk kalapált, ki sem látszottak a zöldből. A falakat függönyként borító kúszónövények némelyikén még egy-egy virág is kihajtott.

– Nem lett volna szabad így elhanyagolnom – jegyezte meg mentegetőzve Kiela –, de hát így, hogy nem lakik itt senki…

– Igen, azt látom – felelte a kapitány.

– Sajnálom, hogy ezzel raboltam az idejét – mondta Kiela –, én igazán próbáltam elmondani, mi a helyzet.

Varrik erre illemtudó módon – már-már szégyenlősen – fejet hajtott a lány előtt.

– Én kérek elnézést az alkalmatlankodásért – mondta –, de ha már felvetődött ez a nyom is, utána kellett járnunk.

– Mi sem természetesebb – felelte Kiela. Mos már, hogy a kapitány megbizonyosodhatott arról, hogy itt nincs semmi, igazán lehetett nagylelkű és szívélyes. – Ha visszaérünk a faluba, Bryn biztosan gondoskodik majd némi harapnivalóról, hogy ne kelljen üres kézzel továbbindulniuk a következő úti céljuk felé.

– Amint lefolytattuk a kutatást, visszatérünk a faluba – felelte Varrik kapitány. – Kutassátok át a területet! – adta ki az utasítást a katonáinak, majd Kielához fordulva megjegyezte: – Ez pusztán formalitás, remélem, megérti. Bele kell írnom a jelentésembe, hogy minden felmerülő nyomot megvizsgáltunk.

Kiela nagyon igyekezett, hogy ne üljön ki a pánik az arcára, miközben figyelte, ahogy a katonák szétváltak, és nekiláttak átfésülni az erdőt és körbejárni a házat. Vajon ha nagyon alaposan kutakodnak, megtalálják Cazt és Mípet? Kiela bízott benne, hogy a barátainak lesz annyi eszük, hogy meghúzódnak a rejtekhelyükön. Mi lesz, ha a katonák úgy döntenek, hogy kivágják a borostyánt meg a repkényt, és betörnek a házba? De hát miért tennének ilyet? Az egész épület úgy nézett ki, mint amiben évek óta nem járt ember. Semmi okuk rá, hogy odabent is szét akarjanak nézni, már ha egyáltalán be tudnának jutni valahogy…

Kielának feltűnt, hogy Varrik kapitány elmélyülten figyeli őt. Tudja. Látja rajtam. A lány abban biztos volt, hogy a kapitány észlelte a nyugtalanságát, de vajon rájöhet arra is, mit rejteget? Azt nem tudhatta, hogy Radane is itt bujkál, és azt sem volt oka gyanítani, hogy a varázskönyvek is itt vannak. Caz, Míp, kérlek, ne gyertek elő a rejtekhelyetekről!

A lány szíve olyan gyorsan dobogott, hogy felvette volna a versenyt egy kolibri szárnycsapásainak sebességével is.

– Van már terv arra az esetre, ha rábukkannak erre a trónörökösre? – érdeklődött Kiela a tőle telhető legnyugodtabb hangon, mintha csak úgy csevegne a kapitánnyal.

Varrik kényelmetlenül toporgott.

– Bíróság elé fogják állítani – felelte.

– De hát miért?

– Hogy megállapítsák, fenyegetést jelent-e a Félhold-szigetek újonnan felállt kormányára nézve.

A kapitány tekintete a növényekkel benőtt házikóra siklott. A katonái letapostak mindent, a csizmájuk alatt csak úgy recsegtek-ropogtak az ágak. Egy fenyő tetején üldögélő madárka pörölt velük. Kiela felpillantott rá, és rögtön észrevette piros tollazatát és almavirágokból álló farktollait, úgyhogy gyorsan el is kapta a tekintetét. Bízott benne, hogy a katonák egyikének sem tűnt fel, milyen szokatlanul néz ki ez a madár. Ez az egész helyzet nagyon gyorsan nagyon rossz irányt vehetne.

Kiela azon gondolkozott, mit feleljen. Tudta, hogy körültekintőnek kell lennie, meg kell válogatnia a szavait. És ügyelnie kell arra is, hogy a megfelelő hangnemben beszéljen. Így hát könnyedén annyit mondott:

– Hát, a nő, aki itt járt… Persze azt nem tudom, hogy ő volt-e a trónörökös, vagy sem… Nem úgy nézett ki, mint aki fenyegetést jelentett volna bármire is. Csupán annyit mondott, hogy átlagos életet szeretne élni.

– Valóban ezt mondta?

– Nekem úgy hangzott, mintha sosem szeretne visszatérni Alyssiumba.

– Vagy úgy.

Ekkor az egyik katona az öbölhöz vezető lépcső irányába indult.

Jaj, ne! A hajónk a könyvtárból! Nincs az a tengerész, aki nem ismerné fel rögtön, hogy az bizony Alyssiumban készült, ezenkívül se nem régi, se nem elhagyatott. De ami ennél is rosszabb, hogy így a kapitány rájönne Kiela hazugságára, hiszen korábban azt mondta, sosem hagyta el Caltrey-t, sőt, hogy a szülei hajóját is eladta Radane-nek. Varrikban még több kérdés merülne fel, a lánynak pedig fogalma sem volt, mit válaszolhatna rájuk. Kiela a háta mögé tette és összekulcsolta a kezét, nehogy a kapitánynak feltűnjön, hogy egész testében remeg.

– Mindig is a saját életét szerette volna élni – jegyezte meg lágyan Varrik.

Mielőtt még Kiela eldönthette volna, mit válaszoljon erre, egy katona szitkozódása szakította félbe a beszélgetésüket.

– Legyetek óvatosak, minden tele van tüskékkel! – kiabálta.

– Talán érdemes lenne visszahívnia őket – jegyezte meg Kiela –, ha nem akarja, hogy tele legyenek karcolásokkal. Ezek a tüskék elég alattomosak, és minél mélyebbre hatol az ember a bokrok közé, annál rosszabb lesz a helyzet.

A kapitány a homlokát ráncolta, mintha elgondolkodott volna a felvetésen.

– Ezenkívül van még ott mérges szömörce is – folytatta Kiela. – Még a végén tele lesz a hajója vakaródzó tengerészekkel.

– Kerüljétek el a mérges szömörcét! – utasította emelt hangon a katonákat a kapitány. – Ne érjetek hozzá a fényes levelekhez, ha nem akarjátok, hogy mindenhol viszkessetek!

Sokkal több mérges szömörcét kellett volna növesztenem. És mérges tölgyet. Sőt, elfért volna még egy-két méhkas is. Vagy akár egy egész mosómedvecsalád.

– Nem mindig fényesek azok a levelek, amik gondot okoznak – mondta Kiela. – Jobb lesz, ha minden hármas levélcsoportosulást elkerülnek.

Varrik ezt is közölte az embereivel.

– Inkább adjanak egy óriás tintahalat, mint hogy végig kelljen mennem ezen a bozóton – panaszkodott az egyik katona.

Kiela erősen kulcsolta a két kezét a háta mögött, és mindent elkövetett, hogy úgy látsszék, a helyzet inkább szórakoztatja, mintsem megrémíti.

– És hogy jelenthet fenyegetést ez a „trónörökös” az új kormányra nézve, ha semmi mást nem akart, csak elhagyni a fővárost? – kérdezte. – Nem úgy hangzik, mintha olyan ember lenne, aki miatt aggódni kellene.

A kapitány bólintott.

– Ilyen a politika.

– De ha egyszer ő csupán egy nyugodt, átlagos életre vágyott! Nem lenne jobb mindenkinek, ha megkapná erre a lehetőséget?

Varrik egy pillanatig elidőzött Kiela arcán, majd ismét emeltebb hangon szólalt meg.

– Amennyiben piros bogyókkal találkoztok, azonnal forduljatok vissza!

Piros bogyókkal? Kiela nem értette. Nyilván lesznek piros bogyók egy málnabokorban…

– Rengeteg piros bogyó van itt, uram! – kiáltotta az egyik katona. – Bár nekem úgy tűnik, ez mind málna.

– De nem Caltrey-n! – felelte a kapitány. – Tűnjetek el onnan! Ez parancs! Caltrey-n őshonos ugyanis egy piros bogyós növény, ami megtévesztésig hasonlít a málnára, mégsem az, hanem egy erősen mérgező termés. Ez a helyi lakos is meg tudja erősíteni – mondta Kielára pillantva.

A lány állta Varrik tekintetét, és bízott benne, hogy megértette a szándékait.

– Így van – jelentette ki jó hangosan. – Már az illatának a belélegzése is maradandó károsodásokat okozhat a tüdőben, a vesében és… és a lépben. Szörnyű hatással van a lépre.

A kapitány bólintott.

– Hallottátok, mit mondott a szigetlakó. Nem szeretném, hogy éppen akkor jöjjenek ki rajtatok a betegség jelei, amikor már a tengeren leszünk. Ha piros bogyókat láttok, elhagyjátok a területet!

A parancs hallatára a katonák olyan gyorsan menekültek ki a bokrok közül, amilyen gyorsan csak tudtak, majd felsorakoztak Kiela és a kapitány előtt. Néhányuk meglehetősen ijedtnek tűnt, és aggodalmas pillantásokat vetett a ház körül lévő és a falakra is felfutó málnabokrokra.

– Emiatt kellett elhagynom a házat – magyarázta Kiela. – Sajnos mindenhol gyökeret eresztettek ezek a mérges bogyók.

Már-már azt hitte, végre fellélegezhet. A keresés leállt, és a kapitány volt az, aki – ki tudja, miért – segített véget vetni neki. Akkor most már elmennek, mi pedig biztonságban leszünk, és…

Hirtelen mozgolódásra lett figyelmes az öbölhöz vezető lépcsőnél. Igyekezett teljesen közömbös arcot vágni, amikor meglátta, hogy egy tengerész tért vissza. Igen, a katonák tényleg nem kutakodtak tovább a ház körül, de ha ez a férfi meglátta a hajóját odalent, Varrik kapitány nem teheti meg, hogy figyelmen kívül hagyja a bizonyítékot. Megakadályozni a kutatást egy dolog – egy közvetlen bizonyíték mások számára is nyilvánvaló figyelmen kívül hagyása egy másik. Hiszen ő maga mondta, hogy jelentést kell írnia arról, mire jutott. Nyilván megvoltak a korlátjai annak, meddig hajlandó szembeszegülni a parancsnak, amit kapott. Félbeszakítani egy kutatást a málnabokrokban nem ugyanaz, mint nem törődni azzal, ha lelepleznek egy hazugságot.

Varrik kapitány ismét Kielára pillantott, így azt is láthatta, ahogy a lány arca megrándult.

Tudja, hogy hazudtam.

– Jelentem, nem találtam hajót az öbölben – mondta a tengerész, aki egy darab kötelet szorongatott a kezében. – A kötél új, szóval ha engem kérdez, nemrég még biztosan állt ott egy, de már nincs ott semmi.

Kiela úgy megkönnyebbült, hogy majdnem elsírta magát. Meg kellett volna találniuk. Kérdezősködniük kellett volna. Rá kellett volna mutatniuk Kiela történetének gyenge pontjaira, ezek fényében pedig újra át kellett volna gondolniuk Fenerer vádjait… A könyvtári hajó azonban eltűnt.

Larran.

A lány elfojtotta a mosolyát.

Valószínűleg már akkor rájött, hogy gond lehet ebből, amikor meghallotta Kiela hazugságát a szülei hajójának eladásáról. Ráébredt, hogy a hajó lehet a történetük gyenge pontja. Az egyik tengeri lova hátára pattant, és amíg Kiela meg a katonák lépcsőt másztak, és átkeltek az erdőn, ő elvitte az öbölből a csónakot. A lány alaposan az eszébe véste, hogy ezért eggyel többször meg kell majd csókolnia Larrant.

– Hiszen már mondtam: eladtam a szüleim hajóját Radane-nek.

– És melyik irányba indult vele? – tudakolta a kapitány.

– Nem kérdeztem, merre akar menni – felelte Kiela –, de Faysa a hozzánk legközelebb eső sziget, Caltrey-tól keletre. – Majd, mintha épp abban a pillanatban jutna eszébe, még megjegyezte: – Egyébként most, hogy kérdezi, azt hiszem, ő is kelet felé indult. – Utána hozzátette: – De útközben akár irányt is válthatott. Ha valóban ő az a trónörökös, és nem akarja, hogy megtalálják, akkor valószínűleg úgy intézte, hogy ne tudjanak a nyomára bukkanni.

Varrik erre nem mondott semmit, csak a katonái felé kaffantott:

– Jelentést kérek!

Mindenki szép sorban beszámolót tartott: a mérges bogyók miatt nem tudták alaposan átkutatni a területet, de az alapján, amit láttak, a házat minden irányból körbenőtték a kúszónövények, nem találtak használható bejáratot, a tövises bokrokat senki sem metszette meg, zabolázatlanul nőttek mindenfelé, az ablakokat és az ajtókat pedig bedeszkázták. Az egyik katona egy elvadult csirkére is panaszkodott, amelyre a gazos kert közepén bukkant. Senki sem említette azonban, hogy beszélő póknövénybe, szaladgáló kaktuszba vagy almavirágra emlékeztető madárba botlott volna. Nem kerültek elő a fellegmedvék és a hiányzó trónörökös sem. Mindenki biztos volt benne, hogy az elmúlt hónapokban senki sem tette be a lábát a házba, ennél már csak azt bizonygatták jobban, hogy haladéktalanul szerették volna elhagyni a mérgező piros bogyókkal borított épületet és környékét.

Kielának nagy önuralomra volt szüksége ahhoz, hogy ne sóhajtson fel jól hallhatóan megkönnyebbülésében.

A kapitány meghajolt előtte.

– Még egyszer elnézést kérek, amiért megzavartuk a napját – mondta.

A lány megint eltöprengett rajta, vajon miért találta ki a kapitány ezt a mesét a mérgező bogyókról. Talán nem akarta, hogy megtalálják Radane-t? Nagyon úgy tűnt, hogy ez a helyzet. De ha valóban így van, vajon meddig szándékozik elmenni, hogy célt érjen?

– Elfogad esetleg egy csésze teát a pékségben – kérdezte Varrik –, kárpótlásként a kellemetlenségekért?

– Ó, az csodás lenne – felelte Kiela.

Egy újabb mosolyba csomagolt hazugság. Mintha egyre jobban menne.

Miközben az erdőn keresztül visszavezette a lépcsősorhoz a kapitányt és a csapatát, Kiela azon töprengett, vajon miért javasolta Varrik, hogy igyanak meg egy teát. Csak nem négyszemközt szeretné kihallgatni? Lehetséges, hogy túl korán örült, és még nincs kint a vízből?

A lila felhők egyre csak gyülekeztek a láthatáron, akár valami csúnya zúzódás a kék ég közepén. Mintha valaki jól képen verte volna az égboltot. Kiela eddig csak egyszer vészelt át vihart Caltrey-n, így távolról sem volt a téma szakértője, de nem úgy tűnt neki, mintha a felhők eloszlottak volna.

– A tea talán most felesleges késlekedést jelentene, nem gondolja? – vetette fel.

– Valószínűleg igaza van – felelte a kapitány, aki szintén az eget kémlelte.

A tengerész, aki korábban olyan magabiztosan állította, hogy a viharfelhők el fognak vonulni, ugyancsak egyetértett velük.

– Elég gyorsan gyűlnek a felhők – mondta –, de ha most kihajózunk, még megelőzhetjük a vihart.

A kapitány kurtán bólintott.

Amikor a katonákból és matrózokból álló csapat már a falu utcáin haladt keresztül, és a társaikat szólongatták, Kiela kicsit lemaradt tőlük, majd követte őket a kikötőbe Bryn, Ulina és a falu többi lakójának társaságában. Fenerer is kidugta az orrát a házából, egy nagy batyut és egy utazóládát cipelt. Ahogy a hajóhoz ért, felkiáltott:

– Egy jegy lesz Alyssiumba!

– Ez nem egy utasszállító hajó – felelte a kapitány, majd faképnél hagyta az öreget, és elkezdte kiosztani a parancsokat az embereinek, akik már a fedélzeten nyüzsögtek, hogy minél előbb vitorlát bonthassanak.

– Akkor menedéket kérek! – kiáltott fel ismét Fenerer.

A kapitány nagyot sóhajtott.

– És mégis milyen alapon?

– Megtorlás fenyeget.

Kiela épp elég jogi szakkönyvet olvasott ahhoz, hogy tudja, a megvádolt személytől érkező megtorlás veszélyének fennállása megalapozott indoknak minősült ahhoz, hogy menedékjogot adjanak a kérelmezőnek a birodalom területén. Azonban ezt az eljárást csak azokban az esetekben alkalmazták, amikor a megvádolt személyt bűnösnek is találták – azokra a helyzetekre, amikor a vád hamisnak bizonyult, nem terjedt ki. Sőt, ami azt illeti, olyan törvények is voltak, amelyek lehetővé tették a hamisan megvádolt személynek, hogy kártérítést követeljen attól, aki igaztalan állításokat tett róla.

– A kérelmet elutasítom – közölte a kapitány.

Nyilván ő is ismerte a törvényt.

Hm… Ha ismeri a törvényeket…

– A hamisan megvádolt félként kártérítésre tartok igényt – szólalt meg Kiela.

Fenerer felvisított, mint egy macska, akinek a farkára léptek.

– Nem teheted!

Kiela ügyet sem vetett az öregre, így folytatta:

– Ez az ember hamis vádakkal illetett, ez pedig a birodalom erőforrásainak pazarlásával és a császári küldöttek idejének elpocsékolásával járt. Kártérítésként kérvényezem, hogy helyezzék át Caltrey-ról Alyssiumba.

Ulina felkacagott.

– Hogy merészelsz… – szólalt meg Fenerer, ám csakhamar befogta a száját. Elkerekedett szemmel bámult Kielára, aki látta a pillanatot, amikor a vénember is felfogta, mi hangzott el.

Az öreg a kapitányhoz fordult.

– Igen, ez így helyes.

Varrik kapitány a fejük felett gyülekező viharfelhőkre pillantott. Kiela azon tűnődött, vajon éppen azt latolgatja-e, mi a gyorsabb: felengedni Fenerert is a hajóra, vagy folytatni a vitát.

– Felszállhat – mondta végül. – De tartsa észben, hogy nem hajókirándulásra készülünk. Ez a hajó egy küldetés jegyében szeli a tengert, nekünk pedig teljesítendő parancsaink vannak. Akkor térünk vissza Alyssiumba, ha befejeztük a kutatást, egy perccel sem előbb. Maga is kiveszi a részét a hajó körüli feladatokból, és nem panaszkodik az ellátás miatt. Megértette?

Fenerer eközben már fel is ment a hajónak támasztott rámpán a fedélzetre.

– Köszönöm – mondta Kiela a kapitánynak. – Ez sokkal jobb kárpótlás, mint egy csésze tea. Sok szerencsét a kutatáshoz. Remélem, hogy megtalálják, akit keresnek. Bárki legyen is az.

– Én pedig azt remélem, hogy nem – dünnyögte az orra alatt a kapitány, majd a falu lakóihoz szólt, akik azért sereglettek össze, hogy lássák, ahogy a hajó elhagyja a kikötőt. – Caltrey népe! Köszönöm az együttműködésüket! – mondta, és integetett. Úgy látszott, mintha még szeretett volna mondani valamit, talán egy szép és lelkesítő beszédet, ám a háta mögül, a fedélzet felől felhangzott Fenerer hangja:

– Hé, aztán a holmimat hová tegyem?

Varrik kapitány nagyot sóhajtott, majd maga is hajóra szállt.

Kiela sokáig álldogált még, és figyelte, ahogy a hajósok kieveznek a kikötőből, majd felvonják a vitorlákat. Eközben a dühös, lila felhők egyre csak gyűltek az égbolton. A távolban feltűnt egy villám ezüst fénye.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

– BIZTOSRA VESZEM, hogy ebből vihar lesz – jegyezte meg az egyik halász a kikötőben.

Kiela már nem várta meg, hogy a többiek is véleményt nyilvánítsanak a kérdésben. Alighogy a hadihajó elhagyta a kikötő bejáratát jelző sziklákat, ő már szaladt is, végig a kikötő mentén, majd a falu utcáin át le, egészen a kavicsos tengerpartig.

Larran épp a mólónál járt. Amint megpillantotta Kielát, integetett neki, majd jelt adott a tengeri lovaknak, hogy ússzanak be a tengerbe, a mélyebb víz felé. Csak ezután szaladt vissza a mólóról, végig a parton, míg oda nem ért a lányhoz. Akkor a karjába kapta és magához ölelte, miközben körbeforgott vele.

– Hát nem vittek el! – súgta Kiela fülébe. – Még mindig itt vagy. Biztonságban.

Kiela szerette volna megcsókolni. Szerette volna megköszönni neki, hogy elvitte az öbölből a hajót; hogy mindent megtett azért, hogy biztonságban tudhassa őt; és hogy akkor is segített, amikor Kiela nem is kérte rá. Szeretett volna a férfi karjaiba omlani, beleolvadni az ölelésébe, és nem mozdulni belőle. Ám a lila felhők egyre vészjóslóbbak voltak, már szinte teljesen eltakarták a napot.

– Jön a vihar – mondta a lány. – Így, hogy a házba nem lehet bejutni a kúszónövényektől, Caznak és Mípnek sincs hova elbújnia előle. Radane pedig… Mi lesz, ha kidől a viharban a fa, aminek beleolvadt a kérgébe? Nem hagyhatjuk ott!

Larran megragadta Kiela kezét, és szó nélkül futásnak eredt vele. Felszaladtak a lépcsőn a sziklafal tetejére. A lány egyik kezével a korlátot, a másikkal Larran kezét szorította, és igyekezett tudomást sem venni a hatalmas széllökésekről – hiszen már korántsem gyenge tengeri fuvallatról volt szó. A sziklák tetején lévő rózsabokrok is a széllel küzdöttek, ide-oda hajladoztak, akárcsak az erdei fenyők, amelyek között Kiela és Larran a ház felé futott.

– Caz? Míp? – kiabált Kiela, amint odaértek.

Caz kinyújtotta az egyik indáját a bokrok alól.

– Kiela! Most már biztonságban vagyunk?

Larran eközben nekiállt kiszabadítani a bejárati ajtót a növények fogságából. A vastagabb szárakat elfűrészelte, a többit pedig puszta kézzel tépte le, ezután pedig kalapácsot ragadott, hogy a feje hátsó felével lefeszegesse a deszkákat, amelyeket az ajtóra szerelt.

– A császári hajó már elment, viszont közeledik a vihar – felelte Caznak Kiela. – Hol van Míp?

Erre a kaktusz is előugrott a bokrok közül.

– Míp?

Míp nyomában ott loholt a tyúk is, akit Cazéknak a gyorsan elburjánzó növények és a katonák kutakodása ellenére is sikerült valahogy megakadályozniuk abban, hogy kereket oldjon.

– Ki kell szabadítanunk a fából Radane-t – mondta Kiela. – Larran, van nálad egy…

A férfi meg sem várta a kérdést, máris előkapott az egyik zsebéből egy metszőollót.

– Tökéletes! – ujjongott a lány.

Azzal Kiela bemerészkedett a kertbe, a metszőolló segítségével vágva utat magának a bokrok között. Átfutott a fején, milyen jó lett volna, ha itt lenne Larrannél a kaszája is, de most be kellett érnie a metszőollóval. Egészen elképesztő, milyen vastagra nőttek a bokrok ágai. A nyomokból Kiela meg tudta állapítani, merre próbáltak utat törni maguknak a katonák, akik, hála a kapitánynak, nem nagyon tudtak mélyre hatolni a kertben.

Minden munka odalett, amit Cazzal azért végeztek, hogy megtisztítsák a kertet az új növények számára… Mindent elölről kell kezdeniük, bár ez persze sokkal jobb volt annál, mintha mindannyiukat elhurcolták volna innen. Csak némi idő és izzadság kérdése. Kiela azzal biztatta magát, hogy a dolgok alakulhattak volna sokkal rosszabbul is.

– Faőrzők! – kiáltotta, miközben még mindig a növényeket metszette maga körül. – Vissza tudnátok adni nekünk a barátunkat?

Mi van, ha a fellegmedvék nem hallották őt? Mi van, ha nem tudják vagy nem is akarják elengedni Radane-t? Annyira kétségbe voltak esve… De végül működött a terv. Ha azonban Radane örök életére beszorul abba a fába, akkor mindent hiábavalóan tettek. Kiela azt kívánta, bárcsak többet kérdezett vagy kicsit jobban utánanézett volna.

Miután ez az egész rémálom véget ér, Kiela éjjel-nappal kutatni fog. Utánajár mindennek, amit tudni szeretne: az erdő szellemeinek, a kertben hasznosítható bűbájoknak, a viharoknak… Mindenről mindent tudni akart! Természetesen mindent fel is jegyez majd – így lesz egy saját könyve Caltrey-ról.

Őszintén szólva, így hangzott számára a tökéletes élet.

De most mindenekelőtt Radane-nel kellett foglalkoznia, aki még mindig egy fába szorulva várt a sorára.

Kiela végül nem kevés mászás, vágás és tépés után elért a Radane-t rejtő fához. A végtagjai tele voltak kisebb-nagyobb karcolásokkal, a bőre égett a csípésektől.

A távolban mennydörgés hallatszott.

A lány megkopogtatta a fa kérgét.

– Radane! Hallasz engem? Elmentek! Most már előbújhatsz. Sőt, a helyzet az, hogy nagyon is elő kellene bújnod, mert menedéket kell keresnünk. Közeledik a varázsvihar, és nem vagyok meggyőződve róla, hogy jó ötlet lenne egy fában átvészelni.

Kiela jól emlékezett rá, hogy a szülei is beparancsolták a házba, amikor mennydörgés és villámok uralták az eget Caltrey felett. Azt is a lelkére kötötték, hogy amikor villámlik, semmiképp se álljon be egy fa alá. Hogy ez az intelem csak a fa alatt levésre, vagy a fában levésre is vonatkozott-e, abban nem volt egészen biztos, mindenesetre úgy gondolta, senkinek sem szabad ilyen kockázatos helyzetben maradnia, különösen, mivel nem szokványos vihar közeledett feléjük.

– Radane? – próbálkozott ismét, ám nem kapott választ.

A kert egyre sötétebbnek tűnt. Kiela felpillantott az égre, így épp láthatta, ahogy egy fényes, ezüstszínű villám cikcakk alakban kettéhasítja a lila viharfelhőket. Hirtelen szakadni kezdett az eső, a cseppek úgy csorogtak le Kiela arcán, mintha sírva fakadt volna.

– Radane!

Egyszer csak fehér köd kezdett felszállni a fa körül, mire Kiela hátrált néhány lépést. A kígyó módjára tekergő füstben parázsként izzó szempárt látott felvillanni. Nem tudta volna megmondani, hogy kezdődött és hol ért véget a fellegmedvék teste – minden összeolvadt egy hatalmas felhőbe.

Egy szempillantással később a felhő darabokra vált, Radane pedig a földre zuhant, egyenesen Kiela lába elé, kezével és térdével tompítva a növények által belepett talaj ütését.

– Jól vagy? – kérdezte Kiela, miközben segített neki felállni.

– Hát ez… – szólalt meg Radane, majd vett egy nagy levegőt. – Nagyon-nagyon furcsa volt. Varrik?

– Elment – felelte Kiela a tenger felé pillantva. Átfutott az agyán, vajon a hajó valóban olyan gyors és masszív volt-e, ahogyan azt állították. Kételkedett ugyanis abban, hogy az alyssiumiak tisztában lettek volna azzal, milyen hevesek néha a távoli szigetekre lecsapó viharok. Talán jobb lett volna, ha Varrik és a csapata Caltrey-n marad.

Bár igaz, hogy ez rengeteg veszélyt rejtett volna magában.

Nem, nyilván tudták, hogy mivel állnak szemben.

– Érted küldték ide.

– Hogy megöljön, vagy hogy a trónra emeljen?

– Inkább az előbbi okból – felelte Kiela, majd gyorsan még hozzátette: – De kétlem, hogy valóban ezt akarta. Szerintem ő is azt szerette volna, hogy megmenekülj.

Kiela a vastag indák és ágak között segített kikecmeregni a kertből Radane-nek, akinek úgy remegett a lába, mintha hónapok óta nem használta volna.

Mire a ház elejéhez értek, Larrannek részben már sikerült kinyitnia a bejárati ajtót. Mindannyian benyomultak rajta. Caz és Míp a tyúk társaságában már a konyhában volt, a póknövény éppen azon fáradozott, hogy meggyújtson néhány lámpát a tűzgyújtóval. Odabent ugyanis – hála a beborult égboltnak és a házat belepő növénytengernek – szinte éjszakai sötétség uralkodott.

– Ez most elég durva lesz – mondta komoran Larran.

– Mi lesz a lovaiddal?

– Rendben lesznek. Majd lebuknak a víz alá.

– És a falu?

Nagyon sokak háza meglehetősen közel állt a tengerhez. A többségük súlyosabb károk nélkül vészelte át a korábbi vihart, de egy nagyobb förgeteg letéphette az épületek tetejét, összezúzhatta a halászhajókat és megsemmisíthette a dokkokat is – a heves szél és az ömlő eső rengeteg kárt tudott okozni.

Larran fogta a kalapácsát, és a bejárati ajtó melletti ablakról is levert egy deszkát.

– Ha olyan szörnyű lesz, mint amilyennek tűnik – szólalt meg Radane, aki leroskadt az egyik székre –, biztos vagy benne, hogy nem kellene inkább fent hagyni a deszkákat? Én nagyobb biztonságban érezném úgy magam.

– Csak ezt az egyet szedem le – felelte Larran. – Látni akarom az eget. – Kikémlelt az ablakon. – A mindenit! Igen, ez elég durva lesz. Már biztosan megkongatták a kikötői harangot is. Az emberek tudni fogják, hogy nem szabad kimozdulniuk. – Szavaiban azonban némi határozatlanság csendült.

Kiela azon gondolkodott, mégis mennyire lehet durva az az „elég durva”. Mi van, ha elárasztja a víz a falut? Mi van, ha a földdel teszi egyenlővé? Mi van, ha…

– És a hadihajó? Azzal mi lesz? – kérdezte Kiela. – Gondolod, hogy sikerült még időben kihajózniuk? Nekik fogalmuk sincs, milyen szörnyűek az itteni viharok. Ilyesmi Alyssiumban nem fordul elő.

Radane tiltakozva felemelte a kezét.

– Mondd, hogy nem olyan emberekért aggódsz, akik kifejezetten azért érkeztek ide, mert az én halálomat akarták!

– Varrik kapitány nem akarta a halálodat – jegyezte meg ismét Kiela.

– Lehet, de ha megtalálna, ugyanúgy teljesítené a parancsot, amit kapott.

Kiela nem volt ebben annyira biztos. Talán igen, talán nem. Elvégre senki sem kényszerítette, hogy kitalálja azt a hazugságot a mérgező piros bogyókról. És persze azt sem lehetett tudni, miként járt volna el a kapitány, ha megtalálják a könyvtári hajót.

– Ezt nem tudhatod biztosan – felelte Kiela. – Előfordul, hogy az embernek rosszabbnál rosszabb lehetőségek közül kell választania. Fogalmad sincs, milyen nyomás alatt tartják Varrikot. – Kiela olyan ládákkal lépett meg az alyssiumi könyvtárból, amelyekben felbecsülhetetlen értékek rejlettek. Radane birodalmi nyomozónak adta ki magát. Lehet, hogy Varrik kapitány azért jelentkezett önként a nő felkutatására, mert tudta, hogy ő az egyetlen, aki valójában nem fogja kezét-lábát törni azért, hogy a nyomára bukkanjon. – Jó embernek tűnt.

– Az is – felelte Radane nagyot sóhajtva. – Ám a sorsa most… A sors kezében van. Ahogy már mondtam neked, egyetlen szélsuttogó nem tudja megállítani a vihart. Semmit sem tudok tenni az érdekében. Vészeljük át a vihart, és reméljük a legjobbakat. Mást nem tehetünk…

Kiela Cazra pillantott. A póknövény erre berobogott a hátsó szobába, ahonnan egy vékony könyvecskével tért vissza, rajta a felirattal: A viharokról. Caz fellendítette magát az asztalra, lecsapta a könyvet Radane orra elé, majd kinyitotta.

– Ismered ezt a bűbájt? A könyvben az áll, hogy csak szélsuttogóknak tanítják meg.

Radane a szövegre bámult.

– Igen, de…

– A könyv szerint egy boszorkánytanács tagjaival együtt kell elmondani a varázsigét – mondta Kiela.

– Pontosan – felelte Radane.

Caz az indáival kopogott az asztalon. Míp izgatottan rohangált az asztallábak körül. Kockázatosnak hangzik, igen. De vajon kell-e vállalni ezt a kockázatot? Kiela Larranre pillantott.

– Mit gondolsz, veszélyben lehet Varrikék hajója?

A férfi ismét kinézett az ablakon.

– Igen. Egy ekkora viharban? Egyértelműen veszélyben vannak. Ha felborul a hajó, nem tudom mindannyiukat kimenteni, ahhoz túl sokan vannak.

– Nem fog felborulni – felelte Radane. – Nagyon masszív az a hajó.

– Ahogy a vihar is az – jegyezte meg Caz. – A leveleimben érzem.

– Összeszedek annyi lovat, amennyit csak tudok… – mondta Larran, miközben az ajtóhoz sietett, Kiela azonban útját állta.

– Varrikék hajója valószínűleg már sokkal beljebb van a vízben, mint Radane volt. Ő épp Caltrey felé tartott, ők viszont jó ideje elhagyták a szigetet. Ebben a zűrzavarban nem fogod tudni utolérni őket.

A hullámok, a széllökések és a villámlások közepette erre még Larran sem lenne képes.

– Nem hagyhatom, hogy csak úgy megfulladjanak. Ha csak néhányukat is megmenthetem, akkor az…

– Én viszont azt gondolom – szólt közbe Kiela –, hogy akkor van a legnagyobb esélyünk arra, hogy megmentsük Varrikot és a legénységét, illetve megóvjunk minden szigetlakót, ha megállítjuk ezt a vihart.

– Ki van zárva – rázta a fejét Radane. – Kérlek, légy kicsit gyakorlatiasabb. A bűbájhoz egy képzett és tapasztalt boszorkánytanácsra van szükség. Pusztán te meg én… A növények tudnak varázsolni? Larran, volt már dolgod életedben varázsigével? Szólaltál már meg valaha az első nyelven? – Radane meg sem várva a választ, azonnal Kielához fordult. – Ez a bűbáj nem amatőröknek való. Van róla fogalmad, mennyi minden üthet ki balul egy ekkora intenzitású varázslatnál?

Kiela az ablakhoz lépett, és kinézett a résen, amelyet Larran nyitott rajta. A kúszónövények indái között csak egy csíkot látott a haragos, sötétlila égboltból.

– El tudunk jutni a faluba? – kérdezte. – Szükségünk van Brynre, Eadie-re és Ulinára.

Larran a fejét rázta.

– A lépcső most nem biztonságos.

Kielának ekkor Ivor jutott eszébe.

– És ha repülnénk?

– Na, ez aztán borzalmas ötlet – felelte Caz.

– Míp – helyeselt a kaktusz.

– Az lehet – mondta Kiela. – De működhet.

Végül nem repültek.

Hanem inkább siklottak a levegőben. Ivor előállt egy fényesre csiszolt sétapálcával, amelyet vízszintesen maga elé tartott. Larran az egyik, Kiela és Radane pedig a másik oldalába kapaszkodott bele. Míp bebújt Kiela egyik zsebébe, Caz pedig a lány nyaka köré kulcsolta az indáit.

– Kapaszkodjatok! – kiáltotta Ivor, miközben nekifutott, hogy elrugaszkodjék a sziklaszirtről.

Bár a szigetet már erős széllökések érték, Ivor tudta, hogyan kell meglovagolni őket. Olyan légáramlatot választott, amelynek a segítségével a sziklafal mentén haladva egyenesen a faluba juthattak. Kiela arcába csapott szél. Ahogy elvitorláztak a szárnyas macskák által napozóterasznak használt háztetők felett, azon morfondírozott, sikítson, vagy inkább kacagjon. Mintha a világ eltűnt volna alóla, miközben olyan hatalmas erők vették körül, mint soha még. Életében először érzett ilyesmit. Néhány percre, amíg szinte összeolvadtak az égbolttal, egyszerre érezte magát megállíthatatlannak és elképesztően törékenynek.

Villámlások közepette landoltak a szökőkút közelében. Az eső átlósan csapott le a felhőkből. Mindannyian csuromvizesek voltak. Kiela az ingén keresztül érezte Míp szúrós tüskéit is, ám nem panaszkodott – ha meg kellett volna mondani, ki az, aki leginkább alkalmatlan egy felhőszakadás átvészelésére, az nyilván a kaktusz lett volna. Ivor széttárva tartotta a szárnyát, hogy ezzel is óvja őket az esőtől, amennyire lehet, így jutottak el Bryn pékségéig. A gyógyító az agancsával kopogott be az ajtón.

Kiela fülét panaszos nyüszítés ütötte meg. A lépcső mellől jött a hang. Kicsit hunyorognia kellett, hogy a sűrű esőfüggönyön át meglássa a hang forrását, egy macskát. A cirmos, amelynek olyan élénkzöld szárnya volt, mint a papagájoknak, a pékség ablaka alá húzódott be.

– Neked nem szabadna…

Bryn ebben a pillanatban nyitott ajtót, majd döbbenten meredt az érkezőkre.

– A Félhold-szigetek szerelmére! – Gyorsan berántotta Ivort az agancsánál fogva, majd sorjában a többieket is. – Kiela! Gyere te is!

A lány éppen odakint térdelt, és a macskát hívogatta.

– Gyere be! Na, gyere már!

– Míp! – parancsolta Kiela ingén keresztül a kaktusz is.

Míp szavára a macska végül beiszkolt a pékségbe. Szárnyai nedves bundájához tapadtak.

Amint mindannyian odabent voltak, Bryn pedig becsukta az ajtót – a nagy széllel szemben nem volt könnyű dolga –, rögvest magyarázatot követelt:

– Ti meg mi a fenét kerestek kint ebben az időben? Már rég túl vagyunk a kikötői harangszón is!

Kiela és a többiek egy kupacban álldogáltak a pékségben, a ruhájukból a padlóra csöpögött a víz. A szárnyas macska a pult alá bújva reszketett. Kiela legszívesebben csatlakozott volna hozzá. Most, hogy ideértek… Túl eszelős a terv, amit kitaláltam. Túl nagy ez a vihar, mi pedig túl tapasztalatlanok vagyunk. De ha már elrángatott mindenkit idáig… Kiela kihúzott egy darab papírt az erszényéből, és vigyázva, nehogy összevizezze, a pultra tette.

– Radane kimásolta a bűbájt a varázskönyvből, de a varázsigét mindannyiunknak együtt kell elmondanunk.

– Akkor, és csakis akkor működik, ha mindent jól csinálunk – szólalt meg Radane is. – Megállíthatja a vihart, de csak abban az esetben, ha öt varázsló mondja egyszerre.

Bryn a szövegre meredt.

– Nem látom rajta az összetevők listáját – mondta.

– Mi vagyunk azok. Mi vagyunk az összetevők – felelte Kiela.

– Ivini feljegyzéseiből kiderül, miért van így – szólt közbe Caz. – Lenyűgöző az elmélet. Tulajdonképpen a varázslók lehelete jelenti a bűbáj hozzávalóit, amennyiben összehangoltan fújják ki a levegőt.

Ivini úttörőnek számító felfedezését egy díjjal is jutalmazták, amely az Északi Olvasóteremben van – vagyis inkább volt – kiállítva.

– Ahhoz, hogy a varázslat működjön, elengedhetetlen, hogy mindenki egyszerre mondja a varázsigét, egyszerre vegye és fújja ki a levegőt – folytatta Radane. – A szélsuttogók maguk is órákig szokták gyakorolni, amíg ráéreznek egymás ritmusára. Szóval, ha engem kérdeztek, ez az ötlet a legjobb esetben is ostobaság. A legrosszabban pedig meggondolatlanság.

– Épp olyan meggondolatlanság, mint a vihar kellős közepén a tengerbe ugrani, és kimenteni onnan egy nőt, aki hajótörést szenvedett – jegyezte meg Kiela Larranre mosolyogva.

A férfi is csak mosolygott, nem vitatkozott.

– Idehozom Eadie-t és Ulinát is – mondta.

Majd anélkül, hogy még egy szót szólt volna, kilépett az eső áztatta utcára. A szél ki-be csapdosta utána az ajtót, ismét munkát adva Brynnek, aki végül nagy nehezen becsukta.

– A vihar elvonul majd – mondta Bryn. – Eddig is annyiszor elviseltük már, most is el fogjuk.

– Varrikék hajója odakint van, a nyílt tengeren – vetette ellen Kiela. – Túl későn indultak el ahhoz, hogy megmeneküljenek a vihar elől. Kiszolgáltatottak, nem tudnak védekezni a széllel és a hatalmas hullámokkal szemben, hogy a még rosszabb dolgokat ne is említsem.

– Biztos vagy benne, hogy mindannyian azt szeretnénk, ha megmenekülnének? – kérdezte Bryn. – Hiszen mi magunk is alighogy megmenekültünk tőlük.

Bryn Radane-re szegeződő tekintetéből Kiela aggodalmat olvasott ki.

– Sejteni fogják, hogy tiltott varázslatot használtunk – hívta fel rá a figyelmüket Radane.

Larran is ezt tenné. Kiela nem tudta volna szavakba önteni, miért fontos, hogy megtegyék azt, amire készülnek, azt viszont tudta, hogy ha nem… Ha nem él mindazzal a tudással, amelyet felhalmozott, ha nem használja fel arra, hogy segítsen, akkor ő maga is olyanná válik, mint a császár és a varázslói.

– Megvan az erőnk és a hatalmunk ahhoz, hogy segítsünk. És mégse használjuk?

– Én csak azt mondom – felelte Radane –, hogy kockázatos.

– Arra, hogy Varrik kapitány hogyan cselekszik, nincs hatásunk, arra azonban, mi hogyan cselekszünk, van. Aztán pedig csak reménykedhetünk abban, hogy mások is helyes döntést hoznak – mondta Kiela.

És ő tényleg ebben reménykedett, figyelembe véve a kapitány viselkedését a házánál, az azonban, hogy Varrik egy nehezebb helyzetben sem követné vakon a parancsokat, amelyeket kapott, csupán halvány sejtés volt Kiela részéről.

– Ezt kell tennünk – szólalt meg Caz. – Én Kielával vagyok.

– Természetesen én is Kielával vagyok – felelte Radane. – Hiszen leírtam a varázsigét, és hajlandó voltam idejönni a pékségbe is a szárnya alá bújva. – Meglapogatta Ivor hátát, aki épp kiszolgálta magát egy teával. Remegő kézzel emelte a szájához a csészét. – Pusztán azt szeretném, ha mindenki számára világos lenne, hogy amit tenni készülünk, következményekkel járhat. Például ha megmentjük a hadihajót, amelynek a legénysége aztán visszatér a szigetre, hogy „megköszönjék” ezt nekünk, vagy inkább letartóztassanak, mégis mit fognak tenni, amikor meglátnak? És mit tesznek veled, Kiela, ha kiderül, hogy te rejtettél el?

– Nem fogjuk hagyni, hogy meglássanak – jelentette ki Bryn.

– Visszadugsz egy fába?

Bryn zavartan pislogott Radane-re.

Mielőtt azonban megmagyarázhatták volna, miről van szó, Larran lökte be a pékség ajtaját. Átkarolta Ulinát, úgy kísérte be, és Eadie ügetett mögöttük. Amint fedél alá került, megrázta a sörényét, hogy megszabaduljon a víztől.

– Mi olyan sürgős? – tudakolta aztán.

– Elmondtad nekik? – kérdezte Kiela Larrantől.

– Csak két szót mondott: Fenyőtoboz Boszorkánytanács. Mást nem is kellett hallanunk – felelte Eadie, majd széles vigyorral nézett végig Ivortól kezdve Radane-en át Cazig és Mípig mindenkin, aki a pékségben összegyűlt. – Amint látom, új tagokat köszönthetünk a körben.

Kiela magához intette a többieket.

– Na figyeljetek, a következőt csináljuk…

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

ANNAK ÉRDEKÉBEN, HOGY BIZTOSAN ne csússzon hiba a számításukba, Caz – akinek mindnyájuk közül a legszebb és legjobban olvasható kézírása volt – leírta a varázsige kiejtés szerinti szövegét is. Ulina beelegyezett, hogy egyfajta karmesterként levezényli a szöveg betanulását, és jelezni fog minden egyes szónál és lélegzetvételnél. Körbevették az asztalt, amelyen a varázsigét tartalmazó papír volt. Kiela balján Larran, jobbján Bryn állt, Eadie, Radane és Ivor pedig az asztal másik oldalára szorult.

– A viharnak hallania kell, amit mondunk – szólalt meg Radane.

Bryn a pékség ajtajához és ablakához sietett.

– Készen álltok? – kérdezte.

Míp és Caz letelepedett a varázsigés papír egy-egy sarkára, nehogy elfújja a szél.

– Míp.

Ekkor Bryn kinyitotta az ablakot és az ajtót, mire a vihar teljes erőből rontott be a helyiségbe. Az egyik polcról lezuhant egy zsák liszt, széthasadva hevert a padlón. A cirmos cica ijedten nyávogott. A felszálló liszt, mielőtt még a szél az utcára söpörte volna, fehér porfelhőt vont a macska köré.

– Még rosszabb lett a helyzet! – ordította Larran, aki igyekezett túlkiabálni a vadul tomboló szelet.

– Elöntötte a víz az utcákat! – kiáltotta Bryn.

– Akkor épp itt az ideje megfékeznünk – felelte Kiela. Amint Bryn és Larran visszatért a körbe, Kiela mindkettejük kezét megfogta, és így szólt: – Ulina, vezess minket!

Ulina, aki egyik pár kezével a szomszédai kezét fogta, a másikkal vezényelni kezdett. Amikor felemelte őket, mindenki egyszerre nagy levegőt vett… és elkezdték.

Verisinasa tri biasa
Sey hiavor cry tricoma
Suna wyri suna wira…

Odakint, mint egy sikoltozó gyerek, úgy süvöltött a szél. A szárnyas macska meglapult a pult mögött, élénkzöld tollaival igyekezett védeni magát. Kiela hirtelen nagy robajt hallott – talán kidőlt egy fa? Vagy összeroppant a dokk? Felhasadt egy háztető? A lány, akárcsak mindenki más is körülötte, arra összpontosított, hogy a varázsige minden szavát a lehető legpontosabban mondja ki.

Virrinaya tri virona
Muria rysana verisinasa…

Ahogy meghallották az utcákon hömpölygő víz zúgását, Kiela érezte, hogy Bryn keze megfeszül. Ez a vihar tényleg erősebb volt, mint az előző, ahogy Larran is mondta. Fel kellene menniük valamilyen magaslatra. De csak miután végigmondták a varázsigét.

Sey govana
Suna wyra veri myana!

Amikor az utolsó szó is elhagyta az ajkukat, felemelték a fejüket, és egymásra néztek.

– Még egyszer! – kiáltotta Kiela.

Verisinasa tri biasa…

Kiela nedvességre lett figyelmes a lábujjainál. Lepillantott, így láthatta, hogy a nyitott ajtón keresztül tengervíz szivárgott be a pékségbe. Az utcákat elöntő víz szintje már az épület legfelső lépcsőjéig emelkedett. A falu lassan víz alá kerül. Az ár rövidesen be fog törni minden házba, és ki tudja, meddig emelkedik még. Talán addig, míg el nem söpri egész Caltrey-t.

A lány ezúttal hangosabban mondta ki a szavakat.

Hallotta, hogy tőle nem messze Eadie hangja elakadt, megbotlott az egyik szótagon. A macska odarohant hozzá, és körbehízelegte a mellső patáját, mire a kentaurasszonyság felbátorodva, tiszta és erőteljes hangon folytatta a varázsigét.

Nem hagyták abba.

Harmadszor is elmondták.

És aztán már nem maradt más, csak a csend. A dühöngő szél suttogássá szelídült. A pékség padlóját nyaldosó víz visszahúzódott, az ajtón kipillantva pedig Kiela azt is látta, ahogy az árvíz levonul a falu utcáiról, mintha csak visszaszivattyúzták volna a tengerbe.

– Ezt… ezt mi csináltuk? – kérdezte Ulina. Berekedt, hiszen idáig mindannyian kiabáltak. Kielának fel sem tűnt, milyen hangosan beszélt ő is. Nyelt egy nagyot. Kiszáradt a torka.

Szép lassan elengedték egymás kezét.

Eadie lezuttyant a hátsó felére.

– Egyszer elakadtam. Elrontottam.

Kiela a fejét rázta.

– Nem! Szerintem működött.

A szél süvöltése már nem hallatszott, lecsendesedett. A falak sem rázkódtak már őrült módon, mintha az egész világ szét akarná tépni őket. Kiela a lábára pillantott: a zöld szárnyú macska dorombolt a lábfejénél. Felemelte és magához ölelte a kisállatot, miközben hosszan beszívta és kifújta a levegőt. Épp olyan sós íze volt, mint a tenger vizének.

Bryn az ajtóhoz szaladt, hogy kikukucskáljon.

– Lassan kiderül az égbolt! Nem… Nem esik az eső, és nem dörög az ég – jelentette. A hangja kissé megremegett.

Erre Eadie is felemelte a fejét.

– Mi az?

– Gyere, nézd meg magad – felelte Bryn, és kilépett az ajtón.

Larran és Kiela – ölében a macskával – követte őket. Előttük Caz és Míp rohant kifelé. Odakint rájuk ragyogott a napfény. A háztetőkről és a falakról csöpögött a víz. A macskaköveken is vízcseppek csillogtak. És virágok hullottak az égből.

Fehér, rózsaszín, kék, lila és sárga virágszirmok úsztak a levegőben eső és villámok helyett. Mintha csak egy ünnepségen lettek volna. A macska egy izgatott miaúúút követően kiugrott Kiela öléből, és zöld szárnyát kitárva felrepült egyenesen a virágok közé, hogy megpróbálja elkapdosni a szirmokat. Kiela kacagva kinyújtotta a karját, és pörögni-forogni kezdett a virágesőben.

– Amint meglátják, tudni fogják, hogy varázslat van a dologban – jegyezte meg csendesen Radane. Ő nem hagyta el a pékség épületét, behúzódott az ajtófélfa mögé, nehogy valaki észrevegye.

– Amint rájönnek, hogy életben maradtak, tudni fogják, hogy varázslat van a dologban – felelte Kiela, miközben az ég felé fordítva összetette a két tenyerét, hogy szirmokat gyűjtsön beléjük. A virágokat ezután az arcához emelte, és nagyot szippantott fenségesen lágy illatukból, amely maga volt a nyár. – Gyere, és nézd meg ezt!

Radane azonban csak megrázta a fejét, és visszahúzódott a pékségbe.

Bryn, miután vetett néhány aggodalmas pillantást a kikötő irányába, bement utána.

Odakint a nedves macskaköveken állva Larran megragadta Kiela két kezét, és megforgatta maga körül, mire vagy fél tucat szárnyas macska gyűlt föléjük, boldogan ficánkolva a levegőben. Talán hamarosan bekövetkeznek azok a bizonyos következmények, de most még… csodaként virágok hullottak az égből, Caltrey pedig biztonságban volt.

Kiela megfogta Larran kezét, és a kikötő felé húzta. A házakból egyre-másra merészkedtek ki a falu lakói, akik csak ámultak a virágok láttán. Egyre több szárnyas macska foglalta el ismét a helyét a háztetőkön, mancsukkal a lehulló szirmokat csapkodták. Larran haja tele volt virágszirmokkal, és Kiela tudta, hogy nála sem más a helyzet. Olyan az egész, mint valami ünnepség vagy esküvő, jutott eszébe, majd bele is pirult a gondolatba.

– Lássuk, mit mentettünk meg – mondta Larran, aki nem engedte el Kiela kezét, így mentek a kikötő irányába. Szüntelenül záporoztak a szirmok, Kiela szíve viszont majdnem megállt, amikor a kikötőhöz értek.

A halászhajókat szétdobálta, némelyiket a partra vetette a vihar. Az egyik hajó egy sziklának csapódott. A roncsokat belepték a virágok, a tenger hullámain is szirmok ringatóztak.

– Nem voltunk elég gyorsak – állapította meg csüggedten Kiela.

– Nem ment tönkre az összes hajó – nyugtatta Larran –, és ezeket is meg lehet javítani. Megmentettük a házakat. És az embereket. Sőt, őket is. – A férfi a kikötőn túli messzeségbe mutatott, ahol kissé oldalra dőlve ringatózott a tengeren a piros vitorlás, fehér császári hajó. Caltrey felé közeledett. – Igazad volt. Nem menekültek el a vihar elől. Ha nincs a bűbáj…

– Visszajönnek – mondta Kiela. Pedig egy része annyira remélte, hogy a kapitány és a legénysége elfogadja, hogy csoda történt, és folytatják útjukat a következő szigetre.

– Még van idő, hogy elrejtsünk téged és Radane-t – szólt Larran.

Kiela azonban a fejét rázta.

– Radane-t el kell rejteni, igen. Velem viszont már találkoztak; tudják, hogy itt vagyok. Ha elrejtőznék, az olyan lenne, mintha bevallanám, hogy bűnös vagyok. Egyébként pedig te is benne voltál a bűbájban, együtt mondtuk a varázsigét. Te, én, Ivor, Bryn, Eadie, Ulina, Caz és Míp; mind benne voltunk. Ha most mindannyian eltűnnénk… Nem hagylak magatokra titeket, nem hagyom, hogy egyedül kelljen szembenéznetek ezzel az egésszel.

Larran aggodalmas arcot vágott.

– Azért talán kissé megnehezíthetnénk a dolgukat.

– Ó, hát persze – felelte Kiela. – A csillagokat is lehazudjuk majd az égről.

Kézen fogva álltak, és nézték, ahogy a császári hajó befut a kikötőbe. Az egyik árbóca kettétört, egy vitorlája pedig elszakadt. Látszott, hogy nem úszták meg sértetlenül a vihart. Talán csak azért jöttek, hogy helyrehozzák a hajón a károkat. Talán nem is fognak kérdezősködni.

Aha, és talán a tyúk is mindjárt megszólal.

Hát persze hogy kérdezősködni fognak.

Kiela észrevette, hogy többen elkezdtek rohangálni a kikötőben. A falu lakói azonban ezúttal nem azért gyűltek össze, hogy üdvözöljék a hajó utasait. Mindenkit a viharkárok eltakarítása foglalta el. Közös erővel dolgoztak azon, hogy befoltozzák a csónakokat, kihúzzák a vízből a sziklák közé szorult bárkákat, és összesöpörjék a törmeléket – na meg a virágszirmokat.

Csupán Kiela és Larran állt mozdulatlanul. Figyelték, ahogy a vihar által megtépázott hajó beér a kikötőbe.

A lány tudta, hogy segítenie kellene a takarításban, de úgy érezte, mintha földbe gyökerezett volna a lába. Lehet, hogy mégis el kellene rejtenem mindannyiunkat. Talán növeszthetne még több növényt, és mindenkit bedughatna mögé, hogy ne lássák meg őket. Azonban nem hitte, hogy ez most működne. Az ugyanis, amit tettek, túl jelentős volt ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyják.

A hajó közben imbolyogva befutott a kikötőbe.

Félúton a hullámtörő és a dokkok között horgonyoztak le, majd nem sokkal ezután leeresztettek a vízre egy evezős csónakot, benne a kapitánnyal és néhány fővel a legénység tagjai közül. A part felé tartottak.

Ahogy odaértek, Larran segített nekik kikötni a hajót a dokk még épen maradt részén. Kiela figyelmét nem kerülték el a kapitány hajába vegyült virágszirmok. A legénység többi tagjára is hullott a virágesőből.

– Minden rendben a hajójával, kapitány? – érdeklődött Larran. – Nem kell valamit megjavítani rajta?

Varrik kapitány kimászott a csónakból, a többieknek pedig megparancsolta, hogy maradjanak az evezőknél. Kiela arra gondolt, hogy ez talán jó jel, hiszen nem arra utasította őket, hogy azonnal szálljanak partra, és kezdjék meg a nyomozást.

– Az embereim már dolgoznak rajta – felelte Varrik. – Azért tértünk vissza, hogy megbizonyosodjunk róla, a sziget átvészelte-e a vihart. – A kapitány ezután elsétált egészen a dokk végéig, közben felmérte a kikötő állapotát. – Úgy látom, azért keletkezett némi kár.

Larran vállat vont.

– Megoldjuk. Eddig is mindig megoldottuk.

– Korábban is volt már erre ilyen erősségű vihar?

Mostanra Larran is beérte a kapitányt, együtt álldogáltak a kikötő végében.

– Mióta a főváros nem küldi ki a varázslókat, a viharok egyre hevesebbek. A külső szigeteken különösen rossz a helyzet. Nagyban függünk attól, hogy a varázslók fenntartsák a mágikus egyensúlyt; hogy kiegyenlítsék a főváros csodái miatt kialakult mágikus túlsúlyt. Éppen ezért azt terveztem, hogy elmegyek Alyssiumba a császárhoz, de a jelenlegi zavaros helyzetre való tekintettel…

– Okom van feltételezni, hogy a helyzet hamarosan javulni fog – mondta Varrik.

– Valóban? – kérdezte Kiela. – Újra kiküldik a szigetekre a varázslókat?

– Nem hiszem, hogy ez lesz a megoldás – felelte Varrik, miközben Kiela arcát fürkészte. A lány azt kívánta, bárcsak tudna olvasni a gondolataiban. Varrik arcáról ugyanis lerítt, hogy bizonyos dolgokat nem mondott ki. Kiela szíve egyre hevesebben vert, és a lány remélte, hogy a kapitány nem hallotta meg. – A törvények folyamatosan változnak, de sajnos meglehetősen lassú tempóban.

Kiela szívesen megkérdezte volna, pontosan melyik törvényekre gondolt a kapitány, de nem volt hozzá bátorsága. A kérdezősködése ugyanis egyet jelentene a beismeréssel, hogy jó néhány törvényt megszegtek, ez pedig nem lett volna bölcs dolog. Az mindenesetre csak jó jelnek tekinthető, hogy nem tartóztattak le senkit azonnali hatállyal.

Sajnos, vagy nem sajnos, Kielának végül nem kellett feltennie a kérdését.

– Na és azt a törvényt visszavonták már, amelyik csak a hivatásos varázslók számára engedélyezte a bűbájok használatát? Részletezze, ha lehet – mondta Caz. Kiela nem látta, mikor ért a kikötőbe, mindenesetre itt volt. Az indáit szorosan a földlabdája köré tekerte, nehogy víz érje. Elismerésre méltó volt, hogy idemerészkedett önszántából, hiszen a pallók között fel-felcsapott a víz. Kiela egyfelől nagyon büszke volt rá, hogy legyőzte a félelmét, másfelől viszont nem értette, miért nem maradt elrejtőzve. Elvégre ő is pontosan tudta, milyen nehéz megmagyarázni a létezését. Persze a póknövénynek is jogában állt itt lenni, ám az, hogy erről a kapitányt is meggyőzzék – pláne úgy, hogy a hirtelen virágözönnel véget érő vihar is számos kérdést vetett fel –, nem ígérkezett egyszerű feladatnak. Jobb lett volna, ha…

– Míp – tette hozzá a kaktusz Caz levelei alól kikukucskálva.

Na, kész. Ennyi volt.

Varrik kapitány a növényekre meredt.

Tobin rohant a kikötő felé olyan sebeséggel, hogy alig bírt lefékezni előttük.

– Caz! Hát lejöttél a faluba! – kiabálta, majd a kapitányhoz fordult. – Ő itt Caz, a barátom. Egy Chlorophytum comosum. Látjátok? Ki tudtam mondani! – dicsekedett.

– Tobin! Gyere, segíts kicsit a hálókkal! – kiáltott oda Bryn a kikötő másik végéből.

Tobin panaszosan felnyögött, majd sarkon fordult, és mielőtt visszaügetett volna, még odavetette a póknövénynek a válla felett:

– Caz, valamikor benézhetnél Bryn néni pékségébe. Majd csenek neked néhány süteményt.

Larran, Kiela és a kapitány együtt követték a tekintetükkel a fiút, ahogy az visszarohant Brynhez és a Fenyőtoboz Boszorkánytanács többi tagjához. A lány barátai mind ott álltak a kikötő másik végében. Figyeltek, vártak, és készen álltak arra, ami következik. Kiela pedig rádöbbent, hogy Tobint szándékosan küldték oda hozzájuk, hogy Varrik kapitány is lássa, nincsenek egyedül. Vagy hogy én se felejtsem ezt el.

Elképzelni sem tudta, mit csinálnának, ha Kiela megmentésre szorulna, mindenesetre azt semmiképp sem akarta, hogy idáig fajuljanak a dolgok. Nem fogom hagyni, hogy Varrik kapitány elvigyen közülük bárkit.

Amíg Tobin átfutott a kikötőn, a kapitány kicsit összeszedte magát. Kiela nem tudta leolvasni az arcáról, hogyan viszonyul egy beszélő növény felbukkanásához, amely nyilván nem őshonos lakója Caltrey szigetének. Főleg úgy, hogy korábban azt mondták neki, a közelmúlt egyetlen új jövevénye Radane volt. Rá kellett jönnie, hogy hazudtunk neki, még ha nem is tudja, pontosan miben és miért. Bárcsak eszébe jutna Kielának valami, amivel mindent meg tudna magyarázni, és ami után Varrik és a legénysége is továbbállna…

Ám még mielőtt akár Kiela, akár a kapitány szóhoz juthatott volna, Caz szólalt meg:

– Az Alyssiumi Nagy Könyvtár egyik könyvtárosa teremtett törvénysértő módon. Engem elfogadtak a birodalom állampolgáraként, őt azonban letartóztatták és kivégezték.

– Egész pontosan fává változtatták – tisztázta Kiela.

– Kivégezték – ismételte meg határozottan Caz. – Sem beszélni, sem mozogni nem tudott, így amikor kigyulladt a könyvtár, nem tudott segítséget kérni és kimenekülni az épületből. Ha pedig nem égett volna el a tűzben, akkor azon a helyen korhadt volna el, ahogy élettelen fateste lebomlott. Miközben elhamvadt, teljesen magánál volt, a sorsának tudatában. Tehetetlenül, csapdába esve, elfeledetten végezte.

Kiela döbbenten bámult Cazra, a póknövény ugyanis még sosem beszélt a teremtőjéről. Igaz, ő sem kérdezte róla, csak mert nem akarta felzaklatni azzal, amit már egyikük sem tud megváltoztatni vagy helyrehozni. Amikor az Északi Olvasóterem is lángba borult, Kielának eszébe sem jutott, hogy Caz pontosan tudta, mi lesz a teremtője sorsa.

– Terlu Pernának hívták – folytatta a póknövény. – Kedves és nyugodt teremtés volt, a hangjában valami puhasággal. Nem taposta el a bogarakat, mert nem akarta, hogy a családtagjaik szomorúak és magányosak legyenek. Őt magát azonban megkínozták és megölték azért, mert életet adott nekem. Mielőtt elhurcolták, azt mondta nekem, hogy egy pillanatra sem bánta meg azt, amit tett. Azt persze megbánta, hogy nem volt kicsit óvatosabb, de azt mondta, hogy én vagyok a legjobb dolog, amit életében valaha létrehozott, és ha ezt nem látja az uralkodó és nem látják a varázslói, akkor ők csupán önző és kicsinyes emberek, akik senki mással nem törődnek saját magukon kívül.

Kiela letérdelt Caz mellé.

– Nem tudtam, hogy szándékosan hozott létre téged – mondta lágyan.

– Pedig így van – felelte a póknövény, majd az egyik indájával átkarolta Mípet, mintha a közelségével nyugtatná meg magát. Míp pedig még jobban hozzápréselte magát. – Terlu nagyon magányos volt. Csak szeretett volna szeretni valakit. Szeretetből és szeretettel teremtett engem. A császár pedig elpusztította őt ezért.

– Annyira sajnálom, Caz.

– A nem hivatalos varázslások ellen hozott törvény nem az emberek javát szolgálja – fordult Caz Varrikhoz. – A forradalmároknak igazuk volt. Igen, olvastam a kiáltványaikat és a röpiratokat is, és minddel egyetértettem. Ezeket a törvényeket a hatalmuk megszilárdítása érdekében hozták azok, akik már eleve hatalommal rendelkeztek, a törvényhozók pedig nem törődtek azzal, mennyi fájdalmat okoznak másoknak. Nem törődtek a magányos könyvtároslánnyal, aki a légynek sem ártott volna, és éppígy nem törődtek szigetlakók ezreivel, akiket cserben hagytak, és akiket rettenetes viharok tépáznak, amelyeket éppen az okoz, hogy ők visszaéltek a varázslatokkal.

– Ez a törvény jelenleg még érvényben van – felelte Varrik. – Ne felejtsék el, hogy nem én hoztam a törvényeket, és nem áll hatalmamban megváltoztatni őket.

Kiela a póknövényről a kapitányra nézett. Fogalma sem volt, mit mondhatna most. Ez az ügy máris sokkal komolyabbnak tűnt annál, mint hogy egy bűbáj segítségével megállították a vihart, vagy hogy illegálisan tart a hálószobájában varázskönyveket.

– Azt azonban hatalmában áll eldönteni, hogy mi legyen a következő lépése – szólt közbe Larran. – Hogy a parancsokat kövesse-e, vagy azt, amit a szíve diktál. Dönthet úgy, hogy elhajózik Caltrey-ról. Nincs közvetlen bizonyítéka arra, hogy törvénysértő mágiahasználat történt volna a szigeten.

Kiela felállt, és ámulva a férfira nézett. Larran mindig mindenkivel olyan kedves volt, hogy a lánynak eszébe sem jutott, majd épp a császár egyik emberével száll vitába, főleg nem az ő nevében. Már önmagában az, hogy így tett, megmelengette Kiela szívét. Csak úgy győzhetjük meg Varrik kapitányt arról, hogy mi lenne a helyes döntés, ha a megfelelő szavakat használjuk. A mérgező bogyókról kitalált mese is világos bizonyítékát adta, hogy valójában a kapitány is helyesen szeretne cselekedni. Ez csak számít valamit, nem?

– Tele van virágszirmokkal a hajam és a hajóm is – felelte Varrik szelíden, már-már mentegetőzve. – Meglehetősen figyelmetlennek kellene lenni ahhoz, hogy az ember ne jöjjön rá arra, hogy ez az egész a mágia műve. Ugyanakkor sem Caltrey-n, sem a hajómon nem tartózkodik hivatalos varázsló.

– Nincs bizonyítéka arra, hogy ki alkalmazott a szigeten varázslatot – jegyezte meg Caz.

– Nincs, de szerezhetek, ha lefolytatom a nyomozást – felelte a kapitány.

– Ez is része a megbízásának? – kérdezte Kiela. – Úgy tudtam, az a küldetése, hogy megtalálja a trónörököst. A felettesei ezt bizonyára fontosabb célnak tekintik annál, mint hogy nekiálljon birodalmi nyomozót játszani egy aprócska szigeten.

– Ilyen jellegű bűbáj alkalmazása csak olyan személy jelenlétében lehetséges, aki birtokában van a szélsuttogás képességének. Márpedig a trónörökös ilyen személy – mondta a kapitány, a hangjában ismét némi bocsánatkéréssel. – Úgy is mondhatjuk, hogy ez olyan nyomnak számít, amely közvetlenül kapcsolódik az ügyhöz.

– Mondhatjuk, de nem muszáj – felelte Kiela. – Az vitathatatlan, hogy megbízatást kapott, az azonban, hogy jár el ebben az ügyben, csak magán múlik. – Majd még szelídebben hozzátette: – A maga döntése, hogy vannak-e a bokrokon mérges bogyók, vagy nincsenek.

A kapitány erre csak a fejét ingatta.

– Ez nem ilyen egyszerű…

– Míp – jegyezte meg a kaktusz.

– Azt mondja – tolmácsolta Míp szavait Caz –, hogy ezek szerint az is lehetne a vita tárgya, hogy az, aki elmondta a vihart elűző varázsigét, hagyhatta volna vízbe fúlni a hajó legénységét. De mégsem tette, ez pedig arra utal, hogy nem a maga célpontja áll a varázslat mögött.

– Ezt mind ő mondta? – kérdezte megrökönyödve a kapitány.

– Míp.

– Igen – fordított ismét Caz.

– Bárki is mondta el a varázsigét, egy biztos: a törvények betartásánál fontosabb volt számára az, hogy helyesen cselekedjen – mondta Kiela. Már korábban is úgy vélte, hogy Varrik jó ember, most pedig a szíve legmélyéből remélte, hogy igaza van, és nem ismerte félre a kapitányt. Akár észrevette, akár nem, döntéshelyzetbe került. Ezúttal ő maga dönthetett arról, mi a helyes. – Talán követhetné a példáját.

Varrik kapitány a háta mögé pillantott, ahol a hajója állt, majd halkan, hogy csak Kieláék hallják, megkérdezte:

– Árulják el: biztonságban van? Azt az életet éli, amire vágyott?

– Biztosan jobb élete van annál, mint amit maguk ajánlanak neki – jegyezte meg Caz.

A kapitány bólintott. Szomorúnak látszott.

– De ha mégsem… Ha esetleg azért jöttem volna, hogy felajánljam neki a trónt…

– Az nem kell neki – felelte Kiela.

– Biztos ebben? Nem fogja…

– Radane nem akarja megdönteni a kormány hatalmát, és meghalni sem szeretne általa – felelte Kiela. – Nekem azt mondta, hogy átlagos életet szeretne élni. – A kapitány képes arra, hogy helyes döntést hozzon. Kiela tudta ezt. Bízott benne. Ha eléggé akarja, képes rá. – Maga azonban sokkal jobban ismeri őt nálam. Mit gondol, mire vágyik Radane?

– Hatalomra sosem vágyott – vallotta be a kapitány. – És semmi olyanra sem, amit én nyújthattam volna neki. – Nagyot sóhajtott, Kiela pedig reménykedni kezdett. Cazra pillantott: a póknövény levelei alig észrevehetően remegtek. Vajon a félelem vagy az aggodalom miatt? A lány kinyújtotta felé a kezét, mire Caz beletette az egyik indáját. Kiela másik kezét Larran fogta meg.

Kéz a kézben, illetve levél a kézben várták, mit mond a kapitány.

Végül Varrik – jó hangosan, hogy a többi dokkon lévő is meghallja – megszólalt:

– Azt a hírt kaptam, hogy vélhetően egy átutazóban lévő varázsló űzte el a vihart. Mindannyiunknak hálásnak kell lennünk ezért a szerencsés véletlenért. Ennél jobban nem is időzíthette volna az utazását.

– Elképesztően nagy szerencse – erősítette meg jó hangosan Kiela is.

A kapitány visszament a csónakhoz, majd kiadta az utasításokat a tengerészeknek: ketten visszaeveznek vele a nagy hajóra, a többiek pedig maradnak a szigeten, hogy segítsenek a halászoknak.

– Ideküldöm még a legénységem néhány tagját, hogy ők is segítsenek a viharkárok helyreállításában, legalább addig, amíg készen nem állunk arra, hogy továbbhajózzunk a következő szigetre – tette még hozzá Varrik.

A csónakból kiszálló, segíteni induló matrózokat Caltrey népe ujjongva fogadta a kikötőben. Nem sokkal később már vállt vállnak vetve dolgoztak. Miután meggyőződött róla, hogy az emberei – férfiak és nők egyaránt – hasznos munkát végeznek, a kapitány bemászott a csónakba, majd visszaindult a hajójára, Kielát, Larrant és a beszélő növényeket maga mögött hagyva a parton. Vissza sem nézett.

– Míp? – érdeklődött a kaktusz.

– A jó oldalt választotta – mondta Kiela. Akkora kövek este le a szívéről, hogy szinte súlytalanná vált. Mosolyogva pillantott le a póknövényre. – Caz, ez a te műved.

– A mi művünk – helyesbített Caz.

– Míp – helyeselt a kaktusz.

Larran átkarolta Kiela vállát, magához húzta, és csókot nyomott az arcára. Átölelték egymást.

– Caz, szeretnél végre szilárdabb talajt érezni magad alatt? Visszavigyelek a szárazföldre?

– Megoldom – felelte a póknövény magabiztosan.

Amint az egyik halász közelebb húzta a csónakját, kicsapott a víz a partra. Caz erősen kapaszkodott a leveleivel a deszkákba.

– De ha nem szeretnéd… – kezdte Kiela.

– Jó, inkább vigyél vissza.

Kiela lehajolt, és felnyalábolta a barátját, Míp pedig felmászott a lány ruháján, egyenesen be a még mindig nedves zsebébe. Ölében a póknövénnyel és Larrannel az oldalán Kiela elindult a falu virággal telehintett utcái felé.

HARMINCHATODIK FEJEZET

NÉGY HÓNAPPAL KÉSŐBB

KIELA MEGKAVARTA A KÉSZÜLŐFÉLBEN LÉVŐ almalekvárt, és azon tanakodott, vajon nem pépesítette-e túl az almát. Most már nem lehet visszacsinálni. Caz a fazékba pillantott.

– Úgy néz ki, mintha almaszósz lenne – állapította meg.

– Esetleg árulhatnánk így, almaszószként.

– De ez egy lekvárbolt – felelte a póknövény. – A táblára is ez van kiírva.

– Talán hamarosan besűrűsödik, és lekvár lesz belőle – latolgatta Kiela, és tovább kavargatta.

Odakint Larran ismét a kertben tett-vett. Nem kevés erőfeszítésbe került ismét használható állapotba hozni a kertet az után, amit Caz egyszerűen csak a Nagy Elburjánzás néven emlegetett. Larran mellett olykor a Fenyőtoboz Boszorkánytanács tagjai is beugrottak, és segítettek. Bryn, Eadie, Ulina és Radane hetente kétszer jött, és néha Ivor is velük tartott. Ilyenkor újabb adag orvosságokat állítottak össze, valamint új varázsigéket tanultak, amelyekkel egészségesebbé tudták tenni a fákat és az egyéb növényeket, enyhébbé az időjárást és hatékonyabbá a halászatot. Caz bőséges jegyzetanyagot készített a varázskönyvhöz, amelyen Kiela a kaktusszal és a póknövénnyel közösen dolgozott, és amelybe Caltrey szigetének varázsigéit gyűjtötték. Miután ezzel végeztek, a fenyőtobozosok maradtak még egy kicsit, hogy segítsenek a kerti munkálatokban. Kiela néhány üveg, ajándékba adott lekvárral hálálta meg a munkájukat. Lassacskán az is kiderült, hogy Caltrey lakói meglehetősen szeretik a lekvárt, különösen, ha Bryn valamelyik süteményével került szorosabb viszonyba. Amint híre ment az ajándékba adott lekvároknak, Tobin is gyakran felbukkant a többiekkel együtt a kertben. Amíg dolgoztak, Ulina és Caz gondoskodott a zenéről: felváltva játszottak a hárfán.

Caz leugrott a pultról, majd fellendítette magát az asztal tetejére, ott hagyta ugyanis a hárfáját. A levelei egy részével kezdett bele a hangszeren egy dallamba, majd a további leveleit is munkára fogta, amelyekkel egy másik dallamot játszott. Kiela a zenét követve ringatózott a lekvárkevergetés közben. Új családtagjuk, a zöld szárnyú cirmos macska a tűzhely mellett heverészett és dorombolt. A virágözön napja után nem sokkal költözött be hozzájuk, azóta pedig már szépen kigömbölyödött és fényes lett a szőre, nem kis részben annak köszönhetően, hogy Larran folyamatosan ellátta hallal.

Kiela egyszer csak beszédhangokra lett figyelmes a hárfamuzsika mellett. Az ablakon kipillantva a fenyőtobozosok kemény magját pillantotta meg, ahogy éppen kiértek az erdőből: Bryn, nyomában Eadie-vel, Ulinával és Radane-nel. Mindegyik egy-egy kosarat szorongatott, amelybe az orvossághoz szükséges hozzávalókat gyűjtötték. Vidáman nevetgéltek és beszélgettek.

Larran jött be a hátsó ajtón. Miután levette a kerti kesztyűjét, nyomott egy csókot Kiela arcára, és belekukucskált a fazékba.

– Istenien néz ki ez az almaszósz!

A lány nagyot sóhajtott.

– Köszönöm.

Lehúzta a fazekat a tűzhelyről, és eltűnődött, érdemes-e vesződnie azzal, hogy üvegekbe tölti a tartalmát, vagy egyszerűen csak kezdje az egészet elölről. Belekanalazott a pépbe, hogy közelebbről is megvizsgálja az állagát. Ehetőnek bizonyult, de sokkal inkább volt almaszósz, mint almalekvár. Holnap megpróbálkozom egy újabb adaggal.

– Megjöttek a többiek – mondta Kiela. – Cazzal arra gondoltunk, hogy most egy olyan bűbájjal kísérletezhetnénk, amelyik a víz sótalanításában segít. Ha sikerrel járunk, segíthetünk a halászoknak, és mindenkinek, aki kimegy a tengerre a hajójával, hogy annyi iható vizet állítsanak elő, amennyit csak szeretnének.

– Nagyon hasznosnak hangzik.

– Szeretnél maradni, vagy…

– Ma nem – felelte kissé mentegetőzve Larran. – Lemegyek az öbölhöz, megnézem, mi a helyzet Siannel és a többiekkel.

Jelenleg hat kanca volt vemhes Larran ménesében, a férfi pedig úgy ugrálta őket körül, mintha mindegyik csikónak ő lett volna az apja. Az elléshez közeledve áthozta őket Kiela öblébe, hogy védve legyenek a széltől és az erős hullámzástól.

– Ki van velük ma reggel? – tudakolta Kiela.

Mielőtt még Larran válaszolhatott volna, fülsiketítő visítás hasított a levegőbe. Kiela az almaszósszal nem törődve a bejárati ajtóhoz rohant. Larran ért ki először.

– Míííííííííííp!

Larran meg sem állt, csak elrohant a kaktusz mellett, le a lépcsőkön, az öbölhöz.

– A kancákkal van valami? – kérdezte Kiela. – Megindult valamelyiknél az ellés?

A kaktusz – bólogatást imitálva – olyan erősen rázta meg testének felső részét, hogy felborult. Miközben Caz segített ismét a gyökereire állítani, Kiela visszarohant a házba a könyvespolcokhoz. Levette az egyikről a jegyzetfüzetét, amelybe már korábban kiírta, hogyan lehet segédkezni a tengeri csikók születésénél. Noha betéve tudta már, most nem lehetett hibázni.

– Caz, a hozzávalókat! – kiáltotta.

– Intézem! – felelte a póknövény.

Kiela és a növények már korábban félrerakták a bűbájhoz szükséges összetevőket egy kosárba, hogy bármikor kéznél legyenek. Kellő mennyiséget gyűjtöttek össze ahhoz, hogy mindegyik kancának jusson belőle. Caz kihozta a kosarat a mosogató alatti konyhaszekrényből, Kiela pedig elővette a mozsarat és a mozsártörőt. A póknövény beledobálta a mozsárba a gondosan válogatott leveleket, bogyókat és magokat.

Eadie a pult felett áthajolva bedugta a fejét az ablakon.

– Tudunk valamiben segíteni? – érdeklődött.

– Melyiküknél jön a kiscsikó? – kérdezte Kiela Míptől.

– Míp, míp, míp – felelte a kaktusz. Majd még hozzátette: – Míp.

Kiela kezében megállt a mozsártörő.

– Hogy micsoda? Négynél is? Egyszerre négynél? Nos, ez esetben biztos, hogy szükségünk lesz segítségre. Köszönöm, Eadie. Caz, kérlek, mutasd meg a többieknek a varázsigét.

Bryn átvette Caztól a varázskönyvet.

– Gyakoroljuk kicsit – mondta.

– Sosem láttam még tengeri kiscsikót világra jönni – szólt Radane.

– Vízzel jár – felelte Eadie. – Jó sok vízzel.

Letelepedtek egy körbe odakint a kertben, és elkezdték memorizálni a varázsige szavait, Kiela pedig, miközben összeállította a masszát, folyamatosan javítgatott a kiejtésükön. A masszát frissen kellett készíteni, különben már sokkal korábban, előre elkészítette volna. Remélte, hogy elég gyorsak lesznek.

Amint elkészült, kirohant a házból. A többiek már mind talpra (és patára) szökkenve várták, majd együtt siettek le az öbölbe.

Larran már csípőig belegázolt a vízbe, egyik lótól a másikig szaladgált, és próbált minden tőle telhetőt megtenni, hogy csitítsa a fájdalomtól nyüszítő és rúgkapáló állatokat.

– Kiela! – kiáltotta.

– Jövök már!

A lány nem fecsérelte az időt arra, hogy levegye magáról a ruháit vagy legalább a cipőjét lerúgja – bement a vízbe úgy, ahogy volt. Örömmel nyugtázta, hogy a tenger ma kellemes hőmérsékletű. Bokáját hínár súrolta, cipője bele-belesüppedt a homokos tengerfenékbe.

– Segíts rájuk kennem – szólt Larrannek. – Bárhova mehet belőle, ahol pikkelyeik vannak. Az a lényeg, hogy a bőrükön keresztül felszívódjon, és bekerüljön a véráramukba.

Kiela a hozzá legközelebb eső tengeri ló felé nyúlt, mire a kanca a fejét rázva beleharapott a levegőbe, és elkezdte csapkodni a vizet a farkával.

– Majd én lefogom őket – mondta Larran –, te meg kend rájuk a krémet.

A férfi a mellkasához szorította a ló testét, és megnyugtató duruzsolás közepette vakargatni kezdte az állat nyakát. A hippokamposz egyre kevésbé rúgkapált, így Kiela is közelebb tudott menni hozzá. Amilyen gyorsan csak tudta, rákente a krémet.

– Gyerünk, kezdjétek el mondani a varázsigét – adta ki az utasítást Eadie, Bryn, Ulina és Caz számára. Míp a tüskéi segítségével eléjük tartotta a szöveget.

A stégen állva a többiek egy emberként kezdték el kántálni a varázsige szavait, ezalatt Kiela és Larran a következő lóhoz siettek.

– Még egyszer – mondta Kiela, amikor a többiek a szöveg végére értek.

Brynék újrakezdték a kántálást, és újra meg újra elmondták a varázsigét, amíg Kiela mind a négy kancára fel nem kente a masszát. A másik két kanca, amelyeknél még nem kezdődött meg a vajúdás, beljebb, az öböl mélyebb vizű részén taposta a vizet, nagy szemeket meresztve a távolabb zajló eseményekre. Az öböl bejáratához eközben odagyűlt néhány hableány és hablegény. A sellőgyerek, akit Kiela korábban megmentett, felküzdötte magát egy szikla tetejére, hogy jobban lássa az eseményeket. Az elmúlt négy hónapban alaposan megnőtt, csak úgy ragyogtak a farokuszonyában az új arany- és ezüstszínű pikkelyek.

A kékeszöld pikkelyes tengeri ló – Amarinnak hívták; Kiela mindegyikük nevét megtanulta már – egyszer csak összegörnyedt és felnyerített.

Larran odarohant mellé.

– Css, css, ez az, kislány, nagyon jól csinálod. Menni fog. Csak lélegezz – csitítgatta a férfi, miközben lassan és egyenletesen simogatta az állatot a torkánál, egészen addig, amíg a légzése össze nem hangolódott a simogatása ütemével, és a ló már kevésbé rugdosódott. – Ez az.

Miután Amarin kicsit megnyugodott, Larran a fara mögött helyezkedett el.

– Kiela – mondta ugyanazon a lágy és megnyugtató hangon, amelyen eddig is beszélt –, kérlek, simogasd a nyakát, és folyamatosan csitítgasd. A fogaira figyelj; lehet, hogy megpróbál majd megharapni. Nem akar bántani, de fájni fog.

Amíg Kiela igyekezett megnyugtató szavakat suttogni a lónak, a parton a többiek még mindig a varázsigét mondták.

– Jön egy összehúzódás – figyelmeztette Larran Kielát.

A lány még időben el tudott ugrani a kanca csattogó fogai elől.

Három összehúzódás múlva kicsusszant a kiscsikó smaragdzöld farokuszonyos teste, egyenesen Larran keze közé.

– Szép munka, anyuka!

A vízben lecsutakolta, majd az anyjához irányította a kiscsikót, aki azon nyomban szopni kezdett. Larran a következő kancához ment.

– Hát ez csodálatos! – mondta Radane, miután a varázsige végére értek.

Aztán persze kezdték is újra a kántálást, miközben Marri világra hozta a kis kancacsikóját. Sian méncsikója született meg harmadiknak.

Egyetlen zűrzavaros óra leforgása alatt mind a négy kicsi meglátta a napvilágot. Larran vágta el mindegyikük köldökzsinórját, és a kancák mellett maradt a méhlepény megszülésekor is. Ezután nem maradt más hátra, mint hogy megbizonyosodjék róla, hogy mind az anyukák, mind a kicsinyeik egészségesek-e. Szerencsére azok voltak. Mire Kielával az oldalán kijött a vízből, már mind a négy kölyök az anyja mellett pihent, hiszen elpilledtek az első szoptatás után. A sellők dünnyögés és duruzsolás közepette körbe-körbeúszkáltak a lovak körül. A kiscsikókban gyönyörködtek, és ellátták a kancákat hínárral, hogy legyen mit enniük, ha már elég erősnek érzik hozzá magukat.

Kiela kievickélt a stégre. A barátai csuromvizesek voltak, annyi tengervíz fröccsent rájuk. Örömmel látta, hogy Caz és Míp a stég egy távolabbi részébe húzódott, ahová nem ért el a víz.

– Te most pihenj – adta szinte parancsba Eadie. – Majd mi összedobjuk a vacsorát.

– Ugyan – felelte Kiela –, igazán nem kell…

Eadie felhorkant.

– Tudom, hogy nem kell. De szeretnénk. Erről nem nyitunk vitát. Persze csak ha nem bánod, hogy használjuk a konyhádat és az alapanyagaidat. Használhatjuk őket?

– Csak nyugodtan – legyintett Kiela. – De köszönöm, hogy megkérdezted.

Mintha egy másik életben történt volna, amikor úgy ráripakodott Larranre, amiért az csak úgy használatba vette a konyhai eszközeit. Bár igaz, ami igaz, Kiela most is szerette, ha engedélyt kértek tőle. Elvégre az a konyha az övé, még ha a szülei emlékeivel van is tele. Vagy talán pont ezért.

– Sütök valami finomságot – ajánlkozott Bryn, miközben már felfelé tartottak a lépcsőn. – Én bekeverem a tésztát, Radane, te pedig elkészíted a krémet. Epres lesz, ugye?

– Epres-mézes – felelte Radane. Hónapok óta dolgozott már a pékségben, Bryn pedig kijelentette, hogy Radane-nél jobban senki sem ért a finom ízekhez. Úgy tűnt, hogy ezzel a vásárlók is egyetértettek, nem beszélve arról, hogy már a környező szigetekről is érkezett hozzájuk pár megrendelés. Az egyik adagba Kiela lekvárja került.

– Az enyém a saláta – jelentkezett Ulina. Caz felajánlotta, hogy segít neki, ugyanakkor hangsúlyozta, hogy csupán önfenntartásból, nem pedig önzetlenségből teszi.

Néhány perc múlva már el is tűntek, magára hagyva Larrant és Kielát az öbölben a kimerült tengeri lovakkal és a csikókban gyönyörködő sellőkkel. Kiela le is heveredett ott, ahová kimászott a stégen, és hanyatt fekve bámulta a színtiszta, kék eget.

– Négy kiscsikó – mondta elragadtatva Larran. – Négy egészségtől kicsattanó kiscsikó négy egészséges anyukával. És mindez neked köszönhető.

Larran olyan ragyogó mosollyal nézett rá, mintha a lány egyszerre ajándékozta volna neki a napot, a holdat és a csillagokat.

– A többiekkel együtt csináltuk – felelte Kiela.

Caz és Radane segített neki az ellést megkönnyítő varázsige tökéletesítésében; Cazzal és Míppel együtt keresték meg a bűbáj hozzávalóit; és nem utolsósorban a többiek tették lehetővé, hogy amíg ő bekente a kancákat a masszával, vég nélkül ismétlődjenek a varázsige szavai. És persze Larran bábáskodott a kiscsikók világra jötténél. Nélküle nem ment volna. Csitította a kancákat, elkapta a kicsusszanó kiscsikókat és elvágta a köldökzsinórokat.

Larran megfogta és a szájához emelte Kiela kezét, majd csókot lehelt rá.

– Neked köszönhető. Neked, aki észreveszed, hol lehetne jobbá tenni a dolgokat, és elég bátor vagy ahhoz, hogy meg is próbáld jobbá tenni őket. Amikor megérkeztél azon a könyvtári csónakon, a remény is megérkezett veled Caltrey-ra. Téged illet a köszönet, Kiela. Szeretlek.

– Én is szeretlek – felelte a lány. Próbálta megtalálni a megfelelő szavakat, amelyekkel kifejezhette volna, Larran mennyi mindenben változtatta meg az életét. Azzal az eltökélt szándékkal érkezett erre a szigetre, hogy elrejtőzzön a szülei által hátrahagyott kis házban. Senkit sem akart látni, senkivel sem akart barátkozni. Aztán egyszer csak felbukkant Larran a nevetséges kaszájával meg a fahéjas csigákkal… És ettől kezdve az élete már nem a menekülésről és a rejtőzködésről szólt. Találj valakit, aki mindig melletted lesz, amikor szükséged van rá, mondta egyszer az apja. Valakit, akivel együtt nevetve csinálhatod végig az évek hosszú sorát. Valakit, aki minden áldott nap boldoggá tesz. – Csináltál nekem könyvespolcokat – bökte ki végül.

– És lekvártartó polcokat is.

– Igen – helyeselt Kiela –, arról se feledkezzünk meg.

– Hozzám jössz feleségül?

Kiela felkönyökölt, és Larranre bámult. A férfi a világ összes sebezhetőségével a tekintetében nézett vissza rá.

– Nem hagyom ott a házamat. Ott van a lekvárboltom, a könyvtáram és a kertem – felelte Kiela. A házikó szolgált Caz és Míp otthonául is. A tyúkról nem is beszélve. – És te sem hagyhatod ott a tiédet, hiszen a lovaidnak szükségük van rád.

– Na és? Bár a szóban benne van, az összeházasodás nem a két ház egyesülését jelenti, hanem a miénket. Arra kérlek, hogy légy a feleségem. Persze csak ha szeretnél az lenni. Ha nem szeretnél, attól én még ugyanúgy foglak szeretni. Ez esetben nyugodtan felejtsd el, hogy egyáltalán megkérdeztem; én is úgy csinálok majd, mintha el sem hangzott volna a kérdés, és minden mehet úgy, mint eddig. Bárhogy döntesz is, bárhol és bármikor ehetünk, alhatunk és élhetünk, ahol és amikor csak kedvünk tartja. Lehetünk együtt, ha azt szeretnénk, és lehetünk külön is. Nem az volt a szándékom, hogy kényelmetlenül érezd magad, és semmiképp sem akartam tolakodó lenni, még mielőtt te…

– Igen – vágta rá Kiela.

– Igen?

– Igen. Hozzád megyek feleségül.

– Ó, igen! – Larran arcán letörölhetetlen, ragyogó mosoly terült szét. – De jó!

Kiela közelebb húzódott a férfihoz. Bár mindketten csuromvizesek voltak, és kimerültek, Larran átkarolta a lányt, aki összegömbölyödve a mellkasához simult. Az egyik kiscsikó a stégről lelógó lábukhoz bukdácsolt, és megbökdöste a lábujjaikat.

– Igazi csoda vagy – mondta Larran.

Kiela nem volt biztos abban, hogy a férfi kihez intézte a szavait, hozzá vagy a csikóhoz, de ez nem is számított igazán. Minden csodálatos volt. Ott feküdtek a stégen egymás karjában, az öböl vizében a tengeri lovak és a kiscsikóik lubickoltak, a lemenő nap sugarai pedig keresztülszelték az eget.

– Min gondolkodsz? – kérdezte Larran.

Kiela előbb megcsókolta, majd azt válaszolta:

– Jó itthon lenni.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

EZ A KÖNYV egy bögre forró csokival kezdődött.

Novemberben jártunk, vagyis már kicsit csípősre fordult az időjárás, ám még nem volt kellően hideg az idő ahhoz, hogy indokolt legyen a forró csokoládé, pláne nem az az isteni finom, mogyorós ízesítésű, aminek az elkészítéséhez három púpozott kanál csokiport használ fel az ember, de azért csak csináltam magamnak egy bögrével. Aztán leültem a számítógépem elé, és arra gondoltam: egy olyan könyvet szeretnék írni, amelyet épp annyira jó érzés olvasni, mint forró csokit inni. Vagy, mondjuk, elfalatozni egy üveg isteni málnalekvárt. Esetleg megkenni málnalekvárral egy frissen sült péksütit, majd beleharapni, és forró csokit kortyolni mellé.

Olyan regényt szerettem volna írni, amelyet olyan jólesik olvasni, mint ellazulni egy szoros ölelésben.

A Bűbájok boltja különösen közel áll a szívemhez, mivel tele van olyan dolgokkal, amelyek örömmel töltik meg az életemet. Elmosolyodom-e ettől? – tettem fel a kérdést magamnak minden alkalommal, amikor újabb fejezet megírásába kezdtem. Mindig is úgy gondoltam, hogy a szokásos, íróknak szóló tanácsnak – „írj arról, amit ismersz” – voltaképpen úgy kellene hangzania, hogy „írj arról, amit szeretsz”. Így hát igyekeztem annyi örömmel, vidámsággal és boldogsággal megtölteni ezt a történetet, amennyivel csak tudtam.

Mindannyian rengeteg nehézségen mentünk keresztül az elmúlt években. Ezt a regényt ajándékba szánom mindazoknak, akik szeretnének kicsit elmenekülni a valóságból, és elmerülni egy varázslattal és kedvességgel teli világban.

Köszönöm a csodálatos ügynökömnek, Andrea Sombergnek, valamint a fantasztikus szerkesztőmnek, Ali Fishernek, továbbá a bámulatos Dianna Vegának, hogy hittek Kielában, Cazban, sőt bennem is! Köszönöm a borítótervezők, Lulu Chen és Esther Kim lenyűgöző munkáját. Mellettük óriási hálával tartozom Julia Bergennek, Rafal Gibeknek, Will Hintonnak, Jim Kappnak, Megan Kiddoonak, Greg Collinsnak, Christina MacDonaldnak, Monique Pattersonnak, Caro Pernynek, Devi Pillainak, Chris Scheinának, illetve a Bramble, Tor és Macmillan többi csodás munkatársának, akik segítettek életre kelteni ezt a történetet.

És persze nem lehetek elég hálás a férjemnek, a gyerekeimnek, a családomnak és a barátaimnak. Ti vagytok az én boldogságom, az életem, és a málnalekvár, ami megédesíti a napjaimat!

A SZERZŐRŐL

Sarah Beth Durst több mint huszonöt könyvet írt felnőtteknek, fiataloknak és gyerekeknek egyaránt. Eddigi legnagyobb sikere a Bűbajok boltja, mely hat hetet töltött a New York Times sikerlistáján. Durst munkásságát az Amerikai Könyvtárosok Egyesülete is díjazta; jelenleg férjével, gyermekeivel és egy meglehetősen szemtelen macskával él a New York állambeli Stony Brookban.