Sarah Beth Durst: The Enchanted Greenhouse

Copyright © 2025 by Sarah Beth Durst

Hungarian translation © Németh Luca Anna, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sarah Beth Durst: The Enchanted Greenhouse

A Bramble Book

Published by Tom Doherty Associates / Tor Publishing Group, New York, 2025

Fordította: Németh Luca Anna

ISBN: 978 963 598 446 6 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítókészítő: Lulu Chen

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sárpátki Ádám

Korrektor: Boncz Éva, Friedrich Zoltán

Tördelés, grafikai munka: Tót Barbara

Műfaj: cozy fantasy

Édesanyámnak,

Mary Lee Bartlettnek,

aki megtanított szeretni a történeteket,

és akinek sokkal jobb érzéke van a növényekhez, mint nekem.

Szeretlek!

ELSŐ FEJEZET

A NÖVÉNY ÁRTATLAN VOLT.

Ebben mindannyian egyetértettek. Mégis, amikor a bíró éles hangján hivatalosan is ítéletet hirdetett, Terlu a megkönnyebbüléstől majdnem elsírta magát. Azután ugyanis, hogy letartóztatták, leginkább amiatt aggódott, hogy a növényt okolják majd. Pedig őt semmiért sem lehetett hibáztatni. Terlu miatt történt az egész, és a lány igyekezett is világossá tenni mindezt.

Fészkelődött kicsit a székében, hogy jobban lássa, amint a rendfenntartók kikísérik a póknövényt, aki odaintett neki az egyik indájával. Terlu az ajkához emelte az ujjait, mielőtt visszaintett velük az újonnan tudatra ébresztett növénynek.

Nem fogok sírni. Nem volt hajlandó sírni, elvégre nem csinált semmi rosszat. Meglehetősen törvénytelen dolgot tett, de rosszat semmiképp. Egészen idáig egyetlen könnycseppet sem hullatott – nyilvánosan legalábbis –, most azonban csupán a rámeredő ügyész mogorva arckifejezése tartotta vissza attól, hogy könnyekben törjön ki, na meg a főkönyvtáros keze a karján – az egyetlen olyan gesztus a tárgyalóteremben, amely tapinthatóvá tette a kedvességet szó szerint és átvitt értelemben is.

Rijes Velk, a főkönyvtáros közelebb hajolt a lányhoz, és odasúgta neki:

– Gondom lesz rá, hogy biztonságban legyen, és vigyázzanak rá. Nálunk mindig otthon érezheti majd magát.

Terlu nyelt egy nagyot.

Nem fogok sírni.

Hűvösen, de hálatelt szívvel biccentett Rijes Velknek, majd tekintetét a bíróra szegezte.

A bíró hímzett dísztalárt viselt, amelynek köszönhetően a csontvázszerűen vékony, póklábvégtagú ember jobban hasonlított egy selyemfodrokba burkolózott, széles gombára. Terlut leginkább egy olyan remetetákra emlékeztette, amilyenek annak idején százszámra nyüzsögtek otthon, a sziget partján. Akárcsak a remeteráké, a bíró viharvert teste is begyűrődött a díszes külső vázba, amelyből csak az ollói lógtak ki. Terlunak felfelé kellett néznie, hogy lássa az emelvényen ülő férfit, aki a vádlott fölé magasodott. Fölém, gondolta keserűen a lány.

A bírót a Félhold-szigetek Birodalmának stilizált térképét ábrázoló ólomüveg ablakok vették körül, a zafírkék ablaktáblákon minden földdarabot drágakövekből raktak ki. A borostyánszínű, barátságos nappali fények helyett az ablakokon bejutó fény kékes derengéssel vonta be a tárgyalótermet, még hidegebbé és barátságtalanabbá téve az emelvény két oldalán húzódó erkélyeken ülő festett arcú közönséget, melynek tagjai a lányt bámulták. Az egészet úgy találták ki, hogy megfélemlítse és letaglózza azt, aki a bíró előtt áll, és a lány úgy vélte, meglehetősen hatásos is lett.

Ha a bíró egy remeterákra hasonlított, akkor Terlu egy osztrigára – a kagylójából kivájva, szétnyitva, kiszolgáltatva az elemeknek. A korábban ráadott tunika ujját babrálta. A ruha szürke pamutból készült, a sok használattól elvásott az anyaga, és meglehetősen nagy is volt rá – Terlu eltűnődött, vajon hány (nála jóval magasabb) bűnöző viselte már előtte. Pontosan tudta, hogyan fest benne: inkább hasonlított egy beöltözőset játszó gyerekre, mint egy húszas éveiben járó, fiatal nőre. Pontosabban leginkább úgy nézek ki, mint egy mókus. Terlu alacsony és kellemesen telt volt, az arca kerek, szája körül mosolyráncok játszottak, hatalmas szemének köszönhetően pedig mindig úgy tűnt, mintha kissé meg lenne lepve. Meggyőződéssel hitte, hogy ha a mókusok szürkés-levendulás színűek lennének, még inkább rájuk hasonlítana, semmint egy bűnözőre. Az anyja bőre lilában pompázott, az apjáé rózsaszínesebb árnyalatban, Terlu pedig egyfajta középutat képviselt a maga levendulaszínével, ami egyébként nagyon jól ment a szürke tunikához. De akármilyen kedvesnek és ártalmatlannak látszott is, ez mit sem változtatott az ügyének menetén. Pedig még a hajfürtjeit is megpróbálta megzabolázni a bírósági jelenése napjára, mintha a jólfésültségtől kevésbé tűnne bűnösnek.

Az egyedüli gondot az jelentette, hogy Terlu valóban bűnt követett el: elmondott egy varázsigét. Összegyűjtötte a bűbáj hozzávalóit, felkutatta hozzá a megfelelő szavakat, jól megfontolta, hogy bölcs dolog-e varázsolnia, majd – miután úgy döntött, hogy egyáltalán nem az – mégis megtette. Létrehozta Cazt, a tudatra ébredt póknövényt, hogy legyen társasága az Alyssiumi Nagy Könyvtár üresen kongó könyvespolcai között. Megalkotott magának egy barátot, mert nem tudott egy nappal sem többet elviselni barátok nélkül, távol a családjától, a saját csendjébe és a könyvtár egyik üres sarkába zárva, ahol már csak egyetlen választása maradt. Vagy megtanulja elviselni a magányt, vagy beismeri, hogy nem találta meg a helyét, hibát követett el, amikor elment otthonról, és igaza volt a családjának és a barátainak: egyedül nem fog tudni boldogulni a világban.

Terlu őszintén nem gondolta volna, hogy bárkit is érdekelni fog, amit tesz.

Senkinek sem ártott. Még csak kellemetlenséget sem okozott senkinek. Sőt, maga Caz is örült annak, hogy életre kelt, és hogy Terlu társa lehet. Az az olvasó azonban, aki észrevette Cazt, nem örült, és nem is lelkesedett érte különösebben.

Csak a lemagasabb körökbe tartozó varázslók használhattak mágiát. A Nagy Könyvtárat megtöltő varázskönyveket kizárólag nekik tartogatták, használatukat császári rendelettel szabályozták. A birodalmi nyomozó, aki átvette Terlu ügyét, hallani sem akart arról, hogy épp egy alacsony rangú könyvtáros legyen kivétel a szabály alól. Ügyészként meggyőzően érvelt a lány bűnössége mellett.

Ami azt illeti, Terlu szerint nem kellett volna ilyen hevesen érvelnie. Nyilvánvalóan megszegte a törvényt – egy beszédre és járásra képes póknövény nem olyan bizonyíték, amelyet figyelmen kívül lehetne hagyni.

Így hát Terlu egy cseppet sem lepődött meg, amikor a bíró kijelentette:

– Terlu Perna, az Alyssiumi Nagy Könyvtár keleti szárnyának második emeletén szolgáló negyedik számú könyvtáros törvénytelen mágiahasználat vétségében bűnösnek találtatott. Az ítélethirdetés haladéktalanul megkezdődik.

A Terlu mellett helyet foglaló Rijes Velk szólásra emelkedett.

– Kegyelmet kérek!

Akárcsak a bíró, a főkönyvtáros is hímzett selyemtalárt viselt, a bíróval szemben azonban rajta nem úgy állt ez a ruhadarab, mint tehénen a gatya. Rijes Velk kifinomult és elegáns nő volt, ezüstösen csillogó, őszes haját összefonta, a fonat mintája pedig a Kinney Termébe nyíló kapu rácsos mintázatát idézte. Az ónixszínű arcbőrére festett aranyszínű szimbólumok arra utaltak, hogy viselőjük felesküdött a Félhold-szigetek Birodalma történelmének, bölcsességének és tudásának szolgálatára. Ha Terlu nem lett volna tisztában azzal, hogy Rijes annyi idős, hogy akár a nagyanyja is lehetne, azt gondolta volna, hogy a főkönyvtáros egész egyszerűen kortalan.

A lány egyszerre érezte megtisztelőnek és ámulatba ejtőnek, hogy egy ilyen fontos és elegáns személy akarta képviselni őt a tárgyalásán, különösen úgy, hogy a bűnösségéhez nem férhetett kétség.

– Terlu Perna könyvtárosnak nem állt szándékában ártani senkinek – jelentette ki Rijes. Hangja egészen a csigavonalban tekeredő kupoláig betöltötte a hatalmas tárgyalótermet. – Továbbá nem okozott semmiféle kárt. Egyetlen polgárnak sem esett bántódása. Nem sérült meg semmilyen tulajdon. Nem tört el semmi, nem loptak el semmit, nem veszett el semmi. Terlu helytelen ítélőképességének nem lett káros következménye. Ezért kegyelemért folyamodom, esedezem, a tisztelt bírósághoz. Ez Terlu első szabálysértése, és tanult a hibájából. Nem fog többet mágiát alkalmazni. Ezt személyesen garantálom.

A lánynak meglepetésében majdnem elállt a lélegzete. Az, hogy a főkönyvtáros kezeskedett a jó magaviseletéért, nagy jelentőséggel bírt. Terlu hallotta, ahogy az erkélyen helyet foglaló varázslók, akik azért jöttek, hogy végignézzék a nagy eseményt, összesúgnak, és fészkelődni kezdenek a páholyaikban – nyilván ők is meglepődtek a főkönyvtáros támogató szavain.

Az ügyész felállt, skarlátvörös köpenye hullámozva követte a mozgását.

– Nincs semmi jelentősége annak, hogy maga mit ígér. Nem számít, hogy mik voltak a vádlott szándékai a múltban, vagy mit szándékozik tenni ezután. Az számít, amit mások tesznek majd ennek az ügynek a hatására. Amennyiben a vádlott túlságosan enyhe büntetést kap, garantálom, hogy a birodalom még több illegális mágiahasználattal fog szembesülni, és a törvénytelen varázslatok közül nem mind marad majd következmények nélkül. Arra kérem a bíróságot, hogy küldjön világos üzenetet mindenkinek, aki illegális mágiahasználaton töri a fejét: a törvény az törvény, az uralkodónak pedig erős akarata van.

– Az irgalom nem gyengeség – vágott vissza Rijes.

– Tisztelt bíró úr, a kollégám azt szeretné, ha tovább táplálná a nyugtalanságot…

Rijes közbevágott:

– Terlu Perna ügyének semmi köze holmi…

Heves szócsatába keveredtek, míg a bíró a magasba nem emelte egyik rákollószerű kezét.

– Meghoztam a döntést. Terlu Pernával példát fogunk statuálni a birodalom egészsége és biztonsága érdekében.

Terlu szája kiszáradt. Ölében heverő két kezét úgy összeszorította, hogy a tunikája is összegyűrődött. Példát statuálni? Ez mégis mit jelent? Mit fognak csinálni velem?

– Szoborrá fogjuk változtatni, a szobrot pedig a Nagy Könyvtárban helyezzük el, hogy figyelmeztetésül szolgáljon minden könyvtárosnak, tudósnak és könyvtárba látogatónak, akit megkísértene a törvényszegés vágya.

Az ítéletet döbbent csend fogadta.

A kiszabott büntetés keményebbnek bizonyult Terlu előzetes elképzeléseinél – sokkal-sokkal keményebb. A lány egész testében remegni kezdett. A szíve olyan kétségbeesett gyorsasággal kalapált, akár egy kolibri szárnya.

Felzengett az ítélethozatalt jelző dobok mély, öblös hangja. Terlu a csontjaiban érezte a dobpergést, minden egyes ütés átjárta a testét.

A körülötte lévők kiabálni kezdtek. Rijes Velk az emelvény felé rohant, Terlu eközben igyekezett egyre mélyebbre süppedni a székében, karjával pedig átölelte magát. Csak akkor tűnt fel neki, hogy úgy visít, mint egy haldokló nyúl, amikor a bíró felcsattant, és csendet követelt.

Ezután minden nagyon gyorsan történt.

Terlut a két bírósági rendfenntartó kitessékelte a tárgyalóteremből. Csetlett-botlott, mintha elfelejtette volna, hogyan is tegye egyik lábát a másik elé. Örvénylő gondolatai mintha lehúzták volna a víz alá, onnan hallotta a kiáltások elhaló zaját.

Egy szobor.

Ő maga lesz az, akit szoborrá változtatnak.

Fájni fog?

Azért életben maradok?

Vajon visszaváltoztatnak valaha? A bíró arról nem nyilatkozott, meddig tart a büntetés. Örök időkig? Nem, az nem lehet. Ugye nem? Az túlságosan kegyetlen lenne. De ha nem örökre szól, akkor a bíró csak kitűzte volna a határidejét. Terlu soha életében nem hallott még ilyen büntetésről, igaz, olyat se hallott még, hogy egy könyvtáros megszegte volna a nem varázslókra kiszabott varázshasználati tilalmat. Bár amennyi varázskönyvet tároltak a Nagy Könyvtárban, nehezen tudta elképzelni, hogy ne lett volna már más könyvtáros is, aki kísértésbe esett, de valószínűleg ő az első, akit rajtakaptak.

Bárcsak óvatosabb lett volna! És kicsit okosabb.

Az viszont eszébe sem jutott, hogy bár ne tette volna meg. Ha nem mondta volna el a varázsigét, Caz sosem kelt volna életre, márpedig a póknövény igazán örült annak, hogy él. Terlu egy percig sem kívánta, bárcsak visszacsinálhatná a dolgokat. Remélte, hogy Rijes Velk megtartja, amit ígért, és biztonságos, boldog életet biztosít az ő kis póknövény barátjának.

A rendfenntartók egy fekete kőből épült, nyolcszög alakú terembe vitték. A helyiségnek nem voltak ablakai, és fényforrás sem akadt benne, leszámítva egyetlen gyertyatartót a szoba közepén, amelyen egy tucat fehér gyertya égett, faggyú és megpörkölődött gyógynövények szagát árasztva. A gyertyatartó mellett egy beesett arcú, szakállas férfi várakozott, sápadt kezében egy tállal.

Terlu azonnal tudta, kivel áll szemben: egy varázslóval, akinél ott vannak egy bűbáj hozzávalói. És éppilyen gyorsan jött rá arra is, mit jelent mindez: az ítéletet haladéktalanul végrehajtják. Szó sincs arról, hogy kegyelmet kapna az utolsó pillanatban. A büntetését már jóval azelőtt eldöntötték, hogy a bíró ítéletet hirdetett.

A varázslóra meredt.

Túlságosan üresnek érezte magát ahhoz, hogy felsikítson vagy sírva fakadjon. Bárcsak lenne még pár perce, hogy megköszönje Rijes Velknek, hogy megpróbálta megmenteni őt! Terlu igazán nagy hálával tartozott neki a kedvességéért.

– Öltözzön át! – szólalt meg a varázsló.

A lánynak ekkor tűnt fel, hogy egy szék hátán egy könyvtárosi egyenruha lóg összehajtogatva. Csupán egy pillanatig habozott, mielőtt levette volna a szürke tunikát, hogy belebújjon a jól ismert kék egyenruhába, amelyet a negyedik számú könyvtárosok viselnek. Legalább nem bűnözőnek öltözve kellett szembenéznie az elkerülhetetlennel. Eltűnődött, hogy talán ez is Rijes Velk figyelmességének köszönhető-e, vagy egyszerűen csak azt akarták, hogy az elrettentő példa, amellyé válik, könyvtárosi egyenruhát viseljen? A varázsló közönyösen figyelte Terlut. A lány fejében felmerült, vajon mit tenne, ha megpróbálna elmenekülni. Persze tudta, hogy nem jutna messzire – kétség sem merült fel benne, hogy az ajtó túloldalán őrök vannak –, és annak sem örült volna, ha a varázsló száját éppen akkor hagyja el a varázsige, amikor ő szökni próbál. Ha már szoborrá kell változnia, legalább ne a jeges rémület kövüljön meg az arcán. Bátor szeretett volna lenni, vagy legalábbis meg akarta próbálni, hogy az legyen.

– Életben maradok? – kérdezte a varázslót.

A férfi habozott a válasza előtt.

– Igen. – Majd belefogott a varázslatba.

Terlu érezte, ahogy lelassul a testében a vére, ahogy a lélegzete elakad a torkában, ahogy a szemgolyói megdermednek, ahogy a húsa olyanná válik, akár a fényesre csiszolt fa. Talán nem ez volt a megfelelő kérdés, futott át az agyán. De nem jutott jobb az eszébe.

Ha életben maradok, még van remény.

Sötétség.

Néma csend.

Hogy melyik a rosszabb – a sötétség vagy a csend –, azt nehezen tudta volna megmondani, de azt határozottan érezte, hogy a kettő egyszerre fojtja meg. Nem tudta kinyitni a szemét. Nem, becsukni nem tudta.

Hol vagyok?

Figyelt. Fülelt. Semmit sem hallott. Sem lélegzetet. Sem szívdobbanást.

Valami megnyikordult, majd feltűnt egy vékony fénycsík, ezután alakokra és árnyékokra lett figyelmes: polcokra, ládákra, könyves kiskocsikra. Fojtott hangok hallatszottak mögüle, valakik azon vitatkoztak, hová tegyék a székeket.

Terlu egy kamrában találta magát.

Kiabálni szeretett volna, felhívni magára a hangok láthatatlan forrásainak figyelmét, megkérni őket – nem, inkább könyörögni nekik –, hogy beszéljenek hozzá. Azt szerette volna, ha azok, akik a helyiségben vannak, olyan helyre mennek, ahol láthatja őket. Egyszerűen egy emberi arcot szeretett volna látni, bele akart nézni valakinek a szemébe, hogy megpillantson egy mosolyt. El akarta mondani nekik, hogy ébren van, hogy él, és tisztában van azzal, ami körülötte történik.

Itt vagyok!

Az ajtó becsukódott.

Terlu olykor álmodott. Pontosabban szinte álmodott, hiszen valójában nem is aludt. A szobrok nem tudnak aludni. A kedvenc álmában a napfényben állt, és zenét hallgatott. Ó, igen, zenét! A száját péksütemény íze töltötte be. Vagy egy csóké. Emberek vették körül, zajongásuk és nevetésük volt a legszebb zene a füleinek. A levegőben rózsaillat szállt.

Az álom azonban sosem tartott sokáig, és a nyomában nem maradt semmi. Semmi, de semmi.

Már nem félt.

Nem volt dühös.

Vagy szomorú.

De vágyakozott… Napfényre. Levegőre. Egy kedves hangra. Így lebegett át egyik napból a másikba az álmok és az emlékek szárnyán, miközben kicsúszott a kezéből az idő, és lassacskán elillant előle saját maga is.

A szobor csak állt a csendben és a sötétben, rendíthetetlenül.

Amikor végre eljöttek érte, hogy elhelyezzék az Alyssiumi Nagy Könyvtár Északi Olvasótermében felállított talapzaton, legszívesebben megköszönte volna az áthelyezését.

Mostantól legalább nem lesz egyedül.

MÁSODIK FEJEZET

A HÓPELYHEK LÁGYAN HULLOTTAK LE RÁ, amit a szobor igazán kellemesnek, bár meglehetősen váratlannak vélt. A hó már belepte az orrát és a pislogni képtelen szemét is, ő pedig azon töprengett, vajon miért nem a megszokott helyén, egy talapzaton áll az Északi Olvasóterem egyik sarkába dugva.

Nyilván elkerülte a figyelmemet valami fontos, gondolta.

A korábbi helyén a padlótól a boltíves mennyezetig érő könyvespolcokkal nézett farkasszemet, rajtuk felbecsülhetetlen értékű (és mérhetetlenül poros) könyvekkel és irattekercsekkel. Most azonban egy hóval borított, tobozokkal teli fenyőligetet látott maga előtt.

Tudta, hogy mióta szoborrá változtatták, szinte öntudatlanul sodródott az időben, ezúttal azonban a szokásosnál is hosszabb ideig és mélyebben aludhatott, ha nem tűnt fel neki, amikor elmozdították a Nagy Könyvtárból, és idehozták a… Hova is? Mióta lehetek itt? – tűnődött. Mennyi időt aludtam át? És hol vagyok? Két fenyőfa között mintha a napfényt látta volna tükröződni, de nem tudta azonosí…

Hirtelen mintha kirázta volna a hideg; borzongás futott végig fából lévő végtagjain.

Tekintettel arra, hogy nem volt több egy élettelen tárgynál, nem lett volna szabad ilyesmit éreznie, de akkor mégis… A borzongás remegéssé erősödött, majd Terlu reccsenő hangra lett figyelmes, mintha egy fa hajlott volna meg. Jaj, ne, ez belőlem jött?

Majd újra, egyre erősebben hallatszott: reccs, reccs, reccs. Mintha buborékok indultak volna el a lábujjaitól a térde irányába, majd felkúsztak a combján, egyenesen a törzsébe, ahol egyre gyorsabban és gyorsabban kergetőztek.

Annyi, de annyi ideig nem érzett semmit… Most pedig hirtelen mennyi mindent érzett egyszerre!

Forróságot. Fagyot. Fájdalmat. Egy pillanatra mintha apró darabokra tépték volna szét, a következő percben pedig már felhők szárnyán szállt, forgott vele az ezerszínű világ. Felrobbanni készülő csillagnak érezte magát, amelyet szétfeszített a leírhatatlan fájdalom és a sugárzó öröm.

Aztán egyszer csak Terlu Perna – korábban a Félhold-szigetek ékkövének számító Alyssiumi Nagy Könyvtár keleti szárnyának második emeletén dolgozó negyedik számú könyvtáros, a közelmúltban pedig leginkább egy az Északi Olvasóteremben található talapzatra állított faszobor, akit a jogosulatlan mágiahasználatra vonatkozó császári törvény megsértése miatt ítéltek el – összeesett. A havas erdei talajra zuhant.

Újra hús-vér ember volt.

Terlu nedvességet érzett: az olvadó hó átitatta vékony könyvtárosi egyenruháját. Míg bal combját és csípőjét a lecsorgó víz csiklandozta, fedetlen karja libabőrös lett a széltől. A lány mélyen beszívta a hideg levegőt, amely égette a torkát, ám amikor kifújta, már kacagott.

Hiszen képes volt érezni! Képes volt lélegezni, képes volt mozogni, képes volt beszélni. Teli tüdőből énekelni kezdett: „la-la-la”! A hangja el-elcsuklott, mert a torka kiszáradt az eddigi tétlenségtől. A közeli fenyőfa tetejéről egy madárka röppent fel riadtan.

– Bocsáss meg! – kiáltott Terlu a madár után, amelynek vörös szárnyai reptében felragyogtak a fehér égbolton.

A lány olyan mélyen szívta be a levegőt, amennyire csak tudta. Magába itta a fenyők illatát és a csípős téli hideget, amely olyan éles és olyan tiszta volt, hogy szinte fájt, amíg leért a tüdejéig. Ami azt illeti, most, hogy kicsit jobban megfigyelte magát, megállapította, hogy minden porcikája fáj: minden egyes ízülete és izma úgy sajgott, hogy szinte remegett. A szájáról azonban mégsem olvadt le a mosoly. Újra élt!

Egy pillanatra elöntötték az érzések. Olyan, de olyan közel járt már ahhoz, hogy végleg feladja a reményt! Elvégre semmilyen észszerű oka nem akadt a reménykedésre, leszámítva azt az egyszerű tényt, hogy noha szoborrá változott, belül életben maradt.

Terlu eltolta magát a talajtól, megpróbált felállni.

Azon nyomban el is esett.

– Au!

A ruhája még vizesebb lett a hótól. Mindkét kezét bevetette, hogy feltolja magát, sikerült is guggolásba küzdenie magát.

– Nyugalom, Terlu – biztatta magát –, meg tudod csinálni.

A hangja erősebbnek tűnt, csak kicsit remegett. Lassú mozdulatokkal felállt. A térde alig bírta megtartani, így a legközelebbi fa ágaiba kapaszkodott. A kéreg és a tűlevelek mélyen belevájtak a tenyerébe, de legalább nem esett el.

Terlu vacogni kezdett; a hideg bekúszott a bőre alá. Hát nem lenne szörnyű, ha közvetlenül azután, hogy visszanyerte az emberi alakját, máris halálra fagyna? Naná, hogy az lenne. Bárki változtatott is vissza, nem akarhatja, hogy megfagyjak.

Bárki változtatott is vissza…

Hát persze! Ez az! Itt kell lennie a közelben egy varázslónak, aki elmondta a visszaalakító bűbájt. Vélhetően arról viszont még nincs tudomása, hogy a varázslata máris hatott. Amint ráeszmél arra, hogy sikerrel járt, bizonyára visszajön hozzá takarókkal, meleg ruhákkal és forró csokival felszerelkezve, és kiváló magyarázattal szolgál majd arra, hol is van a lány valójában, és miért van itt. Ő pedig kifejezheti neki lelke mélyéről jövő háláját.

– Hahó! – kiáltotta Terlu. – Én… – Mi lenne a megfelelő kifejezés? Felébredt? Vagy feléledt? Újra húsból van? Nem, azt azért mégsem akarta világgá kürtölni, hogy „jó húsban van”. – Itt vagyok! Erre! Hahó?

Várt egy kicsit, hátha felel neki valaki, de nem érkezett válasz. A hó puhán és halkan hullott, akár a suttogás, és a szellő simogatta faágak is susogva értek össze. Terlu úgy érezte, mintha rajta kívül egy lélek sem lenne az erdőben, de hát az lehetetlen, elvégre valaki ismét életet lehelt belé, vagyis valakinek ott kellett lennie a közelben.

– Sikerült! – kiáltotta. – Megmentettél! Éljen! Kérlek, bújj elő, hogy megköszönhessem neked! Tényleg, rettentő hálás vagyok. És rettentően fázom.

Továbbra sem kapott választ.

Két karját maga köré fonta, de ez nem sokat segített a hideg ellen. Bizonytalanul lépett egyet. A lába úgy remegett, mint egy ma született őzgidáé, de azért sikerült megtartania magát. Előrelépett még egyet, majd még egyet. A fenyőfák közt átszűrődő fény felé igyekezett, amelyet korábban vett észre. Mivel minden létező irányban csak hó és fenyők vették körül, úgy döntött, a fény forrását veszi célba.

Mégis miért varázsolná őt vissza valaki, ha aztán nem marad ott a varázslat helyszínén, hogy lássa, működött-e a bűbáj? Meglehetősen felelőtlenül alkalmazott mágiát, az már biztos. Legalább egy cetlit hagyhatott volna neki a varázsló, amelyen megírja, hogy: „El kellett szaladnom harapni valamit. Rögtön jövök!” Vagy rajzolhatott volna egy jelet, hogy Terlu tudja, merre induljon. Egy nyíl is megtette volna. Igazán nem lett volna bonyolult kövekből és néhány lehullott fenyőtobozból kirakni egy nyilat: Meleg és élelem erre!

Hacsak nem olyasvalaki változtatta vissza, aki azt már nem szerette volna, ha a lány menedéket is talál.

Mi van, ha ez az egész a büntetésének valamiféle fura része, amelyről ő nem tudott? Az ítélet hallatán teljesen lefagyott – igaz, nem azért, mert meglepte, hogy bűnösnek találták. Elvégre teljes mértékben bűnös volt. A büntetés mértéke sokkolta. Nem számított ilyen súlyos megtorlásra. Senki sem számított rá. Terlu felidézte magában az ítélet enyhítése mellett érvelő Rijes Velk alakját… De hát példát akartak vele statuálni, és kész. Elfásították. Vagy inkább megszilárdították? Esetleg szoborrá avatták? Terlu nem igazán talált megfelelő kifejezést arra, amit vele tettek, és ez meglehetősen zavarta. Elvégre ha szándékodban áll tenni valamit valakivel, akkor legyen már egy ige, amely leírja a tervezett cselekvést. Ha viszont nincs ilyen, érdemes megfontolni, hogy valóban végre kell-e hajtani.

Egyre erősebben havazott. A hópelyhek olyan sűrűn kavarogtak Terlu előtt, hogy a karjával el kellett takarnia a szemét, nehogy belemenjenek. A fák között bokáig ért a hó, ezért magas térdemeléssel tudott csak előrejutni. A fenyők olyan sűrűn nőttek, hogy összeértek az ágaik, amelyek ráadásul jól meg is bökték a lányt, amikor hozzájuk ért.

Amikor lehajolt egy vastagabb faág miatt, Terlu véletlenül meglökte az ágat, amelyről egy marék hó hullott a nyakába. A lány felsikkantott, majd igyekezett volna továbbhaladni. Ilyen kevéssel az újjáéledése után azonban még nem állt készen efféle hirtelen bekövetkező eseményekre – így szinte rögtön térdre esett. A rázkódástól elfogyott a levegő a tüdejéből, a térdébe pedig éles fájdalom hasított.

Elfutották a szemét a könnyek.

– Hahó! Valaki! Kérem! Valaki segítsen!

A hó ügyet sem vetett rá, csak változatlanul, megállás nélkül hullott.

A lány összeszorított fogakkal feltápászkodott, és tovább-botorkált. Félretolt maga elől egy ágat – ezúttal óvatosabban, nehogy megint havat zúdítson a nyakába –, és kilépett egy tisztásra.

Egy ablakot látott maga előtt. Pontosabban nem egyet, hanem rengeteget. Egy falat, amely fekete, ágakat mintázó kovácsoltvas kerettel körbevett ablaktáblákból állt. Az építmény meglehetősen masszívnak tűnt. Legalább három emelet magas volt, és olyan széles, hogy Terlu nem látta, hol vannak a sarkai. Jól hátra kellett hajtania a nyakát, hogy lássa, mi van a tetején: egy üvegkupola, amelyet belepett a hó.

Odabotorkált az üvegfalhoz, nekitámaszkodott a kezével, és belesett. Tapintásra az üveg hűvösnek érződött, de nem jegesnek, Terlunak emellett az is feltűnt, hogy az ablakokon nem látszott nyoma dérnek vagy zúzmarának. Helyette inkább homályosnak tűntek, mintha a benti meleg levegő bepárásította volna őket. Odabent meleg van, döbbent rá. Csodálatosan meleg! A pára lepte üvegen át csak néhány árnyékot tudott kivenni. És zöld foltokat… Lehetséges volna? Odabent minden zöldellett.

De hisz ez egy üvegház! Egy hatalmas üvegház az erdő közepén! Bár az épületben sötétség uralkodott, kellett, hogy legyen tulajdonosa. Talán ha megtalálja őt, egyszersmind rábukkan a megmentőjére is!

Nem mintha kifogástalanul végezte volna a megmentését, hiszen mégiscsak otthagyta őt hóban-fagyban, egyedül. Bár ha beengedi az üvegházba, akkor talán hajlandó lesz megbocsátani neki. Azonnal megbocsátok neki. Elvégre neki köszönhetően vált ismét hús-vér emberré. Megkocogtatta az üveget.

– Hahó! – kiáltotta ismét. – Itt vagyok, kint! Engedjen be, kérem!

Elindult a fal mentén, közben végig kopogott az üvegen. Kell, hogy legyen rajta egy ajtó! Esetleg az egyik ablaka nyitva van? Szerintem be tudnám törni az üveget. Ám így nemcsak ő jutna be, hanem a hideg is, ahhoz meg az üvegház tulajdonosának is lenne egy-két szava.

Mondjuk, ha nem hagyták volna kint egyedül, a hidegben, nem kellene ahhoz folyamodnia, hogy betörje valamelyik üvegtáblát.

Nem, betörni azért inkább nem fog. Nem keltene túl jó első benyomást. Emellett Terlu azt sem vette biztosra, hogy képes lenne-e erre, az üveg ugyanis meglehetősen vastagnak tűnt, az ő keze pedig annyira remegett a hidegtől, hogy abban is kételkedett, egyáltalán van-e benne erő.

Csak a legvégső esetben folyamodom ehhez.

Úgy tűnt, mintha az üvegfal sosem érne véget, és ahogy haladt előre, Terlu lábát egyre vastagabb hótakaró lepte be. A lábujjai egészen az ujjak hegyéig zsibbadni kezdtek. Azon tűnődött, ez vajon már a fagyási sérülés jele-e. Soha életében nem fázott még ennyire. Eano napsütötte szigetén, ahol felnőtt, nem a fagy okozta károktól kellett tartani, hanem a tűző naptól. Akárhányszor felkereste az unokatestvérei házát, mezítláb gázolt a part menti homokban; érezte, ahogy a homokszemek a lábujjait csiklandozzák. Mielőtt a szülei vacsorázni hívták volna, még lubickolt kicsit a naptól langyos vízben. A nyár derekán olyan erősen sütött a nap, hogy a kagylókat meg sem kellett főzni, elég volt kitenni őket a sziklákra. A nagy melegben pedig gyümölcslevet kellett szürcsölni a kiszáradás ellen, máskülönben az ember kivívta annak a rengeteg nagypapának a haragját, akik minden utcasarkon guávaszörpöt és bogyós gyümölcsökkel ízesített vizet osztogattak. Ahogy mindezt felidézte, Terlu szinte érezte a bogyósok zamatát a szájában. Ez az édes íz a nyári napfordulóhoz tartozott, ahhoz az időszakhoz, amikor az egész szigetet virágok lepték el, és mindenhol csokoládé, fahéj és citrus illata szállt, mivel a pékek (és önjelölt pékek) azon versenyeztek, melyikük készíti a legfinomabb süteményeket a nyárünnepre…

Végre odaért az üvegház sarkához. Be is fordult – mire még több üveg tárult a szeme elé.

Be kell törnöm. Ha még sokáig idekint maradok, fa- helyett jégszoborrá változom. Hogy ez ironikus vagy inkább szánalmas lett volna, azt maga sem tudta eldönteni. Mindenesetre a gondolatra – kissé hisztérikusan – felkacagott.

A talajt kezdte pásztázni, hátha talál egy követ vagy egy erősebb ágat. Bár mindent vastag hóréteg borított, megpillantott egy közepes méretű ágat, amely az egyik fenyőfáról zuhanhatott le. Felemelte, mire csupa fenyőgyanta lett a tenyere. Visszacipelte az ablakokból álló falhoz, majd az üveget tanulmányozta. Középen kellene ütést mérnie rá, ott lehet a leggyengébb az anyag.

– Bocsáss meg – mondta ismeretlen vendéglátójának. – Nagyon-nagyon sajnálom. Feltakarítok magam után, ígérem.

Azzal az üveg felé lendítette a faágat.

Az ág akkora erővel csapódott be, hogy Terlu mindkét karja beleremegett – az üveg azonban ép maradt. Egy pillanatra letette a faágat, hogy levegőhöz jusson. Olyan gyengének érezte magát, mintha hónapok óta nem használta volna az izmait, bár tényleg ez volt az igazság. Ismét felemelte az ágat, és újabb próbát tett.

Se egy horpadás, se egy karcolás.

Újra meg újra nekivágta az ágat az üvegnek. Az ötödik próbálkozás után úgy kifulladt, hogy szünetet kellett tartania. Vagy ő maga nem elég erős, vagy az üveg nem igazi üveg. De az is lehet, hogy törhetetlenné tevő bűbáj védi. Terlu tudta, hogy a palota ablakait is ilyen varázslat óvja. Amikor a császár meglátogatta a város szegényebb részein található, alsó csatornákat, azt tanácsolták neki, hogy olyan üveghintón utazzon, amelyet a törhetetlenné tevő bűbáj véd. Elképzelhető, hogy az üvegházat is ez a varázslat vonta be. Ebben az esetben pedig… Ez így sosem fog sikerülni.

Terlu ledobta a faágat, és összeroskadva az üvegfalnak dőlt. Találnia kell egy ajtót. Ez látszott az egyetlen esélyének. Ehhez viszont meg kellene mozdulnia. Talán egy kis pihenő azért belefér…

Nem. Kelj fel, mozgás!

Mintha már kevésbé fázott volna. Meglehet, hogy azért, mert már mindene elzsibbadt. Erőt vett magán, hogy továbbmenjen az üveg mentén. Hogy kicsit biztosabban tudjon mozogni, egyik kezét végig az üvegen tartotta – és ennek köszönhette, hogy végül felfedezte az ajtót.

Nagyjából az üvegfal közepén lehetett. Terlunak először az ujjai súrolták a reteszt, csak ezután emelte a szemét az ajtóra. Megállt, és maga elé bámult.

Végre az agya is felzárkózott a szeméhez és az ujjaihoz.

Egy ajtó!

Egy igazi ajtó!

– Kérlek, ne legyél zárva – fohászkodott Terlu, miközben elfordította a kilincset.

Az ajtó könnyedén kinyílt, a lány pedig bebotorkált rajta. Az üvegházba belépve megcsapta a hirtelen felé áramló meleg levegő, és ő csupán annyit látott, hogy mindenhol zöld veszi körül. Becsukta maga mögött az ajtót, és nekidőlt. A túl gyorsan jött melegtől a kéz- és lábujjai először bizseregni, majd égni kezdtek. Miközben odakint süvített a fagyos, téli szél, Terlu lerogyott a meleget árasztó, kavicsos talajra, és fújkálni meg dörzsölni kezdte az ujjait, amíg alább nem hagyott bennük a fájdalom. Amíg az ujjbegyeit babusgatta, az elé táruló látványt bámulta. Minden nyári zöldben pompázott.

– Hűha! – szaladt ki a száján.

Az üvegházat a friss föld és ezernyi virág illata töltötte be. A tökéletes nyári éjszaka illata, amikor együtt zúg a kabócák tenorja a kecskebékák basszusával, és a hold az őszi aratás ígéretét hordozza. Leszámítva, hogy odakint nyoma sem látszott a holdnak, és az egyetlen hang, amit hallani lehetett, az üvegtetőnek csapódó, örvénylő hópelyhek susogása volt. Szóval ez a nyári éjszakás hasonlat talán kevésbé állta meg a helyét. Ettől függetlenül az illat mennyeinek érződött.

Terlu arrébb húzódott a talajon. Lesöpörte magáról az apró kavicsokat, amelyek hozzátapadtak a vizes ruhája szegélyéhez és a nedves bőréhez, majd ismét vizsgálgatni kezdte a kezét. Levendulaszínű bőre a hidegtől rózsaszínes árnyalatúvá vált, viszont nem látott rajta fehér foltokat. Már alig fájt. A lány próbaképpen a lábujjait is megmozgatta – azok is sokkal jobban érezték magukat. Nem fagytam meg! Hurrá!

– Hahó! Van itt valaki? – kiáltotta.

A hangját elnyelte az üvegház mindent ellepő zöldje.

Beljebb sétált a növények között kanyargó, kavicsos kis úton. Soha életében nem látott még az ittenihez hasonlóan buja növényzetet: az oszlopokon indák kúsztak fel egészen az üvegház tetejéig, az ösvényt végig tömött bokrok szegélyezték, amelyeknek akkora leveleik voltak, mint egy elefánt füle, és nyurga törzsű fák terpeszkedtek fölöttük páfrányszerű lombkoronájukkal. A bokrok között Terlu virágokat pillantott meg: a fénylő, piros szirmok közül ragyogó, sárga porzók kandikáltak ki, máshol fürtökben lógtak a hófehér virágszirmok, és citrom- és narancssárga csíkos liliomok illatoztak. A növényzet úgy burjánzott, hogy Terlu csakhamar szem elől tévesztette az építmény üvegfalait. A külvilágból csupán akkor látott valamit, ha felnézett a föléje magasodó üvegkupolára, amely leginkább fehérnek látszott – hogy a hó vagy az égbolt miatt, azt nem tudta volna megmondani.

Csak a cipője alá került kavicsok ropogását és a lábujjai között olvadó hó cuppogását hallotta. Továbbra is megborzongott, amikor a még mindig nedves ruhája a bőréhez ért, de azért odabent határozottan melegebbnek érződött az idő. Úgy vélte, a ruhái itt majd elég gyorsan megszáradnak.

Ahogy egyre beljebb és beljebb hatolt, a hőség is egyre nagyobb lett. Hamarosan azt is megtudta, miért: az üvegház szívében egy fehér, csigaházra emlékeztető porcelánkályha állt, amely úgy ontotta magából a meleget, hogy remegett körülötte a levegő. A kályhát egy kék csempével kirakott pad vette körül. Terlu lesöpört róla néhány kósza levelet, leült, majd egy örömteli sóhaj kíséretében odabújt a kályhához.

Nem látott rajta tűzifának szolgáló nyílást, és füstszagot sem érzett. Egy mágikus kályha. Meglehetősen szokatlan, de nem lehetetlen. Mármint, nyilván nem lehetetlen, elvégre szemmel láthatóan létezik.

Ó, te jó ég, hiszen ha összehúzza magát, akár itt is alhatna! Persze a padon elférne néhány párna, és meg is kellene tisztítani. Tekintettel az ujjnyi vastag porra és a rengeteg száraz levélre, amely a padot és a könyékét belepte, Terlu erősen kételkedett abban, hogy a közelmúltban bárki is üldögélt volna itt. Ahogy tekintetét végigjáratta a hatalmas termet betöltő növényeken, igazából abban sem volt biztos, hogy az elmúlt években egyáltalán járt-e valaki az üvegházban.

Kissé nyugtalanná vált.

Az nem lehet, hogy egyedül van ebben az óriási épületben, ugye?

Bár nem igazán értett a kertészkedéshez, azt azért még ő is meg tudta állapítani, hogy ezeket a növényeket hagyták elvadulni. Ágaik és indáik összevissza tekeregtek egymáson, kitöltve minden rendelkezésükre álló helyet. Mi van, ha nincs itt senki? Mi van, ha teljesen egyedül vagyok?

A torkában érezte a lassan feltörő pánikot. A szíve egyre hevesebben kalapált. Nagyokat nyelt. Olyan sokáig nem tudott beszélni, nem szólhatott senkihez, nem érinthetett meg másokat, és őt sem érinthették meg… Képtelen vagyok egyedül lenni itt. Az üvegház talán elhagyatott, de kell lennie a közelben valakinek, aki elmondta a varázsi…

– Mirr-aúúú?

Egy szárnyas macska tűnt fel, aki körbesétálta a kályhát a kék csempés padon. A szürke bundájú kandúr szeme borostyánszínben ragyogott, szárnyai pedig, amelyek keresztbe vetve pihentek a hátán, smaragdzöldben pompáztak. Amikor Terlu közelébe ért, megállt, és a lányra nézett.

– Hát szia – szólította meg Terlu. – Hogy te milyen szép vagy!

A szárnyas macska minden bizonnyal egyetértett ezzel, hiszen odasomfordált a lányhoz, majd bemászott az ölébe. Mielőtt helyet foglalt volna, mancsaival kicsit megnyomkodta Terlu combjait a ruhán keresztül, majd tett egy kört. Ahogy a vállát vonogatva igyekezett megtalálni a számára legkényelmesebb pozíciót, smaragdzöld tollai fel-felborzolódtak.

– Ööö, oké, isten hozott – motyogta Terlu, akit elbűvölt a váratlanul barátságos kandúr. Gyengéden vakargatni kezdte a macska füle tövét, és miközben simogatta, szép lassan alábbhagyott a torkában remegő félelem, a szívverése is lassabb ütemre váltott, és végre tudott levegőt venni anélkül, hogy úgy érezte volna, mindjárt darabjaira hullik szét. Az állat bundája puha volt, akár a bársony. Amikor oldalra billentette a fejét, hogy a pofijához és a nyakához is szabad utat biztosítson, Terlu elmosolyodott. – Úgy örülök, hogy találkoztunk. Már kezdtem azt hinni, hogy teljesen egyedül vagyok itt.

Dorombolást kapott válaszul.

HARMADIK FEJEZET

– VAN NEVED IS? – érdeklődött a szárnyas macskától Terlu.

A kandúr persze nem felelt. A lányt ez nem lepte meg, elvégre sosem hallott még olyan szárnyas macskáról, aki tud beszélni. Egy úti beszámolóban olvasott egyszer egy távoli szigetről, ahol a szóbeszéd szerint beszélő gyíkok éltek. A felfedező azt állította, hogy a gyíkok megjósolják a jövőt, bár hozzá kell tenni, hogy egy teljes fejezetet szentelt egy hallucinogén gombafaj dicsőítésének is, így több állítása is gyanúra adott okot.

– Van itt valaki, aki etet téged? – fordult ismét a macskához Terlu. – Nem tűnsz vadállatnak.

A kandúr kifacsarodott pózt vett fel, hogy a lány a szárnya alatt is megsimogathassa. Terlu tapasztalatai szerint a kóbor állatok sosem ilyen barátságosak… Kivéve persze, ha emberek között nőttek fel, és azután hagyták magukra őket. Amennyiben erről van szó, az megmagyarázná, miért vágyik ez a macska ilyen kétségbeesetten a szeretgetésre.

– Tudom, mit érzel – mondta Terlu. – Én is így vagyok vele.

Az egész emiatt történt. A magány volt legfőbb oka annak, hogy elmondta azt a bűbájt, amely aztán romba döntötte az életét. Ennyire egyszerű. És ennyire szánalmas, gondolta. Azt hitte, hogy könyvtárosként az lesz majd a feladata, hogy segíti a kutatók munkáját, akik feltárják a tudás elől eddig elzárt legkisebb vakfoltokat is; ismereteket ad át a kíváncsi olvasóknak; és megosztja a hasonló beállítottságú kollégáival, hogy melyek a kedvenc olvasmányai. Kifejezetten olyan pozíciót pályázott meg – és ilyennel kapcsolatban is beszélgettek el vele –, amelyben az olvasókkal való kapcsolat különösen fontos szerepet játszott. Mire azonban befejezte a könyvtárosi képzést, a mágiahasználatra vonatkozó császári törvények még szigorúbbak lettek, és korlátozták a Nagy Könyvtárban található kötetek nagy többségének hozzáférhetőségét. Kizárólag a legmagasabb társadalmi szinteken mozgó varázslók számára tették elérhetővé a varázskönyveket és a hozzájuk kapcsolódó egyéb anyagokat, Terlu pedig még nem dolgozott elég ideje a könyvtárban ahhoz, hogy ezen kivételes tudósok mellé rendeljék. A második emeletért felelős, túlterhelt könyvtáros bocsánatkérései közepette Terlut áthelyezték a raktárba, ahol örülhetett, ha hetente legalább egy élő emberrel találkozott, és akkor is csak futólag. A könyvtár természetéből fakadt, hogy nem vonzotta a társaságot kedvelő embereket.

Terlu sok dologban remekelt: az összes tanórán kitűnően teljesített, összeszedett és hatékony kutatónak bizonyult – minden tanára örömmel támogatta a könyvtárosi pozíció megpályázásában, amikor ajánlólevelet kért tőlük. Kilenc élő nyelven beszélt, és hat holt nyelven tudott olvasni, beleértve a rendkívül összetett és árnyalt első nyelvet is, továbbá folyékonyan beszélt számos olyan nyelvjárást, amelyet kizárólag a távoli vizek tengerjáró törzsei használtak. Emellett isteni áfonyás pitét tudott sütni (egy szakácskönyvnek köszönhetően, amelyet a könyvtárban talált), játszott a nyolchúros gitáron (legalábbis néhány alapszintű akkordot le tudott fogni rajta), és elfogadható minőségű rajzot tudott készíteni arról, amit éppen látott.

Az egyedüllétben azonban nem remekelt.

Ő szerette, ha beszélgethetett és meghallgathatta mások gondolatait, anélkül hogy a saját mondandóját hangoztatná. Olyan embernek számított, aki úgy ment be egy boltba, hogy mire távozott onnan egy doboz vajjal és fél tucat tojással, már mindenkinek ismerte a személyes történetét a vásárlóktól kezdve az eladókon át a boltos unokatestvéreiig, akiket már kétszer kirúgtak. Ezzel a képességével azonban semmire sem ment az üres és csendes raktárban, és ami azt illeti, ebben az elhagyatott üvegházban sem.

De itt nem is vagyok egyedül. Itt van a macska.

– Mi lenne, ha körülnéznék, hátha találunk valakit? – kérdezte Terlu a kandúrtól. – Meg valami harapnivalót.

Most, hogy már jó melegben lehetett, és nagyjából a ruhája is megszáradt, feltűnt neki, hogy éhes. Sőt, az „éhes” enyhe kifejezés arra, amit érzett. A gyomra ugyanis úgy vonaglott kínjában, mintha legszívesebben az összes többi szervét megütötte volna.

Terlu felnyalábolta a macskát, és felállt.

Erre a kandúr azonnal kikászálódott a lány kezéből, majd felborzolt szárnyakkal felmászott a vállára. Terlu egész testében megfeszült, és összegörnyedt, mivel nem tudta, mit csinál a hátán a macska, és hogyan tud ott egyensúlyozni. A kandúr lazán Terlu nyaka köré tekeredett, az elülső mancsai a bal, a hátsók pedig a jobb vállát fogták át. A lány, nyakában az új, szőrös sáljával, nevetve felegyenesedett.

– A macskáknak nem inkább távolságtartóknak kellene lenniük?

Boldogsággal töltötte el, hogy ez a kandúr nem bizonyult annak.

A macska nagyot ásított, egyenesen Terlu fülébe.

– Van valami ötleted, merre induljunk?

A csigaházszerű kályhától és a barátságos kis kék padtól több kanyargós ösvény is indult, amelyek egy ponton mind belevesztek a zöld dzsungelbe. Az egyik ahhoz az ajtóhoz vitt, amelyen Terlu belépett az üvegházba, de ezt leszámítva az összes többi elvezethetett valahová, ahol a lány segítséget és (remélhetőleg) némi magyarázatot is kaphatott. Talán az üvegházhoz tartozik egy hatalmas ház. Vagy egy falu. Terlu nem tudhatta biztosan, amíg utána nem járt, márpedig ahhoz semmi kedve nem volt, hogy csak itt üldögéljen, és arra várjon, hátha valaki a keresésére indul. Azok után pláne nem, amiket odakint, a havas erdő csontig hatoló hidegében kellett átélnie.

– Mit szólnál hozzá, ha balra mennénk?

A kandúr a farkával meglegyintette Terlu arcát, mintha így válaszolt volna neki. A lány mindenesetre úgy döntött, hogy ez igent jelent.

Elindult hát az óriási levelek övezte, kavicsos ösvényen, amelynek mindkét oldalán narancssárga és kék színű virágok nőttek. A szirmaik madártollakhoz hasonlítottak. Más növények a köztük kanyargó út fölé hajoltak. Néhány kanyar után azonban az ösvény véget ért, belefutott egy körbe, amelynek a közepén egy üres kalitka látszott tárva-nyitva álló ajtóval. Ékkövekkel kirakott virágok ékesítették, és elég nagynak tűnt ahhoz, hogy akár egy páva is elférjen benne.

– Csak nem egy korábbi ebéded lakott itt? – fordult a macskához Terlu.

Ekkor hirtelen suhogó hangot hallott maga felett. Felnézett, és megpillantotta a tetőgerendák között üldögélő madarat, amelynek a tollazatából virágok nőttek. A faroktollai közül rózsaszálak omlottak alá, a feje búbjából egy lila orgonaág sarjadt, a szárnyait pedig harangvirágok borították.

– Semmiképpen sem ebéd – jegyezte meg Terlu –, se neked, se nekem.

A virágmadár kitátotta a csőrét, és énekelni kezdett. Trillája úgy hangzott, mint egy szopránária. Ám ennél is elbűvölőbbé tette az egészet, hogy amint felcsendült a dallam, a frissen nyílt virágok illata töltötte be a levegőt.

– Gyönyörű – sóhajtotta a lány, mire a szárnyas macska ismét megcsapkodta az arcát a farkával, mintha csak szerette volna a tudomására hozni, hogy igazán sértve érzi magát, amiért Terlu egy másik élőlényt is csodálni mer. Terlu elmosolyodott, és megvakargatta a kandúr állát.

Visszament a fehér kályhához, és egy másik utat választott. Ez az ösvény még hosszabban kanyargott a buja zöldben, mielőtt véget nem ért egy kovácsolt vas keretezte üvegajtónál.

– Látod, tudtam én, hogy valahová vezetnie kell.

Terlu elhúzta az ajtón a reteszt, majd belépett… egy másik, hasonlóan hatalmas üvegházba. Ezt a második üvegházat olyannyira betöltötte a pára, hogy az üvegfalakról kövér cseppekben hullott a víz. A lány érezte, ahogy nedves lesz a hónalja, és hálát adott, amiért a ruhája vékony anyagból készült. A levegő úgy besűrűsödött, hogy Terlunak már-már nehezére esett vele megtölteni a tüdejét.

Hunyorogva felnézett az üvegház teteje felé. Az üvegkupola alatt egy gömb ringatózott, amely mintha folyékony aranyból készült volna. Olyan volt, akár a nap – a sárga minden árnyalatát magán viselte a halvány citromtól a mély borostyánig. Körülötte gyémánt alakú, aranyszárnyú szitakötők járták kettesével-hármasával zenétlen táncukat.

A napkorongot idéző gömb és a rovartáncosok alatt a növényzet zöldségragu szagát árasztotta magából, kifejezetten olyanét, amelybe káposztát is tettek, és túl sokáig párolták. Terlu fintorgott, a macska pedig tüsszentett. Helyet is változtatott, átült a lány bal vállára, közben a szárnytollaival alaposan megcsiklandozta a nyakát.

– Igen – mondta neki Terlu –, szerintem is büdös.

A virágok viszont rendkívül szépek voltak: akadt köztük közel két méter magas, skarlátvörös szirmú, trombita alakú növény; olyan, amelyiknek sárga szirmai szívet formáztak; illetve olyan mélylilában pompázó virágok is előfordultak, amelyeknek a tüskéi Terlu karjának hosszával vetekedtek. A legtöbb virágágyásokban nőtt, némelyik azonban virágzuhatagként hullott alá a kaspókból. Közöttük – fittyet hányva a hőségre – még több gyémánt alakú szitakötő röpködött, testükön meg-megcsillant a fény, ahogy a ragyogó virágok közelébe értek.

Terlu az orrára szorította a ruhája ujját, így vágott át a mocsárszagú üvegházon. Az ágyások minden egyes négyzetcentiméterét moha és indák borították, és Terlu hallotta, hogy körülötte mindenhonnan csöpög és csordogál a víz. A kavics is nedvesnek látszott a talpa alatt, útközben pedig gyakran kellett átugrania egy-egy pocsolyán. De az út legalább egyenesen vezetett, így a lány és a macska csakhamar el is ért a szemközti oldalon lévő ajtóhoz, amelyet két skarlátvörös trombitavirág vett körbe. Terlu kinyitotta az ajtót, és átfurakodott rajta.

A harmadik üvegházat páfrányok töltötték meg. Odabent olyan illat uralkodott, mint nyáron az erdőben, és a hőmérséklet is sokkal alacsonyabbnak érződött, mint az előző épületben, mivel a fejük felett itt nem egy parányi nap lógott, hanem ventilátorok kavarták a levegőt. Még a színek is megnyugtatóbbnak hatottak: akárhová nézett, Terlu mindenhol a zöld puha, szinte selymes árnyalatait látta maga körül.

– Sokkal kellemesebb – állapította meg, mire az immár nem túlhevült macska is lustán elnyúlt a nyaka körül, jelezve, hogy teljesen egyetért.

Az ösvényt, amelyen Terlu továbbindult, különféle árnyalatú szürke és kék palatáblákkal rakták ki. Ahogy az előző üvegházakban, az út itt is több irányba ágazott el, majd elnyelte a sűrű növényzet. Minden ösvény mellett egyre több és több páfrány tűnt fel. Terlu soha életében nem gondolta volna, hogy ennyiféle páfrány létezik a világon: némelyik levele bolyhos volt, másoké hegyesebb, akadtak piros levelű páfrányok, és olyanok is, amelyeken sárga foltok látszottak… Te jó ég, ez aztán rengeteg páfrány!

A lány ismét elkiáltotta magát. Próba, szerencse.

– Hahó! Van itt valaki?

Nem várt választ, és nem is kapott.

A néma csend egyre inkább agyonnyomta, szinte alig kapott levegőt. Minden rendben, biztatta magát. Biztosan találsz majd valakit. Felemelte a kezét, és megcirógatta a macska nyakát. Biztosan van itt valaki, ha másért nem is, legalább azért, hogy etesse a macskát.

A legszélesebb ösvényt választotta, abban bízva, hogy az majd elvezeti a kijárathoz. Felette két ventilátor susogott lágyan, zajuk elnyomta az odakint puhán hulló hó neszét.

Terlu valóban rábukkant a következő ajtóra, amelyet ugyanolyan mesterien megmunkált kovácsoltvas keret vett körül, mint a korábbiakat.

– Vajon hány üvegház lehet itt? – tette fel a kérdést, miközben kinyitotta az ajtót. Büszkeséggel töltötte el, hogy a hangja, bár nem zengett úgy, hogy betöltse a hatalmas, barlangszerű helyiséget, már alig remegett. Kicsit hangosabban folytatta. – És különálló üvegházaknak számítanak, vagy egyetlen nagy üvegháznak, több teremmel? Ha így van, akkor ezek „üvegtermek”? Nem, ez nem hangzik túl jól. Inkább üvegházak az üvegházban. – Meglehetősen sokáig tanult nyelvészetet, ám az általa olvasott szövegek egyike sem adta meg a választ erre a kérdésre. A nyelv tele van furcsaságokkal. Épp ez az egyik oka annak, amiért kedvelte ezt a tudományt.

A következő üvegház egyetlen kis helyiség volt, telis-tele polcokkal, amelyeken virágcserepek sorakoztak. Odabent tökéletes hőmérséklet uralkodott. Terlut az első alyssiumi tavaszi napra emlékeztette. Az emberek ilyenkor palántákkal töltötték meg a virágládákat, frissen mosott lepedőiket pedig kiakasztották száradni az erkélyre. A lány egyre beljebb és beljebb ment, nyakában a doromboló szárnyas macskával. A cserepek többségében csupán virágföldet látott, némelyikben azonban győzedelmesen a magasba emelt ökölként egy-egy friss zöld hajtás is előbukkant. Terlu az egyik kaspó mellett egy ültetőkanalat talált.

Megtorpant, és rámeredt. A térde megremegett, az ajka mosolyra húzódott.

– Tényleg van itt valaki.

Egy kertész.

Valaki foglalkozott ezekkel a kaspókkal, palántázott és virághagymákat ültetett, vagy bármit is rejtett a föld. Az itteni növények nem burjánzottak elhanyagoltan, hanem új hajtásoknak tűntek, és sem gyom, sem egyéb törmelék nem zavarta a fejlődésüket.

– Hahó? Hahó!

Terlu átrohant a cseréptartó polcok között egészen a következő üvegházig – ahol a legszebb látvány tárult a szeme elé, amit valaha látott.

A helyiség tele volt rózsákkal.

Akármerre nézett, rózsák buktak ki a virágcserepekből és futották be a lugasokat, fel az ablakokon, egészen az üvegkupoláig. Minden elképzelhető árnyalatban pompáztak, akadt itt rózsaszín, sárga, fehér, pezsgőszínű, égszínkék, lila, fukszia, korall, lazacszínű, mélyvörös és bordó és még annál is sötétebb, már-már fekete… És az illatuk! Mámorító volt. Terlu mélyet szippantott belőle. A gazdag, mézédes illattól úgy érezte magát, mintha a felhőkön lebegne a lemenő nap fényében.

A macska tüsszentett.

– Na, ne legyél már ilyen – feddte meg Terlu. – Ez az illat nagyon finom.

A kandúr kitárta a szárnyát, majd felrepült a rózsák borította tetőgerendák felé. Terlu máris fázósabbnak érezte a vállát nélküle, és azt kívánta, bárcsak mielőbb visszajönne. Mennyezetre szegezett pillantással követte a macskát, ahogy az szélesre tárt, smaragdzöld szárnyaival repült az üvegházon át. Annyira belemerült a cica figyelésébe, hogy alig vette észre a férfit.

A halvány rózsaszín rügyekkel teli rózsabokor mellett egy kertész térdelt, aki éppen az elszáradt gallyakat metszette le. A férfi Terlunak háttal helyezkedett el, mellette egy ágakkal teli kosár, valamint egy metszőollókkal, ültetőkanalakkal és egyéb kerti szerszámokkal teli táska hevert.

– Ó! – kiáltott fel a lány. – Hahó! Hahó!

A férfi meglepetésében olyan gyorsan ugrott talpra és perdült Terlu felé, hogy még a metszőolló is kiesett a kezéből, majd nagyot koppant a palatáblán.

Terlu végig sem gondolta, hogy szabad-e, vagy sem, helyénvaló-e, vagy sem, esetleg örömmel fogadja-e majd, vagy sem, egyszerűen odarohant a férfihoz, és olyan szorosan átölelte, hogy a kertész karja a testéhez préselődött, a lány pedig a mellkasához nyomta az arcát. Olyan régóta nem érhetett hozzá senkihez! Attól, hogy a férfiba kapaszkodhatott, hogy összekapcsolódhatott vele, végre úgy érezte, hogy tényleg, igazán itt van a jelenben, és újra egész ember.

– Élek! Te pedig tényleg igazi vagy!

Egy szempillantás múlva már kapcsolt, és rádöbbent, hogy éppen egy olyan embert ölelget, akivel még soha életében nem találkozott, és aki vélhetően nem is szeretné, hogy ölelgesse, így Terlu gyorsan hátraugrott – a kapcsolódás pillanata elillant.

– Jaj, sajnálom. Nem lett volna szabad… Rettenetesen sajnálom. Nem fordul elő többet.

A férfi olyan döbbent arcot vágott, mintha a lány épp egy vödör vizet öntött volna a fejére.

Ám nemcsak döbbent volt, hanem igazán jóképű is, bár aranyszínű arcán koszfolt éktelenkedett. Terlu legszívesebben letörölte volna, de ellenállt a kísértésnek, mivel a férfi olyan zavartan és riadtan nézett rá, hogy attól tartott, ha megpróbálja, még az is lehet, hogy elmenekül.

Nagyon jól tudta, mit látott a kertész, amikor ránézett: egy alacsony, kissé telt, pasztellszínű fiatal nőt, aki éppolyan ártalmatlanul aranyos, mint a nyuszik. Széles mosoly, nagy, lila szempár, kerek orca, mókusvörös fürtök övezte arc. Terlu nem kimondottan tűnt olyan embernek, aki valaha is hívatlan vendégként toppanna be valahová, vagy lenne bármilyen váratlan húzása, így az emberek különösen megdöbbentek, amikor pontosan ilyesmit tett.

– Sajnálom – ismételte meg. – Csak… azt hittem, ez egy elhagyatott hely, és nem tudtam, találok-e itt valaha bárkit is. És azt se tudtam, mihez fogok kezdeni akkor, ha tényleg nem találok senkit. Már persze a macskán kívül. Ő igazán kedves. És nagyon puha. – Terlu rádöbbent, hogy összevissza locsog. Szóval inkább becsukta a száját, és barátságos mosolyt erőltetett az arcára.

– Ki maga? – kérdezte a férfi.

Tényleg nem kellett volna megölelnem. Helytelen viselkedés volt. Talán még többször kellene bocsánatot kérnie? Terlu mindennél jobban szerette volna ismét megérinteni a férfit, csak hogy biztos lehessen abban, nem álmodja ezt az egészet.

– A nevem Terlu Perna, a negyedik számú könyvtáros vagyok a második… – A negyedik számú könyvtáros voltam…

– Hogy jutott be ide?

A lány abba az irányba mutatott, amerről jött.

– Szerencsére rábukkantam egy ajtóra, azon keresztül jöttem be. Elég hideg van odakint, én pedig nem készültem fel arra, hogy…

A férfi arca felderült.

– Ó, hát te vagy az? Ezek szerint működött?

A lány tanácstalanul pislogott rá. Te vagy az, ezt mondta. Terlu azonban korábban sosem találkozott ezzel az emberrel. Nem is sejtette, ki lehet, azt pedig pláne nem, honnan tudhatja, hogy ő kicsoda.

– Tessék?

A férfi rámosolygott, ami egészen szédítő érzéssel töltötte el mindazt követően, ami vele történt, és az után a sok kiabálás és vádaskodás után, ami még azelőtt érte, hogy átváltoztatták – azok a varázslók, akikkel Terlu legutóbb találkozott, nem viseltettek iránta kifejezetten barátságosan. Az a rengeteg mogorva tekintet a tárgyalótermi páholyokból… Ez a varázsló azonban, úgy tűnt, örül annak, hogy láthatja őt. Emellett meglehetősen jóképűnek is látszott. Terlu minél tovább nézte őt, annál jóképűbbnek tartotta. A haja gyönyörű arany- és fekete színben játszott – koromfekete hajában aranyszínű tincsek rejtőztek, amelyek remekül passzoltak szintén arany bőréhez –, a szeme pedig olyan zöld volt, mint a kandúr szárnya. Egy ideje már nem borotválkozhatott, aranyfoltos majdnem-szakálla olyan puhának tűnt, hogy az embernek kedve lett volna végigsimítani rajta.

– Ismerlek téged? – kérdezte Terlu. – Te ismersz engem?

A férfi arcán még mindig mosoly játszott, ahogy a lányra mutatott.

– Te vagy a szobor.

Rövid körmeit gyászkeretessé tette az alájuk ragadt virágföld. Terlu még sosem látott piszkos körmű varázslót, de hát a férfi minden bizonnyal az lehetett, ha ő mondta el a bűbájt, amely visszaváltoztatta őt. Kivéve, ha mégsem ő mondta el a varázsigét. De nem, senki mással nem találkozott itt. Csak ő lehetett az.

– Hát magadhoz tértél.

– Igen – felelte Terlu. Talán nem kellett volna magához térnie? Lehet, hogy tévedés volt az egész, és ezért találta magát teljesen egyedül a hidegben, amikor felébredt?

A férfi ámulattal mérte végig.

– Nem gondoltam volna, hogy valóban működni fog.

Terlu érezte, hogy elönti a pír az arcát. Tudta, hogy levendulaszínben játszó orcái ilyenkor élénk bíborvörösre váltanak – erre a gondolatra pedig csak jobban elpirult. Még soha nem néztek rá így. A férfi úgy meredt rá gyönyörű, tengerzöld szemével, mintha egy beteljesült kívánságát látná maga előtt.

– Te varázsoltál vissza? Nagyon köszönöm. Én… Tényleg, végtelenül hálás vagyok. – Még hálásabb lenne neki, ha megkínálná valami harapnivalóval. De azt sem bánta volna, ha egy kiadós étkezést helyez kilátásba, legalább fél vekni kenyérrel. Vajon udvariatlan dolog lenne ennivalót kérnie tőle nem sokkal azután, hogy visszaadta neki az életét? Terlu nem igazán volt tisztában azzal, mit diktál az illem az ehhez hasonló helyzetekben. Néhány varázsló köztudottan kényesen viselkedett. – Azt hittem, hogy a bűbáj végleg átváltoztat. Nem számítottam arra, hogy valaha is újra ember leszek. Hogy megint fogok tudni lélegezni, illatokat érezni, beszélni; elképzelni sem tudod, milyen csodálatos érzés ennyi idő után ismét levegővel tölteni meg a tüdőmet!

Gyorsan elhallgatott, mielőtt még tovább áradozott volna a légzés, a szaglás és a szívverés örömeiről. Csak hát annyira fantasztikusan érezte magát attól, hogy újra a saját bőrében lehetett!

A férfi tett egy kis kört Terlu körül, mintha arról akarna meggyőződni, hogy valóban nem maradt fából készült testrésze.

– Mennyi… – A lány nyelt egy nagyot. Meg kellett volna kérdeznie, mennyi idő telt el az átváltozása óta, hogy milyen nap van ma, de egyszerűen nem jött a szájára a kérdés. Nem állt készen a válaszra. A lelke legmélyén ugyanis tudta, hogy bármi is lesz a felelet, nem fog örülni neki. Úgyhogy inkább annyit kérdezett: – Miért mentettél meg?

– Mert varázsló vagy.

– Nem, nem vagyok az – felelte a lány. – Te vagy a varázsló.

A férfi elkomorult.

– Nem, nem vagyok az.

– De hiszen visszaváltoztattál. Márpedig ehhez bűbáj szükségeltetett. Varázslónak kell lenned.

Mindenki más számára tiltották a mágiahasználatot. Ha valamit, hát ezt meglehetősen egyértelművé tette Terlu tárgyalása és büntetése. Nem számított sem a varázslat fajtája, sem a varázsló szándéka vagy a bűbáj eredménye – azoknak, akik nem rendelkeztek megfelelő képzéssel, az uralkodó megtiltotta a varázslás minden formáját.

– Elküldték nekem a varázsigét a szoborral együtt. Mármint veled együtt. Te voltál a szobor, ugye? Nem próbálsz meg átverni? – A férfi mogorvább lett, összevonta a szemöldökét, és a homlokát ráncolta. A szeme ettől még ugyanolyan gyönyörű zöld maradt, és Terlu korholta magát, hogy ezt épp most végképp nem kellene észrevennie, különösen, amikor a másik azzal vádolja, hogy esetleg be akarja őt csapni.

Mégis hogyan tudná őt… mindegy. Nem számít. Még számtalan kérdést szeretett volna feltenni.

– Igen, én voltam a szobor – felelte –, de ki küldött engem hozzád? Ki vagy te? És mi ez a hely? Hol vagyunk? Nyilván nem Alyssiumban. Ha lenne egy ilyen kiterjedt üvegházegyüttes a fővárosban, arról már hallottam volna. Milyen sziget ez? És miért vagyok én itt?

A férfi már nem úgy meredt rá, mintha ő lenne egyszerre a nap és a hold – és Terlunak máris hiányzott az a tekintet. Ami azt illeti, amikor mogorván összevonta a szemöldökét, a kertész leginkább egy vad medvére emlékeztette. Egy még mindig jóképű, aranyszínű, de nem boldog vad medvére.

– Már ha nem haragszol, hogy megkérdezem – tette hozzá Terlu.

– Neked varázslónak kellene lenned – felelte a férfi.

– Sajnálom, de nem vagyok az.

– Hát akkor mi vagy?

– Könyvtáros.

– Ó!

A férfi Terlura bámult, ő pedig visszabámult rá. Az ilyesmi általában jobban szokott menni, gondolta a lány. Már az elején elrontotta az egész beszélgetést. Nem lett volna szabad megölelnem. Mély levegőt vett, és rendezte a gondolatait, hogy újra nekifusson. Szépen elkezdi megint az elejéről, bemutatkozik, egyszerre egy kérdést tesz fel, aztán…

Egy hümmögésre emlékeztető mordulással a jóképű aranymedvére hajazó kertész felkapta a kosarat és a szerszámostáskáját.

– Pihenned kellene. Bárki vagy, és bármi is az oka annak, hogy itt vagy, sok mindenen mentél keresztül. Pihenj, és egyél valamit.

Ez igazán jó ötletnek tűnt, és Terlu valóban sok mindenen ment keresztül, ugyanakkor…

– A házam odakint áll, nem messze az üvegháztól. Ott maradhatsz, amíg, öhm, tovább nem állsz.

Azzal a kertész, mint aki jól végezte a dolgát, tovasétált.

– Várj! – kiáltotta Terlu. – Hová mész?

Most el kellene indulnom? De mégis hová? Mégis miért hagyja őt itt a férfi?

– Nekem… ööö… gondolkodnom kell – felelte a kertész, és megszaporázta a lépteit. – Csak… mennem kell. Van még némi… elintéznivalóm.

Terlu, ha nem lett volna teljesen tisztában azzal, hogy ő a valaha létező legkevésbé félelmetes ember a Félhold-szigetek Birodalmában, most azt gondolta volna, hogy a kertész menekül előle. Ez lehetetlen. Azért nem foglalkozott vele tovább, mert kiderült, hogy nem varázsló, és így már nem volt miért ráfecsérelnie a drága idejét. Már megint. Az otthona és a könyvtár után Terlu ismét olyan helyen kötött ki, ahol nem látták szívesen, és ahová nem is tartozott. Azzal a különbséggel, hogy ez a helyzet még rosszabbnak tűnt, hiszen nem tudta, hogyan keveredett ide.

– Kérlek! – kiáltotta a férfi után. – Még mindig nem értem, hogy miért vagyok itt, hogy ki küldött ide, vagy hogy hol van az az itt, és egyáltalán…

– Én sem értem – szólt hátra a kertész a válla fölött. Majd befordult a sarkon, így Terlu már nem látott maga előtt mást, csak a rózsákat.

NEGYEDIK FEJEZET

TERLUT A MENNYEZET FELŐL ÉRKEZŐ macskanyávogás rántotta ki a döbbenetéből. Azon nyomban a kertész után sietett.

– Kérlek, várj! Nem értem…

Ő is befordult a sarkon, mire öt különféle irányba ágazó ösvénnyel találta szemben magát. Minden út beleveszett egy-egy rózsalugasba.

Tényleg csak úgy… itt hagyta? Mégis ki csinál ilyet?

Persze, azt mondta, hogy kipihenheti magát a házában, és ez igazán kedves tőle, de hát Terlunak fogalma sem volt arról, hol az a ház. Vagy hogy ki ez a férfi.

– Gyere vissza, kérlek! Még a nevedet sem tudom.

Találomra kiválasztott egy ösvényt, és elindult rajta. Néhány méter után azonban úgy vélte, hogy a kertész nem mehetett erre – az utat ugyanis cikcakk alakban rózsák borították, ami lehetetlenné tette a használatát. Terlu megfordult, és visszaszaladt a kereszteződéshez.

– Úgy is tudsz dolgozni, hogy közben beszélgetünk. Vagy akár én is segíthetnék a munkában. Tudom, hogyan tegyem hasznossá magam. Az a kedvenc családi történetem, amikor egy alkalommal, amikor vihar közeledett, és senki nem adott nekem feladatot, úgy döntöttem, hogy minden egyes csirkét beköltöztetek a házba. Hároméves lehettem, és mindenképpen segíteni szerettem volna. A csirkék igencsak harciasnak bizonyultak, de végül csak bevittem mindet, mielőtt még lecsapott volna a szélvihar. Akárhányszor vihar támadt, a szüleim újra meg újra elmesélték ezt a történetet. Azt mondták, sosem láttak viccesebbet annál, mint ahogy háromévesen elszántan totyogtam fel-alá, kezemben a kissé nyűgös baromfikkal. Hé! Nem sétálhatsz el csak úgy, miután valakibe újra életet leheltél, hallod?

Csakhogy a férfi pontosan ezt tette. Úgy elmenekült előle, mintha csak bűnöző lett volna, Terlu pedig a birodalmi nyomozó. A lány végigszaladt a második ösvényen, amely egy rózsákkal gazdagon benőtt lugasban végződött. A sötétzöld leveleken leomló hófehér virágsziromözön csodás látványt nyújtott, de ezzel most nem ment semmire.

Elveszítettem. Terlu legszívesebben sírva fakadt volna, ami egyáltalán nem vallott rá. Nem számított pityergős típusnak, inkább mosolyt öltött magára, és úgy nézett szembe a kihívásokkal, legalábbis hétköznapi körülmények között. A körülmények azonban már jó ideje nem számítottak hétköznapinak, jelenleg pedig mardosta a gyomrát az éhség, és csontig hatoló fáradtság gyötörte. Visszavágyott a könyvtárba, hiába volt az csendes és üres. Bárcsak ott ülhetne az egyik óriási kandalló mellett, kezében egy bögre forró csokoládéval…

– Terlu, szedd össze magad! – mondta ki hangosan. – Legalább azt már tudod, hogy van itt valaki.

Igaz, ez nem számított túl nagy vigasznak, tekintettel arra, hogy a férfi gyakorlatilag elmenekült előle, de még mindig jobban érezte magát így, mint mielőtt kiderült volna számára, hogy rajta kívül más is van ezen a szigeten.

A csend egyre fülsértőbbé vált. Terlu a könyvtári kamrára gondolt, és átölelte magát, csak hogy megbizonyosodjék róla, a keze alatt emberi bőrt érez, nem fát. Már nem ott vagyok. Újra élek. És nem vagyok egyedül.

Visszasétált a rózsákkal teli üvegház közepére, és felnézett a tetőgerendákra.

– Velem tartasz, cicus?

Terlu kiszúrt a gerendák között némi szürke bundát, és egy villanásra mintha zöld tollakat is látott volna, a kandúr azonban nem repült le hozzá. Arra nyilván nem számított, hogy a szárnyas macska majd odajön hozzá, ha hívja – minden barátságossága ellenére azért mégiscsak macskából volt. Azért rendes tőle, hogy nem hagyta teljesen magára őt.

– Szerinted mit kellene tennem?

A kandúrtól nem érkezett válasz, de nem baj, hiszen Terlu már eldöntötte, hogy elindul egy harmadik ösvényen. Ha ott sem jár sikerrel, végigmegy a negyediken, aztán az ötödiken. A pihenés és az evés még várhat. Nem adom fel. Meg fogom találni a kertészt, és válaszolni fog a kérdéseimre.

Legalábbis remélem.

A lány feje felett futó rózsalugas mellett ezt az ösvényt aprócska rózsabokrok szegélyezték, rajtuk egymás hegyén-hátán nyíló, halvány rózsaszín virágokkal. Szirmaik a palakővel kirakott útra hullottak, amely így egy esküvői menet elé terített virágszőnyegre emlékeztetett.

Ez az ösvény szerencsére egy ajtóhoz vezetett. Amint Terlu kinyitotta, átsuhant felette a macska, szinte súrolva a fejét. Miután a lány is belépett az ajtón, egy hatalmas, minden képzeletet felülmúlóan sokféle virágból álló virágcsokorba csöppent. Míg az első és a második üvegházat a különféle zöldek uralták, a rózsákkal teliben pedig a kifinomult és elegáns pasztellszínek és a drágakövek árnyalatai uralkodtak, ez a helyiség a szivárvány színeiben játszott.

– Hűha! – ámuldozott Terlu, miközben a szemével próbálta befogadni a látványt.

A virágzó liliomok a sárga, a piros, a narancssárga és a fehér ezernyi különböző árnyalatában pompáztak, csíkok és pöttyök díszítették őket. Némelyik bokron rózsaszín és kék, harang alakú virágok tobzódtak, másokon dús, vakítóan fehér bimbók pattantak ki, akár a tűzijáték.

A bokrok és virágok között olyan pillangók repkedtek, amilyeneket Terlu még soha életében nem látott: a szárnyuk minden egyes szárnycsapásnál más színűre váltott, pirosból kék, kékből sárga, sárgából fekete, feketéből ezüst, ezüstből lila lett. Ahogy virágról virágra szálltak, olyannak tűntek, mint a fodrozódó szivárvány, és Terlu alig tudta levenni róluk a szemét.

– Hahó! – kiáltott, inkább udvariasságból, semmint azért, mert a kertész válaszára számított volna.

Miközben végigsétált az üvegházon, azon tűnődött, vajon mi lehet ez a hely. Honnan származnak ezek a növények? Meg a virágmadár, a táncoló szitakötők és a színváltós pillangók. Miért állnak itt ezek a különleges üvegházak? Odahajolt egy bokorhoz, és beszívta a fürtökben lógó lila virágok illatát. Orgona lenne? Még sosem látott ilyen hatalmas virágokat orgonabokron, mindenesetre az illata éppolyan mámorítóan édes volt, mint az orgonáé.

– Mirr-aúúú.

A macska olyan szorosan repült el Terlu felett, hogy a szárnyai megcirógatták az arcát.

– Igen? Te talán tudod, merre ment? – kérdezte a lány.

Akár tudta, akár nem, a macskát követni okosabb ötletnek tűnt, mint céltalanul bolyongani abban a reményben, hogy egyszer csak belebotlik a férfiba, aki egyértelművé tette, hogy befejezte a vele való társalgást. Miközben Terlu a csodálatos virágágyásokat kerülgette, igyekezett nem szem elől téveszteni a macskát.

Feltűnt neki, hogy a színpompás virágok közé sehol sem furakodott gyomnövény. A liliomos ágyásokban csak liliomok látszottak, és az orgonabokrok gyökere körül sem látott gyomot. Az ösvény mellett egy talicska állt, benne nagy halom kerti hulladékkal. Nem, ezek korántsem elhagyott üvegházak, ahogy azt Terlu korábban gondolta. Egy pillangó leszállt egy liliomra, és ahogy összecsukta a szárnyát, vibrálva futottak végig rajta a színek: a vörös lilára váltott, majd kékre, zöldre, végül aranyra. Itt több kertésznek kell lennie. Terlu már eddig is több üvegházon sétált át, mint amennyiről egyetlen ember gondoskodni tudna, és még nem látszott, hol ér majd véget az üvegházak sora. Megtetszett neki az ötlet, hogy másik, kedvesebb kertész után nézzen.

Megszaporázta hát a lépteit, és sietve követte a szárnyas macskát egy újabb ajtóhoz. Amint kinyitotta, süvítő téli széllel és kavargó hópelyhekkel találta magát szembe. Gyorsan becsapta az ajtót.

– Hát, erre nem megyünk.

A macska leszállt a földre, és az ajtóra tette a mancsát.

– Mirr-aúúú.

– Nem akarhatsz kimenni. Nagyon hideg van kint.

Semmi más nem volt odakint, csak hó és fák… vagy mégsem? A kertész azt mondta, a háza nem messze áll az üvegháztól. Lehet, hogy ezt jelezte a macska? Vagy talán csak azért akart volna kimenni, hogy madarakat hajkurásszon?

A kandúr a lány bokájához dörgölőzött, majd az ajtónak nyomta a fejét. Terlu észrevett az ajtó mellett egy kampót, amelyen egy bézs színű télikabát lógott egy vastag, piros sál társaságában.

– Mi van odakint? – kérdezte a macskától.

A kandúr ismét nyávogott egyet.

Terlu leemelte a kampóról a kabátot, és felvette, majd a biztonság kedvéért a sálat is a nyaka köré tekerte. Puha gyapjúból készült, és enyhe fenyő-, szegfű- és szerecsendió-illatot árasztott. A hatalmas télikabát szinte elnyelte a lányt, ő azonban ezt nem bánta, hiszen így legalább jó melegben volt.

– Rendben van, de ha csak verebeket akarsz kergetni, én azon nyomban visszajövök.

Most, hogy már számított rá, ismét kinyitotta az ajtót, és kilépett rajta a havazásba. A hó már a bokájáig ért, az üvegház falának mentén pedig még magasabb kupacokban állt, és még mindig hullott. Az összetapadt, kövér hópelyhek ellepték Terlu kabátjának ujját és a sálja végét. A macska a szárnyát csattogtatva kirepült az üvegházból az erdő irányába.

– Várj meg! – szólt utána a lány.

Terlu ellenőrizte a kilincset, nehogy véletlenül bezáródjon az ajtó a háta mögött, majd behúzta maga mögött, és belegázolt a hóba. A virágok illata után a metszően tiszta téli levegő úgy hatott, mint a friss menta.

Vele szemben fenyőfák álltak, ágaik roskadoztak a hótól. A fák között pedig – az egy házikó lenne? Igen, az volt! Oldalán a repülő macskával elindult a ház irányába. Az épület kéményéből füst gomolygott, a levegőben jellegzetes füstszag szállt. A hólepte háztetőről jégcsapok lógtak le az ablakok elé. Az egész úgy festett, mintha porcukorral hintették volna meg a házikót.

Terlu közelebbről is szemügyre vette az épületet, amely éppen azokban a színekben pompázott, mint a szárnyas kandúr: a tetőt szürke zsindely fedte, az ablakok melletti spalettákat és a bejárati ajtót is zöldre festették. Az ajtó két oldalán lévő ablakok előtt hóval teli virágládák álltak, és a járda egy részét letakarították korábban – a hó ott feleolyan magasnak tűnt, mint máshol. Kellett lennie valakinek, aki megtisztította a hótól, mielőtt az újabb adag csapadék megérkezett volna. Talán a kertész? Ez volna az ő háza? Azt mondta, hogy az közvetlenül az üvegház mellett áll, de vajon honnan tudhatná Terlu, hogy a megfelelő kijáraton hagyta-e el a hatalmas épületet? Nyilván más lakói is akadtak a szigetnek, és nekik is megvolt a saját házuk.

Nos, végül is azt mondtam, hogy keresek egy másik kertészt.

A macska a bejárati ajtóhoz siklott, és a tornácon ért földet. Mancsát az ajtónak nyomta, mire Terlu csatlakozott hozzá, és bekopogott ökölbe szorított, fázós kezével, amit ezután gyorsan visszadugott a kabátzsebébe. Várta, hogy ajtót nyisson az, aki itt lakik.

Mivel senki sem bukkant fel, ismét bekopogott, majd bekukucskált az ablakon. Egy szekrénynek köszönhetően csak igen keveset látott a belső térből, de egy faasztal sarkát és a mögötte álló kandalló körvonalait azért ki tudta venni. A kandallóban borostyánszínű lángok járták vidám táncukat.

Végül is maga a kertész mondta, hogy Terlu lepihenhet nála, szóval ha most bemegy, az nem fog betörésnek számítani, igaz? Kivéve persze, ha a ház nem a kertészé.

Terlu megpróbálta elfordítani a kilincset. Ez könnyen ment. Résnyire nyitotta az ajtót, és bekiáltott:

– Hahó! Van itthon valaki? Bejöhetek?

Szárnyai segítségével a kandúr becsusszant az ajtórésen a lány bokája mellett. Ezek szerint itt lakhat újdonsült, szőrös kis barátja. Szóval nem kóbor macska. Némi csalódottságot érzett, magában ugyanis már elkezdett a szürke bundás, zöld szárnyú állatra a sajátjaként tekinteni.

A lány is belépett a házba, és becsukta maga mögött az ajtót. Odabent otthonos meleg fogadta. A szoba szűkös volt. És tökéletes. Terlu megállt az előszobaszőnyegen, és miközben jól összecsepegtette hólével, körbejáratta a tekintetét. A házikó minden négyzetcentiméterét imádta. Tőle jobbra, az ablak alatt egy ágyat látott, rajta hívogató párna- és takarókupacokkal. Az ágy mellett egy keskeny íróasztal állt, szépen egymásra pakolt papírokkal és borítékokkal. Terlutól balra kapott helyet a konyha a mosogatóval és a konyhaszekrényekkel, rajta katonás rendben és tisztán sorakoztak a csészék, mellettük a tányérok és tálak. A bejárati ajtóval szemben állt a kandalló, mellette egy strapabírónak látszó karosszék, amely tökéletesen megfelelőnek tűnt ahhoz, hogy összekucorodjon benne az ember egy jó könyvvel. A szoba közepén lévő asztalon pedig egy kancsóban orgonacsokor pompázott. A lány a mosogató mellett megpillantott egy kis ajtót, amely valószínűleg a mosdóba nyílt. A tetőgerendákról szárított fűszer- és gyógynövények, illetve más virágok lógtak, melyek úgy illatoztak, mint a…

– Leves. – Terlu olyan áhítattal ejtette ki a szót, mintha áldást mondott volna.

Nemcsak a szárított növények illata volt, amit érzett… hanem annak az ínycsiklandó valamié is, ami a tűzhelyen főtt. A lányt egyáltalán nem érdekelte, pontosan milyen leves készült. Csak hogy fenséges, csodálatos leves! El is indult a konyha irányába, még mielőtt végiggondolhatta volna: voltaképpen meglehetősen udvariatlan dolog kiszolgálnia magát ebben a házban, amelyről még azt sem tudja, hogy a kertész lakja-e.

Vélhetően a Terlut korábban elítélő bíró sem nézné jó szemmel, hogy a lány a visszaváltozása után egyből birtokháborítást követ el, és ellop valamit.

Másfelől a bíró nincs itt, a leves viszont igen.

Ez biztosan a kertész háza, erősködött magában Terlu.

Amíg ő az ajtónál állva habozott, a kandúr már össze is gömbölyödött a kényelmes karosszékben, szárnyát kitárva szárítgatta a hótól nedves tollait a melegen ropogó tűznél.

Az éhség és a leves fenséges illata együttesen legyűrte Terlut.

Éppen csak megkóstolom.

Levette és az ajtó melletti kampóra akasztotta a kölcsönvett télikabátot és sálat, majd elővett egy tálat a konyhaszekrényből, a tűzhelyhez ment, és két kanállal is merített magának a zöldséglevesből. Asztalhoz ült, majd mindenféle teketóriázás nélkül evett egy falatot.

Az Alyssiumi Nagy Könyvtárban a könyvtárosok összes ennivalóját láthatatlan szakácsok készítették. A konyha szintjén nem tartottak könyveket. A szakácsok között sok olyan séf akadt, aki a társadalom legfelsőbb rétegeihez tartozott, felmenőik között nemesi családokból, sőt akár a császári palotából származó családtagok is voltak. Nekik kellett a könyvtárat felkereső varázslók étkezését biztosítaniuk, ezért gyakran rukkoltak elő tökéletesre sült húsokkal, különlegesen fűszerezett péksüteményekkel és olyan ínycsiklandozó desszertekkel, amelyekhez a krémet mintha folyékony aranyból öntötték volna. Terlu gyakran rendelt magának csak desszerteket főétkezésként, különösen a vége felé, amikor úgy érezte, egyre több vigaszt és megnyugvást nyújtó ételre van szüksége. Egy alkalommal egy igazán különleges, leveles tésztából készült, hattyút formázó süteményt kapott. Arról a császári fogadásról maradt meg, amelyet a könyvtár impozáns termeinek egyikében tartottak. A lány édességek iránt érzett vonzalma részben hozzájárult ahhoz, hogy az egyik korábbi kedvese „olyan kis ölelgetni való”-nak nevezte, ami ellen Terlu semmiféle kifogást nem emelhetett, amennyiben ez azt jelentette, hogy hattyú formájú süteményeket ehetett. Eano szigetén, ahonnan származott, szintén csodálatos ételeket evett, például az egyik nagynénje által készített isteni kókuszos curryt, amelyről mindenki tudta, hogy nemcsak a nőket, hanem a férfiakat is könnyekre fakasztja; vagy a nyílt lángon sült kacsát, amelyet sütés előtt egy bizonyos titkos szószban pácoltak, nem is beszélve arról a sárkánygyümölcslekvárról, amivel megkenték a még meleg vajas fánkot…

Mégis, Terlu úgy vélte, sosem kóstolt még ennél a levesnél finomabbat.

Vajon a kertész készítette?

A fűszernövények – amelyeknek Terlu még a nevét sem tudta – olyan ízt kölcsönöztek az ételnek, mintha minden kanál leves egy forró ölelés lett volna. Meleg volt, és enyhén diós ízű, a zöldségeket pedig – amelyeknek az azonosításával a lánynak szintén meggyűlt a baja – olykor édesnek, olykor meg csípősnek érezte, ám mindig tökéletesnek. A zöldségleves minden falatnál melengette a torkát, majd a gyomrába érve az egész testét felmelegítette.

Egyszerűen képtelen volt bármi másra gondolni evés közben, így hát egyszerűen csak kanalazta a levest, és élvezte az édes, fűszeres, melengető és diós ízkavalkádot, miközben a kandúr egyre hangosabban dorombolt a ropogó tűz mellett.

Miután megbizonyosodott arról, hogy elegendő marad még a fazékban a kertész számára, Terlu még egy tálnyit merített magának, és a visszaváltozása óta először végre úgy érezte, hogy újra rátalált önmagára. A macskára mosolygott, majd körülnézett a házban, végül rámosolygott az üres levesestálra. És újra beindult az agya.

Nyilvánvalónak látszott, hogy ez a ház a kertészé, ahogy az is, hogy a férfi hamarosan visszatér – főni hagyta a levest a tűzhelyen, vagyis ha azzal nem is számolt, hogy majd megvendégeli Terlut, arra bizonyára számított, hogy ez lesz a vacsorája, miután végez a munkájával, és hazatér. Ha egyszerűen csak itt marad, tanakodott a lány, akkor előbb-utóbb visszaérkezik majd a kertész, és akkor végre megbeszélhet vele mindent, amit már az üvegházban is akart. A férfi majd választ ad a kérdéseire, Terlu pedig végre kiderítheti, miért van itt, hogy az ittléte ajándék-e vagy büntetés, és megtervezheti a következő lépését.

Várakozás közben elmosta és szárazra törölgette a levesestálat és a kanalat, és feltörölte a kis tócsákat is, amelyeket maga után hagyott, amikor havas lábbal betrappolt a házba. Miután ezzel pár perc alatt végzett, kinézett az egyik ablakon a szállingózó hóra és az üvegházra. Csak most tűnt fel neki, hogy amíg evett, lement a nap, s a kinti világ puha árnyékokba burkolózott. A kertész hamarosan hazaér.

Ám a „hamarosan” kicsit több időt vett igénybe, így Terlu felkapott egy könyvet a férfi íróasztaláról – Evena Therro Az orchideák gondozása című kötetét –, majd az ágy végébe telepedett olvasni. A szárnyas kandúr elfoglalta az egyetlen olyan ülőalkalmatosságot, amely nem egy egyszerű, fából készült szék volt, az ágyon a párnák pedig olyan pihe-puhának tűntek – Terlu magában a frissen hullott hóhoz kötött ilyen érzést.

Kinyitotta a könyvet, és olvasni kezdett.

Nem állt szándékában elszenderedni, de a kinti félhomály, az ablaknak verődő hópelyhek halk susogása, a tűz melege és a sok puha párna elringatta… Belealudt a harmadik fejezet végébe.

ÖTÖDIK FEJEZET

AMIKOR FELÉBREDT, Terlut napsütés és mézes sütemény fogadta.

Az ablakon át beömlő napfénytől szinte vakítóan fehér volt a hó, ezernyi színben szikrázott rajta a fény. Terlu felült, kinézett az ablakon, és egy darabig csak a fenyőket, a frissen hullott havat és az üvegházat bámulta, mígnem a teste után az agya is felébredt, és ráeszmélt arra, hol is van, és hogy újra hús-vér ember.

Körülnézett, és megállapította, hogy a dolgok a házban nem egészen úgy vannak, ahogyan ő hagyta őket. A levesesfazék eltűnt a tűzhelyről, az általa használt és elmosogatott edényeket valaki elpakolta, az asztalon pedig egy vastag szelet mézes sütemény várt a sorára egy tányéron, egy villa és egy gondosan összehajtogatott szalvéta társaságában.

Jaj, de kedves!

Na, várjunk csak. Ez nem jelent jót.

A kertész minden bizonnyal hazajött. Terlu viszont nem ébredt fel. Sőt, ami azt illeti, átaludta az egész éjszakát és a reggel egy részét is. A karosszékre pillantott – a kandúrnak is nyoma veszett. Vajon mit gondolhatott a kertész, amikor meglátta az ágyában alvó lányt? Persze, azt mondta, pihenjen meg nála, de egész éjszaka? A saját ágyában? Igaz, ennek ellenére nem ébresztette fel. Viszont akkor hol alhatott a férfi? Aludt egyáltalán? Jó sok házimunkát elvégzett. Beleértve azt is, hogy reggelit készített nekem.

Terlu legalábbis azt feltételezte, hogy a sütemény neki van odakészítve, ám ebben nem lehetett biztos, hacsak nem hagyott neki a férfi erről egy cetlit is. Márpedig nem úgy tűnt, hogy hagyott. Elvégre mit is írhatott volna? Kedves idegen, aki az ágyamban fekszel! Vagy: Kedves betolakodó! Esetleg: Jobban kedveltelek szoborként. Terlu, miközben kikászálódott az ágyból, végighúzta a nyelvét a fogsorán. Úgy érezte, mintha belülről ragadna a szája; nagy hasznát tudta volna venni némi fogkrémnek és egy fogkefének. Továbbá egy mosdónak is.

– Öhm, hahó! Felébredtem. Még itthon vagy?

A kertész persze nem volt otthon.

Terlu bekukucskált a mosogató melletti keskeny ajtón, és örömmel fedezte fel a fürdőszobát, benne mosdókagylóval, vécével (lánccal, amivel le lehetett húzni!) és minden egyébbel, amire csak szüksége lehetett. Egy szivacs és egy rozmaringillatú törülköző mellett egy öblös mosdótálban friss vizet talált. Vajon a kertész ezt is neki készítette ki, mint a mézes süteményt? Bárcsak itt maradt volna még, akkor meg tudná kérdezni.

A bűntudat és az éhség egyszerre mardosta Terlu gyomrát. Imádta a mézes sütit, de hát előző este befalta a férfi levesét, aztán meg átaludta az éjszakát az ágyában, szóval azt feltételezni, hogy még többet is kaphat tőle… Én vagyok a legrosszabb vendég a világon. Hálája jeléül esetleg süthetne a kertésznek áfonyás pitét. A pitét mindenki szereti. Igaz, a hozzávalókat is a férfitól kellene kölcsönvennie, ez pedig némiképp csorbítaná a köszönet jellegét. Amikor Terlu felemelte a törülközőt, ruhákat talált alatta: egy nadrágot a legpuhább gyapjúból, amihez valaha hozzáért, egy kötött pulóvert, valamint tiszta zoknikat és alsóneműket a megfelelő méretben. Most már világos volt. Mindezt a kertész hagyta itt neki. Úgy látszik, mindenre gondolt, Terlu ugyanis egy darab szappant és egy tubus fogkrémet is talált.

Megmosakodott, átöltözött, majd előbújt a fürdőszobából – titkon arra számítva, hogy a férfi odakint várja majd, ám nem így történt. A ház üresen állt. Terlu megborzongott. Ez csak egy ház. Nem a kamra! Ezenkívül nem is egy helyben állt egy talapzaton, bármikor kisétálhatott innen, ha úgy tartotta kedve.

A karosszékre pillantott. Bárcsak itt maradt volna a macska!

A szobát betöltő csendet csak a tűz halk sercegése törte meg. A lángok csupán pislákoltak, így Terlu eltűnődött, dobjon-e a tűzre egy-két tűzifát, vagy így hagyja inkább. Végül úgy döntött, maradjon minden úgy, ahogy van, ő pedig asztalhoz ült, hogy csendben elfogyassza a mézes süteményt.

A kertész hagyott neki egy kis szirupot is, amivel Terlu jól meglocsolta a sütit, az pedig mohón beitta. Evett egy falatot – és az maga volt a tökéletesség: vanília és méz könnyed elegye. Ilyen íze lehet a napfelkeltének, és Terlut hirtelen már nem is zavarta, hogy egyedül van. Mert már nem érezte magát egyedül.

Vizet töltött magának a mosogató mellett lévő kancsóból. Meglepődve tapasztalta, hogy a víznek epres-mentás íze van, amit igazán lenyűgözőnek talált télvíz idején. Elámult. Talán volt egy másik üvegház is, amelyben csodával határos módon fűszernövények nőnek és eper terem a tél kellős közepén.

Miután evett és ivott, feltakarított maga után, és azon tűnődött, miként köszönhetné meg mindezt. Hagyhatna üzenetet – de nem volt mire írnia, és nem akarta a kertész megkérdezése nélkül használni a papírját, elvégre már megette a vacsoráját, aludt az ágyában, és a fogkrémjét is használta. Meg kell őt találnom, határozta el.

A kabát és a sál ugyanott lógott, ahol előző nap hagyta őket, gyorsan magára is kapta mindkettőt. Örömmel tapasztalta, hogy az alvás gyógyító hatással járt, nyoma sem maradt a fájdalomnak, amelyet a visszaváltoztatása után minden tagjában érzett. Bízott benne, hogy nem lesz hosszan tartó következménye a szoborként eltöltött időszakának. Annak nagyon örülne. Átfutott az agyán, vajon készültek-e valaha tanulmányok az átalakító bűbájok hosszú távú hatásairól. Ha hozzáférne a Nagy Könyvtár állományához, utána tudna nézni, de gyanította, hogy jelenleg meglehetősen távol van a jól ismert könyvespolcoktól. De vajon milyen távol? És hogy került ide? Talán feltették egy hajóra, mint egy darab fát? Ott hajózott a rakományok között? Vagy úgy bántak vele utazás közben, mintha ember lett volna? Akárki is szállította el, tudta vajon, hogy ő egykor ember volt? Egyáltalán, miért küldték el bárhová is? Elvégre nem véletlenül helyezték arra a bizonyos talapzatra. Minden újonc könyvtáros képzése az Északi Olvasóteremben folyt, így mindannyian végighallgatták, mi történt Terluval, akár valamelyik órájukon, akár elsuttogott történetként. A könyvtárostanoncok elolvasták a szobor alatt elhelyezett táblát, és eltűnődtek, miért tette Terlu, amit tett. Miért kockáztatott ilyen sokat? Miért áldozott fel ennyi mindent? Nem a birodalom érdekében tette, de nem is azért, hogy ő maga meggazdagodjék, vagy egyéb személyes haszna származzék belőle – akkor mégis miért mondana el valaki egy varázsigét, amellyel életre kelt egy közönséges szobanövényt? Terlu pedig azon tűnődött, vajon tudja-e bármelyikük a rút igazságot, miszerint azért tette, mert úgy érezte, nem bír ki még egy órát a raktár polcai között úgy, hogy senkihez sem tud szólni. Nem akart felmondani, és otthagyni sem szerette volna a könyvtárat – hiszen nagyon szerette, és úgy gondolta, jól tud majd teljesíteni a munkájában, ha megoldja ezt az aprócska problémát. Azt meg pláne nem akarta, hogy haza kelljen sunnyognia, beismerni, hogy nem sikerült megvetnie a lábát a fővárosban. A családja ugyanis nem szerette volna elengedni őt, és képtelenek voltak megérteni, miért vágyott olyan kétségbeesetten arra, hogy találjon egy helyet, ahol úgy érezheti, van célja az életének. Talán a büszkesége vagy egyéb jellemhibája miatt jutott el odáig, hogy egy bűbáj segítségével öntudattal ruházzon fel egy póknövényt, aki a Caz nevet kapta. Ugyanakkor Terlu őszintén úgy gondolta, hogy – mivel, ahogy Rijes Velk is kiemelte, a tettével nem ártott senkinek – az egész észrevétlen marad.

Ennél nagyobbat nem is tévedhetett volna.

Visszatekintve már úgy gondolta, hogy egy beszélő növény hirtelen felbukkanása nem olyasvalami, amit különösebben nehéz lenne észrevenni.

De mindegy is, ez már a múlt, amivel pedig most szembe kell néznie, az a váratlanul bekövetkezett jelen. Nem lehetett kérdés, mit kell tennie: meg kell találnia a kertészt, megköszönni neki, amit érte tett, és persze bocsánatot is kell kérnie tőle. Ezután pedig annyi kérdést zúdítani rá, amennyire csak válaszolni tud, mielőtt ismét elszaladna Terlu elől. Azt mindenképpen meg kell kérdeznie, mennyi idő telt el a tárgyalása óta. Nem kerülgethette tovább ezt a kérdést pusztán azért, mert félt a választól.

Odakint csípős, de gyönyörű nap várt rá. A lány mély levegőt vett. Madarak csiripeltek a feje felett, a szebbnél szebb trillák ágról ágra gurultak. Terlu megpillantott egy vörös kardinálispintyet, ahogy éppen elrepül az üvegház fölött. Skarlátvörös teste üde színfoltnak tetszett a hófödte tájon a zöld fenyőágak közt, a kék égen.

Az üvegház felé ropogott a talpa alatt a hó. Bement, aztán a helyére akasztotta a kabátot meg a sálat.

– Kertész! Cicus! Jó reggelt!

Köszöntésére csak a csend felelt.

– Jó reggelt nektek is, virágok – fordult a növényekhez.

Tőlük sem kapott választ.

Beljebb sétált a liliomok és az orgonák között, beszívta bódító illatukat, s közben fülelt, hall-e bármiféle hangot bármelyik irányból, amelynek mentén esetleg elindulhatna. Bal kéz felől mintha búgás hallatszott volna, így hát az arrafelé tartó ösvényen ment tovább.

A következő üvegházba belépve zeneszó fogadta.

Ez a korábbiaknál kisebb épület nyolcszög alakú volt, és erejük teljében lévő virágok töltötték meg. A sok tulipán, nárcisz, liliom, rózsa és orchidea cserepekben vagy ágyásokban sorakozott a pompásvirágú somok, valamint tulipán- és magnóliafák között. A fákon és a más növényeken lévő virágok szótlanul, teljes harmóniában daloltak.

Senki sem írta meg előre ezt a dallamot. Áramlása közben bontakozott ki, ahogy az egymáson bukdácsoló hangjegyek – inkább a szerencse folytán, semmint szándékosan – akkordokban egyesültek. Terlu körül szétváló és össze-összeolvadó dallammenetek lebegtek. Olyan gyengéden áramlottak át rajta, mint a patak vize a kövek között. Az ösvényen álldogáló lány arcán könnyek csorogtak. Nem tudta volna megmondani pontosan, hogy miért sír. Élek. Aludtam, megmosakodtam, ettem. Igazán semmi oka nem akadt a sírásra. Fejezd be! – szólt rá saját magára, ám a hatás elmaradt.

Ha nem éppen Cazra gondolt volna, amikor belépett az éneklő virágok üvegházába, nem érzékenyült volna el ennyire, de rá gondolt. A barátjára, akit megteremtett magának, és akit elveszített.

Siratta azt az életet, amelyet elvesztett az új barátjával együtt. Az életet, amely az övé volt – még ha nem is szerette igazán. Kiérdemelte a könyvtárosi állást, noha a munka nem úgy alakult, mint amiről álmodozott. És siratta Cazt is. Vajon boldog lehetett? Terlu reménykedett benne. Biztonságban volt? Talán sosem tudja meg. Tudta vajon, mi történt a lánnyal? Meggyászolta őt, miután szoborrá változtatták? És azt megtudta, hogy megmenekült? Tudta ezt bárki? Terlu a családjára gondolt. A szüleire, a nővérére, meg a nagybátyjaira, nagynénjeire és unokatestvéreire Eano szigetén. Bárcsak itt lennének most vele, vagy ő lehetne ott velük! Ha valahogy értesíthetné őket… de mégis mit írna nekik? Hogyan magyarázná el a helyzetet? Még azt sem tudta, a szülei egyáltalán tudatában voltak-e annak, mi történt vele; hogy mennyire elszúrta a dolgokat. Jobb, ha nem is tudják meg.

Így azt a fiatal nőt gyászolhatják, akivé a reményeik szerint vált, ahelyett hogy az a gondolat nyomasztaná őket, miféle bűnöző lett belőle.

A virágok körülötte áramló zenéje megnyugtatta és megvigasztalta Terlut, akinek így lassan elapadtak a könnyei. Hüppögve vett egy mély lélegzetet, ám utána sem tudta eldönteni, hogy jobban is érzi-e magát, vagy csak a könnyeitől maszatosnak.

– Gyönyörűen daloltok – mondta ki hangosan. Vajon hallották a virágok, amit mondott? És ha igen, értették is? Akad vajon köztük olyan, mint Caz, egy életre kelt és öntudattal rendelkező növény? – Sziasztok, az én nevem Terlu. Valamelyikőtök tud esetleg beszélni?

A virágok csak daloltak tovább.

Szóval nem olyanok, mint Caz.

Terlu végigsétált az üvegházon, közben pedig megszámolta az éneklő virágokat és fákat. Hatvanhárom. Nem, mégsem, a rózsaszín cserépben van még egy aprócska harangvirág, amely magas szopránt énekelt a baritonként búgó somfa alatt. Tehát hatvannégy. Egészen rendkívüli szám. Terlu letérdelt a harangvirág mellé, és elámult, ahogy a virágszirmok minden egyes kristálytisztán csengő hanggal egyre szélesebbre nyíltak.

Ezt a kórust bármelyik nagy uralkodó megirigyelné.

Vajon ki bűvölte meg ezeket a virágokat úgy, hogy énekeljenek? Rengeteg varázslatra lehetett hozzá szükség, igazán bonyolult varázsigékre is. A kertész műve lenne? Ő változtatta vissza, de azt állította, nem varázsló. Lehet, hogy hazudott? De miért tett volna ilyet? Hiszen a varázslók számára nem tilos a mágiahasználat. Márpedig ha a kertész varázsló, biztonságosabb lenne számára, ha elmondaná az igazat. Viszont ha mégsem ő hozta létre ezt a kórust, akkor mégis ki tehette? Ki más lehetett még itt?

Terlu az üvegházból egy hangjegyekkel díszített ajtón keresztül távozott.

Számos csodálatos dolog tartozott ehhez a helyhez a gazdag növényvilágon és a virágtengeren kívül, ezek egyike, ahogyan az ajtók valóban elválasztották egymástól az egyes helyiségeket. Legyen szó melegről, páráról vagy hidegről – egyik sem jutott be a szomszédos üvegházba, még akkor sem, ha maga az ajtó nyitva állt. Ez csak egy bűbáj miatt lehet. Egy meglehetősen összetett és nehéz bűbáj miatt. Olyasmi, amilyet az éneklő virágoknál is használtak, csak ez kicsit praktikusabb. Amint Terlu átlépte a küszöböt, máris megjegyezte magának, hogy ennek a helyiségnek a klímája megint csak teljesen eltér az előzőétől. Itt forróság, szárazság és sokkal nagyobb csend uralkodott, az ösvényeket és a kerti ágyásokat is homok borította. Ebben az üvegházban kaktuszok nőttek: voltak köztük magasak, amelyek mintha a plafon felé nyújtózkodtak volna, és rövidebbek, amelyek tüskés nyúlványai alig-alig látszottak ki a földből. Némelyik növény levelei között csillag formájú, sárga virágok bújtak meg, az egyik kaktuszról pedig fürtökben lógtak a trombita alakú, rózsaszín virágok. Terlu az egyik nagyobb kaktusz tetején egy nyúl nagyságú griffmadárra lett figyelmes. A madárból oroszlánszerű üvöltés szakadt ki, majd felrepült a tetőgerendákra. A lány eltűnődött, vajon jóban vannak-e a szárnyas macskával.

Hamar megtalálta a következő üvegházat, amelyben kellemes meleg és rengeteg cserepes fácska fogadta. Gyümölcsfák lehetnek? Ó, lehet, hogy van köztük narancsfa is? Érett narancsot lehetne enni pár héttel a téli napforduló előtt! Eano szigetén csodás narancsligetek terültek el, de télen sosem voltak a fákon frissen beérett gyümölcsök. A csokoládéval bevont kandírozott narancs igazi télünnepi csemege, Terlu kedvence. Az első olyan téli napforduló idején, amelyet Alyssiumban töltött, tűvé tette a várost egy olyan cukrászdáért, ahol ezt a finomságot is kapni lehetett, ám csak olyat talált, ahol narancslikőrös csokoládét árultak. Az pedig nem ugyanaz.

Izgatottan nyitott be a következő ajtón. Ezúttal vajon milyen csodára bukkan majd? A fenséges, buja zöldek, a mesterséges nap, a virágok kórusa vagy a semmiből felbukkanó griffmadár helyett azonban most egy növénytemető várta. Az eddigi üvegházak és a mostani közti kontraszt annyira letaglózta, hogy hangosan felnyögött. Lehelete párafelhőként lebegett a levegőben. Átölelte magát, úgy sétált beljebb.

Feje felett az üvegtető szilánkosra repedt, némelyik ablaktábla teljesen összetört. A szél által befújt hó belepte a hervadt és száraz növényekkel teli ágyásokat és az üvegszilánkokat. A fonnyadt indák úgy kapaszkodtak az oszlopokba, mint furcsa barna csontvázak, a száraz földdel teli cserepekben pedig hajtások maradványai kuporogtak.

Mi a csuda történt itt?

Az összes eddigi üvegház, amelyben Terlu járt, majd kicsattant az élettől, itt azonban hideg és csend honolt. Miközben a szemközti ajtó felé lépdelt, a talaj csikorgott a talpa alatt. Egy újabb, a korábbinál kevésbé hűvös helyiségen haladt keresztül. Ez is tele volt elszáradt növényekkel.

Miért történhetett meg mindez? Hogy hagyhatta ezt a kertész?

Terlu dideregve folytatta az útját, mígnem elege lett abból, hogy egyik halott üvegház követi a másikat, így visszafordult. Ha tudta volna, hogy ennyi elhagyatott üvegházon keresztül vezet majd az útja, kölcsönvehette volna újra azt a télikabátot.

A visszafelé vezető úton az üvegházak némaságát csak a lány cipői alatt megcsikorduló kavicsok törték meg. Minden egyes épületet magába zárt a csend. Terlu összesen öt elhagyatott üvegházban járt, de ki tudja, hány van még belőlük. Megszaporázta a lépteit, elsősorban nem is a hideg miatt, inkább azért, mert úgy érezte, mintha illetéktelenül behatolt volna egy temetőbe. Élőlényként semmi keresnivalója a holtak között. A szíve hevesebben kalapált, és egyre gyorsabban kapkodta a levegőt.

Már az első kihalt üvegházban járt, félúton az élettel teli növények között, amikor megpillantotta a felé rohanó kertészt.

Terlu arcán megkönnyebbült mosoly terült el, és már éppen kinyitotta volna a száját, hogy üdvözölje a férfit.

– Nem szabadna itt lenned! – förmedt rá a kertész.

Szívélyes, mint mindig. A lány azt remélte, hogy a mézes sütemény és a ruhák révén a férfi békejobbot nyújtott neki, és így kért bocsánatot, amiért tegnap életre keltette, aztán magára hagyta a zimankóban. De valószínűleg tévedett.

– Elnézést, nem tudtam, hogy…

– Gyere át a biztonságos részre.

A kertész beterelte Terlut a kaktuszokkal teli, sivatagi üvegházba. Odabent a levegő olyan meleg volt, akár egy vastag pulóver, a lány pedig élvezte, ahogy a bőre beszívja a hőt. A bokája körül hízelegve megjelent a szárnyas macska.

Terlu letérdelt, hogy megsimogassa.

– Az ajtónál nyivákolt, míg meg nem érkeztem – jegyezte meg a kertész.

– Tényleg? – fordult a macskához a lány. – Köszönöm, hogy így aggódtál értem. De igazán nem kellett volna. Már éppen visszafelé tartottam.

A kandúr szélesre tárt szárnyával egyensúlyozva felmászott Terlu szoknyájára, mire a lány felnyalábolta, és úgy egyenesedett fel.

– Nem lett volna szabad bemenned oda – folytatta a kertész. – Azok a helyiségek statikailag instabilak. Néhány elhagyatott üvegházban a mennyezet is beomlott. – Olyan mogorván bámult az ajtóra, mintha legalábbis az lett volna a hibás, amiért átengedte magán Terlut.

A lány megborzongott a gondolattól, hogy az üvegtető akár rá is omolhatott volna. A kandúr kikászálódott a karjából, felmászott a vállára, majd a nyaka köré tekeredett.

– Kitehetnél valamilyen figyelmeztető táblát. Vagy zárva kellene tartanod az ajtót.

– Rajtam kívül nincs itt senki – felelte a férfi. A hangsúlya azt sugallta: És én jobban tudom. – Leszámítva Smaragort, de ő nem tudja kinyitni az ajtókat – tette hozzá.

– Smaragor? – Terlu tudta, hogy kell még itt lennie valakinek. Különben hogyan fakadhattak volna dalra azok a virágok? Bízott benne, hogy ez a Smaragor majd magyarázattal szolgálhat arra, ami történt, és megtudhatja tőle, miért van itt, és mit kellene tennie. – Smaragor a varázsló?

– Smaragor a macska – felelte a kertész, és a kandúrra mutatott, aki éppen Terlu fülébe dorombolt.

Hát jó, rendben van. Tehát nem egy segítőkész varázsló.

– Szia, Smaragor! Én Terlu Perna vagyok – mondta, majd a kertészre nézett. Várta, hogy ő is bemutatkozzon. Amikor ez nem történt meg, rákérdezett: – És téged hogy hívnak?

A férfi meglepettnek tűnt, mintha nem számított volna arra, hogy a lányt érdekli a neve.

– Yarrow a nevem. Yarrow Verdane.

Ez már némi haladás volt, ha nem is túl nagy.

– Örvendek, Yarrow. Köszönöm, hogy megmentetted az életemet. Köszönöm a levest is, a mézes süteményt, a ruhákat, meg azt is, hogy átengedted nekem az ágyadat tegnap este.

Yarrow vállat vont. Felkapott egy kerti szerszámokkal teli táskát, és ismét indulni készült, ezúttal azonban Terlu számított erre, és tartotta vele a lépést.

– Mi történt azokkal az üvegházakkal? – kérdezte.

– Befuccsolt a varázslat.

– Miért?

– Egyszerűen befuccsolt.

– És eddig hogyan próbáltad helyrehozni?

A kertész megtorpant.

– Neked. Neked kellett volna helyrehoznod.

Erre Terlu is megállt.

– Nekem? – Ennek semmi értelme. Terlu semmit sem tudott arról, hogyan kell egy üvegházat megjavítani. Még abban sem volt biztos, hogy egyáltalán járt-e valaha üvegházban korábban, hacsak egy virágbolt nem tekinthető annak, márpedig valószínűleg nem, vagy legalábbis csak igen kis mértékben. – Miért nekem?

Yarrow ismét vállat vont.

– Beadtam egy kérvényt a fővároshoz. Arra kértem őket, hogy küldjenek egy varázslót, aki segít helyreállítani az üvegházakat működtető bűbájt. Közel egy évig nem kaptam választ. Aztán… Ideküldtek téged. De úgy látszik, hiba történt, hiszen azt mondod, nem vagy varázsló.

Hiba történt. Terlu szívébe markoltak a szavak. Nemkívánatos személynek számított. Már megint. Felidézte azt a napot, amikor úgy döntött, hogy elhagyja az otthonát. Eszébe jutott, mit érzett, amikor rádöbbent, hogy nincs már maradása Eano szigetén, nem az a jövő várja, amelyet elképzelt, és a jövő sem tart igényt rá… Persze ez a helyzet különbözött attól, és a lány butaságnak tartotta, hogy így érez – elvégre a kertész nem a személyét minősítette, csupán annyit mondott, hogy szüksége lett volna egy varázslóra, aki helyrehozza az üvegházak érintetlenségét, meleg és otthonos jellegét biztosító bűbájt.

A hiba találó kifejezés. Terlu egész élete hibák sorozatából állt: hiba volt otthagynia Eanót egy célokkal teli életről szőtt homályos álomért; hiba volt azt gondolnia, hogy boldogulni tud a Nagy Könyvtárban; és hiba volt megteremtenie Cazt.

Nem a varázslással hibáztam. Hanem a lebukással.

Terlu mély levegőt vett, és feltette a kérdést, amit már akkor fel kellett volna tennie, amikor ismét emberként tért magához, és amelyről tudta, hogy olyan választ kap majd rá, ami nem lesz kedvére való.

– Meg tudnád mondani nekem… Egyszerűen tudnom kell… Melyik évben járunk?

Yarrow kíváncsi tekintettel pillantott rá.

– A 857-es császári esztendőben.

Terlu félig-meddig számított erre. Az a töméntelen idő, amit szoborként a talapzaton töltött… Minden egyes nap, amely átúszott a másikba; a sötétség, amely a következő éjszakába olvadt… Tudta, hogy több mint egy évnek kellett eltelnie. Úgy vélte, talán három vagy négy esztendő múlhatott el.

De hogy hat?! A szám megdöbbentette.

Minden ízében remegni kezdett. Hat év. Feltételezte, hogy ő maga nem öregedett meg a faszoborként töltött időszak alatt, de mi a helyzet a családjával? Mindenkivel, akit ismert… Annyi minden történhet hat év alatt! Vajon még mindig Rijes Velk a főkönyvtáros? Vajon dolgozott még a könyvtárban valaki az egykori kollégái közül? Mennyi minden változhatott meg a világban a távolléte alatt? Jól vannak a családtagjai? Miről maradt le az elmúlt években?

– Jól vagy? – kérdezte Yarrow. A férfi hangjában most először csendült gyengédség.

Nem eshetsz szét. Terlu olyan erősen szorította ökölbe a kezét, hogy a körmei belemélyedtek a tenyerébe.

– Hogyne. Minden rendben – felelte erőltetett mosollyal.

Yarrow úgy méregette, mintha nem hinne neki.

Terlu a lehető leglátványosabb módon igyekezett témát váltani.

– Mi történt azzal a varázslóval, aki mindezt létrehozta? – kérdezte, és széttárta a karját, jelezve, hogy az egész üvegházegyüttesre gondol, mire a nyakában fekvő Smaragor tiltakozásként panaszos nyivákolásba kezdett. A lány megvakargatta a kandúr pofiját, Smaragor pedig az ujjai közé hajtotta a fejét, majd megnyugodva ismét helyet foglalt. Tollai csiklandozták Terlu nyakát.

– Meghalt – felelte Yarrow.

– Ó! Nagyon sajnálom.

A férfi vállrándítással válaszolt.

Letérdelt az egyik, kaktuszokkal teli ágyáshoz, és beledugta az ujját a homokba. Ezután kihúzta belőle, majd máshol is megbökdöste. Idővel rájött, hogy Terlu őt bámulja, és jó lenne magyarázattal szolgálnia.

– A nedvességtartalmat ellenőrzöm. Minden rendben van.

– Á! Szóval a növények a kihalt üvegházakban…

– Túl gyorsan történt, és túlságosan nagy területre terjedt ki. Olyan gyorsan jött a fagy…

Terlu hallotta a fájdalmat a hangjában.

– Amennyit csak tudtam, megmentettem. De nem eleget. Közel sem eleget.

A lány ismerte ezt az érzést. Elbukni. Kudarcot vallani. Terlu próbált rájönni, mit mondhatna vagy mit kérdezhetne, de csak ismételni tudta önmagát:

– Nagyon sajnálom. – Bízott benne, hogy hallatszik a hangján, mennyire komolyan gondolja, amit mondott.

Ezúttal a kertész felpillantott rá.

– Köszönöm.

És Terlu sajnálta azt is, hogy nem tudta, hogyan segíthetne. Bárcsak varázsló lenne, vagy legalább többet tudna a kertészkedésről az alapvető dolgokon kívül!

– Mennyi…

– A fele. Több is annál. Háromszázhatvanöt üvegházból százkilencvenegy veszett oda. Néhányból gyorsan még ki tudtam menteni a növényeket. De túl sok az olyan, ahol még ez sem sikerült… Szükségem van egy varázslóra, aki újra elmondja azt a bűbájt, amely épségben tartja az üvegházakat, és megvédi őket. Én magam nem vagyok rá képes.

Terlu hallotta Yarrow hangján, mennyire szeretné, ha mégis megtehetné. Legszívesebben odanyúlt volna a kezéért, hogy megfogja – persze még nem ismerte elég jól a férfit az ilyesmihez. Hiszen a nevén kívül nem tudott róla semmit. Ezenkívül abban sem volt biztos, segít-e a kertésznek, ha megérintik. Vannak emberek, akik igénylik az emberi érintést, mások viszont szinte összeomlanak tőle.

– Ha van bármi, amiben…

– Benned reménykedtem.

Terlut mintha szíven szúrták volna ezek a szavak.

– Én…

– Nem a te hibád – mondta egy hárító mozdulat kíséretében Yarrow.

Smaragor közelebb húzódott a lány arcához, és még erősebb dorombolásba kezdett, mintha csak megérezte volna Terlu feldúltságát. A lány vett egy mély levegőt. Tudta, hogy nem az ő hibája – nem ő okozta az üvegházak pusztulását, és azt sem állította soha, hogy varázsló lenne –, de mégis…

– Nincs menetrend szerinti hajó Beldébe – szólalt meg Yarrow –, van viszont egy tengerész, aki egy rakományhajóval jár. Ha felhúzok egy zászlót, itt is meg fog állni. Kifizetem a szállítás díját, elég pénzt adok neki ahhoz, hogy elvigyen haza, vagy bárhová, ahová menni szeretnél.

Terlu nem tudta, mit felelhetne erre. Ha az ítélethirdetése napján ajánlanak fel neki hasonlót, habozás nélkül elfogadja. Boldogan elment volna bárhová, hogy elkerülje a sorsát, főleg, ha magával vihette volna Cazt is. Most azonban, hogy szabad volt… Hat év. Ez járt a fejében.

– Nincs hová mennem – felelte halkan.

HATODIK FEJEZET

TERLU, NYAKÁBAN A SÁLKÉNT SZOLGÁLÓ szárnyas macskával, követte Yarrow-t az üvegházakon keresztül. A kertész szótlanul vezette. „Gyere utánam”, csupán ennyit vetett oda, aztán csak hümmögött és morgott, valahányszor megállt, hogy útközben megvizsgáljon néhány növényt és virágot. Másik útvonalon ment, mint korábban Terlu. A rózsákkal teli üvegházban a bal oldali elágazást választotta az egyenesen vezető út helyett. Menet közben Terlu a nyakát nyújtogatta, hogy minél többet lásson a többi üvegházból.

Az egyikben miniatűr fák álltak. Terlu aprócska erdei lényekre lett figyelmes: az ágak alatt nagyjából hét-nyolc centiméter magas szarvasok, nyulacskák és kis mókusok bújtak meg.

Egy másik üvegház mohával és a szivárvány minden színében játszó pillangókkal volt tele.

A harmadikat zöldségek töltötték meg: elvarázsolt paradicsomok, amelyek fa módjára nőttek; uborka- és tökfélék, amelyek a plafon közelében lévő rácsszerű szerkezetről csüngtek lefelé; valamint rendezett ágyásokban sorakozó sárgarépa és saláta. Terlu ugyanazt a rendezettséget és precizitást vélte itt felfedezni, mint Yarrow házikójában. Biztosra vette, hogy az egészet a férfi tervezte, és ő is ültetett el ide mindent. Ezt is szívesen megkérdezte volna tőle, ahogy az apró erdei lények kapcsán is kifaggatta volna, ám Yarrow ekkor már a következő üvegházban járt.

Terlura várt a szabadba vezető ajtónál, amely persze nem a házához legközelebb eső ajtó volt, de ahhoz nagyon hasonló, és ott sorakozott mellette pár akasztó is a kabátoknak. Átnyújtott a lánynak egy piros kabátot. Ő maga egy bézs színűt viselt, Terlu pedig nem tudta nem észrevenni, milyen jól áll neki, és milyen jóvágású volt a kertész a maga saját jóképűségéről mit sem sejtő módján. Nem az a klasszikus, arisztokratikus szépség, finom kontúrokkal és jólfésülten, akár egy díszes páva – a szépsége inkább egy terebélyes, tökéletesen szimmetrikus fáéhoz hasonlított. Aztán Terlu elképzelte, ahogy elmondja Yarrow-nak, hogy olyan jóképű, mint egy fa – aranyló kéreggel, fekete-arany levelekkel és talán smaragdzöld virágokkal –, és arra jutott, valószínűleg jobb, ha nem lesz költő belőle. Átvette a kertésztől a kabátot. Miközben felvette, Smaragor lerepült a válláról. Örömmel nyugtázta, hogy ez a kabát nem olyan nagy rá, mint az előző, és eltűnődött, vajon ez Yarrow-nak vagy a véletlennek köszönhető-e. Biztosan a véletlen műve. Mégis miért töltené a kertész az idejét azzal, hogy Terlu kabátméretén gondolkodjon? De azért ez nem olyan kabátnak látszott, ami a férfi széles vállára jó lett volna. Terlu azon kapta magát, hogy a vállát nézegeti. Elpirult, és tekintetét gyorsan inkább a levegőben lévő macskára szegezte.

Smaragor letelepedett az egyik tetőgerendára, és nyalogatni kezdte a hátsó lábát.

– Te itt maradsz? – kérdezte a kandúrt Terlu.

– Úgy jár-kél, ahogy a kedve tartja – jegyezte meg Yarrow.

Nyilván, hiszen – szárnyak ide vagy oda – mégiscsak macska volt, bár Terlu azért örömmel vette volna, ha a kandúr is vele tart. De nem erősködött, hanem követte a kertészt.

Odakint a nap már átbukott a fenyőcsúcsokon. Terlu látta a leheletét, a hó ropogott a talpa alatt. A levegőben édes illat szállt, tengeri só, fenyő és a csípős hideg elegye. Yarrow egy két fenyőfa közötti, valamikori úthoz vezette a lányt, amelyet jelenleg vastag réteg hó fedett, és teljesen járhatatlan volt, hacsak nem gyalog, szánkón vagy sílécen közlekedett az ember. A széles és kanyargós ösvény átszelte az egész erdőt. Terlu és Yarrow léptei hagytak nyomot először a hótakaró érintetlen fehérségén.

– Az én házam az utolsó a keletre vezető út mentén, de nyugati irányban, a kikötő felé több házat is találsz – mondta a férfi, és a távolba mutatott. – Bármelyiket kiválaszthatod, a tiéd lesz, de magadnak kell felújítanod. A növények ápolása minden időmet elveszi.

– De hát…

– Csak szólj, milyen eszközökre lenne szükséged.

Terlu a fák között álló legközelebbi házikóra nézett. Már innen is látta, hogy be van omolva a teteje.

– A nővérem, Cerri bármit meg tud javítani. A családi konyhánkban egyszer elromlott a mosogató szivattyúja, erre ő szétszerelte az összes vízvezetéket. Mire végzett, nemcsak egy működő mosogatónk lett, hanem egy zuhanyzónk, meg egy olyan szerkentyűnk is, ami, ha megtölti az ember parázzsal, mosakodás előtt felmelegíti a vizet. Sajnos nekem nincsenek ilyen képességeim.

Yarrow vállat vont.

– Akkor azt javaslom, olyan házat válassz, ahol rendben vannak a vízvezetékek.

Terlu azt se tudta, hogyan kellene megjavítani a tetőt, az ablakokat vagy a kéményt.

– De én…

– A szerszámokat a házam mögött találod, a fészerben. Ha végeztél, hozd vissza őket – közölte Yarrow, majd meg sem várva Terlu válaszát, visszaballagott a hóban az üvegház felé. A beszélgetéseik során Terlunak minduntalan elakadt a szava, és nem a jó értelemben. Ismét végigzongorázta magában, ami elhangzott. Valami rosszat mondott volna? Vagy túl sokat beszélt?

Legalább nem azt mondta, hogy azonnal távoznom kell. Szóval maradhat, amíg… Nem tudta, hogyan fejezze be ezt a gondolatot. Amíg készen nem áll? Amíg nem lesz valami terve az életére? Amíg már nem látják szívesen? Az elméleti kérdések helyett elkezdte inkább gyakorlatiasabb dolgokra összpontosítani a figyelmét.

Melyik házikónak örülne? Nos, a beomlott tetejűnek biztosan nem. Esetleg kereshetne egy olyat, ami még nem dőlt össze. Elképzelte, ahogy egy romos kunyhóban kuporog egy téli álmot alvó medvével, aztán inkább meggyőzte magát arról, hogy jobb lesz, ha megpróbál pozitívabban gondolkodni. Lehet, hogy az egyik házikónak semmi baja.

Terlu a havat taposva haladt nyugat felé. Szorosabbra húzta magán a kabátot. A nap átszűrődött a tűleveleken, és szétterült a hótakarón, amely így ezer színben csillogott. Az ég olyan ragyogó kék színben játszott, mintha megfestették volna.

Az útjába kerülő következő ház hagyma formájú teteje alatt széles ablakok terpeszkedtek. Mivel a házon minden kerek volt, az ajtótól kezdve az ablakokon át a kéményig, Terlut leginkább egy mérges gombára emlékeztette, különösen a fehér szegélyes piros tetővel. Bájos házikónak tűnt, de ami ennél is fontosabb: úgy látszott, hogy szerkezetileg is ép.

Élhetnék akár itt is. Nemde?

Egyedül?

Csak én?

Terlu megborzongott, majd megfeddte magát, hogy ne legyen nevetséges. Elég sok ember él egyedül, és semmi bajuk. Átgázolt a havon a bejárati ajtóhoz. Remélve, hogy nincs bezárva, lenyomta a kilincset, majd benyomta az ajtót, amely nyikorogva kitárult. Bedugta a fejét a résen – mire rengeteg, álmából felzavart griffmadár nézett vissza rá csillogó szemmel. A griffek mindegyike nagyjából akkorának látszott, mint egy nagyobb mosómedve, a fejük és a szárnyuk egy sasé, a testük pedig egy oroszláné volt. A ház állapotából és a rágcsálók szanaszét heverő csontjaiból ítélve egyértelműnek látszott, hogy Terlu egy elvadult griffcsapattal állt szemben. Lehet, hogy annak a griffmadárnak a rokonai, amelyet korábban a kaktuszos üvegházban látott?

Az egyik griff sziszegni kezdett.

Terlu becsapta az ajtót, majd villámgyorsan hátrálni kezdett.

Vagy nem csak én.

Jöhet a következő ház.

Gyors léptekkel haladt a havas úton. A soron következő házikó két fenyő ágai között bújt meg, amelyek megóvták a tetőt attól, hogy teljesen betemesse a hó. A hókupacok között Terlu korallszínű tetőcserepekre lett figyelmes. Az alacsony és zömök kis ház a napkelte színeiben pompázott: a sárga, a vörös és a rózsaszín különféle árnyalatai váltották rajta egymást. A festék itt-ott lepattogzott és lepergett róla, ennek ellenére az épület igazán vidámnak tűnt. Elöl az egyik ablaka be volt törve, ettől eltekintve azonban érintetlennek látszott. Rendben, lássuk a második próbát. Terlu ezúttal még lassabban nyitotta ki a citromsárga bejárati ajtót, és bekukucskált.

Griffcsaládnak nyomát sem látta, ahogy téli álmot alvó medvéknek sem. Beljebb merészkedett. A napfény besütött az ablakokon, így odabent nem sötét sarkok várták, csak jobban és kevésbé jól látható területek. Az egyik sarokban egy ágy állt, nagy mélyedéssel a közepén, ahol a matracot tartó rács már elhasználódott. A másik sarokban Terlu egy porlepte asztalt fedezett fel. Végighúzta a kabátujját az asztal egyik sarkán, mire a porréteg alól festett virágok bukkantak elő. A kémény dugig volt törmelékkel, levelekkel és gallyakkal. Begyújtás előtt ki kellett volna tisztítani, ami nem kis feladatnak tűnt. Úgy látszott, rendesen eltömődött.

Vajon a mosogató szivattyúja még működőképes? Terlu odament, hogy kipróbálja. A fogantyú beragadt, de végül sikerült felemelnie. Víz azonban nem jött belőle.

A kéményt feltehetően meg tudná javítani – legalábbis egyértelműnek tűnt, mit kellene tennie –, de a szivattyút? Ahogy Yarrow-nak is említette, ő nem rendelkezett olyan vízvezeték-szerelői tehetséggel, mint a nővére. Vagy bármilyennel, amire a nővére oly nagy élvezettel fel is hívta a figyelmét. Mégis… Bárcsak itt lenne most Cerri! Egy délután alatt helyrepofozná bármelyik házikót. Két nap alatt már igazi palotát faragna belőle. Terluból azonban hiányoztak az ilyen képességek.

Bárcsak írt volna az otthoniaknak már akkor, amikor egyre rosszabbra fordultak a dolgok a könyvtárban! Terlu viszont nem akarta, hogy a családja megsejtse, milyen nyomorultul van. Amúgy sem tehettek volna semmit, mindannyian csak rosszul érezték volna magukat – ő pedig még nagyobb csődtömegnek tartotta volna magát. És mégis… Bárcsak szólt volna nekik! Ha megteszi, talán minden másképp alakult volna.

Megpróbálkozott a következő házzal is, amely úgy festett, mint egy torta, amelyre cukormáz helyett fából faragták a díszeket, az ablakai azonban megrepedtek, némelyik be is tört, így hó borította a padlót. A következő ház felé bandukolva Terlu azon tűnődött, kik lehettek ezeknek a házaknak a tulajdonosai. Az nyilvánvaló, hogy valaha mindegyik otthont nagyon szerették. Az újabb házikóban Terlu egy kisgyerek játékaira bukkant, egy medve alakú hintaszékre és egy babára, amelynek hiányzott a fél szeme. Egy másik kunyhóban egy szerelmespárt ábrázoló, bekeretezett rajz fogadta. A pár tagjai átölelték egymást, és együtt mosolyogtak a kép készítőjére.

Miért hagyták itt a házakat a tulajdonosok? Hol lehettek most? És miért maradt itt Yarrow? Volt valami békés szomorúság az elhagyatott házikók sorában, válaszokat azonban hiába keresett bennük.

A rajzos ház után talált épület lakhatónak látszott, a rendbetételéhez szükséges munka mennyisége pedig jóval elfogadhatóbbnak tűnt. A házikót a kék szín határozta meg: a falai a déli eget idéző halvány-, az ajtók és a spaletták pedig alkonyati mélykékben játszottak. A gerendákról lógó pókhálók tulajdonosain kívül nem lakott benne más. A mennyezetről egy függőágyszerűség lógott, bár Terlu nem tudta, mennyire bízhat abban, hogy nem szakad le – elvégre nem tudhatta, milyen régi lehetett –, de akár idehozhatott egy kisebb ágyat is valamelyik másik házból. Voltaképpen miért ne hozhatná el mindegyikből a kedvenc tárgyait? Azokkal be tudná rendezni a házat.

Milyen jó lenne!

Sőt, otthonos. Terlu egy tiszta, rendezett, virágokkal teli otthont képzelt el. Remélte, hogy Yarrow megengedi majd neki, hogy szedjen pár virágot, amelyekkel megtöltheti a házát. A házamat. Azért ez nem hangzik rosszul, igaz?

Ugye hogy nem?

Többé már nem vagyok gyerek. Egyedül is képes vagyok megoldani a gondjaimat az életben. A könyvtárban is megvolt a saját élettere, és ott is remekül elboldogult. Utálta az egészet, de ott is mindent megoldott. Valahogy. Egy ideig. Amíg szobrot nem csináltak belőle.

Jó, talán nem boldogult el olyan nagyszerűen.

– Meg tudod csinálni – biztatta magát hangosan. Megpróbálhatná meggyőzni Smaragort, hogy lakjon vele, így nem kellene megküzdenie a csenddel és a magánnyal. A kandúr dorombolása minden bajra gyógyírt jelentene.

Terlu a karját keresztbe fonva állt, és próbálta tárgyilagosan felmérni a házikót. Nem olyan bájos, kedves és takaros, mint Yarrow-é. És a munkamennyiség, amely ahhoz kellett, hogy szép legyen… Kellőképpen ijesztő volt ahhoz, hogy sarkon forduljon, és visszarohanjon Yarrow otthonának melegébe. Ki kell takarítania a kéményt, meg nagyjából mindent. Ráadásul akadt itt-ott néhány lyuk, amit be kellene foltozni, hogy viharos napokon ne süvítsen be a szél. Azt latolgatta, vajon beázik-e a tető. Végül arra jutott, legkésőbb a következő esőzésnél ez úgyis kiderül. Nyakát nyújtogatva megvizsgálta a mennyezetet – beázásnak nem látta nyomát a tetőgerendák feletti részen, bár voltak foltok az ablakok alatt, a falon.

Terlu kipróbálta a mosogatónál lévő szivattyút, és néhány erőteljes pumpálás után barna víz fröccsent ki belőle. A lány addig pumpált, mígnem a tiszta víz is megérkezett. Ez pluszpont, gondolta.

A friss, tiszta vizet meglátva nagy kő esett le a szívéről. Egy pillanatra már el tudta képzelni, hogy lehet valamiféle jövője ebben a házban, ha dolgozik rajta, legalábbis a közeli jövőjét el tudja itt képzelni, ha a teljes, célokkal teli életét nem is. A munkától nem félt, és ez jó volt, hiszen sok tennivalója akad még, mielőtt a házikó lakhatóvá válik.

De mivel kellene kezdenie?

Egyértelműen a fűtéssel. Ki kell pucolnia a kéményt. Szüksége lesz egy… Nem egészen volt biztos abban, mire is lesz szüksége. Talán egy kefére? Egy hosszú nyelű és erős sörtéjű kefére. És egy seprűre, amellyel kisöpörheti a kémény faláról levert kormot. Esetleg jól jöhet egy létra is, hogy fel tudjon mászni a tetőre.

Ó, te jó ég. Soha életében nem mászott még fel semmilyen tetőre. Vajon mennyire lehet csúszós a sok hó és jég miatt? Lehet, hogy Yarrow azt várja tőle, hogy a törött csontjait is azokkal a szerszámokkal javítsa meg, amelyek a kertész háza mögötti fészerben vannak? És mi van akkor, ha nem tudja lakhatóvá tenni a házikót addig, amíg leszáll az éj? Vajon visszaengedi őt a férfi a saját házába? Persze az ágyát nem fogja megint elfoglalni, de talán meghúzhatja magát valahol, mint Smaragor a kandalló mellett. Egy takarót azért csak kölcsönad. A tűz mellett legalább nem fagyna halálra.

Terlu fejben összeállította a teendői listáját, majd elhagyta a kék házikót. A rend kedvéért azért még folytatta az útját, noha úgy vélte, a kék háznál jobbat már nem fog találni. Még a ház színét is szerette, ami persze elég felszínes dolog, de a nyári égboltot juttatta eszébe Eano szigetén, amikor a tenger hullámai nyaldossák az ember talpát, a delfinek pedig a part közelében úszkálnak. Szerencsét hozó színnek tűnt. Talán tényleg otthonra lelhetne a házban, legalábbis addig, amíg itt maradhat. Vagy ameddig maradni akar. Bármelyik is következik be először.

Elsétált az út végéig, egészen a nyugati végébe… Mit is mondott Yarrow, hogy hívják ezt a helyet? Belde szigete. Terlu megállt, szorosabbra húzta magán a kabátot, és tekintetével a tengert pásztázta. Alyssiumban ritkán lehetett zavartalannak látni a vizet – tele volt más szigetekkel és rengeteg hajóval, vitorlással és teherhajóval egyaránt, amelyek fel-alá járkáltak rajta. Eanón a tengert csodáló ember halászokat látott volna a bárkájukban, meg talán egy-két, a hullámok közt játszadozó delfint. Itt azonban nem mutatkozott más, csak a végtelen kék tenger. Nem volt homokos part, csak sziklák, amelyeknek a hullámok csapódtak, fehér habot vetve minden ütközésnél. A távolban árnyak, a vízen szürkéskék maszatok látszottak, amelyek talán más szigetek vagy felhők árnyékai lehettek.

Egy mólón lehetett beljebb sétálni a vízbe. Nem voltak kipányvázva a csónakok, üresen állt, a végében egy zászló nélküli zászlórúddal, mellette pedig egy a mólóhoz rögzített dobozzal. Terlunak eszébe jutott Yarrow ajánlata, miszerint hív majd egy hajót, amellyel elhagyhatja a szigetet. Akár most azonnal megtehetném. Csak ki kellene sétálnia a móló végébe, és felvonnia egy zászlót, amellyel jelzi egy idegennek, hogy jöjjön érte, és vigye el bárhová, ahová csak menni akar. De hová is menne?

Haza? Megszégyenülten? Nem, ezt nem tehette meg a családjával. Nem csupán arról van szó, hogy csalódnának benne, vagy hogy szégyellné bevallani nekik a kudarcát – bár ez mind igaz volt –, hanem arról, hogy ha kapcsolatba lép velük, azzal veszélybe sodorhatja őket. Terlu még mindig elítélt bűnözőnek számított. A szülei, a nővére… Annyira szerette volna elmondani nekik, hogy életben van, de hogyan kockáztathatná meg ezt úgy, hogy nem tudja, vajon megkegyelmeztek-e neki, vagy sem?

Változatlanul nem is sejtette, miért volt itt. Miért éppen őt küldték ide válaszul Yarrow varázslókérésére? A talapzatán lévő tábla egyértelműen jelezte, hogy ő könyvtáros. Nyilvánvalóan tévedés történt. Ha pedig így van, akkor abban a pillanatban, hogy a hivatalnok – aki hamarosan nagy bajban lesz – rádöbben az igazságra, Terlut visszaküldik a Nagy Könyvtárba, hogy aztán ismét felállítsák az Északi Olvasóteremben. Nem, egyszerűen nem kérheti a családját arra, hogy egy elítélt bűnözőt rejtegessenek.

Jobb, ha senki sem tudja, hogy itt van, és okosabb, ha itt is marad addig, amíg meg nem tudja, ki és miért követte el ezt a hibát – és hogy neki mi dolga van ezzel.

Sosem rendelkezett valódi elképzeléssel arról, mit szeretne kezdeni az életével. A könyvtárosi pályát az egyik tanára javasolta a számára, és ez a munka meg is felelt a képességeinek, bár sosem vált a szenvedélyévé – úgy nem, mint az unokatestvérének, Mernek a vitorlázás, Siva nevű nagynénjének a fafaragás vagy nővérének, Cerrinek a barkácsolás. Terlu, amikor elhagyta a családját és a szigetet, ahol felnőtt, valamiféle életcélt szeretett volna találni magának. Szenvedély és cél: ez hiányzott neki az eanói életében. Ezért érezte úgy, hogy mennie kell. Tudta, hogy Eanón nincs jövője, és elege lett abból, hogy a családjában ő az egyetlen, aki még nem találta meg az útját.

Csupán abban nem volt biztos, hol van az a hely, ahol valóban van jövője; nem tudta, mi az ő sorsa.

Talán jót fog tenni, ha egy rövid időre itt maradok. Most, hogy kapott egy második esélyt, Terlu elgondolkodhatott azon, mire vágyik valójában, és milyen legyen az élete.

Igen, ez az. Egy második esély. És még az is lehet, hogy a magány segít majd kitalálni, mihez kezdjek. Sőt, talán egyenesen létfontosságú lesz.

Persze nem kizárt, hogy annyira hiányoznak majd neki az emberi hangok, hogy elkezd társalogni a fákkal.

Hátat fordított a tengernek, és észrevett egy épületet, amely korábban elkerülte a figyelmét. Az építmény – inkább egy zömök torony, mintsem egy házikó – a parttól távolabb állt. A kőből épült, kétszintes torony kúp formájú tetejét hó borította. Egy világítótorony lehet? Bár nem látott lámpát a tetején. Esetleg egy gabonatároló? Terlu a havon átvágva elindult arra.

Az ajtó mellett egy kampón kulcs lógott. A lány leemelte a kulcsot, és belepróbálta a zárba. Az könnyen nyílt, Terlu pedig bedugta a fejét a résen át.

– Hahó!

Már kezdte kicsit unni ezt az állandó hahózást, különösen, mivel meglehetősen ritkán viszonozták a köszönését, de az mégsem járta volna, hogy csak úgy betörjön ebbe a bezárt valamibe.

Tényleg, mi lehet ez a hely?

A maszatos ablakokon beszűrődő napfényben kirajzolódott a levegőben szálló por, mintha apró aranyszemcsék kavarogtak volna a robusztus íróasztal felett. Terlu belépett a szobába. A falakat borító polcokon rendszertelenül felhalmozva könyvek, naplók és papírok sorakoztak. Könyvtárosi szíve belefacsarodott a látványba. Az egyik sarokban kertészkesztyűk és különböző méretű cserepek hevertek egymáson. Az egyik, a mólóra és a tengerre néző, koszos ablak mellett egy íróasztal állt, rajta veszélyesen magas papírhalmokkal.

Minden, amit Terlu látott, tökéletesen az ellentéte volt annak, amit Yarrow otthonos és rendezett házikójában tapasztalt. Ez a hely inkább egy laboratóriumra hasonlított. Vagy talán valamiféle műhely lehetett? Nem lakóhelynek tűnt. Az egyik sarokban egy keskeny lépcsősort pillantott meg – elképzelhető, hogy ez vezet a tulajdonos lakrészébe? A lánynak voltak kétségei afelől, hogy bárki is lakna itt jelenleg, a helyiségben ugyanis mindent olyan háborítatlanul borított be a por, ahogyan az csak emberek távollétében lehetséges. A szoba sarkában egy pókhálókkal teli, kihűlt kályha állt. Terlu megborzongott. Ezt a helyet nyilvánvalóan évek óta nem használták.

Megérintett egy darab papírt a hozzá legközelebb eső polcon. Merev volt, de nem annyira törékeny, hogy szétmorzsolódjon a kezében. Biztos, hogy valamilyen műhely, döntötte el magában. A jegyzetek, a véletlenszerűen felhalmozott kerti eszközök és a rendetlen íróasztal… A lány közelebbről is megvizsgálta az asztalt. A papírhalmok közepén egy cserép állt, benne egy elszáradt levélkupaccal. A levelek úgy kunkorodtak egymásba, mintha átölelnék maguk alatt a kiszáradt földet.

Terlu felemelte a cserepet.

– Ó, szegénykém.

A hóna alá csapta a cserepet, majd további zsákmány után kutatva végigjárta a műhely többi részét is. Mindent megvizsgált, akárcsak egy nyomok után kutató nyomozó. A kályha mellett egy halom papír hevert, nagy részük megégett. Terlu letérdelt, hogy alaposabban is szemügyre vegye őket.

Mégis miért égetné el egy tudós a saját írásait?

Tanulmányozni kezdte a nagyjából még olvasható szavakat, és rádöbbent, hogy érti őket: az első nyelven íródtak, azon a kihalt nyelven, amelyet a varázslók beszéltek – és amely a varázslatok nyelve volt.

Ó, hiszen ez egy varázsló műhelye!

Annak a varázslónak a műhelye lehetett, aki létrehozta az üvegházakat. Elég valószínűnek tűnt. Vajon van itt bármi, ami arra utalhatna, ki lehetett ez a varázsló, és miért tette, amit tett?

– Vagy csak elhamarkodottan vontam le a következtetéseimet – jegyezte meg Terlu a cserépben gubbasztó kiszáradt növénynek.

Bárcsak ne hagyná ott mindig olyan gyorsan Yarrow! Terluban ugyanis még mindig száz meg száz kérdés kavargott, és úgy tűnt, minden egyes perccel, amelyet a szigeten töltött, egyre csak nőtt a kérdései száma.

Mi történhetett a varázslóval? Miért vált elhagyatottá ez a hely? Hová tűntek az emberek, és miért hagyták hátra az otthonukat? Miért maradt itt Yarrow? Miért nem jött senki, hogy rendbe tegye az üvegházakat? És miért éppen őt, Terlut küldték, amikor Yarrow kérése végre meghallgatásra talált?

Terlu egy kis helyet csinált az íróasztalon a cserépnek, hogy tanulmányozhassa a tartalmát. Kellett lennie valami különlegesnek ebben a fonnyadt növénykében, elvégre egyedül ez állt a varázsló asztalán. Mi lehet ez? Az utolsó kísérlete? Az öröksége? A lány azon tűnődött, vajon meg tudja-e állapítani, mi ez a növény. Ha sikerülne, talán segítene neki közelebb kerülni ehhez a helyhez és a varázslóhoz, aki itt dolgozott. Belenyúlt a cserépbe, és megérintett egy barna, kunkori levelet. Olyan ropogós volt, akár egy elszáradt, őszi levél. Páfrányszerű növénynek tűnt, törékeny, csipkeszerű levelekkel, ennél pontosabban azonban nehezen lehetett meghatározni, annyira összefonnyadt. Talán ha meglocsolja kicsit, akkor magához tér? Jó lenne, mert úgy jobban látná, milyen alakú.

– Mi vagy te? – súgta Terlu a növénykének. – Áruld el nekem a titkaidat!

A mosogatóhoz ment, és addig pumpálta a szivattyút, míg meg nem jelent a vízsugár. Talált egy poharat, kiöblítette, majd megtöltötte vízzel. Butaságnak tartotta az ötletét. Még ha a víz fel is lazítja a leveleket annyira, hogy jobban megvizsgálhassa a növényt, nem sok esélyt látott arra, hogy azonosítani is tudja majd. Nem lehetett a növények szakértőjének nevezni. Habár… Ezt is megkérdezhetné a kertésztől, amikor legközelebb felbukkan. Valószínűleg készségesebben válaszolna egy növényekkel kapcsolatos kérdésre, mint egy a létezés alapjait firtató „miért vagyok itt, és mi az életem értelme” típusúra.

Terlu meglocsolta a növénygombócot. Várt egy percet, míg a levelek beszívták a nedvességet, majd megbökdöste, hogy lássa, megpuhult-e már annyira, hogy szétnyíljon.

A növény ásított, kinyújtóztatta a leveleit, felfedve magán egy mélylila rügyet.

– Ó! – szaladt ki Terlu száján.

A bimbó kinyílt, és lila szirmokra bomlott. Némiképp egy rózsára emlékeztetett. Terlu alaposan tanulmányozta, mielőtt megérintette volna az egyik szirmát.

És akkor a virág hirtelen megszólalt:

– Mégis mit képzelsz, mit csinálsz?

A lánynak leesett az álla, és elakadt a szava. Csak állt, és meredten bámulta ezt az elképesztő rózsát.

HETEDIK FEJEZET

OLYAN KÖNYVTÁROSKÉNT, aki egyszer már életre keltett egy póknövényt, Terlu tisztában volt vele, hogy keresve sem lehetne találni nála alkalmasabb személyt arra, hogy kellő érzékenységgel reagáljon egy beszélő rózsára. Amikor azonban elérkezett maga a pillanat, teljesen összezavarodott.

– Hiszen te életben vagy!

– Pfuj, te is egy olyan vagy – mondta a rózsa, majd csipkeszerű leveleivel hadonászva sipító női hangon folytatta. – Ó, nahát, ő egy beszélő virág! Hát ez hogyan lehetséges? Hiszen nincsen se torka, se tüdeje, se szája. Akkor meg hogy lehet, hogy beszél?

– Ha tényleg érdekel, a beszédképesség annak az összetett bűbájnak köszönhető, amelynek tizenhét hozzávalója van, és ötsornyi, az első nyelven írt, precízen kiejtett szöveg elmondását foglalja magában – felelte Terlu –, de valóban inkább azt kellett volna kérdeznem: hogyhogy életben vagy, hiszen ki tudja, mennyi ideje nem jutottál már vízhez, friss földhöz és napfényhez.

A rózsalevelek szégyenlősen lekonyultak – pontosabban a rózsa leengedte őket, helyesbített magában Terlu.

– Ó, elnézést – felelte a rózsa. – Azt hittem, úgy értetted… Nos, hibernált állapotban akár évekig is létezhetek. Újjáéledő rózsának is szoktak nevezni. Lotti a nevem.

– Örvendek, Lotti. Én Terlu vagyok.

Terlu nagyon igyekezett, hogy ne bámulja a rózsát. Azok után, ami a póknövénnyel történt, nem számított arra, hogy egy tudatra ébredt növényre bukkan majd itt. Úgy tudta ugyanis, hogy ezek a fajta növények viszonylag ritka élőlények. Talán a sors keze? Vagy ilyen sajátos a világegyetem humorérzéke?

– Azt mondtad, „ki tudja, mennyi ideje”. Mennyi időt aludtam át? Éveket? Hányat?

Ez jó kérdés volt – és Terlu nagyon is átérezte a jelentőségét. Hat év, visszhangoztak a fejében a szavak. A műhely állapotából és a porréteg vastagságából kiindulva nem kizárt, hogy Lottinál az évek száma többre is rúgott. Terlu azt kívánta, bárcsak hajlandó lenne beszélni vele a kertész. Mostanra még több kérdése lett.

– Nem tudom. Én magam is csak most érkeztem ide. Őszintén szólva azt sem tudom, mit jelent pontosan az ide. – Terlu eltűnődött, mennyit osszon meg a növénnyel a saját történetéből, de végül úgy döntött, nem csinál belőle titkot. – Tudod, jómagam is csak nemrég támadtam fel.

– Nem tudom, ez a te esetedben mit jelent, hiszen ember vagy, vagyis hát nem olyan, mint én, de nem érdekel annyira, hogy rákérdezzek – felelte Lotti. – Keressük meg Laikent! Ő biztosan mindent meg fog tudni magyarázni.

– Laikent? – Nem így hívták a kertészt? Nem, ő azt mondta, Yarrow a neve. Ő vajon tud Lottiról? És ha tudott, miért hagyta őt elsorvadni egy elhagyatott műhelyben?

– Tudod, Laikent. Bozontos szakálla van, és soha nem fésülködik. A nagy hatalmú varázsló, aki megalkotta Belde csodálatos, elvarázsolt üvegházát.

Szóval nem a kertész az. És a leírás alapján nem is olyasvalaki, akit Terlu ismert volna, pláne nem olyan, akit már látott volna itt. Ám ha a rózsa arról a varázslóról beszélt, aki megteremtette mindezt… arról, akiről Yarrow azt mondta, hogy meghalt… Nem tudhatod, hogy egy és ugyanaz az ember-e, figyelmeztette magát Terlu. Nem mondhatta a rózsának, hogy Laiken halott, amíg nem lehetett biztos abban, hogy ugyanarról a személyről beszélnek.

Lotti remegni kezdett, majd a leveleit lábként használva felugrott néhány centi magasra, a cserép pereméig, aztán visszahuppant.

– Au! Na, próbáljuk meg még egyszer.

Lekuporodott, szorosan összepréselte a szirmait, majd a leveleivel együtt kinyújtotta őket, és a magasba szökkent. Másodjára már majdnem elérte a cserép tetejét.

– Segíthetek? – kérdezte Terlu.

– Nem. Menni fog egyedül is.

Harmadszorra Lotti körbetekerte magán a leveleit, mintha így próbálna lendületet venni. Ezúttal csak a cserép falának feléig ért fel.

Negyedszerre a leveleit karként használva megpróbált felmászni.

– De tényleg, esetleg felemelhetnélek…

– Nem – lihegte Lotti. – Ha nem bírod nézni, megtennéd, hogy…

Terlu udvariasan arrébb húzódott, és igyekezett nem aggodalmaskodni. Örült, hogy a víz segített a rózsának magához térni – senkit sem volna szabad ilyen nemlétbe kényszeríteni. Mégis…

Milyen jó lett volna, ha nem én ébresztem fel.

Tekintettel arra, hogy Terlut éppen egy növény életre keltéséért ítélték el, nincs olyan bíró, aki ne gyanakodna Lotti láttán. Ezúttal ugyan semmiféle bűbáj sem hagyta el a lány száját, de lenne bárki is, aki ezt elhinné neki? Az egész szörnyen gyanús véletlennek látszott. Kívülről úgy tűnhetett, mintha azért változtatták volna vissza emberré, hogy újra elkövesse ugyanazt a hibát. Ha bárki tudomást szerezne arról, ami történt, habozás nélkül visszapaterolnák az Északi Olvasóterembe. Az, hogy „Csak baleset volt!”, nem hangzott különösebben hihetőnek, tekintettel arra, hogy ez olyan bűn, amelyet Terlu egyszer már elkövetett. Még én is bűnösnek találnám saját magamat.

Ha az első esetben arra ítélték, hogy örök időkig szobor legyen, Terlu el sem tudta képzelni, visszaeső bűnözőként milyen sors várna rá. A gondolat, hogy ismét átalakítják, és elveszíti ezt a felbecsülhetetlen értékű második esélyt, mielőtt még egyáltalán élhetett volna vele…

Nem hagyhatom, hogy bárki is megtudja.

Nagy szerencse, hogy nem volt itt senki, aki…

Egyszer csak kivágódott az ajtó, és Yarrow jelent meg a küszöbön.

– Hát te mindig ott vagy, ahol nem kellene lenned? – szegezte Terlunak a kérdést kétségbeesve.

Terlu felsikoltott. És pánikba esett. Az agytekervényei úgy zakatoltak, akár egy szélkerék a szélviharban. Nem mehetek vissza. Nem mehetek vissza. Nem lehet. Nem. Ugyanaz a torokszorító érzés kerítette hatalmába, mint amit akkor érzett, amikor ráolvasták a szoborrá változtató bűbájt. Eszébe jutott, ahogy megmerevedtek a végtagjai, ahogy kiszáradt a szeme, a szája, lelassult a szívverése, miközben az elméjét elöntötte a pánik. Egyszer csak egy puffanásra és halk éljenzésre lett figyelmes – a rózsa sikeresen kiugrott az asztalra.

A lány villámgyorsan visszatette a növényt a cserépbe.

– Pssszt, kérlek. Visszajövök. Ígérem – súgta neki, majd megfordult, hogy szembenézzen az ajtóban álló Yarrow-val. A hangja megemelkedett, és csak ömlött belőle a szó. Az egész olyan bután hangzott.

– Hogyne, persze, igazad van. Nagyon sajnálom, nem kellene itt lennem. Milyen ostoba vagyok!

Átviharzott a műhelyen, megragadta Yarrow karját, és lendületesen kitessékelte a varázsló tornyából, ki, a napvilágra.

Ezt nem veszíthetem el. Nem, egyszerűen nem lehet.

Mivel tudná elterelni a figyelmét?

Esetleg megcsókolhatnám.

Az határozottan elterelné a figyelmét. De nem, ez elég képtelen ötlet. Hiszen Terlu alig ismerte a kertészt. Csak azért, mert olyan csókra csábító az aranyszínű ajka… Nem. Akkor mi legyen? Mi mást tehetne? Megvan! Házakat fognak nézegetni.

– Nyilvánvaló, hogy ez nem olyan ház volt, ahol lakhatnék. Nem is tudom, hová tettem az eszemet. Világos, hogy nem nekem való. Viszont találtam egy házikót, ami igazán megfelelne.

– Remek – felelte Yarrow, és a karjára meredt, amelyen Terlu a kezét nyugtatta. A lány is odaszegezte a tekintetét. Felrémlett benne, hogy ezelőtt hat évig nem ért hozzá senkihez. Yarrow karja a kabát alatt erősnek tűnt. Izmosnak. Valószínűleg sok időt töltött ásással. Vagy inkább sokat cipelt földet? Terlu nem volt biztos abban, pontosan mit is csinálnak a kertészek. Tényleg eszébe jutott, hogy megcsókolja a férfit? A szigetek szerelmére, mégis mit gondolhatott? Több mint hat éve nem csókoltam meg senkit.

Eltelt egy pillanat.

Egyikük sem szólt semmit.

Terlu elvette a kezét.

– Meg is mutatom – mondta, és hátrálni kezdett. Remélte, hogy a férfinak nem tűnik fel, mennyire remeg a hangja. Az út irányába szaladt.

Mögötte a kertész egy tapodtat sem mozdult.

Terlu egy pillanatra azt hitte, mindent elrontott – Yarrow visszamegy a műhelybe, meglátja a tudatra ébresztett növényt, ő pedig, miután magyarázat nélkül elrohan, igyekszik minél bűntudatosabbnak látszani. Most már soha semmilyen magyarázatot nem fog elfogadni tőlem.

Nem lett volna szabad elrejtenie a rózsát.

És mit gondol majd róla Lotti? Terlu lényegében ugyanazt csinálta vele, amit vele tett Yarrow: csak úgy elrohant, bármiféle magyarázat nélkül. Nagyon rosszul kezeltem ezt az egészet.

Arról azonban fogalma sem volt, hogyan hozhatná helyre a dolgokat. Legalábbis nem most azonnal. Amint Yarrow itt hagyja (ami a korábbi tapasztalatai alapján nagyjából három percen belül megtörténik), visszarohanhat Lottihoz, a bocsánatáért esedezhet, és elmagyarázhatja neki a dolgokat. Mindent elmesél majd a kis rózsának: azt, hogy ő mit tett, és azt is, hogy mit tettek vele. Talán a rózsa meg fogja érteni.

Sokan nem értették meg. A tárgyaláson rosszallást, csalódottságot és szánalmat látott a szemükben. Különösen a többi könyvtáros tekintete tükrözött szánalmat. Terlu elgondolkodott, vajon mesélt-e bárki a családjának arról, ami vele történt, és ha igen, vajon mit szóltak hozzá. A letartóztatásáig minden héten írt nekik, olykor csak pár sort – röviden megemlített egy bizonyos citromos teát, amely az otthonára emlékeztette; üzent egy boltról, ahol olyan szerszámokat árultak, amelyeket Cerri imádott volna; kért tőlük receptet, és megosztott velük egy anekdotát egy selyemsálakkal táncoló utcai művészről.

Vajon mire vélték a későbbi hosszú hallgatását? Megtudták valakitől, hogy mi történt vele? Félig-meddig azt remélte, nem, és hogy inkább abban a hitben vannak, hogy a lányuk természetes okokból, betegségben vagy balesetben halt meg. Inkább higgyék ezt, mint hogy kiderüljön, Terlu maga okozta a vesztét.

Yarrow nem lépett be újra a varázsló tornyába, egyszerűen csak kulcsra zárta az ajtót, majd a kulcsot visszaakasztotta a kampóra. De akkor miért zárta be egyáltalán? Talán kulcsra zárás nélkül az ajtó nem záródott be elég erősen? Vagy talán így akarja elvenni a kedvét a behatolástól az olyanoknak, mint én. Ahogy Yarrow feléje tartott az ösvényen, és egyre inkább távolodott az újjáéledt rózsától, Terlu úgy érezte, mintha végre újra kapna levegőt. Mosolyt erőltetett magára, és a különböző házikókról kezdett locsogni: mely házak tetszettek neki, hol lakott egy vad griffcsapat, és milyen munkák várnak rá, amelyekkel lakhatóvá teheti a kiszemelt házikót.

– Van kéménykefém – mondta Yarrow –, meg létrám is.

– Hát ez remek! – felelte Terlu, és továbbsietett a kék házikó felé. – Ez lenne az. Mit szólsz hozzá? – Épp időben pillantott vissza a férfira ahhoz, hogy lássa, ahogy Yarrow arca egyszeriben elkomorul. A kertész aztán gyorsan összeszedte magát, és ismét magára öltötte kifürkészhetetlen, sztoikus arckifejezését, amely többnyire jellemezte. – Nem tetszik?

– Rendben van – felelte Yarrow. – Tökéletes.

– Választhatok másikat is.

– A tiéd – mondta Yarrow, majd sarkon fordult, és úgy tűnt, elviharzik, ezúttal pedig Terlu hagyta is, hadd menjen. Vissza kellett sietnie Lottihoz, és a házzal is sok tennivalója akadt.

Felpillantott az égre. A nap már lebukott a fenyőfák csúcsa mögé, a havon árnyékok sorakoztak. Kizárt, hogy még sötétedés előtt ki tudja tisztítani a kéményt, és elő tudja készíteni a kályhát a begyújtáshoz. Kérnie kellene Yarrow-tól egy lámpást.

– Yarrow…

– Nem jössz?

– Micsoda? Én? Hová?

Lehet, hogy ezúttal a kertész nem csak úgy otthagyta?

– Nem maradhatsz ott ma estére – szólt hátra a válla fölött Yarrow. – Beletelik néhány napba, mire lakható lesz a ház. Talán hetekbe is, ha beázik valahol. Hacsak nem értesz a tetőkhöz.

Terlu soha életben nem javított még meg egyetlen tetőt sem. Közben utolérte a férfit.

– Megpróbálhatom – felelte.

Yarrow felmordult.

Már néhány perce csendben sétáltak, amikor Terlu rájött, hogy a kertész háza felé tartanak. Végigszaladt fejben a kérdésein, majd megállapodott annál, ami a legfrissebb volt listán.

– Kié volt az a kék házikó?

– A húgomé – felelte Yarrow.

– Ó. Ő…

– Elment.

– Nagyon sajnálom.

Yarrow megrázta a fejét.

– Nem úgy ment el… Úgy értettem, hogy elment a többiekkel. Régebben küldött leveleket… Jól van.

Amikor odaértek a házához, Yarrow kinyitotta az ajtót, és tartotta, amíg Terlu be nem ment.

A lány lecövekelt az ajtóban, és csak nézett maga elé. A változás azonnal szembeötlött. A kertész beszorított egy másik ágyat is a sajátja és az íróasztala közé, és nagy halom takarót és párnát helyezett el rajta. Az új ágy közepén pedig smaragdzöld szárnyait maga köré fonva ott kuporgott a szárnyas macska. Amint Yarrow és Terlu belépett, kinyitotta a fél szemét, majd még jobban összehúzta magát, orrát pedig eltakarta a mancsával.

A Terlu mögött álló Yarrow éppen becsukta az ajtót, és felakasztotta a kabátját a fogasra.

– Tudom, nincs benne semmi luxus, de az ágynemű tiszta. Vagyis az volt, mielőtt ellepte volna Smaragor szőre meg a tollai.

A hangja alapján úgy tűnt, Yarrow zavarban van, Terlut viszont lenyűgözte. Noha a férfi korábban lerázta, mégis időt szakított egy új ágy beszerzésére, amelyet olyan hívogatóvá tett, hogy Smaragor már be is vackolta magát. A lány azt hitte, Yarrow nem akar mást, csak hogy Terlu eltűnjön a szigetről, hogy ne fájjon többé miatta (az a csodálatos, aranyfényű hajjal bevont) feje, de legalábbis kerüljön tőle a lehető legmesszebb, na de ez… Ez maga volt a megtestesült kedvesség. Terlu nagyot nyelt. Rájött, milyen rég nem volt már kedves hozzá valaki. Még jóval az egész szoborügy előtt. Ő maga olyan sokáig próbált barátságos lenni, barátokat szerezni, hasznosnak lenni és mások kedvében járni, közben pedig rengetegszer azt mondták neki: Ne erőlködj annyira. Nyugi… lazíts. Légy önmagad. Úgy tűnt, ez utóbbi tanácsot Terlu sosem lesz képes megfogadni. A múltkor, pontosabban hat évvel ezelőtt dolgozott a harmadik emeleten egy vele nagyjából egyidős könyvtáros lány, aki egyszer beleegyezett, hogy megigyon vele egy teát. Eiliának hívták. Ezüstös-lilás haja volt, és szerette a gyömbéres sütit. Terlu azonban olyan rámenősen akart a barátnője lenni, hogy végül elriasztotta magától. Túl sok vagy. Ezt mondta neki Eilia, amikor egy héten belül harmadszor is szeretett volna vele találkozni, és sütött neki egy tálca, narancsreszelékkel megszórt gyömbéres sütit. Ne vedd magadra, mondta Eilia, de jelenleg nem sok mindenre van időm és energiám. Terlu azért nagyon is magára vette. Röviddel ezután bukkant rá arra a bűbájra, amellyel életre kelthet és öntudatra ébreszthet egy növényt… Mindenesetre kedves volt, amit Yarrow tett.

– Köszönöm – mondta.

A kertész megvonta a vállát, és lesütötte a szemét.

– Ha nem éreznéd kényelmesnek, alhatok az üvegházban is – mondta. – Előfordult már. Nem gond.

– Jaj, dehogy! Sosem tennélek ki a saját házadból!

– Tudom, hogy csak egy idegen vagyok.

– Az idegen egy olyan barát, akivel még nem találkoztál – felelte vidáman Terlu. Majd összerezzent. Tényleg ezek a szavak hagyták el a száját? Négyéveseknek szokás ilyeneket mondani, nem felnőtt férfiaknak, akik az ember hálótársai lesznek.

Hékás! Hálótárs lesz?

Az ágyak ilyen elrendezésével tényleg csak néhány centi választaná el Terlut Yarrow-tól. A lány arca majdnem felgyulladt.

– Gyerekkoromban, telente a szülőfalumban az összes gyerek egy kupacban aludt egy szobában a kandalló körül. Akkor azt hittem, azért, hogy együtt lehessünk, de utólag belegondolva szerintem az lehetett az oka, hogy a felnőtteknek csak néhány helyen kelljen begyújtaniuk, és ne kelljen felfűteni egy csomó másik, különálló házat. A legszebb emlékeim közé tartoznak azok az éjszakák.

– Hmm.

Ez elég semleges visszajelzés volt Yarrow-tól, de jobb, mint ha csendben maradt volna.

Terlu felbátorodott.

– Azt mondtad, ugye, hogy van egy húgod? – kérdezte. A kertész esetleg megpróbálhatna úgy gondolni rá, mint egy lánytestvérre, feltéve, hogy kedvelte a húgát. Ki tudja, kedves emlékei vannak-e róla.

– Mmm – dörmögte Yarrow, majd átment a konyhába. – Szereted a cukkinit?

– Tessék?

– Cukkini – ismételte meg a kertész, reményteli pillantást vetve a lányra a válla fölött. – Velőtöknek is nevezik. Egy nyáron érő tökfajta, ami ehető, amennyiben még éretlen magokkal szedik le. Én nagyon szeretem sütve, egy kis borssal megszórva.

Terlu még soha nem evett cukkinit. És soha nem találkozott még ilyen hirtelen témaváltással. De rendben, ha Yarrow nem akar beszélni a húgáról, akkor ez van. Ő nem fogja erőltetni.

– Finomnak hangzik. Itt egész évben tudsz zöldséget termeszteni?

A kertész arca felderült a kérdés hallatán.

– Négy üvegház van fenntartva az ehető növényeknek. Mind a négyben különböző évszak van, tehát az egyikben mindig le lehet szüretelni a termést. – Beszéd közben a férfi felvágta a cukkinit, amely ebben a formában Terlut leginkább a kígyóuborkára emlékeztette. – Van egy külön üvegház kizárólag a paradicsomnak is, amely botanikai szempontból, a receptek szerinti felhasználása ellenére, gyümölcs.

– Egy egész üvegház csak a paradicsomnak? – Terlu nem kimondottan erről szeretett volna társalogni Yarrow-val, de örült, hogy a férfi legalább beszél valamiről. Amikor a kertjéről mesélhetett, kétszer olyan lelkesnek hangzott, mint egyébként; mély és kissé rekedt hangjába izgalom vegyült. Őszintén szólva imádnivaló volt.

– Így van! Alak szerint vannak elrendezve: van gömb alakú paradicsom, grillparadicsom, koktélparadicsom, szőlőparadicsom, szilvaparadicsom és ökörszív-paradicsom. Ezenkívül az is számít, hogy bokrosan vagy lugasként nő-e. A Félhold-szigetek Birodalmában mind a háromezer-hétszázhat paradicsomfajta megtalálható. Az egyik unokatestvérem már az íze alapján meg tudta állapítani az adott fajtát.

Yarrow hangjánál megnyugtatóbbat Terlu soha életében nem hallott. Annak és a halkan ropogó tűz finom melegének hatására a lány görcsbe rándult izmai oldódni kezdtek. Úgy ellazult, hogy emlékeztetnie kellett magát arra, hogy még rengeteg kérdésére vár választ a kertésztől. Máskülönben még órákig tudta volna hallgatni, ahogy a különféle paradicsomfajtákról beszél.

– Az unokatestvéred is itt lakott, valamelyik házikóban?

– A gombaszerű épületben lakott a szüleivel – felelte Yarrow, majd elhallgatott. Tovább szeletelte a cukkinit, aztán egy tálba halmozta a korongokat, és meglocsolta őket olajjal. Az ágyon heverésző Smaragor a hátát domborítva nagyot nyújtózott, a mancsával pedig jól meggyömöszölte a párnákat.

Terlu várta, mond-e még valamit Yarrow.

De nem mondott.

Így tovább próbálkozott.

– Mikor mentek el? Mármint a családtagjaid.

– Még gyerek voltam, amikor a varázsló elküldte az unokatestvérem családját – felelte Yarrow.

Oké. Szóval már jó ideje.

– És hová mentek, miután elhagyták a szigetet?

– Úgy hallottam, hogy végül Alyssiumban telepedtek le, Rin néni pedig nyitott egy virágboltot, ahol leginkább nemesek vásárolnak. A nagynéném néhányszor írt apámnak.

A férfi nem nézett Terlura, miközben beszélt. Az ételre koncentrált: paradicsomot szeletelt, hogy majd a cukkini tetejére rakosgassa.

– Egy virágboltot? Ez igazán bájosnak hangzik.

Yarrow horkantott egyet, és a lányra pillantott. A szeme, gondolta Terlu, éppen olyan zöld, mint a cukkini. És megborotválkozott, ettől pedig puhábbnak tűnt az arca. Fekete és aranyszínben játszó haját egy arany szalaggal fogta hátra. Vajon miatta tett ilyen erőfeszítéseket? Nem, gondolta Terlu, Yarrow csak egy ápolt és rendszerető ember.

– És mi a helyzet a többiekkel? – kérdezte a lány. – A többi ház tulajdonosaival?

A férfi a figyelmét ismét a paradicsomokra irányította, csak ezután válaszolt.

– Egy évszakkal később Laiken elbocsátotta Rorick bácsit, Finnelt és Perciket. Ők is csatlakoztak Rin néni családjához Alyssiumban.

Laiken – így hívták azt a varázslót is, akit a rózsa keresett. Nem lett volna szabad otthagynom őt.

– Miért tette ezt? – kérdezte Terlu. – Úgy értem, a varázsló miért küldte el a családodat?

Lágy hangon, szelíden beszélt, nehogy Yarrow ijedtében ismét csendbe burkolózzon. Mintha egy vadmacskát próbált volna megszelídíteni. Terlu hálás volt minden apró morzsáért, amelyet a kertész megosztott vele.

A férfi becsúsztatta a cukkinis tálat a kemencébe.

– Azt mondta, hogy nincs szükség annyi kertészre, mint amennyi akkortájt lakott a szigeten. Mire a varázsló meghalt, már csak apám és én maradtunk.

Terlu nem találkozott Yarrow apjával, és nem látott semmilyen nyomot, amely arra utalt volna, hogy még mindig a szigeten lenne. Lehet, hogy már ő is meghalt? Hogy lehet az ilyesmit megkérdezni? Milyen régen történhetett ez?

– És az apád…

– Ő is távozott.

Yarrow visszament a konyhapulthoz, és nekilátott a salátakészítésnek: felaprított egy friss fej salátát, majd a leveleit egy tálba halmozta.

Hát, legalább Yarrow apja nem halt meg. Terlu megkönnyebbült. De azért…

– Itt hagyott téged? De hát mikor? És miért? – Tisztában volt vele, hogy túlságosan is kíváncsi. A kertész mostantól bármelyik pillanatban elhallgathat, válasz nélkül hagyva a kérdéseit. Mégis úgy érezte, többet akar tudni róla. A férfiról, aki megmentette.

– Beteg volt – felelte Yarrow, és megvonta a vállát. Egy marék piros bogyós gyümölcsöt, majd egy újabb marék hántolt napraforgómagot szórt a salátába. – Itt pedig nincsenek orvosok.

Ez elképesztően nehéz lehetett Yarrow-nak és az édesapjának is. Terlu próbálta elképzelni, milyen lehet elküldeni a beteg apádat úgy, hogy nem tudod, felépül-e még, és itt maradni egy elhagyatott szigeten úgy, hogy nem tudod, te magad egyáltalán képes vagy-e a túlélésre. Mióta lehetett itt egyedül a kertész?

– Ez mikor történt?

Yarrow egy pillanatig nem válaszolt, a lány pedig már azt hitte, nem is fog. A csend egyre hosszabbra nyúlt. Közben a kertész összekeverte a fűszernövényeket némi olajjal, majd a frissen készült öntettel meglocsolta a salátát.

– Nagyjából két évvel ezelőtt.

Ez túlságosan hosszú idő ahhoz, hogy az ember egyedül éljen. Még ha akad is társasága egy szárnyas macska képében. Terlu mélyen együttérzett a férfival, és legszívesebben megölelte volna, de persze nem mert ilyesmit tenni.

– És senki nem jött vissza megnézni, hogy vagy? Vagy csak úgy, látogatóba?

Yarrow egy újabb vállrándítás után letette a salátástálat az asztalra. Az egész salátakészítés olyan halkan zajlott, hogy Terlunak egészen addig, míg meg nem látta maga előtt az asztalon, nem tűnt fel, hogy ez a legkülönlegesebb és legfrissebb saláta, amelyet valaha felszolgáltak neki.

– De hát nem tudsz ennyi üvegházról gondoskodni egymagad. – Nem kellett ahhoz kertésznek lennie, hogy a lány tudja, túl sok munka ez egy embernek, különösen, ha hiba csúszik az üvegházak érintetlenségét biztosító bűbájba. – Szóltál már nekik, hogy…

– Nem tudnánk esetleg – kezdte Yarrow, és lehajtotta a fejét, hogy ne kelljen Terlu szemébe néznie – csöndben maradni?

Terlu érezte, hogy lángba borul az arca. Nem kellett volna ennyire erőltetnie a beszélgetést. Ezek a dolgok nem tartoztak rá, és egyébként is, alig ismerte a férfit.

– Nagyon…

A lány éppen belekezdett a bocsánatkérésbe, amikor valaki rácsapott az ajtóra.

A kandúr a fülét hegyezte, de meg sem mozdult.

– Mi volt ez? – kérdezte a lány.

Yarrow megvonta a vállát. Elég gyakran csinálja ezt, gondolta Terlu. Úgy tűnt, a vállvonogatás és a morgás a kertész két kedvenc kommunikációs formája. Kisebb csodával ért fel, hogy Terlunak ennyi információt sikerült kiszednie belőle. Nem csoda volt. Inkább hiba. Jobb lett volna, ha megvárja, amíg Yarrow készen áll arra, hogy magától nyíljon meg neki. A saját kíváncsisága nem lehetett fontosabb a kertész kényelménél. Türelmesebbnek kellett volna lennie, nem pedig…

Újabb puffanás hallatszott.

– Csak a tetőről esik le a hó – mondta Yarrow.

Ám ekkor kintről beszűrődött egy visító hang:

– Engedjetek be!

Mégis ki a csuda… Ó!

– Meg tudom magyarázni – szólalt meg Terlu, miközben a férfi az ajtóhoz ment, és kinyitotta.

A lépcsőn, a hóban ott reszketett az újjáéledő rózsa.

– Na végre!

NYOLCADIK FEJEZET

A RÓZSA A LEVELEI SEGÍTSÉGÉVEL bebukdácsolt a házba. Amint elérte a szőnyeget, megrázta magát, mint egy kutya, szanaszét fröcskölve az apró hópelyheket, amelyek tócsává olvadtak, amint elérték a talajt.

– Hjaj… – szaladt ki a virágra meredő Yarrow száján.

– Te. Otthagytál. Engem. – Egy ökölnél alig nagyobb növényhez képest Lottinak meglehetősen éles hangja volt.

Terlu legszívesebben a föld alá süllyedt volna szégyenében.

– Nagyon sajnálom. Pánikba estem. Vissza akartam menni. – Ez még szerinte is szánalmasan hangzott. Lehajtotta a fejét, a szeme sarkából pedig látta, hogy a szárnyas kandúr érdeklődéssel méregeti a rózsát, közben ide-oda csapdosva a farkával. Terlu odalépett elé, hogy eltakarja számára a kilátást. – Smaragor, ne merészeld! – mormolta.

Yarrow szája kinyílt, becsukódott, majd újra kinyílt.

– Hogyan tud… Ki va…

A növényke kihúzta magát, érvényt szerezve mind a nyolc centijének, és szélesre tárta lila szirmait.

– Lotti vagyok, az újjáéledő rózsa, és követelem, hogy vigyetek Laiken, a nagy varázsló, Belde dicsőséges és fenséges üvegháza megteremtőjének színe elé.

A macska széttárta a szárnyát, és előre-hátra kezdett hintázni a hátsó mancsain.

Yarrow megrázta a fejét, és újra nekifutott.

– Hogy érted azt, hogy otthagyott? Honnan jöttél? Hogyan…

– Nem én teremtettem – vágott közbe szélsebesen Terlu. – Tudom, hogy nem hiszel majd nekem, de én tényleg csak… – Még mielőtt megmagyarázhatta volna a dolgokat Lottinak vagy Yarrow-nak, Smaragor széttárt szárnnyal leugrott az ágyról. Terlu megpróbálta elcsípni, a kandúr azonban elrepült a lány feje fölött, akinek az ujjai így csak a tollait súrolták. Lotti felsikoltott a padlón. Terlu megpördült, és a rózsa irányába vetette magát, reménykedve, hogy eléri a növényt, mielőtt…

Azonban rosszul mérte fel a távolságot, és nekivágódott az asztal szélének. A kancsó az orgonacsokorral felborult, a víz kiömlött az asztalra és a padlóra. A kandúr is vizes talajon ért földet, és kicsúsztak alóla a mancsai. Őrült csapkodásba kezdett a szárnyaival, nekicsapódott az asztalnak, és felborította a rajta lévő papírkupacot – Lotti eközben sietősen igyekezett elhagyni a helyszínt.

Terlu, miután visszanyerte az egyensúlyát, a kezébe vette a rózsát. A növényke nemcsak csuromvizes volt, hanem szúrós is. És nem kifejezetten boldog.

– Felébresztesz, magamra hagysz, aztán meg hagyod, hogy megtámadjon ez a szörnyeteg? Miféle ember vagy te? – Lotti remegett a dühtől. És mintha meg is nőtt volna: a levelei megduzzadni látszottak. Jót tett neki a kis pluszvíz, állapította meg magában Terlu.

– Smaragor nem szörnyeteg – felelte a lány –, hanem egy macska.

Yarrow Terlura meredt, aztán az újjáéledt rózsára, a szárnyas macskára (aki éppen a szárnyait nyalogatta a kandalló tetején), majd az asztalon és a padlón terpeszkedő pocsolyára, végül pedig a szanaszét heverő papírokra az asztalán.

Terlu torkát elszorította a pánik. Már az elején meg kellett volna próbálnia megmagyarázni a helyzetet Yarrow-nak. Ha kockáztatott volna, és megbízott volna benne, a férfi talán hitt volna neki.

– Meg tudom magyarázni.

– Követelem, hogy most azonnal vigyetek Laikenhez! – mondta Lotti. – Neked nyilvánvalóan fogalmad sincs arról, hogyan kell gondozni egy növényt. – Addig izgett-mozgott, míg Terlu kezéből az asztalra pottyant.

A lány összerezzent. Úgy érezte magát, mint akit pofon vágtak. Eszébe jutott Caz, a póknövény. Őt sem tudta megvédeni – amint kiderült, mit tett, azonnal elkobozták tőle. Azután egyszer még látta a tárgyaláson, ahová Cazt bizonyítékként idézték be, de nem engedték, hogy beszéljen vele; még azt sem hagyták, hogy elbúcsúzzon tőle. Úgy szerettem volna elbúcsúzni. Könyörgött a főkönyvtárosnak, hogy mindenképpen bizonyosodjon meg arról, Caz jól van, és hogy lesznek, akik gondoskodnak róla, akik nem hagyják egyedül, akik ellenőrzik, hogy megfelelő-e a földje, és hogy kellő gyakorisággal – de nem túl sokszor – öntözi-e meg magát. Rijes Velk megígérte Terlunak, hogy így tesz, de vajon betartotta-e az ígéretét? Caz biztonságban volt? Boldog volt? Vajon hiányzott neki Terlu? Annyira hiányzik nekem Caz.

– Igazad van – felelte csendesen a lány.

Yarrow, a pocsolyával nem törődve, letérdelt az asztal mellé, így körülbelül Lotti szemmagasságába került.

– A tengerekre mondom – szitkozódott –, te… te Laiken varázsló egyik teremtménye vagy! Azt hittem, azok mind… – Elhallgatott. – Szükséged van valamire? Friss földre? Több tápanyagra?

Terlu egy konyharuhával elkezdte feltörölni a tócsát a kancsó körül, és feltartóztatta az asztal felé settenkedő Smaragort. A karjába kapta, magához ölelte, és megsimogatta a kandúr pofiját, aki a szárnyai összecsukásával és dorombolással jelezte, hogy ez kedvére való.

– Egész jól megvagyok így is – felelte Lotti, immár kissé lecsillapodva. – Nem igénylek túl sok törődést. Most, hogy ébren vagyok, tudok gondoskodni magamról. Feltéve, hogy elegendő vízhez jutok. És persze ha nem tép szét egy ádáz vadállat.

Yarrow felpillantott Terlura.

– Tudtam, hogy nem lehetsz más, mint varázsló!

A kertész olyan reményteli arccal nézett rá, hogy Terlu legszívesebben ráhagyta volna, hogy igen, varázsló, csak hogy a férfi végre hagyja már ezt abba, ne bámuljon rá úgy, mintha ő lenne a legfényesebb csillag az égen. De ez mégsem olyan dolog, amiről érdemes lett volna hazudni. Megdicsérni egy olvasó félresikerült frizuráját a könyvtárban egy dolog, teljesen másnak hazudni magad, mint ami valójában vagy, az már egészen más tészta.

– Nem vagyok az – felelte Terlu –, és nem szegtem meg semmilyen törvényt. Nem mondtam el semmiféle varázsigét. Csak adtam a rózsának egy kis vizet. Utána magától életre kelt. Biztosan csak a téli álmát aludta.

Yarrow-nak erre megnyúlt az arca. Terlu úgy érezte magát, mintha egy kiskutyának okozott volna csalódást.

Smaragor fészkelődni kezdett a karjában.

– Megtennéd, kérlek, hogy fegyelmezed azt a fenevadat? – kérdezte Lotti.

Yarrow kihúzta az egyik konyhafiókot, és kivett belőle egy tekercs piros szalagot. Kigöngyölte, és a levegőbe lógatta. Smaragor addig-addig méregette a szalagot, míg kiugrott Terlu öléből, és elkapta, majd miután Yarrow elengedte, a zsákmányával együtt felrepült a tetőgerendák közé.

– Ügyes – jegyezte meg a lány.

Lotti az egyik levelével az asztalra csapott.

– Visszatérhetnénk a rólam szóló beszélgetéshez? Mit akartál mondani Laiken teremtményeiről? Azt hitted, hogy azok mind micsodák? Fejezd be a mondatot. Nem, igazából mindegy is. Csak vigyél Laikenhez. Ő majd mindent elmagyaráz.

Terlu tekintete találkozott Yarrow-éval. A kertész már korábban is említette ezt a nevet. Laiken volt az a varázsló, aki az üvegházakat létrehozta, aki elküldte Yarrow családját, és aki már meghalt, pusztulásra ítélve az alkotását.

– Nem tudlak… Ő már nem… – Yarrow beletúrt a hajába.

Nem fogja megtalálni a megfelelő szavakat ahhoz, hogy elmondja. Terlu várt még egy pillanatot, hátha a kertész sikerrel jár, ám a férfi továbbra is úgy nézett ki, mint aki legszívesebben feltépné az ajtót, és kirohanna rajta, hogy aztán eltűnjön a hóban.

– Laiken jobblétre szenderült – szólt Lottihoz gyengéden Terlu.

– Ő… Mikor? Hogyan? – sipította a rózsa. – Nem, ez nem lehet igaz. Jaj, hát persze hogy igaz. A műhelye… Belepte a por, és beszőtték a pókok. Tudnom kellett volna, amint megláttam. Ó, az én Laikenem!

Lotti szirmai megfeszültek, és ismét összezáródtak bimbóvá.

Yarrow várakozva nézett Terlura, mintha arra számított volna, hogy a lány majd tudja, mit mondjon.

– Akarsz beszélni róla? – kérdezte tétován Terlu.

Lotti szirmai kinyíltak.

– Nem! Nem akarok beszélni róla! – kiáltott fel. – Beszélni akarok a Laiken helyébe lépő varázslóval, aki az üvegházat is megörökölte. Vigyetek oda hozzá!

Mielőtt válaszolt volna, Yarrow megköszörülte a torkát.

– Laiken óta nincs itt varázsló – mondta. – Sosem vett maga mellé tanoncot, nem akadt társa, és nem nevezett meg senkit az utódjaként. Nem engedett be új embert a szigetre. Senkiben sem bízott. Attól félt, hogy bárki, aki jön, lerombolná mindazt, amit épített.

Lotti szirmai lekonyultak.

– Akkor a helyzet még rosszabb lett.

Terlu leült egy székre a rózsa mellett.

– Hogy érted ezt?

A rózsa akkorát sóhajtott, ahogy beleremegtek a levelei.

– Bárcsak ott lettem volna vele a végén! Rám talán hallgatott volna. Ó, látnod kellett volna fiatalon! Csak a közelében lenni is olyan érzés volt, mintha kisütött volna a nap. Ezt a helyet, amelyet felépített, ajándéknak szánta a világ számára.

– Nem ismertem őt fiatal korában – felelte Yarrow. – Amikor megszülettem, ő már több mint százéves volt. Abban az időszakban, amikor én ismertem, Laiken nem hallgatott senkire.

– Csak minket akart védeni – mondta Lotti. – Minket és ezt az egészet.

Terlu tudta, hogy egyes varázslók nagyon sokáig élnek, az azonban, hogy Laiken Yarrow-ra hagyta ezt a hatalmas és szerteágazó üvegházkomplexumot, megbocsáthatatlan volt, még akkor is, ha arra számított, hogy nem fog rajta a halál. Kitaníthatott volna egy tanoncot, vagy rendelkezhetett volna arról, hogy legyen egy másik varázsló, aki karbantartja a szigeten működő bűbájokat, de egyszerűen akár felbérelhetett volna több kertészt is. Mágiával vagy anélkül, de ez a terület túl nagy ahhoz, hogy egyetlen ember gondozza, és senkitől sem volna szabad elvárni, hogy egyes-egyedül viseljen egy ekkora terhet. Az túl nagy felelősség. Végtelen mennyiségű, szakadatlan munka.

– Biztos jó sokáig aludtam – jegyezte meg csendesen és szomorúan Lotti. – Nem ismerlek egyikőtöket sem, ami azt jelenti, hogy Laiken… nagyon sokáig hagyott téli álmot aludni.

Yarrow bólintott.

– Én csak nemrég érkeztem – jelezte gyorsan Terlu –, szóval engem amúgy sem ismerhettél volna.

Lotti megfordította a gyökereit, hogy a szirmai Terlu felé nézzenek.

– És az volt az első dolgod, hogy felébressz, aztán magamra hagyj? Ne hidd, hogy megbocsátottam neked, mert bizony nem tettem.

– Én… – Terlu azon gondolkodott, hogyan magyarázhatná el a rózsának, hogy azért tette, mert félt. Ez persze nem mentség. Kegyetlen dolog volt egyedül hagynia Lottit, különösen, mert nála jobban senki nem tudta, milyen érzés egyedül, összezavarodva és fogvacogva felébredni az erdőben. – Sajnálom – mondta, de ide a szavak nem bizonyultak elégnek.

Lotti csak hümmögött.

– Van valami, amit meg kell mutatnom neked – szólalt meg Yarrow, és magára kapta a kabátját.

– Nekem? – kérdezett vissza Terlu. Meglepte, hogy a kertész egyáltalán még szóba állt vele. Mostanra valószínűleg lesújtó véleménnyel lehetett róla. Terlu ugyanis pontosan tudta, mennyire elszúrta az egészet.

– Neki – felelte Yarrow, és az újjáéledő rózsa felé biccentett.

Terlu elpirult. Hát persze hogy nem rám gondolt. Rögtön eszébe jutott, hányszor fordult már elő, hogy visszaintegetett valakinek, akiről azt hitte, hogy neki integet, és csak később jött rá, hogy az illető valójában a Terlu mögött álló személyt üdvözölte. Ugyanolyan, csak még erőteljesebb érzések ébredtek benne most is, mint az ilyen alkalmakkor. Yarrow sohasem szerette volna, hogy itt legyek. Terlu nem volt más, csak egy hiba.

– Te is jöhetsz – tette hozzá kisvártatva a kertész. – Feltéve, hogy Lottinak sincs kifogása ellene.

– Jöhetsz, ha felveszel, és viszel – felelte a rózsa a levegőbe emelt szirmokkal. – Óvatosan.

Terlu, aki olyan picinek és jelentéktelennek érezte magát, mint egy giliszta, felvette a növénykét, és betakarta a kabátjával, majd Yarrow-t követve kilépett az ajtón a hóba. Közeledett a naplemente, a gyenge fényben a fák árnyéka hosszúra nyúlt a havon.

A kertész bevezette Terluékat az üvegházba.

– Milyen sokat nőtt itt minden! – sóhajtott fel halkan Lotti. – Ó, Laiken, bárcsak itt lennél! – mondta a zokogástól elcsukló hangon.

Yarrow szótlanul ment előttük az ösvényen. Úgy tűnt, ő már csak ilyen – nem szokott sokat fecsegni. Terlu eltűnődött, ez vajon egyszersmind azt is jelenti-e, hogy Yarrow olyan ember, aki a csendet kedveli, vagy inkább olyan, aki jobb szereti, ha mások töltik ki a csendet helyette.

Akárhogy is, a lánynak határozottan az az érzése támadt, hogy a kertész nem igazán kedveli őt.

Lotti sem volt különösebben elragadtatva tőle.

Mindent elszúrtam.

Hogyan tudná mindezt helyrehozni? Mindig van valamilyen megoldás, feltéve persze, hogy az ember nem reked egy szobortestben, bár, mint kiderült, az sem tekinthető végleges állapotnak. Meg fogom találni a módját annak, hogy mindent jóvátegyek. Valahogy.

Terlut még mindig az foglalta le, hogy mit tegyen vagy mit mondjon, amikor Yarrow egy oldalajtón keresztül egy újabb üvegházba vezette őket, ahol a lány még nem járt korábban. Eltűnődött, vajon létezik-e olyan térkép, amely az összes üvegházat ábrázolja. Ha nincs, akkor talán készíthetne egyet.

Ez az üvegház a korábbiaknál kisebb volt, és kevesebb növény kapott benne helyet. A polcokon csak néhány cserép sorakozott – némelyikben virágok nőttek, például egy orchidea és egy százszorszép. Volt ott egy apró, vékony levélkékkel teli bokrocska is, valamint egy a felső polcról egészen a talajig leérő borostyán.

– Ó! – sikkantotta Lotti.

– Mi az? – kérdezte Terlu.

– Én ismerem ezt a helyet. Igen. Ismerem ezeket a polcokat, a cserepeket, az itteni levegőt – felelte a rózsa, majd teli tüdőből (már ha lett volna tüdeje) felordított: – ÉBRESZTŐ!

Az üvegházban csend honolt, nem hallatszott más, csak a középen lévő kályha zümmögése és a kavics zörgése Yarrow lába alatt, ahogy végigsétált a polcok mentén, a cserepekben lévő növényeket vizsgálgatva. A többi üvegházhoz hasonlóan ezt is a friss föld illata és a tiszta levegő töltötte be, a kevés növény miatt azonban a harsogó zöldek és virágok illatát kevésbé lehetett érezni. Terlut az egész egy szinte üres kórházra emlékeztette: tisztaság, csend, várakozás.

– Locsold meg őket! – adta ki a parancsot Lotti.

– Már meglocsoltam őket – felelte Yarrow –, de nem történt változás.

– Próbáld meg újra!

Yarrow az üvegházon átvágva az öntöttvas szivattyúhoz ment, megtöltött vízzel egy öntözőkannát, majd visszatért a növényekhez. Mindegyiknek adott egy kis vizet, valamint ellenőrizte a földjüket is, hogy a víz elegendő nedvességet biztosított-e az adott növény számára. Néhányra csak pár csepp vizet engedett, míg más cserepeket csordultig megtöltött. Amint végzett, letette a kannát, majd odaállt Terlu és Lotti mellé.

– Miért nem ébredtek már fel? – értetlenkedett Lotti. – Lehet, hogy… Nem, nem haltak meg. Látom rajtuk. – A rózsa hangja minden egyes szónál jobban és jobban remegett. Kiugrott Terlu kezéből, egyenesen az egyik cserép mellett ért földet. – Gyerünk már! Térjetek magadhoz, kérlek! Ne hagyjatok magamra! Laiken meghalt. Nem veszíthetlek el titeket is!

Terlu körülnézett az üvegházban, és közben szép lassan rájött, mi a közös az itt lévő növényekben, pontosabban mi az, ami a rózsa és Yarrow szerint közös bennük: úgy kellett volna működniük, mint Lottinak. Vagy Caznak.

Ám valamiért nem úgy működtek.

Villámcsapásként hasított belé a gondolat:

Nem véletlenül vagyok itt.

– Nyolc- vagy talán kilencéves lehettem – mondta közben Yarrow –, amikor elhallgattak. Számunkra ez volt az első jele annak, hogy valami gond lehet a bűbájjal, bár ez még évekkel azelőtt történt, hogy teljes üvegházak is meghibásodtak volna. Az csak Laiken halála után kezdődött.

– Fel kell ébrednetek – könyörgött Lotti.

Miközben a rózsa a többi növénynek esdekelt, hogy beszéljenek hozzá, Terlu fejében ugyanazok a szavak kergették egymást: Ez nem lehet véletlen. Nekem itt kell lennem. A szavak helyesnek tűntek. Igaznak. Yarrow a fővárosi elöljárókhoz fordult, hogy küldjenek neki egy varázslót, aki segít a növényein. A kérése egy olyan üvegházra is vonatkozott, ahol elvarázsolt növények éltek. Olyan növények, amelyek életre tudtak kelni, és saját tudattal rendelkeztek – a helyzet azonban megváltozott, úgyhogy ideküldték Terlu Pernát.

Amíg Lotti a néma növényekhez való könyörgéssel foglalatoskodott, Terlu Yarrow-hoz fordult.

– Ki küldött ide engem? – szegezte neki a kérdést.

A férfi nem vette le a szemét a rózsáról.

– Kérlek – rimánkodott Terlu –, tudnom kell.

Yarrow a lányra pillantott, majd előhúzott egy levelet a kabátja zsebéből, és átnyújtotta Terlunak.

– A beadványom jó pár helyen megfordult, mielőtt választ kaptam rá. Jó sokára – mondta, majd figyelmét ismét Lottira összpontosította, aki éppen egy némaságba burkolózott filodendronhoz fohászkodott.

Terlu kinyitotta a borítékot, és kivette belőle a levelet. A levélpapír meglehetősen ismerősnek tűnt, és az Alyssiumi Nagy Könyvtár pecsétje díszítette. Amint hozzáért, Terlu azonnal érezte a papír selymességét és puhaságát, az orrát pedig megcsapta a könyvkötegek nehéz, poros illata, amelyet a papírrostok magukba zártak. Zakatolni kezdtek a fejében a gondolatok. Keresztbe vetett lábbal letelepedett a földre, úgy olvasta a levelet. A szöveg elegáns kézírással íródott, és meglehetősen rövid volt. A Belde főkertészének Yarrow Verdane-nek címzett soraiban az állt, hogy írójuk reméli, Yarrow számos gondjára megoldást tud nyújtani egyszerre, valamint pontos utasításokat is adott a kertésznek arra vonatkozólag, hogyan mondja el azt a varázsigét, amellyel fel tudja éleszteni Terlut. A levélben közölte a bűbáj szövegének kiejtés szerinti leírását és a hozzávalók listáját is.

Arról azonban, hogy kicsoda Terlu, hogy miért van szobortestbe zárva, vagy pontosan miért küldték ide, egy szó sem esett. Ahogy arról sem, hogy kegyelmet kapott-e, vagy hogy hivatalosan is letelt-e a büntetése.

A levél alján tisztán látszott a szép, ívelt betűkkel írt aláírás:

Rijes Velk, az Alyssiumi Nagy Könyvtár főkönyvtárosa.

A könyvtár vezetője a tárgyaláson megesküdött, hogy Terlu soha többet nem fog varázsolni, kockára téve ezzel a megbecsültségét és a karrierjét. Mégis ideküldte a lányt, ráadásul egy olyan varázsigével, amelynek az elmondása törvénytelennek számított. Vajon miért?

Azt írta, reméli, Yarrow számos gondjára megoldást tud nyújtani.

Ahogy ezeket a szavakat forgatta magában, Terlu szíve egyre hevesebben vert.

Ott volt előtte Lotti, aki felváltva üvöltött a filodendronnal, hogy ébredjen már fel, és zokogva esdekelt, hogy Laiken jöjjön vissza, ne legyen halott, és ne hagyja őket így magukra. Yarrow igyekezett megnyugtatni – nem sok sikerrel. Az arca olyan pánikot tükrözött, mintha legszívesebben pár percen belül elmenekülne innen.

Tudom, miért küldtek ide.

– Nekem kell felébresztenem őket – mondta ki fennhangon Terlu.

KILENCEDIK FEJEZET

EZ VOLT AZ EGYETLEN értelmes magyarázat.

– Ezt mégis hogy érted? – meredt rá a kertész.

Lotti eközben az egyik cserepet rázta a leveleivel, azt ordítva:

– Ébredj fel! Ébredj fel! Ébredj már fel!

Terlu maga köré fonta két karját, ám ettől sem sokat nőtt a biztonságérzete, és ugyanolyan védtelennek érezte magát. Elképzelni sem tudta, hogyan csempészte ki őt szoborként Rijes Velk a Nagy Könyvtárból, és miként jutott el egészen Belde szigetéig, de erősen kételkedett abban, hogy bárki is engedélyezte volna mindezt. Ha most itt lett volna a főkönyvtáros, Terlu megkérdezte volna tőle, hogyan csinálta. Nem lehet csak úgy eltávolítani a könyvtárból egy életnagyságú emberszobrot anélkül, hogy bárki észrevenné – pláne nem egy olyan fontos és jól őrzött helyről, mint az Északi Olvasóterem. A lány elképzelni sem tudta, hogyan sikerülhetett ez a főkönyvtárosnak. Csak remélte, hogy mindeközben Rijes nem sodorta veszélybe magát. De eltekintve a dolog mikéntjétől…

Terlu számára világosnak tűnt, hogy ha el is tekint attól, miként került ide, arra a kérdésre, hogy miért van itt, a növények jelentik a választ. Máskülönben túl sok lett volna a véletlen. Elítélték növényi bűbájjal való visszaélés miatt, erre itt találta magát egy elvarázsolt üvegházban, ahol mágiára volt szükség.

– Rijes Velk szerint tudok segíteni – mondta Terlu.

– És tudsz? – kérdezte Yarrow.

A lánynak elszorult a torka, nem jöttek ki szavak a száján. Csupán megrázta a fejét. Nem varázsolhatott megint. Nem akarok visszamenni. Ha Yarrow tudná, mit tett, ha tudná, hogy Terlu egy elítélt bűnöző, akkor…

A férfi rászegezte a tekintetét, zöld szeme tágra nyílt. Lehetetlennek látszott kiolvasni belőle bármit is.

Akkor sem tenne semmit, döbbent rá Terlu. Még a hideg is kirázta. Hiszen ebben az esetben őt is letartóztatnák.

A kertész ugyanis nem volt varázsló, mégis elmondott egy bűbájt, amellyel újra életre keltette Terlut. Ha feladná a lányt a hatóságoknál, azt is be kellene vallania, hogyan érkezett az életébe Terlu, és hogy ő maga mit csinált vele – márpedig így éppen akkora veszélyben lenne ő is. Vagyis nem fogja értesíteni a hatóságokat.

Bízhatok benne.

Terlu bízott a főkönyvtárosban, és Rijes Velk küldte őt ide, Yarrow-hoz.

– De akkor mért mondtad, hogy… – kezdett bele a kérdésébe a kertész.

– Mert korábban ébresztettem már fel növényt. Vagy legalábbis csináltam valami ahhoz hasonlót. Én… elmondtam egy varázsigét. – Nem tudott Yarrow-ra nézni, elfordította a tekintetét, mert félt attól, amit a férfi szemében látott volna: rosszallást, csalódást, szánalmat. – Nem így terveztem. Éppen egy elhunyt varázsló gyűjteményéből származó naplókat katalogizáltam, amikor rábukkantam a bűbájra.

Terlu csak akkor kezdett el álmodozni arról, mi lenne, ha elmondaná a varázsigét, amikor véletlenül belebotlott a bűbáj egyik ritka hozzávalójába egy használt kiegészítőket árusító boltban.

– Először játéknak fogtam fel: nézzük, megtalálom-e az összes hozzávalót. Nem, nem is játék volt. Sokkal inkább valamiféle intellektuális gyakorlat. Azt mondtam magamnak, mi lenne, ha írnék egy tanulmányt az összetett bűbájok alkalmazásának nehézségeiről. Nem mintha bárki publikálná. Elvégre nem vagyok sem varázsló, sem tanár. De elképesztő kihívásnak bizonyult: maga a varázsige szövege nyelvileg rendkívül összetett, tele van ismeretlen szavakkal, amelyeknek a kiejtésére oda kell figyelni.

Terlu rengeteg tanmesét hallott már, amelyek balul sikerült varázslatokról szóltak. Ezeket egyszersmind bizonyítékokként is kezelték, alátámasztva velük azt, hogy a mágiahasználatot korlátozó, szigorú szabályokra igenis szükség van. Egyszer egy varázsló, amikor tüzet akart gyújtani, saját magát gyújtotta fel. Egy másik alkalommal egy fiatalabb varázsló szeretett volna megidézni egy tengeri lovat, hogy annak a hátán keljen át a hullámzó vízen, ehelyett azonban egy egész csordányi állat jelent meg körülötte, amelyek elpusztították a faluját. Aztán előfordult olyan is, amikor egy fiatal lány kísérletezett egy bűbájjal, hogy tíz évet veszített el az életéből, ugyanis sziklává változtatta magát, és egy évtizeddel később bukkantak csak rá. Mire a családja megtalálta, már belepte a moha.

– De egyre inkább meg voltam győződve arról – folytatta Terlu –, hogy én el tudnám mondani helyesen. Addig kutattam a varázsigében szereplő szavak eredetét, amíg az összes kiejtése felől meg nem bizonyosodtam. Több hónapba telt, de minden hozzávalót megtaláltam.

Erre már Lotti is abbahagyta a cserepek rázogatását, hogy a lányra figyelhessen. Közelebb ugrott Yarrow-hoz, aki már egy ideje nem szólt egy szót sem. Terlu szinte érezte a csendjük súlyát, amely sűrű és nehéz hótakaróként nehezedett rá. Karját összefonta a mellkasa előtt, erősen magához szorítva Rijes Velk levelét.

Nem a nagyközönségnek szánta a történetét. Egyszer akadt már hallgatósága, amikor elmesélte, és sosem fogja elfelejteni azt a rosszallást, amelyet a bíró szemében látott, na meg a birodalmi nyomozó kárörömét. De már belekezdett, szóval be is kellett fejeznie.

– Caznak hívták. Póknövény volt. Kedves, okos és vicces. És amint megtalálták, elvették tőlem. – Terlu óvatosan Yarrow-ra pillantott.

A férfi mozdulatlanul állt, és úgy figyelte a lányt, mintha az egy madárka lett volna, aki bármelyik pillanatban megijedhet, és elrepülhet. Terlu nem tudott eligazodni azon, mit gondolhatott a kertész, mindenesetre sem rosszallást, sem szánalmat nem látott a tekintetében. Sőt, ha valamit, akkor talán reményt látott megcsillanni a szemében.

– Példát akartak statuálni velem – folytatta a lány –, ezért változtattak szoborrá. Kegyelemről szó sem lehetett.

Amikor egy-egy szó után szünetet tartott, Terlunak még mindig a fülében csengett az ítélet kihirdetését követő dobpergés. Lehet, hogy élete végéig ott visszhangzik majd a fülében a dobszó.

– De hát elküldték a varázsigét, amellyel visszaváltoztathattalak – szólalt meg Yarrow.

– Szerencsére nem mindenki értett egyet az ítéletemmel – felelte Terlu, és felmutatta a levelet, rajta a pecséttel és az aláírással. Lotti közelebb ugrált hozzá, hogy jobban szemügyre vehesse. – Az Alyssiumi Nagy Könyvtár vezetője írta alá, ő volt a védőm a tárgyaláson. Azt nem tudom, hogyan, de valahogy megszerezte a leveledet, és azt hitte, hogy én majd…

– „Remélem, egyszerre több gondra is megoldást tudok nyújtani” – olvasta fel Yarrow.

– Akkor te ismered a bűbájt, amellyel fel lehet ébreszteni a többieket! – visított fel fejhangon Lotti.

– Nem – rázta meg a fejét Terlu. Ő a varázslattal életre keltett egy növényt, nem pedig felébresztette a téli álmából. – És ha ismerném is, akkor sem mondhatnám el. Én nem… Én nem bírnám ki ezt még egyszer. Nektek fogalmatok sincs, milyen volt az életem szoborként. Az a csend. Az a tehetetlenség. Az a magány. – Könyörgök, ne kérjétek ezt tőlem. Igaz, már megkérték rá, ha csak közvetve is. Megkérte rá az egyetlen ember, aki megértést tanúsított iránta abban a tárgyalótermi rémálomban. A nő, aki megmentette őt.

– Nem kérnénk tőled olyasmit, amit nem szeretnél megtenni – mondta Yarrow.

– Te nem kérnél – dohogott Lotti. – Én igen.

Az, hogy Terlu elmesélte nekik a történetét, azt, hogy mit tett, és hogy tudta megtenni, már önmagában úgy tűnt, mintha önként jelentkezett volna, mégis… Öklömnyi gombóc nőtt a torkában. Alig tudott nyelni, szinte nem is kapott levegőt. A fejében minden korábbinál erősebben lüktetett a dobszó.

– Elmondhatnád a varázsigét – mondta a rózsa –, de nem fogod. Gyáva vagy. Ezek itt ártatlan növények.

Terlu meghökkent. Nem arról beszélt, hogy nem is akart segíteni, csak hát…

– Ha rajtakapnak… – Behunyta a szemét. Nem esett nehezére felidéznie, milyen volt levegővétel, szívverés és hang nélkül létezni. Több gondra is megoldás, visszhangoztak benne a szavak.

– Nem fognak rajtakapni – mondta Yarrow.

– Ezt nem tudhatod. – Terlu ismét kinyitotta a szemét. A férfi már máshol állt: csupán néhány centi választotta el őket egymástól. Terlunak hátra kellett döntenie a fejét, hogy az arcára nézzen. Komoly tekintetére, lágy ajkára. Együttérzést, megértést és még valamit, talán elszántságot olvasott ki Yarrow pillantásából, szánalmat azonban nem látott rajta. Igazán kedves arca van, gondolta.

– De, tudom – felelte a kertész. A keze megrándult, mintha meg akarta volna érinteni Terlut, de végül nem tette meg. Mindkét karját maga mellett tartotta. – Nincs itt senki más. Csak én. És Lotti. Rajtunk kívül senki sincsen Belde szigetén. Biztonságban vagy.

– Mi soha, de soha nem árulnánk el téged senkinek, ha elmondanád a varázsigét! – kiáltott fel a rózsa. – Ültetőkanállal kellene kivájniuk belőlem! Nem is, metszőollóval! Szépen kérlek, Terlu Perna. Laiken nélkül… – Elcsuklott a hangja. – Kérlek, számomra ezek a növények jelentik a családot. Nem maradt másom rajtuk kívül. Kérlek, ébreszd fel őket!

– Hát… – Terlu Lottira pillantott, majd Yarrow-ra, végül pedig Rijes Velknek, vagyis annak a nőnek a levelére, akiben a legjobban bízott, és akit a leginkább csodált az egész birodalomban. Világos volt, ők hárman mit szeretnének tőle. A levél szavai elnyomták a lányban dörömbölő dobok hangját.

– Kérlek, Terlu – esedezett Lotti –, nélkülük teljesen egyedül vagyok.

Terlu a növényekre emelte a tekintetét. Az igazak álmát aludták, a semmiben sodródtak, éppen úgy, mint azelőtt ő is. Tudta, milyen érzés a saját tested börtönében lenni. Úgy élni, hogy valójában képtelen vagy az életre.

– Nem ismerem a konkrét bűbájt, ugyanis egy tudattal rendelkező növény felébresztése és megteremtése két külön dolog, de felismerném, melyik varázslat kell, ha a szemem elé kerülne. Például egy varázsló műhelyében.

– És ha már láttad a szöveget, akkor…? – kérdezte Yarrow.

Terlu belenézett a kertész reménnyel teli, zöld szemébe.

– Ha megvan a szöveg… el tudom mondani a varázsigét.

Naplemente után érkeztek meg a néhai varázsló tornyához. A műhelyben minden félhomályba burkolózott, amíg Yarrow meg nem gyújtotta a falon lógó lámpásokat. Néhányat közülük a munkaasztalra tett, így csakhamar meleg, borostyánszínű fény vetült az íróasztalra és a polcokra is. Még mindig elég hűvös volt odabent, de legalább jobban lehetett látni.

– Hol szeretnéd kezdeni? – kérdezte Yarrow.

Erre Terlu ott, a műhely közepén egy pillanatra ledermedt. A kertész nem kérdezett bonyolultat, de úgy áradt belőle a lányba vetett bizalom, hogy Terlu hirtelen még levegőt venni is elfelejtett. Bízik bennem.

– Mi lenne, ha először is letennél? – szólalt meg vékony hangján a lány kezében dajkált Lotti.

– Ó, hogyne. Persze. – Terlu a munkaasztalra tette a rózsát, aki az egyik üveghez totyogott, hogy megvizsgálja benne a tükörképét.

– Nahát, milyen jól nézek ki! És milyen szúrósnak tűnök.

Megfordult, hogy más szögből is lássa a leveleit.

– Remekül festesz – biztosította Terlu.

– Semmi kétség – mondta Lotti, és hümmögött egyet.

A műhely azonban már korántsem nézett ki olyan remekül.

Terlu kigombolta a kabátját, és csípőre tett kézzel körülnézett a szobában. Megborzongott. Ugyan bent nem volt annyira hideg, mint kint, de nem sok hiányzott hozzá. Most akkor… hol is kezdje? Az íróasztalnál? Vagy a könyvespolcoknál? Lehet, hogy a munkaasztalnál kellene kezdenie? Elvégre ott voltak a varázsló folyamatban lévő kísérletei. Vagy menjen fel inkább a varázsló lakrészébe?

Vagy inkább hozzá sem kellene fognom ehhez. Mi van, ha az egész nem más, csak egy szörnyen rossz ötlet?

– Csak… vegyük át még egyszer, mielőtt tényleg belekezdünk… Nem gondoljátok, hogy hibát követünk el?

– Arrgh! – csattant fel a szirmait lebegtetve Lotti. – Mégis hogy lenne hiba életeket menteni?

– Nem leszel… – Yarrow elhallgatott. – Szoborizálva. Így kell mondani?

Igazam volt, nem létezik megfelelő szó a szoborrá változtatásra.

– Korábban sem gondoltam, hogy ez megtörténhet velem. Nem ártottam senkinek. Nem gondoltam, hogy bárkit is érdekel majd, amit tettem. Miben más a mostani alkalom?

– Abban – felelte Yarrow –, hogy ezúttal nem egyedül csinálod.

Ennél tökéletesebben nem is mondhatta volna.

Mégis…

– Először felmegyek az emeletre. Elképzelhető, hogy a legfontosabb jegyzeteit Laiken szerette maga mellett tartani – mondta Terlu. Sikerült keresztülsétálnia a műhelyen anélkül, hogy egy menekülni szándékozó ember benyomását keltette volna.

Lotti átugrott a munkaasztal felett, a kihűlt kályhát vette célba.

– Mi a helyzet a kéménnyel? Be tudunk gyújtani? És a többes szám, természetesen, rád értendő, kertészfiú, hiszen ez nyilvánvalóan nem az én dolgom – jelentette ki a rózsa, és meglebegtette a leveleit. – Nem szeretnék én is meggyulladni.

Yarrow bedugta a fejét a kémény nyílása alá.

– Van itt néhány elhagyott fészek. Meg egy-két pókháló. De a kályhafüst elvezetésére megfelel – állapította meg, majd kinyitotta a fatüzelésű kályha ajtaját. – Lehet, hogy kicsit büdös lesz.

Terlu hagyta, hadd oldják meg a kályhaügyet, és elindult felfelé a lépcsőn. A lépcsőfokok nyikorogtak és fel-felnyögtek alatta, így a falba kapaszkodva haladt előre. Félúton megállt – a dobpergés hangja ismét beszüremkedett az elméjébe. Vagy csak a szíve dobogott ilyen hevesen?

Ezúttal, biztatta magát, minden másképp lesz.

Ezúttal nem saját magáért csinálta – Lottinak és Yarrow-nak volt szüksége arra, hogy elmondja a varázsigét. És persze az alvó növényeknek is. Elszántan nyakon ragadta hát minden félelmét és kétségét, gombócba gyűrte, majd elfojtotta őket. Megmászta a maradék lépcsőt is. Segítenem kell nekik.

Eltökélten beleszippantott a poros levegőbe, aztán… köhögni kezdett.

Odafent minden szomorú, szürke és többnyire üres volt. A szoba közepén egy poros lepedőkkel és plédekkel borított ágy állt. Az egyik falon egy koszos tükör lógott. A függönyök elhúzva, az egész szobára sötétség telepedett. Se íróasztal. Se könyvespolc. Csupán egy éjjeliszekrény, rajta egy jegyzetfüzettel.

Terlu felemelte a füzetet – az ujjai máris piszkosak lettek –, és lefújta a port a zöld borítójáról. Ahogy átlapozta, észrevette, hogy a kézzel írott feljegyzések a füzet közepe táján megszakadtak. A további lapok üresen álltak. Ez lehetett Laiken utolsó jegyzetfüzete? Ha így van, akkor nem sok mindenre fogja tudni használni. Terlunak Laiken munkásságának korábbi szakaszából származó varázsigékre lett volna szüksége, olyanokra, amelyek abból az időből származtak, amikor a varázsló létrehozta Beldében az üvegházat, és megteremtette az első, öntudattal rendelkező növényeket. A lány becsukta a füzetet, és azon gondolkodott, vajon mit gondolna a varázsló róla, aki éppen az ő egyik varázsigéje után kutakodik. Támogatná? Vagy inkább elítélné? Elvégre az alvó növények az övéi voltak. Talán helyeselné…

A szeme sarkából megpillantotta saját magát a koszos tükörben: rakoncátlan, barna fürtök, kerek, levendulaszínű arc, kissé ijedt, lila szempár. Ekkor hirtelen egy árny suhant át a tükrön.

Terlu hátrapillantott – nem látott maga mögött senkit.

Mégis kirázta a hideg. Volt valami nyugtalanító az elhagyott hálószobában. Noha a varázsló már jó ideje meghalt, Terlu úgy érezte, mintha az árnyékok őt figyelnék. Mintha szellemjárta helyen lett volna.

– Elnézést, hogy csak így berontottam – mondta fennhangon.

Senki sem felelt.

Nincs itt senki. Csak képzelődöm.

Bár ő maga még sosem találkozott szellemmel, rengeteg kísértettörténetet hallott. A Nagy Könyvtár hatodik emeletéről azt tartották, hogy a könyvek között egy könyvtáros szelleme lebeg, amely nem nyughat addig, míg el nem olvassa az összes könyvet a saját részlegén. Az emelet aktuális könyvtárosa minden héten nyitva hagyott egy könyvet, és időnként belelapozott.

Terlut igazán nem zavarta volna egy efféle szellem társasága, de túlságosan lent helyezkedett el a könyvtárosok rangsorában ahhoz, hogy felengedjék a hatodik emeletre.

Mindenesetre a néhai varázsló hálószobájában semmi hasznosat nem talált.

Magához vette a zöld fedeles jegyzetfüzetet, és visszaindult lefelé.

– Úgy látszik, Laiken minden munkáját idelent tartotta – mondta Terlu. A füzetet a munkaasztalra tette, majd ledobta a kabátját és a sálját is. Most, hogy már égett a tűz, valamivel melegebb volt a műhelyben. – Ez az egyetlen tárgy, amit odafent találtam, de túlságosan friss ahhoz, hogy használni lehessen.

– Nem lep meg – közölte Lotti. – Laiken idelent dolgozott, és odafent aludt. De azért jó ötlet volt ellenőrizni.

– Laiken emléke van már csak fent, illetve ami abból maradt – mondta Yarrow. – Hacsak nem tértek vissza a denevérek. A Laiken halála utáni első télen meg kellett szüntetnem egy denevérkolóniát. Áttelepítettem őket a sziget barlangjaiba. Nem láttál fent denevéreket, ugye?

– Nem, azt nem. Csak rengeteg port, meg kísérteties árnyékokat.

– Az elhagyatott épületek takarítása nem tartozott a legfontosabb feladataim közé – jegyezte meg védekezőn a kertész.

– Nem kritikának szántam – sietett tisztázni Terlu. – Remek munkát végeztél, főleg így, hogy egyedül voltál az összes üvegház meg a saját házad rendben tartására, és senki más nem…

– Igen, igen – csapott a leveleivel türelmetlenül az asztalra Lotti. – Yarrow valóban csodás, az én barátaim viszont kómában vannak. Szóval visszatérhetnénk esetleg rájuk? Tudod, mielőtt még inadba szállna a bátorságod, nekem pedig szembe kellene néznem azzal, hogy halott, régóta halott a férfi, aki olyan volt számomra, mint az apám, a testvéreimet és a barátaimat pedig, hát, csak egy kicsi választja el az élettelen tárgyaktól.

– Elnézést. Hogyne, persze. – Nem fog inamba szállni a bátorságom. Megcsinálom. Terlu óvatosan átlapozta az asztalt borító, könnyen morzsolódó papírokat. Több száz porlepte lap hevert lazán szétszórva az asztalon. – Az lesz az első lépés, hogy rájöjjünk, Laiken milyen elv szerint rendszerezte a jegyzeteit.

Lotti felpattant egy porral vastagon fedett könyv tetejére, és virághoz méltó finomsággal felhorkant.

– Laiken briliáns ember volt. Forradalmi elme, tele kreativitással. Olyan áttöréseket tudott elérni, amelyekről más varázslók csak álmodhattak. De nem volt rendezett. Állandóan elvesztette a zokniját… – Elhallgatott, és hüppögött egyet. – Ó, Laiken!

– Hogy veszítheti el valaki állandóan a zokniját? – kérdezte finoman Terlu. Legszívesebben megölelte volna a rózsát. – Hiszen az mindig ott van a lábán, nem?

– Sokat viszkettek a lábujjai – felelte Lotti.

– Ez már kicsit több annál, mint amit feltétlenül tudni akartam Laikenről – morgott a kályha mellett Yarrow.

– Gombás fertőzése lehetett – jegyezte meg Lotti.

– Ez meg még annál is több.

Terlu a fény felé tartott egy darab papírt, és összehúzott szemmel vizsgálgatta.

– Ez nem… – A lapot az oldalára fordította, majd fejjel lefelé tartva nézegette. – Nahát. Ez… fura.

– Mi a baj? – aggodalmaskodott Yarrow.

– Nem tudom elolvasni – vallotta be Terlu.

– Hadd lássam! – szólt a rózsa. – Á, hát ez az első nyelven íródott. Találtál egy varázsigét!

Terlu visszavette Lottitól a papírt, és újból rámeredt.

– Nem. Tudok az első nyelven olvasni, ez viszont… – Meglehetősen szokatlan volt számára olyan nyelvvel találkozni, amelyet egy cseppet sem értett. Lenyűgöző, de tényleg. Legalább a szótöveket tudnia kellene azonosítani, ha a szavak pontos jelentésével nincs is tisztában, ám a papíron lévő szavak eredetén nem talált fogást, mintha nem is…

– Te tudsz az első nyelven olvasni? – ámult el Lotti.

– Igen, folyékonyan. – felelte Terlu. – És ez egy másik nyelv. Hány éves volt Laiken?

Lehet, hogy a varázsló egy már kihalt nyelven írta a feljegyzéseit? Egy olyan nyelven, amelynek van néhány, az első nyelvhez hasonló nyelvtani sajátossága? Terlu nem ismerte az összes holt nyelvet, noha a tanulmányai során jó párral találkozott. Amikor az első császár uralkodásának idején egyesült a Félhold-szigetek Birodalma, központilag irányított törekvésekkel igyekeztek szabványosítani a szigeteken beszélt különböző nyelveket. A praktikumon és a kényelmi okokon alapuló eljárás gyakran kegyetlenül erőszakos volt, és szörnyű módon számos gyönyörű nyelv és nyelvjárás elvesztésével járt. Terlunak borzasztóan fájt a szíve a veszteség miatt.

– Azt sosem árulta el – felelte Yarrow, aki időközben csatlakozott a lányhoz és a rózsához a munkaasztalnál. – De ősöreg volt, az biztos. Az átlagnál jóval hosszabb ideig élt. Segíthetek valahogy?

– Értesz a különféle nyelvekhez? – kérdezte Terlu.

– Egyáltalán nem – mondta a férfi. – Viszont le tudom takarítani az asztalt.

Azzal nekilátott a rendrakásnak. Először is mindent, ami üvegből vagy kerámiából készült – mérőpoharakat, kémcsöveket, befőttesüvegeket, edényeket, csészéket, bögréket, tányérokat, csészealjakat és tálakat – átvitt a szoba túloldalán lévő mosogatóhoz, amelyet megtöltött szappanos vízzel, majd mindent belehelyezett. Terlu rövid ideig figyelte a ténykedését, aztán visszatért a varázsló szövegének tanulmányozásához.

Lotti gyorsan előrébb csúszott az asztalon, hogy közvetlenül Terluval szemben helyezkedhessen el.

– Segíteni akarok! – jelentette ki, szirmait apró öklökként szorítva össze. – Követelem, hogy hagyj segíteni!

– Nyugodtan – felelte szórakozottan Terlu, miközben továbbra is az ismerősnek tűnő, mégis valahogy nem teljesen rendben lévő szavakat bámulta. Letette az egyik papírt, és felvett egy másikat. Ez a sziget hivatalos, mindenki által használt nyelvén íródott. Ugyanaz a kéz írta, és az üvegházhoz szükséges felszerelések listája állt rajta. – Meg kell állapítanunk, melyek a fontos feljegyzések, és melyek szólnak csak hétköznapi apróságokról. Szerintem a kevésbé lényeges dolgok a hivatalos félhold-szigeteki nyelven szerepelnek majd, a bűbájok pedig az első nyelven. Csináljunk egy harmadik kupacot is az ismeretlen nyelvű feljegyzéseknek, majd később kitaláljuk, azok mennyire fontosak. – Terlu átfutotta a következő papírt. Egy krumplileves receptjét találta rajta, amely tizenkét különböző krumplifajtából és egy maréknyi sült fokhagymából készült. – Lotti, mi lenne, ha te válogatnád ki az első kupachoz tartozó jegyzeteket, és aztán odaadnád nekem azokat, amik érdekesnek tűnnek? – A lány ezután megint az ismeretlen nyelven íródott feljegyzést vette a kezébe. Bosszantotta, hogy egyik általa tanult nyelvet sem vélte felismerni benne. A szóalkotás mintázatát ismerősnek találta, a betűk azonban… Nem így kellett volna egymáshoz illeszteni őket. Később tűnt csak fel neki, hogy Lotti meg sem moccant. – Ne haragudj, nem kell megcsinálnod, ha nem szeretnéd. Szívesebben foglalkoznál valami mással? – Esze ágában sem volt dirigálni a növénynek.

– Te… Te tényleg azt akarod, hogy…

A lány Yarrow-ra pillantott. Nem is sejtette, mi olyat mondott, amivel így feldúlta a rózsát.

– Te bízol bennem… – szipogta Lotti. – Nem gondoltam volna, hogy igent mondasz. Akármennyire is akartam, Laiken soha nem engedte meg nekem, hogy segítsek. Azt mondta, hogy az ilyesmihez én túl kicsi vagyok, nekem az a dolgom, hogy szép legyek, és nem… – Úgy látszott, mintha pityeregne, noha sem szeme, sem könnycsatornája nem volt. Lila szirmai hegyén vízcseppek gyülekeztek. – Folyton megkértem, és ő mindig nemet mondott.

Yarrow megtörölgette Lotti szirmait egy törülközővel.

– Köszönöm – szipogta a virág.

– Kicsi koromban – szólalt meg a férfi – segíteni szerettem volna az egyik nagybátyámnak tűzifát aprítani. Ez az ő dolga volt minden télen, én pedig tudtam, milyen fontos ez a feladat: a túléléshez kellett a fa. Az apám azonban azt mondta, még túl kicsi vagyok hozzá. Nem fogom tudni felemelni a baltát, és csak megsérülnék. Utáltam ezt hallani.

– És mit csináltál? – kérdezte Lotti. – Azért mégis segítettél?

Yarrow vállat vont.

– A nagybátyám megtanította, hogyan kell helyesen egymásra rakosgatni a fahasábokat, hogy ne korhadjanak el. Inkább azt csináltam – mondta, majd anélkül, hogy bármit is hozzátett volna, visszament folytatni a mérőpoharak és edények mosogatását.

– Hát ez aztán egy borzasztóan kiábrándító történet volt – dohogott Lotti, majd Terluhoz fordult. – Szerinted ezzel mondani akart valamit? Azt hiszem, igen. Hé, kertészfiú! – kiáltott oda Yarrow-nak. – Volt ennek a történetnek valami tanulsága? Fát kellene rakosgatnom? Á, tudod mit, hagyjuk. Nem érdekel. Szóval a lényeg az, hogy Laiken sosem hagyta, hogy segítsek neki. Csak dísz voltam.

Milyen szörnyű ilyesmit mondani valakinek!

– Dísznél sokkal több vagy – mondta Terlu. Még erősebb lett benne az elhatározás, hogy segítsen a kis rózsának. Lotti igazán megérdemli, hogy újra körülvegyék a barátai, és támogassák, különösen most, hogy gyászol.

– Nyilván több vagyok – helyeselt a rózsa, majd egy gyűrött papírra vetette magát. Leveleivel egymás után vette fel és tette arrébb a lapokat. – Ez nem – állapította meg, majd áttért a következő papírra. – Ez sem, unalmas. Á, itt egy olvashatatlan! – mondta, és átadta a lapot Terlunak.

A lány a különböző típusú feljegyzésekből három kupacot kezdett el összeállítani, miközben Yarrow takarított körülötte. A férfi szótlanul felemelte a papírhalmot, letörölte alatta az asztalt, majd egy széket is letörölgetett. Terlu leült rá, így folytatta a papírok vizsgálatát, Lotti pedig bőszen szortírozott.

A lánynak egyszer csak feltűnt, hogy Yarrow takarítás közben dúdolni kezdett. Ez több mint meglepő volt, a férfi ugyanis nem tűnt dudorászós típusnak. Mindenesetre Terlunak tetszett, a műhely élettel telibb lett tőle, amihez persze az is hozzájárult, hogy lassacskán a kályha is kezdte ontani magából a meleget.

Munka közben a lány egyre erősebben érezte, hogy helyesen cselekszik. Ez nem valamiféle szörnyű, rettenetes hiba, amely ahhoz vezet majd, hogy visszaváltoztatják szoborrá. Helyesen teszem, amit teszek.

Odakint feltámadt a szél, hallani lehetett, ahogy átsüvít a fenyőfák ágai között. Terlu hálásan gondolt a kályhában ropogó tűzre és a lámpások fényére. A Lottitól kapott papírok tanulmányozása közben lassan egyfajta minta rajzolódott ki előtte. Nem arról volt szó, hogy felismerte volna a nyelvet, sokkal inkább arról, hogy…

– Titkosírás – mondta ki hangosan.

Yarrow éppen a könyvespolcon lévő köteteket igazgatta, de most odanézett. Lotti azon igyekezett, hogy eltávolítson az egyik papírról némi virágföldet, amely miatta került oda.

– Titkosírás? – kérdezett vissza. – Ó, hát ez logikus. Laiken állandóan attól félt, hogy mások majd visszaélnek a varázsigéivel. Hogy pontosan mire gondolt, vagy hogy kik azok a „mások”, azt nem tudom, de előszeretettel méltatlankodott emiatt.

Most, hogy Terlu már tudta, mit lát, a betűk elrendezése sokkal világosabbnak tűnt. A szavakat persze továbbra sem tudta elolvasni, de most már legalább megértette, miért nem.

– Laiken a varázsigéit és az azokról szóló feljegyzéseit titkosírással írta – mondta, majd a megégett lapok kupacára pillantott.

A varázsló vélhetően minden olyan mágikus szöveget elégetett, amelyet nem titkosírással jegyzett le. Hűha, ez aztán… nagy elővigyázatosságra vall. Bár valóban beleillett a képbe, amelyet Lotti festett Laikenről – nem olyan varázslónak indult, aki titkosírással rögzíti a feljegyzéseit, de végül azzá vált. Valamitől megváltozott, és a rettegése után maradt mindaz, amit a műhelyében találtak.

– Meg tudod fejteni? – kérdezte Yarrow.

Ez kiváló kérdés volt.

– Attól függ, milyen típusú a titkosírás. Ha nem bonyolult, például Laiken csak arrébb tolta az ábécé betűit, akkor könnyű dolgom lesz, de kétlem, hogy ilyen egyszerű megoldással élt volna. Ha találnék egy olyan szöveget, amit felismerek… – Akár egy általa ismert varázsigét, vagy csak egy gyakran használt kifejezést. Ezeknek a segítségével meg tudná fejteni a többit. – Vagy az is lehet, hogy van itt valahol a szobában egy könyv, ami segít megfejteni. A megoldókulcs. – Terlu nem tudta, hogy Laiken vajon lejegyezte-e a titkosírása rendszerét, vagy eléggé bízott magában ahhoz, hogy az emlékezetére hagyatkozzon. – Lotti, te ismerted Laikent. Gondolod, hogy leírta a megoldókulcsot?

Lotti eltöprengett.

– Sosem láttam semmi ilyesmit – felelte. – Ha lett volna ilyen kódkönyve, nem kellett volna néha belenéznie?

Kitűnő meglátás.

– Ha ez igaz – mondta Terlu –, akkor olyan kódnak kell lennie, amelyet nem lehetetlen megjegyezni, és ez egyben azt is jelenti, hogy feltörni sem lehetetlen. – Egyre izgatottabb lett. Nem került elé ilyen megfejtésre váró rejtvény, mióta… ami azt illeti, fogalma sem volt róla, mióta, de azóta biztosan nem, hogy szoborrá változtatták. – Több szövegmintát kell találnom. – Ha elég szöveg áll a rendelkezésére, nagyon is lehetséges, hogy meg tudja fejteni a titkosírást.

Mindhárman munkához láttak. Yarrow papírokat és naplókat halmozott fel, és átfésülte a műhelyt, hátha talál még, Lotti pedig átlapozta őket. A legtöbbet a „haszontalan” kupacba helyezte, a többit pedig a „talán nem reménytelen”-ek közé. Terlu a helyén maradt, és tanulmányozta az egyre csak gyűlő, titkosírással lejegyzett szövegeket.

Odakint leszállt az éj. A havon meg-megcsillanó holdfény varázslatos, halványkék színbe vonta a műhely ablakait. A tűz ropogása elnyomta a kint süvítő szél hangját. Noha soha életében nem járt még ilyen távol a Nagy Könyvtártól, Terlu mégis arra gondolt, annak idején valahogy így képzelte el, milyen lehet könyvtárosnak lenni: az ember különféle szövegeket rendezget olyanok társaságában, akik számára a leírt betű éppen olyan fontos, mint neki.

Tökéletes, futott át az agyán, amikor Lotti énekelni kezdett, olyan édesen és tisztán, mint a patak csobogása. Yarrow is bekapcsolódott. Hangja mély volt, akár a tenger. A tűz közben kitartóan ropogott, Terlu pedig éjszakába nyúlóan dolgozott.

TIZEDIK FEJEZET

VÉGÜL YARROW VETETT VÉGET a munkának.

– Nem is ettetek semmit – jelentette ki –, és aludnotok sem ártana.

– Hat életre elegendő alvásom volt – felelte a papírok közül kikászálódva Lotti. – Hoznál nekem egy pohár vizet?

– Márpedig Terlunak és nekem aludnunk kell akkor is, ha te olyan üde vagy, mint eső után a fű – mondta a férfi Lottinak, miközben teletöltött egy poharat, és letette az asztalra, a papíroktól biztonságos távolságra.

– Haha! A fű csak álmodozhat arról, hogy olyan üde legyen, mint én! Iszom pár kortyot, és olyan leszek, mint új koromban! – jelentette ki Lotti, majd a pohár falán felmászva belevetette magát a vízbe, és elégedetten sóhajtott.

Yarrow-nak igaza van, gondolta Terlu. Égett a szeme, a nyaka pedig úgy sajgott, ahogy akkor szokott, amikor nem mozgott eleget. Bár még nem törte fel a Laiken által használt kódot, úgy érezte, közel jár a megoldáshoz. A titkosírás csalóka volt – valahányszor azt hitte, rájött a nyitjára, kicsúszott a kezéből.

– Öhm, tudna valaki segíteni? – szólalt meg Lotti, leveleit a levegőben lobogtatva.

Yarrow kihalászta a pohárból a rózsát, és egy törülközőre fektette. Az ablakra pillantott, amelyben borostyánszínű csillagocskákként tükröződött a lámpások fénye.

– Már elmúlhatott éjfél. Menjünk vissza hozzám, melegítek egy kis levest, azután alhatunk egy kicsit.

A leves nagyszerűen hangzott. Terlu helyett a gyomra válaszolt egy fenséges korgással. Vigasztalóan megpaskolta a hasát, és ígéretet tett neki: Előbb az étel jön, csak utána az alvás.

– Annak idején, amikor egyetemre jártam, rendszeresen végigtanultam az éjszakákat, mígnem egyszer olyan fáradtan érkeztem meg egy vizsgára, hogy minden választ más nyelven írtam, és ezek közül egyik nyelv sem az volt, amelyikről a vizsga szólt.

Lotti megborzongott.

– Rendben, az embereknek aludniuk kell. Alvás nélkül nincs varázslás. Ha a barátaimról van szó, pláne nincs.

Terlu lecsusszant a székről, és kinyújtózott: karjait először áthúzta a mellkasa előtt, majd a magasba emelte őket. A varázslástól még igencsak távol állt, de Lotti érve észszerűnek látszott. Nem sok hasznát vennék, ha képtelen lenne gondolkodni.

Lotti a levelei segítségével az ajtóhoz terelte Yarrow-t és a lányt.

– Én majd még kicsit áztatom magam, és folytatom a válogatást, amíg vissza nem tértek.

– Te is velünk jöhetsz – javasolta Terlu. Nem szerette volna még egyszer magára hagyni a kis rózsát. Yarrow is egyetértően mordult egyet, ami nála már lelkes meghívásnak számított.

– Ez az otthonom. Legalábbis valaha ez volt. Tele van az emlékeimmel. Laikenről. Ő… Nem állok készen arra, hogy… Csak szeretnék itt maradni, körbevéve magam azzal, ami még megmaradt belőle. Bármi is legyen az – mondta Lotti, majd hozzátette: – De azért köszönöm.

Terlu alaposan bebugyolálta magát a kabátjába, míg Yarrow magára kapta a sajátját, és kinyitotta az ajtót. A lány még vetett egy pillantást a műhelyre, és a lámpások fényében látta, ahogy Lotti a papírhalmok között ugrál. Jól meglesz. Ahogy a rózsa mondta: Lotti otthon volt. Szüksége van egy kis időre, hogy gyászolhasson.

Amint kiléptek, Terlu érezte, ahogy a csípős hideg átjárja a torkát meg a tüdejét, és a csontjáig hatol. Kékesfekete színben derengett az égbolt, az itt-ott felbukkanó csillagok szétszórt gyémántoknak tűntek rajta. A fenyők sziluettje fölött ezüstösen ragyogott a hold. Gyönyörű éjszaka volt. És milyen késő! Terlu teljesen elvesztette az időérzékét, nem is gondolta, hogy már ilyen későre jár.

Yarrow háza felé ballagtak az úton, a talpuk alatt ropogott a hó. A kertész a fejébe húzta a kapucniját, így Terlu csak a profilja árnyékát látta. Azon töprengett, vajon min gondolkodhat a férfi. Aggódik a kockázatos vállalkozásuk miatt? Vagy a családjára gondol? Esetleg a varázslóra? Az üvegházakkal kapcsolatos teendői járnak a fejében? Talán az öntudatra ébredt növények létezésének csodáján tűnődik? A varázslat rejtélyeit kutatja, vagy az éjszakai égbolt titkait? Vagy a három idegenét, akik egyetlen mágikus cél érdekében gyűltek össze?

– Idén kitűnő a fokhagymatermés – szólalt meg a férfi. – Szereted a fokhagymát?

– Öhm, igen, mondhatni – felelte Terlu. Ami azt illeti, imádta a fokhagymát. – A sült fokhagymát különösen.

– Teszek még belőle a levesbe.

Yarrow elhallgatott, és nem szólt többet. Az erdő néma csendbe burkolózott körülöttük.

– Még sosem láttam, hogy néz ki a fokhagyma mint növény – kockáztatta meg a beszélgetés folytatását Terlu. – Mindig csak meghámozott és főtt állapotában találkoztam vele.

– Gumós – felelte Yarrow. – A tőkocsánya akár egyméteresnél is nagyobbra nőhet. A „tőkocsány” a növénynek az a része, amit zöld szárként is szoktak emlegetni. Egyébként az is ehető, de vissza is lehet vágni, hogy a növénynek csak a hagymagumó táplálásával kelljen foglalkoznia. Így tud növekedni a gumó.

Megfejtettem a titkát. Akárhányszor növényekről beszélt, a férfinak ragyogott az arca. Imádta őket. Olyannyira, hogy képes volt a messzi fővárosban élő ismeretlenekhez fordulni segítségért, noha egyértelműen nem rajongott az emberekért.

– Jó mélyre, és laza talajba kell ültetni – folytatta a kertész. – Az a legjobb, ha sokat éri a nap, ezért az egyik olyan üvegházban van, ahol mesterséges nap süti.

Terlu emlékezett a mocsaras üvegházban lévő világító gömbre. Milyen jó lenne egy olyan helyiségben is látni a mesterséges napot, ahol nem annyira fullasztó a hőség.

– Gondolom, a mesterséges nap is egy bűbájnak köszönhető.

– Igen.

– Egyszer megmutatod nekem azt az üvegházat, ahol a fokhagyma van? – Még alig hagyták el a száját a szavak, amikor Terlunak szöget ütött a fejébe, hogy talán túl sokat kér. Elvégre lehet, hogy Yarrow csak udvarias beszélgetésnek fogta fel az egészet, bár igaz, hogy nem olyan típusnak tűnt, akit zavart volna a hosszúra nyúló csend. Ettől még éppen olyan szerethető volt, mint valaki, aki imád fecsegni.

Yarrow Terlura nézett.

– Örömmel – felelte mosolyogva.

Talán nem is kellene ennyit aggódnom azon, hogy mire gondolhat, ha állandóan a növényekkel van elfoglalva, és nem az jár a fejében, hogy lehetnék sokkal hasznosabb, és kevésbé… törvényen kívüli. Ezt olyan megnyugtató gondolatnak találta, hogy képzeletben Terlu magához ölelte, miközben csendben ballagtak Yarrow házához.

Odabent meleg és meghittség fogadta őket. Minden tökéletes volt. Bár Terlu még csak egy éjszakát töltött itt, ha Yarrow házába lépett, mindig úgy érezte, mintha ismerős, ölelő karok zárnák körül. Eszébe jutott a lepusztult állapotú, kék házikó. Bármilyen bájossá is lehet majd tenni rengeteg munkával, nem volt biztos benne, hogy valaha az is olyan tökéletes, csodálatos és otthonos lesz, mint Yarrow háza. Titokban még örült is neki, hogy az épületben még nem lehet lakni. A kertész levette a kabátját, majd azonnal nekilátott a teendőknek: begyújtott a tűzhelybe, és odatett melegíteni egy serpenyőt, majd hozzáfogott a fokhagymagerezdek meghámozásához.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte Terlu.

– Simogasd meg a macskát – felelte Yarrow anélkül, hogy a lány felé fordult volna.

Terlu elmosolyodott. A macskasimogatást nehezen lehetett volna feladatnak nevezni, ugyanakkor szívesen foglalatoskodott vele. Smaragor még mindig az új ágyon heverészett. Amint a lány letelepedett mellé, a kandúr a lábujjait és a szárnyát széttárva nagyot nyújtózott.

– Milyen napod volt, Smaragor? – érdeklődött Terlu, és megcirógatta a macska hátát a szárnya alatt, mire az dorombolni kezdett.

Yarrow beledobálta a fokhagymát a serpenyőbe, amit sistergő hang követett.

– Vannak más szárnyas macskák is a szigeten? – kérdezte a lány. – Smaragor honnan érkezett?

– Őt itt hagyták – felelte Yarrow. – Amikor a húgom a nagynénénkhez és a nagybátyánkhoz költözött… volt egy macskája, akinek kiscicái születtek. Az összes kismacskát összeszedték, egy kivételével. Az utolsót nem találták meg. Hosszú ideig keresték, de a hajó már nem tudott tovább várni. Megígértem, hogy ha megtalálom, utánuk küldöm.

– De nem tetted? – Ezt inkább szánta kijelentésnek, mint kérdésnek, de Terlu felvitte a mondat végén a hangját, hogy tovább beszéltesse a férfit. A doromboló Smaragor közben Terlu kezébe tette a fejét, jelezve, hogy a nyaka és az álla is simogatható. Terlu engedelmeskedett.

A férfi megvonta a vállát.

– Nem akart elmenni.

Ez legalább barátságosabb vállrándításnak tűnt. Korábban, amikor a családjáról beszéltek, Terlu úgy érezte, mintha harapófogóval kellett volna kihúzni a szavakat a kertészből. Most azonban… nem úgy viselkedett, mint aki mindjárt futásnak ered.

– Smaragor ügyesen hozza mások tudtára az akaratát – folytatta Yarrow, ezúttal némi vidámsággal a hangjában. – Ha szeretnéd, adhatsz neki enni. Örökké szeretni fog, ha megeteted. A gyomra közvetlen összeköttetésben áll a szívével.

Terlu örömében leugrott az ágyról – pontosabban nem annyira ugrott, csak felállt, de azt nagyon lelkesen csinálta. Miután órákon át görnyedt az asztal fölé egy széken üldögélve, nem érezte kellően rugalmasnak a tagjait ahhoz, hogy csak úgy felugorjon. Átfutott az agyán, hogy vajon öregedett-e azokban az években is, amelyeket szoborként töltött. Arra jutott, hogy az sem baj, ha igen. Mindene fájt, de ez jó volt. Azt jelentette, hogy képes érezni dolgokat.

– Mit szeret enni?

– Van még egy kis nyírfajd a jégszekrényben – felelte Yarrow, és a mosogató mellett lévő tároló felé biccentett. Terlunak feltűnt, hogy ennek az ajtaja vastagabb, mint a többié. Korábban nem futotta át a szekrények tartalmát, így nem tudta, melyikben mi van.

– Az üvegházakban nem tudok előállítani húst – folytatta a férfi –, ezért felállítottam néhány csapdát az erdőben, legfőképp Smaragor vacsorájához.

A lány átment a ház másik felébe, a jégszekrényhez. Amint kinyitotta, hideg levegő csapta meg. Szóval ezért hívják így. Értem már.

– Ez is egy bűbájnak köszönhető? – kérdezte.

– Inkább egy csomó jégnek. Ebben az évszakban nincs hiány belőle.

Vagyis itt sem minden varázslattal működik, gondolta Terlu.

– Nyáron készül a jég bűbájjal – fejezte be Yarrow.

Ó, hát persze. A jégszekrényben éppen olyan pedáns rend uralkodott, mint a ház többi részében, így a lány gyorsan meg is találta a nyírfajdot. A férfi által korábban felszeletelt és valamiféle pácban ázó cukkini mellett volt. Terlut hirtelen megbökte valami a könyökénél – amikor lenézett, látta, hogy a szárnyas macska egészen idáig követte.

Terlu becsukta a szekrényt, és odanyújtott Smaragornak néhány kis fajddarabot, amelyet a kandúr élvezettel elmajszolt. Kitett még egy darab húst egy tálkára, a maradékot visszarakta a jégszekrénybe, végül lemosta az ujjairól a zsírt.

– Smaragor nyáron többnyire rágcsálókat és madarakat eszik – szólalt meg ismét Yarrow. – Télen kicsit besegítek a táplálkozásába. Egyszerűbb lenne, ha szeretné a gyümölcsöket meg a zöldségféléket, de hát… húsevő.

A férfi vállat vont, majd hozzáadta a pirított fokhagymát a leveshez, és megkeverte. Az étel illata lassacskán az egész házat betöltötte, Terlu pedig egyszer csak azon kapta magát, hogy a nyál is összefutott a szájában. Tálakat tett ki az asztalra, a poharakat pedig megtöltötte vízzel. Smaragornak is adott egy tál vizet, amelyből a macska nagy hanggal lefetyelt két fajdfalat között.

– Szóval nincs itt más, csak te és Smaragor? Már két éve?

Újabb vállrándítás.

Terlu eltöprengett, a férfinak vajon hiányzik-e a családja. Gondolt valaha arra, hogy megkérje a családtagjait, térjenek vissza a szigetre? Vagy hogy ő menjen utánuk, bárhová is vetődtek? A kérdéseit azonban nem mondta ki. Nem akarta erőltetni ezt a témát, főleg most, hogy végre kötetlenül tudtak beszélgetni.

– Isteni illata van a levesnek.

Yarrow az asztalhoz vitte a fazekat, levest kanalazott belőle a két tálba, majd a kandalló tégláira tette hűlni.

– Mióta apám elment, kettesben vagyunk Smaragorral. A Lottihoz hasonló növények… már jóval azelőtt elhallgattak, még Laiken halála előtt. Sosem tudtam meg, miért, de mindig azt kívántam, bárcsak újra magukhoz térnének.

– Lotti nem ismert meg, pedig egész életedben itt éltél.

– Vagy Laiken tartotta távol a kertészektől, ami nem kizárt, vagy még azelőtt álomba merült, hogy megszülettem. Ez is lehetséges. Laiken növényei hosszú életűek, és ő maga is legalább kétszer annyi ideig élt, mint egy átlagos varázsló.

Terlu belekanalazott a levesbe. A szája, az orra és az arcüregei megteltek a fokhagyma forró, csípős ízével. Mintha ez a leves egyenesen a császár asztaláról került volna a tányérjába. Nem ismerte azokat a fűszereket, amelyekkel Yarrow a levest ízesítette. Olyan zamatos lett tőlük az étel, mint egy késő nyári gyümölcs, miközben megőrizte a krumpli földes ízjegyeit is.

– Fantasztikus szakács vagy.

Yarrow ismét – harmadjára vagy negyedjére, de az is lehet, hogy ötödjére – megvonta a vállát.

– Csak a megfelelő alapanyagok kérdése.

– Ez több annál. Ez… Meg tudnád ríkatni vele az egész császári családot.

– A nagyapám tanított meg főzni. Ő, ha ránézett egy növényre, rögtön hatféle elkészítési módját sorolta fel. Volt egy olyan őszibaracktorta-receptje, amit sosem tudtam úgy elkészíteni, ahogy ő. Már attól egy hétig a nyárról ábrándozott az ember, hogy megkóstolta.

Leveskanalazás közben Terlu igyekezett elképzelni, milyen íze lehet egy ilyen tortának. Felidézte, milyen a nyár az ő szigetén: a lábujjai belesüppednek a homokba, a nap olyan erősen tűz, hogy a csontjaiig hatol… Számára a nyár ízének a kókusz és az ananász számított, az illatának pedig az a naptej, amellyel a szüleik kérésére mindig bekenték magukat, mielőtt kimentek volna a levegőre. A nyárnak olyan íze volt, mint a főtt ráknak és annak a cukorkának, ami folyton az ember ujjához ragadt, akármilyen erősen szopogatta is.

– Elhagytad már valaha a szigetet? – kérdezte a lány.

– Soha nem is akartam. A világ valamennyi csodája itt van, azok között az üvegfalak között – felelte Yarrow, kanalával az ablak felé intve. Terlu hátranézett a válla fölött, de odakint sötétség honolt. Nem látott mást, csak a kandalló tüzének tükröződését. – Feltéve, hogy életben tudom őket tartani.

Könnyedén beszélt, sokkal lazábban, mint korábban, és Terlu azt is tudta, miért: most már együtt dolgoztak. Tulajdonképpen csapattársak vagyunk. Mindketten azon munkálkodtak, hogy megmentsék a növényeket. A dolgok jó irányba változtak, és segítettek elnyomni a lányban a dobpergés emlékét. Yarrow nem fog elárulni engem.

Miután befejezték az evést, Terlu segített elmosogatni a tálakat, és elpakolni a maradék levest.

– Tudod, miért hagyta Laiken álomba merülni a növényeket?

Yarrow megrázta a fejét, miközben a fazekat súrolta. Csuklója köré rövid időre karkötőt vont a szappanos víz habja. Terlu arra gondolt, a férfi talán a levendulaillatú szappant is maga készítette, mint szinte mindent Belde szigetén. Micsoda bolond volt Laiken, hogy elbocsátotta a kertészeit, tűnődött. Különlegesek lehettek, ha olyanok voltak, mint Yarrow.

– Nem tudom – felelte a kertész. – A növények jelentették számára a társaságot, és őket tartotta a bizalmasainak is. Szerette őket.

Az álomba kényszerítés meglehetősen kegyetlen eljárás egy barát esetében. De még akkor is, ha idegenről van szó. Egy olyan lénnyel szemben viszont különösen, akit állítólag még szeretsz is. Terlu maga elé idézte a tárgyalásán elnöklő bírót és a kárörvendő ügyészt, aki a lányra kiszabott büntetést a saját erkölcsi győzelmeként fogta fel. Vajon a növények annak idején tudták, mi vár rájuk? Tudták, milyen mély és hosszan tartó álomba merülnek majd? Számoltak azzal, hogy valaha felébrednek még?

Segítenem kell nekik. Nem hagyhatom őket ebben az állapotban csak úgy.

– Nyugodtan használd előbb te a fürdőszobát.

Terlu köszönettel vette Yarrow felajánlását. Miközben a gondolatai még mindig az öntudatra ébredt növények körül forogtak, megmosakodott, majd azt is felfedezte, hogy kapott a férfitól egy puha hálóruhát is az alváshoz – ez is az egyik olyan rokonáé lehetett, aki elhagyta a szigetet. Megmosta a fogát, és kifésülte a hajából a gubancokat. Amikor előbukkant a fürdőből, Yarrow elpirult, és gyorsan elkapta a tekintetét. Motyogott valamit, aztán gyorsan besurrant a lány mellett a mosdóba.

Terlu végignézett magán: a mély dekoltázsú hálóruha szorosan a testére simult. Bárki is viselte előtte, az minden bizonnyal vékonyabb lehetett nála. Terlut sosem lehetett véznasággal vádolni. Gömbölyded alkattal született, és ez azóta sem változott – még az sem volt rá hatással, hogy egy időre szobor lett belőle. A szoborrá változtató bűbájnak hála még úgy sem tűntek el a domborulatai, hogy hat évig nem evett. És ezért nagyon hálás volt. Nem is ismert volna magára egy másik, nem ennyire puha testben. De ettől még a hálóruha ráfeszült az idomaira.

Ha Yarrow-t zavarja, ne nézzen.

Ha meg nem zavarja… Hát, ő aztán nem bánja, ha nézi. Főleg, ha így tud főzni.

Terlu bebújt az ágyba, izmai ellazultak, belesüppedt a matracba. Miközben a levest kanalazta, rövid időre el is felejtette, milyen rettentően fáradt, de abban a pillanatban, ahogy befeküdt az ágyba, úgy érezte magát, mint akire ráomlott egy épület – egy puha, kényelmes párnákból álló épület.

A macska átrepült az ágyára a szoba túlsó végéből, és a lábára telepedett. Terlu még nem helyezkedett el egészen, amikor a kandúr megérkezett, így most óvatosan megpróbált az oldalára fordulni. Smaragor tiltakozásként verdesni kezdett a szárnyával. A lány ledermedt, és mozdulatlan maradt. Így is jó lesz.

A takarók és a macska alatt feküdt, egészen addig, míg meg nem hallotta, ahogy Yarrow is bebújik mellette az ágyába. Odafelé jövet a férfi eloltotta a lámpásokat, a kandalló tüzét azonban égve hagyta, hogy a borostyánszínű lángok fénye körbetáncolja a szobát.

– Azt hiszem – szólalt meg –, Laiken félt a saját halandóságától. Tudta, hogy egy nap meg fog halni, bár talán kicsit későbbi halálra számított. Mindenesetre ezért altatta el a növényeket. Szerintem attól félt, hogy a halála után nem lesz senki, aki ugyanúgy szeretné őket, mint ahogy ő tette.

Ha Yarrow-nak igaza volt, az egyszerre szomorú és ijesztő.

– Próbált valaha megkérni téged arra, hogy gondoskodj róluk? – kérdezte Terlu, bár már tudta a választ: nem. Laiken a feljegyzéseit és a varázsigéit titkosírással vetette papírra, sosem vett maga mellé tanoncot, és minden kertészét elbocsátotta, leszámítva egyetlen apát és a fiát. Milyen szomorú és nehéz lehetett ez az egész: végignézni, ahogy azon az emberen, akiben bíznod kellett volna, egyre inkább elhatalmasodik az üldözési mánia. Vajon mi alakult volna másként, ha Laiken segítséget kér?

– Igent mondtam volna – felelte Yarrow. – Az utolsó lélegzetemig gondoskodtam volna róluk, és gondoskodtam volna arról is, hogy utánam se maradjanak egyedül.

– Fel fogom ébreszteni őket – jelentette ki Terlu.

A férfi testének körvonalai kirajzolódtak a takaró alatt. Nagyon közel volt hozzá. Terlu legszívesebben kinyújtotta volna a kezét, hogy megfogja a férfiét; hogy megmutassa neki, komolyan gondolja, amit mondott. Csupán néhány centire feküdt tőle. Olyan könnyű lenne… De nem tudta biztosan, hogyan reagálna Yarrow – nem ragadtatta el magát, mint amikor korábban megölelte, és tulajdonképpen még mindig félig-meddig idegennek számított. Végül Terlu mozdulatlan maradt, és csak annyit mondott:

– Megígérem.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TERLU NEM IS SEJTETTE, hogyan fogja betartani az ígéretét. Három napja küzdött már a titkosírással, de nem jutott közelebb a megfejtéshez. Nagyot sóhajtott, megdörzsölte a nyakát, és nyújtózott egyet.

A műhely másik végében Lotti motyogott valamit magában, miközben Laiken naplóit lapozgatta a mutató- és hüvelykujjként szolgáló egyik levelével. A varázsló jó sokat írt: a polcok háromnegyedét a naplói foglalták el, ezenkívül Yarrow is talált még egy ládányit a lépcső alatt.

Az jelentette a gondot, hogy Laiken a feljegyzéseit nem idegeneknek szánta, és ez az idő múlásával egyre inkább így volt. A korai, az üvegházak létrehozása előtti időkből származó naplók még a szigeten általánosan használt nyelv egy archaikusabb változatában íródtak, ám ahogy a varázsló idősödött, a paranoiája pedig fokozódott, úgy tűnt, a később keletkezett naplóiban – amelyek vélhetően a varázsigéi többségét tartalmazták – Laiken nemcsak egy olyan írásrendszert alkalmazott, amely egy kódkönyvön alapult (legalábbis Terlu mind jobban meg volt győződve erről), hanem tükörírást, illetve visszafelé írást is, vagy ami még rosszabb, mindkettőt. Aztán ott voltak még azok az oldalak is, amelyeket a varázsló már korábban megsemmisített: kitépte, és feltehetően elégette őket. Yarrow további, félig égett papírdarabokat talált a kályha alatt is. Terlu tehát nem is sejtette, mi minden veszett el, és hogy a varázsige, amelyet kerestek, egyáltalán létezett-e még.

– Ah! – fakadt ki Lotti. Hátravetette magát, szirmait meglengette a levegőben. – Ez reménytelen! – kiáltotta a mennyezet irányába, mintha a varázsló is ott lett volna, és hallhatta volna őt. – Laiken! Nincs nálad rosszabb!

– Mikori az a napló? – kérdezte Terlu.

– Abból az időszakból származik, amikor Laiken úgy döntött, hogy rajzvázlatokkal kezd kísérletezni, hogy ezekkel kínozza a jövőbeni olvasóit. Briliáns ember. Zseniális varázsló. Csapnivaló művész. Nézd meg ezt! – A rózsa a könyv mögé ment, hogy megtámassza, és Terlu is meg tudja nézni a rajzokat. – Talán egy nyúl? Vagy inkább egy macska? Esetleg hal? Vagy inkább emberi máj két szemmel? Ki tudja!

– Szerintem egy madár – mondta vigyorogva Terlu.

Lotti megkerülte a könyvet, hogy elölről lássa a rajzot.

– Ahhoz szárnyak is kellenének.

– A mellette lévő szó jelentése gíniai nyelven ’veréb’.

– Gíniai nyelven?

– Gínia szigetén beszélték, amíg a Félhold-szigetek Birodalmának negyedik császára el nem törölte körülbelül három évszázaddal ezelőtt.

Lottinak elállt a lélegzete.

– A császár eltörölt egy egész szigetet?

– Az ott lakókat nem pusztította el, azonban ahogy sok, a birodalom által már leigázott sziget esetében is történt, elvesztették a nyelvüket és a kultúrájuk nagy részét. Gínia egyike volt azoknak a szigeteknek, amelyek harcoltak a birodalomhoz csatolásuk ellen, ám hadihajók és hadsereg helyett a lakosai inkább az egész szigetet labirintussá változtatták, hogy becsapják és csapdába csalják a császár katonáit. Az összes épület, amelyet a tengerről látni lehetett, csupán álca volt, és ahhoz, hogy az ember eljusson a sziget belsejébe, a hegyek között fekvő valódi házakig és az ott lakókig, egy-egy rejtvényt kellett megoldania. Egy teljes évtizedbe telt, mire leigázták őket, és akkor a császár úgy határozott, meg fogja akadályozni, hogy ilyen valaha még egyszer előforduljon. Minden tanítót, minden vénembert, a sziget tudásának minden őrzőjét kitelepítették, és más szigetekre költöztették át, hogy így válassza el őket egymástól, majd császári tanítókat küldött a szigetre, ezzel biztosítva, hogy a jövő nemzedékének a lázadás még csak eszébe se jusson.

– Milyen szomorú!

– A birodalmak nem… – Terlu elhallgatott, mielőtt tényleg hazaáruló dolog hagyta volna el a száját.

Az Alyssiumi Nagy Könyvtár könyvtárosait pártatlanságra képezték ki, de aki tanult történelmet, annak csak vannak érzései a múlt eseményeivel kapcsolatban! Ezt sosem értette. A történelemben hemzsegtek az olyan emberek, akiknek az életét és az álmait alapjaiban határozták meg az egyetemi tankönyveket megtöltő száraz törvények és katonai hadműveletek. Mevorin császár ragaszkodott ahhoz, hogy a birodalomban végrehajtott rendelkezései az emberek javát szolgálják, ám ezek közt túl sok olyan volt, amelyről a történelem megmutatta, hogy sokkal inkább a birodalom hasznára váltak. Ez pedig – attól függetlenül, hogy melyik történt a császár támogatásával, és melyik nem – bizony nem ugyanaz. Egy birodalmi gépezet, ha ellenőrizetlenül működik, önző fenevaddá válik, kielégíthetetlen éhséggel. Terlu vett egy mély levegőt, és mosolyt erőltetett az arcára.

– Azonban nem veszett el minden – folytatta. – Hallottál már a sövénylabirintusokról? Az olyan kertekről, ahol a bokrokat és cserjéket útvesztőalakzatban ültetik el? Ez a gíniaiak találmánya, így él tovább az örökségük.

– Laiken építette a legnagyszerűbb labirintust – felelte Lotti. – Egy egész hatalmas üvegházat tölt meg. Vagy töltött meg. Ki tudja, túlélte-e a nehéz időket.

– Igen – szólt közbe a műhely másik végéből Yarrow –, eddig még túlélte.

– Hm – töprengett Terlu, és közelebb húzódott Lottihoz, hogy behatóbban tanulmányozhassa a füzetet a kezdetleges verébrajzzal. – A legendák szerint a gíniaiak a legnagyobb kincseiket a labirintusaik mélyére rejtették. Még évszázadokkal később is bukkantak fel kincskeresők Gínia szigetén, akik abban bíztak, hogy aranyra és ékszerekre bukkannak majd. – Elgondolkodva nézte a naplón szereplő dátumot. – Tudod, mikor hozta létre Laiken azt a labirintust?

A napló abból az időszakból származott, amikor a varázsló éppen csak elkezdte használni a titkosírást. A lány meg is mutatta a dátumot Lottinak.

– Fogalmam sincs – felelte a rózsa.

– Lehet, hogy olyantájt, amikor a naplóba is írt?

– Persze. Lehet. Én egy növény vagyok. Nincs naptáram. Azt tudom, hogy jó pár évszak eltelt, mire olyan állapotba került, hogy Laiken is elégedett volt vele. Nyilván sosem engedte meg, hogy segítsek neki.

Terlu eltűnődött…

Lotti visszaugrott a korábban vizsgált papírkupacához.

– És mit őriztek a gíniaiak a labirintusuk mélyén, ha nem aranyat meg ékszereket? – kérdezte.

Terlu, korábban az Alyssiumi Nagy Könyvtár keleti szárnyának második emeletén szolgáló negyedik számú könyvtáros rámosolygott a rózsára, és azt felelte:

– A legnagyobb kincset, természetesen. Könyveket. Bennük az összes történetükkel és minden tudásukkal.

– Ó, és gondolom, a császár mindezt elpusztította.

A lány megrázta a fejét.

– Arra még ő sem tudta rávenni magát. Szóval ellopta őket. A köteteket a könyvtárnak abban a szárnyában helyezték el, ahová én voltam beosztva, ennek köszönhetően tudok az egészről annak ellenére, hogy a gíniai lázadást törölték a történelemkönyvekből mint a császár számára kínos eseményt. – Minél többet gondolkozott Laiken labirintusán, annál jobban gyanakodott… Volt egy erős megérzése arról, mi jelenthette a kincset a varázsló számára.

– Laiken soha nem említette, hogy mi az a kincs, amit a labirintus szívébe helyezett el – mondta Lotti, szirmaival dobolva a füzeten, amely eddig annyi bosszúságot okozott neki. – Korábban említetted, elképzelhetőnek tartod, hogy Laiken egy kódkönyvet használt, én pedig azt mondtam, hogy sosem láttam ilyesmit. Az azonban, hogy én soha nem láttam, még nem jelenti azt, hogy Laiken tényleg nem használt ilyet. Nem voltam állandóan a közelében, ezenkívül… Tisztában vagyok vele, hogy nem emlékszem mindenre. Gondolod, hogy…

– Igen – mondta Terlu, és talpra ugrott. – Pontosan ezt gondolom. – Egy kódkönyvben magyarázatot találna arra, miért megy olyan nehezen a titkosírás megfejtése. – Vagy legalábbis, azt hiszem, ki kellene derítenünk. Yarrow?

A kertész morgott valamit, ami igennek hallatszott.

Yarrow saját elmondása szerint a labirintusos üvegházat szerette a legkevésbé.

– Miért? – érdeklődött mellette bukdácsolva Lotti.

Terlu hozta magával a szárnyas macskát, aki ezúttal is a lány vállán terült el.

A kertész aranyszínű ujjait használta az érvei felsorolásához.

– Teljesen észszerűtlen. Egyszersmind céltalan. Az ottani növényekben nincs semmi különleges, és nem is szolgálják az üvegházak küldetését. Ezenkívül pedig mindig eltévedek benne. – Az utolsó indokot már magában motyogva tette hozzá.

– Még nem sikerült megtalálnod a labirintusból kivezető utat? – kérdezte Terlu, aki egyébként számított erre.

Yarrow megvonta a vállát.

– Még sosem volt rá igazán szükség. Laiken abban az üvegházban alkalmazta a legbonyolultabb bűbájokat. A varázslatnak köszönhetően a növények egy meghatározott útvonal mentén nőnek, és sosem kell megmetszeni őket. Az elvarázsolt ablakok, a kályha és a ventilátorok is anélkül szabályozzák a benti hőmérsékletet, hogy be kellene avatkoznom a dolgukba, illetve van bent egy varázsigével megzabolázott patak is, amely a növények vízellátását biztosítja, a sárkányok pedig gondoskodnak a virágok beporzásáról.

Terlu megtorpant, és a férfira meredt.

– A mi…? Hogyan? Miért? Micsoda?

A lány lelki szemei előtt Ilreka sárkányai jelentek meg, drágaköves pikkelyeikkel, tüskés farkukkal és közel kétméteres szárnyfesztávolságukkal. Már attól is betörnének az üvegház ablakai, ha csak meglebegtetnék a szárnyaikat. Mégis hogyan…?

– Parányi sárkányok – felelte a kertész.

– Olyanok nem léteznek – rázta a fejét Terlu.

Yarrow ismét vállat vont.

– Ne hagyd majd Smaragornak hajkurászni őket.

Kiadós séta vezetett a labirintusos üvegházhoz, amelynek során átkeltek egy almafákkal teli üvegházon, egy citrusligeten (Eanoa szigetéről származó narancsokkal!), valamint egy olyan üvegházon is, amely folyamatos mozgásban lévő futónövényekkel volt tele. Terlu egy darabig figyelte, hogyan rendeződtek egyre bonyolultabb fonatokba. Az üvegház egyik felében lévő növényekből takaró fonódott, a növények másik része pedig vastag kötelekké állt össze. Szőr helyett apró levélkékkel borított, kis zöld egerek szaladtak fel a kötelek tetejére, és hangosan cincogtak egymásnak, miközben Terlu és Yarrow elhaladt előttük. Az egyik kis rágcsáló mancsai közül egy rózsaszín gyümölcs esett ki, amely szétplaccsant az ösvényen.

Végül is, ha vannak levélegérkék, miért ne lehetnének apró sárkányok is? A lány el sem tudta képzelni, miféle csodák bújhattak még meg Belde üvegházaiban, legyen szó a szigeten megalkotott vagy az itt működő bűbájok által vonzott lényekről. Még az is lehet, hogy ha megoldódik ez az ügy a varázsigével, lehetősége lesz a felfedezésükre. Hátha (de csak hátha) Yarrow szeretné majd megmutatni neki őket.

– A növények mellett ezekről a lényekről is te gondoskodsz? – érdeklődött Terlu. A színváltós pillangókra és a gyémántszitakötőkre célzott.

– Ők többnyire saját magukról gondoskodnak – felelte a kertész. – A varázslatnak köszönhetően ilyenek, Laiken még azokat a lényeket is elvarázsolta, amelyeket nem ő teremtett, így a bűbájának hála mindannyian harmóniában élnek itt.

A lány a játszadozó levélegérkéket nézte, és a citrusligetre gondolt.

– Megérnek a narancsok az idei télünnepre? – kérdezte.

– Szeretnéd megtartani a télünnepet?

– Te nem szoktad megünnepelni?

Aztán persze Terlunak eszébe jutott, hogy Yarrow-nak egyedül valóban nem lett volna miért megülnie a téli napforduló ünnepét. Ezek az ünnepnapok ugyanis arról szóltak, hogy az emberek összejöttek a szeretteikkel, hogy együtt örüljenek a fénynek. Na meg persze a rengeteg ételről.

– A napfordulós ünnepeken a Nagy Könyvtár be szokott zárni a látogatók előtt. A tél- és a nyárünnepen is így szokott lenni, bár nekem mindig a télünnep volt a kedvencem. Ebből az alkalomból ugyanis minden könyvtárost meghívnak a könyvtár vezetőjének irodájába. A főkönyvtáros az épület legmagasabb tornyának tetején lakik. A legmagasabban lévő gyűjteményektől még nyolcvanhat lépcső vezet fel az irodába, és ilyenkor minden egyes lépcsőfokon különféle csemegéket helyeztek el egy-egy tálcán. Mindegyik a Félhold-szigetek Birodalmához tartozó szigetekről származó receptek alapján készült, amelyeket a Nagy Könyvtár gasztrotörténeti részlegének vezetője válogatott ki és állított össze. Voltak rákpuffancsok Dault szigetéről, töltött füge Tirzából, meg gyöngyhagymával pácolt marhanyársak, ahogyan Blaye-en készítik. Útközben mindenki vehetett abból, amiből csak szeretett volna, amikor pedig felértünk az irodához, elhangzott a könyvtár vezetőjének jókívánsága: találjátok meg a fényt a sötétségben.

– Meglehetősen zsúfolt lehetett odafent – jegyezte meg Lotti.

– Ugyan, dehogy, ez volt a legjobb az egészben – felelte Terlu. Felidézte magában az eseményt, és elmosolyodott. – Minden könyvtáros az ablakon keresztül hagyta el az irodát, ugyanis mindenkit egy csillogó, sőt varázslatos fényekkel kivilágított gondolában eresztettek le egészen a csatornákig. Aztán aki szeretett volna, együtt falatozhatott a többiekkel a víz mellett.

Néhányan pedig még maradtak, és késő éjszakába nyúlóan beszélgettek, nevetgéltek, míg a téli napforduló fényei el nem halványultak, és helyüket át nem vették a fejük felett ragyogó csillagok. Terlu ezt az éjszakát szerette a legjobban az egész évben.

– Nyolcvanhatféle csemege? – kérdezte Yarrow.

– Az volt a legnehezebb, hogy ne ejtsd el a tányérodat, miközben lefelé ereszkedsz a gondolával.

– Hm – morogta a férfi, majd hozzátette: – Fel kellene venned a kabátodat.

Mielőtt a labirintushoz vezető ajtóhoz értek volna, még két kihalt üvegházon kellett keresztülhaladniuk. Ezekben nem voltak növények, sem élők, sem holtak. Vajon Yarrow meg tudta menteni őket még azelőtt, hogy a hőmérséklet zuhanni kezdett volna? Terlu remélte, hogy igen.

A második üvegház végében olyan ajtó nyílt, amely semelyik ajtóra nem hasonlított azok közül, amelyeket Terlu korábban látott. Nem került rá kovácsoltvas díszítés, helyette egymáshoz illesztett lemezekből állt. Yarrow megállt, az ajtóra meredt, és ismét felmordult, ezúttal kevésbé lelkesen.

– Nem fogod kinyitni? – érdeklődött Lotti.

Terlunak feltűnt, hogy az ajtón nincs se kilincs, se bármiféle fogantyú.

– Ez egy kirakós játék – mondta.

– Ehhez rám nincs szükséged – jelentette ki Yarrow. – Nagyobb hasznot hajtok, ha kertészkedem, és nem Laiken játékaival szórakozom.

– De tudod, hogyan kell kinyitni, ugye?

– Megfelelő sorba kell rendezni a lemezeket.

– De mégis hogyan? – kérdezte Lotti.

– Hát, óvatosan – felelte a kertész.

Ha a rózsának lett volna szeme, most megvetően forgatta volna.

– Fogalmad sincs róla, igaz? – gyanúsította meg a virág a férfit. – Azt hittem, már jártál itt korábban.

– Már jó ideje nem jártam itt – válaszolta Yarrow. – Önfenntartó ökoszisztéma. Ahhoz pedig nincs rám szükség, ellentétben sok más üvegházzal, ahol nagyon is van. Adjatok egy percet, megpróbálom felidézni – kérte, és karba tett kézzel az ajtóra bámult.

Terlu a lemezeket tanulmányozta: némelyik ezüstből készült, mások bronzból, de az alakja mindegyiknek ovális volt. Mintha csak egy hal pikkelyeit látta volna maga előtt.

– Nem lehet, hogy mindegyiknek egy irányba kellene mutatnia? – vetette fel a lány, és elkezdte forgatni a lemezeket. – Vagy az ezüstöknek ebbe az irányba, a bronzoknak meg a másikba? Nem, ez túl egyszerű lenne.

– Ó! És mi van, ha ezek szirmok? – kiáltott fel a rózsa. – Készíts belőlük virágot!

– Krizantém – bökte ki egyszer csak Yarrow, és az ajtó közepére mutatott. – Minden szirom a virág közepéből kifelé mutat. A krizantémot tulajdonképpen sok kis virág alkotja: korong alakú virágocskák vannak középen, amelyeket sugár alakba elrendeződő virágok vesznek körül. Összességében viszont az egésznek olyan hatása van, mintha egy hatalmas virágot látnánk, koncentrikus körökben elhelyezkedő szirmokkal. Látjátok, tudtam, hogy emlékezni fogok rá.

– Persze, mert én emlékeztettelek – jegyezte meg Lotti. – Teljesen nyilvánvaló, hogy ki az ész ebben a műveletben.

Terlu elfojtott egy kacajt, és nem hozta szóba, hogy mielőtt előállt volna a megfejtéssel, Yarrow már éppen indulni készült. Elkezdte újabb és újabb körökbe rendezni a „szirmokat”, eközben pedig a szárnyas macska a válláról átköltözött a tetőgerendákra, és nekilátott a mosakodásnak.

– A fehér és sárga krizantémból finom teát is lehet főzni – szólalt meg Yarrow. – Akkor a legfinomabb, ha még zárt bimbókat használsz, és adsz hozzá egy kis mézet.

– Az egyik barátnőm egy krizantém – jegyezte meg hűvösen Lotti.

– A növény károsítása nélkül is le lehet szedni a virágokat.

Időközben három kör el is készült, Terlu pedig nekilátott a negyediknek. Némelyik szirmot nagyon könnyű volt elcsavarni, mások pedig olyan lazán forogtak, hogy egyből lefelé mutattak. A lány megigazította a lekonyuló szirmokat, és befejezte a negyedik kört is.

– Remélem, előtte azért engedélyt kérsz – közölte Lotti a kertésszel.

– Mindig.

Terlunak tetszett, hogy a férfi milyen őszintén válaszolt. Valószínűleg tényleg úgy is volt, ahogy mondta. Amíg ő leguggolt, hogy az ajtó alsó részén lévő szirmok körbe rendezésével is végezzen, addig a kertész a felül lévő lemezeket rendezgette. Ahogy Terlu elforgatta az utolsó szirmot is, egy kattanást hallott, majd még egyet és még egyet. Az ajtó közepétől kezdve a szirmok egymás után emelkedtek a magasba, amíg az egész valóban egy virágra nem hasonlított.

Mind a hárman (mind a négyen, a szárnyas macskával együtt) az ajtóra meredtek, és várták, hogy kinyíljon. Az ajtó pedig csak állt ott, teljes pompában.

– Hm. Hát ez azért alulmúlta a várakozásaimat – közölte Lotti.

Terlu benyomta középen az ajtót, mire az kitárult. Ami odabent fogadta, az olyan volt, mintha egy másik világba csöppent volna. Felette, a borostyánszínben pompázó égen zöld hullámok fodrozódtak, akárcsak a sarki fény a messzi északon, előtte pedig egy fenyőerdő – vagyis inkább egy örökzöldekből álló fal terült el. A fák között ugyanis nem látszottak rések. A tűlevelek vastag takaróvá álltak össze, amelyen keresztül nem jutott be fény. Terlu belépett, és csak ámuldozott. A növényfal olyan messzire nyúlt, ameddig a szem ellátott.

– És ez mégis hogy lehet labirintus? – kérdezte Lotti.

Yarrow felmordult.

– Majd meglátod.

Miután Terlu és a rózsa besétált (utóbbi inkább beugrált) az üvegházba, Yarrow épp be akarta csukni az ajtót, amikor a szárnyas kandúr is átröppent rajta.

– Kapjátok el! – kiáltott fel a kertész.

Ám Smaragor ekkor már a borostyánszínben és zöldben játszó ég irányába repült.

– Ez így nem lesz jó – jegyezte meg Yarrow.

Terlu balra nézett, hátha felfedez egy kis rést a fenyők között. Az örökzöld takaró végtelennek tűnt, a távolban azonban két alakot vélt felfedezni: egy magasat, akinek fekete hajában aranyszínű csíkok voltak, meg egy alacsonyat és teltet, kócos, göndör, barna hajjal.

– Azok ott mi vagyunk? – kérdezte az alakok irányába mutatva.

– Tükrök. Laiken az ablakokat tükrökre cserélte, az pedig – mondta Yarrow, és a mennyezet irányába mutatott – csupán illúzió. Még mindig egy üvegházban vagyunk. Csak épp egy hatalmas üvegházban.

– De hogy juthatunk be a labirintusba? Jobbra vagy balra induljunk?

– Se jobbra, se balra – felelte a kertész. – Egyenesen előre.

Felnyalábolta a rózsát, majd határozott léptekkel elindult a fenyők közé. Lotti felsikkantott, a fenyők pedig, amint a férfi a közelükbe ért, hátrálni kezdtek, kiemelték a gyökereiket a földből, úgy húzódtak félre.

Lotti kinyújtotta az egyik levelét, és megbökött egy fenyőágat. A fa nem reagált. Terlu követte a rózsát és a kertészt a fenyőfák erdejében nyíló ösvényen át.

Előttük napraforgókból álló labirintus terült el. Az egymás mellett sorakozó zöld szárak alkották az útvesztő falát, a hatalmas virágfejek pedig lefelé hajoltak, ragyogó sárga szirmok gyűrűzte barna arcuk a földet kémlelte. A növények erős virágillat helyett enyhén földes aromát árasztottak, amelybe leheletnyi fenyőillat keveredett.

– Ó! Hát ez nagyon egyszerű! – mondta Lotti, miközben lebukdácsolt Yarrow testén és lábán át a földre. – Csak egy hozzám hasonló aprónépre volt szükséged, aki megoldja a dolgot! – A rózsa a napraforgószárak között nyíló rések felé indult.

Yarrow azonban villámgyorsan elkapta, majd a tenyerébe vette.

– Inkább ne tedd! – intette a rózsát.

– Hé! – méltatlankodott Lotti. – Miért…

Egy aprócska sárkány – alig nagyobb, mint egy teáscsésze – tűnt fel a növények szárai között. Gyertyaláng méretű tüzet lövellt Lottira, majd tovább szállt felfelé. Elrepült Terlu előtt, csupán néhány centire a lány arcától. Gyönyörű kis lény volt, Ilreka hatalmas sárkányainak tökéletes, miniatűr mása. Minden pikkelye helyén egy apró drágakő látszott, a szárnyai pedig olyan finomnak tűntek, akár egy pillangóé. Úgy festett, mintha üvegből fújták volna.

– Hű! – szaladt ki Terlu száján. – Azt hittem, csak viccelsz. – A levélegérkék is lenyűgözték, na de ez… ezeket az élőlényeket egészen rendkívülinek találta.

– Beporzókkal sosem viccelek – felelte Yarrow.

– Na, várjunk csak! Beporzók? Úgy viselkednek, mint a méhek? – ámult el Terlu. – Elképesztő. – Körbefordult, a messzeségbe nyúló napraforgósorokat kémlelte. Az apró sárkányok a virágfejek középső, barna részére szálltak le, úgy röppentek virágról virágra.

– Mit készítenek az elvarázsolt méhecskék? – kérdezte Lotti, mire Terlu felvonta a szemöldökét. – Megimézet.

– Jaj, ne! – mondta a kertész.

Amint beléptek a napraforgók közé, a virágok azonnal szétnyíltak előttük.

– Mindig legyen egy napraforgósor a bal oldalunkon – javasolta a lány. – Nem fogunk túl gyorsan haladni, de ha mindig lesz egy sor napraforgó tőlünk balra, akkor előbb-utóbb kikeveredünk a labirintusból.

– Mit csinálnak a méhek, ha nem jut eszükbe valami? – állt elő Lotti egy újabb kérdéssel. – Csak zavartan zümmögnek.

Terlu menet közben végigsimított a tőle balra lévő napraforgók levelein. Csak néhány métert haladtak, mire zsákutcába jutottak – ő azonban nem lassított, bal tenyerét végig a napraforgókon tartva ment tovább.

Minden elágazásnál balra fordult.

– Mi a méhek kedvenc virága? – szólalt meg ismét Lotti.

– Csak azt ne mondd, hogy a méhbalzsam – morogta Yarrow.

– Fú, de jó vagy! – mondta Lotti. – Na és ehhez mit szóltok? Mit mond a méhecske, amikor…

Terlu felemelte a kezét. Mi lehetett ez a hang? A lány felnézett, és egy csapat – egy falka? egy nyáj? egy sereg? – parányi sárkányt pillantott meg. Sziszegve köröztek a levegőben, a szárnyuk ragyogott a földöntúli borostyán- és zöld színben pompázó, mesterséges égbolton.

– Smaragor, ne! – kiáltott fel Yarrow.

Odafent, a levegőben a szárnyas kandúr rávetette magát az aprócska sárkányokra, amelyek egy szempillantás alatt szétszéledtek. Smaragor heves szárnycsapkodások közepette irányt váltott, és a sárkánycsapat nyomába eredt.

– A tökéletes figyelemelterelés! – rikkantotta Lotti, és még mielőtt Terlu vagy Yarrow megállíthatta volna, lerohant a férfi lábán a földre, bevetve magát a napraforgószárak közé. Elég volt pár másodperc ahhoz, hogy eltűnjön a szemük elől.

– Gyere vissza! – kiáltott utána Terlu. – Együtt kell maradnunk!

Az egyik sárkány – egy gyönyörű, rubinvörös példány – megfordult a levegőben, a labirintus irányába repült, és csakhamar eltűnt a virágok mögött. Terlu elkezdte oldalra hajtani a napraforgókat, hogy a rózsa után szaladhasson – amikor hirtelen megjelent a feje felett a sárkánycsapat, majd, tudomást sem véve a macskáról, célba vették a lányt.

Yarrow kirántotta Terlut a napraforgók közül, Smaragor pedig felülről lecsapott a sárkányokra, akik azonban kitértek a mancsa elől. A lány érezte, ahogy egy aranyszínű sárkány apró karmai végigfutnak a fejbőrén.

Yarrow magához ölelte, karját védelmezőn köré fonta, Terlu pedig a férfi mellkasába fúrta az arcát. Az apró szárnyak susogásától szél támadt – majd egy másodperccel később elcsitult. A sárkányok eltűntek. Terlu kikukucskált.

– Lotti?

A rózsától nem érkezett válasz.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TERLU EGY PILLANAT EREJÉIG nagyobb biztonságban érezte magát Yarrow karjában, mint valaha. Mintha minden rendben lett volna a világon, és végül úgyis minden jóra fordulna. Aztán a férfi egyszer csak elengedte őt.

– Meg kell mentenünk Lottit – mondta.

Terlunak tetszett, hogy a férfi többes számot használt. Régóta nem hallott már olyan többes számú igét, amelybe őt is beleértették volna, talán utoljára még Eano szigetén, a nővére és az unokatestvérei beszéltek így magukról. A városban, a Nagy Könyvtárban pedig különösen az az érzése támadt, mintha mindenki magára lett volna utalva, már azelőtt is, hogy megtalálták volna az útjukat az életben – ami Terluval egyébként sem történt meg.

Ám bármennyire is jól hangzott az, hogy együtt kell megmenteniük Lottit, amikor Yarrow megfordult, hogy a rózsa után rohanjon, Terlu megragadta a kabátja ujját.

– A napraforgósornak a bal oldaladon kell lennie! – figyelmeztette a kertészt, aki csak a fejét rázta.

– Most nincs arra idő, hogy megkeressük a labirintusból kivezető utat!

– Arra sincs idő, hogy eltévedjünk – jelentette ki határozottan Terlu. – Ha elég figyelmesek leszünk, nem fogjuk elvéteni Lottit. Ha viszont nem, akkor meg körbe-körbe fogunk járkálni. – A lány biztos volt abban, hogy nem téved, és már felkészült arra, milyen érvekkel tudja megvédeni az igazát, Yarrow azonban nem kezdett el vitatkozni vele.

– Te mész elöl – jelentette ki a férfi egy határozott bólintás kíséretében.

Terlu tehát elindult, Yarrow pedig követte.

– Lotti! – kiabálták felváltva. – Jól vagy? Hol vagy? Jövünk érted!

Az égbolton egyre csak hullámzott a mesterséges sarki fény, a napraforgók is felé fordultak a virágaikkal. Ha Terlu nem aggódott volna annyira, hagyta volna, hogy lenyűgözze az égen a fényjáték. Még soha nem hallott olyan varázsigéről, amelynek ehhez fogható hatása lett volna, persze aligha tudott mindent, amit a mágiáról tudni lehetett. A könyvtárban a keleti szárny második emeletén dolgozó könyvtáros által rábízott minden feladatért ő volt a felelős. A teendők között gyakran szerepelt régi szövegek új könyvbe kötése, illetve a nyugdíjba vonult varázslók által a könyvtárnak adományozott anyagok átválogatása. Az ilyen hagyatékokban az érdekes és fontos könyvek mellett akadtak határozottan érdektelen és nem kifejezetten fontos darabok is, noha Terlu biztosra vette, hogy az a varázsló, aki listázta a zoknik kilukadhatatlanná tételének mágikus módszereit, érdekesnek találta az általa tanulmányozott témát. Terlut sokkal inkább az érdekelte, miért vonzódott ennyire a rég elhunyt varázsló a zoknikhoz. Mi késztet valakit arra, hogy a zoknivarázslatoknak szentelje az egész életét? És hasonlóképpen felmerül a kérdés, vajon mi késztette arra Laikent, hogy ennek az üvegházrendszernek a létrehozására tegye fel az életét? És miért alkotta meg ezt a labirintust a mesterséges égbolttal, a minisárkányokkal meg a napraforgókkal, amelyek…

Az előttük elterülő napraforgósorban a növények kiemelték a gyökerüket a talajból, és lábujjhegyen tipegve új alakzatba rendeződtek, mielőtt ismét elhelyezkedtek volna a földben.

Terlunak a lélegzete is elállt.

– Ez mozog.

Yarrow szinte futólépésben sietett el mellette.

– Az itteni növények képesek ilyesmire – mondta.

– Igen… de… – Terlu tudta, hogy az üvegház bejáratánál a fenyőfák is elmozdultak, magáról a labirintusról azonban azt feltételezte, hogy az egy helyben marad; persze nem lehetett oka ezt gondolni, leszámítva talán azt a tényt, hogy a növények általában nem tépik ki magukat gyökerestül a talajból, hogy helyet változtassanak. Igyekezett lépést tartani Yarrow-val, ügyelve arra, hogy a napraforgósor a bal oldalukon legyen, ám úgy tűnt, ez felesleges erőfeszítés, hiszen a labirintus elrendezése folyamatosan változott, így lehetetlen volt kitalálni belőle. – Ez csalás.

– Emlékszel, hogy azt mondtam, sosem találtam még meg a kiutat? Hát ezért.

– Nem lehet megoldani, ha folyton újrarendezi magát – mondta Terlu. Ha a labirintus falai állandó mozgásban lennének, lehetetlen lenne megtalálni a kivezető utat. A napraforgók folyton zsákutcába terelnék őket, mígnem annyira kimerülnének, hogy már nem tudnák folytatni. – Akár évekbe is telhet. – Végelgyengülésben meghalnának, mielőtt a labirintus feltárná előttük a kiutat. Lottit is képes lenne elrejteni előlük az idők végezetéig. – Sajnálom. Ez így nem fog menni.

Yarrow megállt, és a napraforgók szárára meredt.

– Keresztültörhetnénk rajtuk.

– De a sárkányok… – Terlunak fájdalom nyilallt az oldalába, mire ő a két kezével megtámaszkodott a térdén, úgy lihegett.

– Ha elég gyorsak vagyunk – mondta a férfi, és előhúzott a kabátjából egy metszőollót. – Gyűlölöm ezt csinálni. Nem a növények hibája, hogy a bűbáj miatt így viselkednek. – Yarrow a szabad kezével megsimította az egyik napraforgó leveleit, mintha bocsánatot kérne tőle. – De nem hagyhatjuk magára Lottit.

A lány látta a kertész szemében, mennyire nem szeretné megtenni azt, amire készül.

– Kell lennie valamilyen másik megoldásnak!

– Van ötleted?

– Ha a labirintus folyamatosan változik, akkor Laikennek minden alkalommal, amikor fel akarta keresni a kincsét, meg kellett volna keresnie a kiutat – felelte Terlu. – Szerintem lehetett egy saját, titkos ösvénye a labirintuson keresztül. – Elvégre a varázsló az útvesztőket és a titkokat egyaránt kedvelte.

Nyávogás hallatszott odafentről, majd Smaragor suhant el felettük, nyomában egy sárkánycsapattal. Szorosan egymás mellett repültek, akárcsak egy méhraj, összeverődő szárnyaik jellegzetes zaja kísérte őket.

Nem a napraforgók jelentik a megoldást, hanem a sárkányok.

Hátha meg lehet szelídíteni őket.

– Van nálad bármi ehető?

Yarrow felmordult.

– Nem hiszem, hogy alkalmas az időpont arra, hogy…

– Nem nekem kell. Van nálad bármi olyasmi, amit szeretnek a sárkányok?

– Á! – kiáltott fel Yarrow, és felderült az arca. Gyorsan nekiállt kipakolni a zsebei tartalmát: egy kék héjú tojást, egy zsebkendőbe csomagolt sajtdarabot, egy maréknyi diófélét egy zsákocskában, szárított magokat, valamint lépesméz-darabkákat. – Ez – mondta, amikor a lépes mézhez ért. – Az apró sárkányok beporzók. Hátha vonzza őket a méz.

Terlunak rengeteg kérdése lett volna arról, hogyan kerültek Yarrow zsebébe ezek a dolgok – a diófélék és a magok még rendben voltak, tekintettel arra, milyen sokféle növény nőtt az üvegházakban, na de a sajt? Az vajon honnan származik? Hasonló kérdése merült fel a liszt kapcsán is, amelyet a kertész a mézes süteményhez használt. Valamilyen cserekereskedelem révén jutott hozzá ezekhez? És ha igen, akkor vajon ki intézte a cseréket? Csak nem az a tengerész, akit a felvont zászlóval lehetett a szigetre hívni? Lehet, hogy ez a tengerész volt az is, aki szobor formájában idehozta Terlut? Vagy az egy másik szállítóhajóval történt? Mit gondolhattak egy ilyen szállítmányról? Tudtak Yarrow szándékáról, hogy újra életre szeretné őt kelteni? Hányan lehetnek azok, akik tudják, hogy Terlu itt van? Van még más is Rijes Velken és a szállítást végző hajóson kívül? Számtalan kérdés merült fel a lányban, de tudta, hogy nem ez a megfelelő alkalom arra, hogy feltegye őket. Lotti valahol a labirintus mélyén járt, halálra lehetett rémülve, és biztosan úgy gondolta, hogy ismét magára hagyták. Egyáltalán túlteheti magát valaki valaha egy ilyen élményen? Elmúlhat-e valaha a félelme attól, hogy egyedül marad?

– Rendben – szólalt meg Terlu. – Van ötleted, hogyan vonjuk magunkra a figyelmüket, hogy észrevegyék a lépes mézet?

Yarrow elszántan a napraforgók felé indult. Kinyitotta a metszőollót, a pengéit az egyik növény szárához helyezte, éppen csak megérintve azt – és várt.

A magasból sárkányüvöltés hallatszott.

A sárkányok felhagytak a szárnyas macska üldözésével, és megfordultak a levegőben, majd nyílalakzatban repülve célba vették Terlut és Yarrow-t. A kertész leengedte a kezében tartott metszőollót, a másik kezét pedig, tenyerén a lépes mézzel, a magasba emelte. Terlu feszülten figyelt. Elképzelni sem tudta, mit csinálna, ha a sárkányok megtámadnák a férfit. Biztonságosabb helyre húzná? Megpróbálná elhessegetni őket, bízva abban, hogy nem lövellnének rá lángot? Esetleg megdobálná őket tojással és sajttal?

Az első sárkány, az aranyszínben pompázó királynő le is csapott a lépes mézre, és a karmaival óvatosan letört belőle egy darabot. Egy másik, zöld-fekete pikkelyes ugyancsak elragadott egy darabkát. Aztán jött a harmadik meg a negyedik sárkány, mígnem az összes lépes méz eltűnt.

– Beporzók – jegyezte meg Yarrow.

A többi sárkány ismét az ég felé vette az irányt, hogy a macska nyomára bukkanjanak, az a fél tucat sárkány azonban, aki megszerezte a kincsét, elszántan repkedni kezdett a napraforgók között.

– Gyerünk, siessünk! – kiáltotta Terlu, és a sárkányok után rohant Yarrow-val a sarkában.

A napraforgók elhajoltak a sárkányok elől, így egyenes kis ösvény alakult ki, amelyen a lépes mézes sárkányokat követő Terluék végül megérkeztek a labirintus közepére.

Egy öntözőkannákból, munkáskesztyűkből, sapkákból, fenyőtobozokból és csillogó kövekből – a sárkányok kincseiből – álló halom tetején ott trónolt az újjáéledő rózsa.

– Nem kapkodtátok el – jegyezte meg panaszosan.

Amíg a sárkányok a lépesméz-darabkákat majszolták, Terlu és Yarrow szétválogatta az általuk összehordott kincsesbányát. Meglehetősen szokatlan gyűjteménnyel álltak szemben: találtak egy csiszolatlan rubint, amely akkora volt, mint Terlu ökle; rábukkantak egy egyedül árválkodó, balkezes kertészkesztyűre, továbbá egy szív alakú botra, de akadt ott egy darab tégla is tömör aranyból…

– Nem bántottak – magyarázta Lotti. – Csak felkaptak, és idehoztak.

– Laiken nyilván minden alkalommal, amikor a labirintus belsejébe jött, hozott nekik valamilyen kincset – tűnődött Yarrow. – Biztos azt hitték, hogy te is az vagy.

– Én maga vagyok a főnyeremény – helyeselt Lotti.

Terlu a kincshalom mellé térdelt, és arrébb tett egy darab gyémántot, amelyet Yarrow felvett, és elismerően füttyentett.

– A drágakövekről nem sokat tudok, de ez biztosan legalább annyit ér, mint az egész sziget.

– Úúú! – mondta Lotti, és széttárta a leveleit. – Hadd nézzem csak.

Yarrow átnyújtotta a követ a rózsának, aki a virága közepébe helyezte.

– Jól áll neked – állapította meg a férfi. – De a helyedben nem ragaszkodnék hozzá túlságosan. Ez is egy a sárkányok kincsei közül.

Lotti nagyot sóhajtott, és félretette a gyémántot.

Terlu továbbra is a limlomokból és drágakövekből álló kupac tartalmát szortírozta. Ha olyan varázsló lennék, aki meg akarja őrizni a titkait, pontosan ugyanezt tenném. Jó, talán nem pontosan ugyanezt. A lány ugyanis nem volt biztos abban, hogy valaha is eszébe jutna egy napraforgókból álló labirintus, amely folyamatosan változtatja a helyzetét, és amelyet minisárkányok őriznek – ez azért meglehetősen sajátos megoldás.

Egy kis obszidiánfekete szárnyú, aranyszínű sárkányocska elszakadt a többiektől, és éppen Terluék felé tartott. Karmaival felkapta a gyémántot, majd visszahelyezte a rózsa közepébe. Hangtalanul úgy tett, mintha csiripelt volna, biccentett egyet Lottinak, majd visszatotyogott a lépes mézhez.

– Kedvelem ezt a sárkányt – mondta Lotti, és szirmait a gyémánt köré zárta.

És akkor Terlu a kincshalom alján megtalálta, amit keresett: egy zöld bőrbe kötött, vékony füzetkét, amelynek sem a gerincén, sem a borítóján nem látott semmilyen jelzést. Kivette a kupacból, és kinyitotta.

– Ez az! – örvendezett.

– Mi történt? – kérdezte Yarrow. – Megvan a varázsige?

– Ez még annál is jobb! – kiáltotta Terlu, és a magasba emelte a füzetet, hogy a férfi is lássa. – Laiken kódkönyve. – Lehuppant a földre, keresztbe tette a lábát, és olvasni kezdte. – Valóban az első nyelven írta a feljegyzéseit, de belekevert némi… nahát, ez érdekes. Jó ideje nem találkoztam már ezzel a dialektussal. Tudtam, hogy valamiképpen kapcsolódnia kell Gíniához. Csak ez egy régebbi nyelvváltozat.

– Meg tudod fejteni a titkosírást? – kérdezte Yarrow, ahogy leguggolt a lány mellé, és a könyvre pillantott.

– Ó, igen – felelte ragyogó arccal Terlu –, nagyon is.

A férfi benyúlt a zsebébe, és elővett egy darab csokoládét. A sárkányok felé nyújtotta, majd a kódkönyvre mutatott. Néhányszor el kellett mutogatnia, mire úgy tűnt, hogy a sárkányok megértették: a csokoládét kapják a kódkönyvért cserébe.

Néhány perccel később mindhárman elhagyták a labirintust a kincseikkel együtt – egyenesen keresztülvágtak rajta, a napraforgók egészen az ajtóig megnyitották számukra az utat. A sarki fény az égen fickándozó sárkányokkal táncolt a fejük felett, az aprócska lények által kilövellt lángcsóvák kósza tűzijátékoknak tűntek.

Smaragor a mancsával az üvegház ajtaját piszkálta. Nyilván elege volt már abból, hogy parányi sárkányokat kergessen, illetve hogy parányi sárkányok kergessék őt. Terlu felkapta a kandúrt, mire az hozzábújt, a fejét pedig a szárnyai alá dugta, mintha csak így akarná jelezni, hogy ha nem látja a sárkányokat, akkor azok nem is léteznek.

– Köszönjük – mondta Yarrow ünnepélyesen a sárkányoknak.

– Legközelebb hozunk még több csokit és lépes mézet – tette még hozzá Terlu.

Yarrow kérdő tekintettel nézett rá.

– Ízlett nekik – felelte a kimondatlan kérdésre a lány.

– Ez igaz, valóban ízlett nekik.

Terlu nem igazán tudta megmondani, mire gondolhatott Yarrow, a férfi pedig elfordult, mielőtt megkérdezhette volna tőle.

Átszaladtak az üvegházakon, majd kilépve a behavazott útra, a varázsló tornyához rohantak. Amíg Smaragor a kályhához repült, hogy összegömbölyödve kényelembe helyezze magát, Terlu, miután levette a kabátját, rögtön azokhoz a titkosírással írt jegyzetekhez ment, amelyeket Lotti válogatott külön halomba korábban.

– Mire van szükséged? – kérdezte Yarrow.

– Papírra – vágta rá a lány, aztán kivett egy szénceruzát a főzőpoharak, üvegek, cserepek és kertészkesztyűk özönéből. Yarrow eközben Laiken íróasztalában bukkant üres papírokra.

– Tudok még segíteni valamiben?

Terlu a fejét rázta. A koncentráción kívül másra nem volt szüksége.

– Nem tudom, mennyi ideig fog tartani… – A lány tudta, hogy olyan gyorsan dolgozik majd, amennyire csak tud, de bele fog telni némi időbe, mire rájön, hogyan alkotta meg Laiken a titkosírását, és az is idő lesz, mire könnyedén tudja majd alkalmazni a kódrendszert.

– Akkor sütök neked mézes süteményt.

Terlu elvigyorodott. Yarrow nem volt a szavak embere, azt azonban pontosan tudta, mire van szükség egy komoly kutatás megfelelő kivitelezéséhez.

– Köszönöm – mondta a lány, és folytatta az olvasást.

– Én köszönöm neked – felelte a kertész. – Neked… nem lenne muszáj ezzel foglalkoznod. Felvonhattad volna a zászlót a kikötőben, és elhagyhattad volna a szigetet az első ideérkező hajóval. Nem sokan maradtak volna itt a helyedben.

Terlu az ujját ahhoz a szövegrészhez helyezte, amelyet éppen olvasott, majd Yarrow-ra pillantott. A férfi mélyzöld szemében reménnyel vegyes szomorúság látszott. Egy aranycsíkkal átszőtt fekete hajtincs hullott a szemébe, Terlu pedig nehezen győzte le a késztetést, hogy megigazítsa. Mégis hogyan sétálhatna el csak úgy, miután belenézett ebbe a szempárba? Az, ahogy Yarrow ránézett az első találkozásukkor, mintha a lány jelentené a választ… És ahogy most nézett rá… Megéri kockáztatnom. Érte megéri, akár tudja, akár nem. És Lottiért is megéri.

– Biztos vagyok benne – szólalt meg halkan –, hogy a családod visszatért volna, ha tudták volna, milyen az élet itt, a szigeten.

Yarrow megvonta a vállát, majd elfordította a tekintetét.

– Majd jövök a mézes süteménnyel – motyogta, aztán kiviharzott a toronyból. Terlu csak nézte, ahogy elmegy, és azon töprengett, mennyi kimondatlan gondolatot és érzést rejthetnek azok a tengerzöld szemek.

– Mentsd meg az üvegházait – szólalt meg az asztal túloldaláról Lotti –, és ez a férfi tűzön-vízen keresztülgázol érted.

– Nem ezért csinálom – felelte Terlu. De azért jó érzés volt tudni, Yarrow visszatér majd hozzá, nem úgy, mint amikor a szigetre érkezett, és a férfi azonnal menekülőre fogta, amint meglátta. A labirintusban mintha ketten együtt néztek volna szembe a világgal. Terlu örült annak a rövid időnek, amíg együtt kellett működniük, és Yarrow többes számban hivatkozott magukra.

– Akkor mégis miért csinálod? – kérdezte Lotti, aki szintén a szirmai közé kapott egy szénceruzát, majd Terluhoz bukdácsolt vele. – Yarrow-nak igaza van. El is mehetnél. Nem kötelező a szigeten ragadnod, és segítened nekünk. Bőven van okod arra, hogy miért ne maradj itt, és nincs igazán olyan ok, ami visszatartana. Nincs közöd sem Laikenhez, sem hozzám, sem bármelyik itteni növényhez.

De lehetne. Rijes Velk úgy vélte, hogy ezen a szigeten Terlu jó dolgokat vihet véghez. Adott neki egy második esélyt. Én pedig ezt az esélyt nem fogom elpazarolni. Ha itt hasznos lehet… ha itt végre megtalálhatná a helyét… ha itt lenne célja… akkor az erőfeszítései nem voltak hiábavalók. Hiszen elsősorban emiatt hagyta el a családját és Eano szigetét, és ez az érzés az, amit nem sikerült megtalálnia az Alyssiumi Nagy Könyvtárban.

– Azért teszem, mert ezt szeretném tenni – felelte Lottinak, és átvette tőle a másik ceruzát.

Nem mondta ki hangosan, hogy azért teszi, mert szüksége van rá.

Értelmet kellett adnia a második életének.

TIZENHARMADIK FEJEZET

TERLUNAK HÁROM NAPPAL és rengeteg mézes süteménnyel később végre sikerült megfejtenie a titkosírást.

A harmadik nap reggelén Yarrow csatlakozott a műhelyben a rózsához és a lányhoz, aki mellé letett egy bögrét. Terlu olyan intenzív csokoládéillatot érzett, hogy minden gondolata azonnal kirepült az ablakon, csak a forró csokira tudott figyelni.

– Ezt te készítetted? – kérdezte Yarrow-t, aki bólintott.

– Az benne a trükk, hogy tudni kell, mikor a legjobb leszedni a kakaóbabot.

A lány a két kezébe vette a bögrét, és élvezte, ahogy a két tenyerét átjárja a meleg. Mélyen beszívta a gőzölgő csokoládéillatot, és arra gondolt, hogy ez a legcsodálatosabb illat, amelyet valaha érzett. Yarrow mogyoródarabkákat is szórt a csoki tetejére, és… ó, csak nem karamell örvénylett benne? De bizony.

– Azután meg kell erjesztened a kakaóbabszemeket – folytatta Yarrow. – Általában banánlevelekbe csomagolom, úgy erjesztem meg őket, aztán megpörkölöm, lehántom a héjukat, mert csak a mag belsejére lesz szükségünk, végül pedig megőrlöm.

Terlu ivott egy kortyot a forró csokiból.

Mintha belekortyolt volna a naplementébe, amikor a nap a rózsaszín legmélyebb és leggazdagabb árnyalataival festi be a felhőket. Az olvadó napsütés folyt le a lány torkán.

– A cukornádszirup adja az édességét – magyarázta Yarrow. – A cukornádat meg kell főzni, aztán le kell szűrni belőle a rostokat, majd tovább forralni, amíg szinte, de nem teljesen, karamellizálódik. Tavaly télen több adagot is készítettem.

– A cukornádat is te termeszted? – ámult el Terlu, majd ivott még egy kortyot. Behunyta a szemét, hagyta, hogy a csokoládé melege átjárja a testét. Olyan érzés volt, mintha az ereiben is csokoládé csörgedezett volna vér helyett. – Hűha! – szaladt ki a száján. Amikor kinyitotta a szemét, látta, hogy Yarrow a reakcióját figyeli.

– A Félhold-szigetek minden növényfaja megterem itt – mondta a kertész, majd elhalványult a mosolya, és a válla leereszkedett, ahogy hozzátette: – Vagyis megtermett, régen, mielőtt még az üvegházak pusztulni kezdtek.

Terlu legszívesebben azt felelte volna, hogy tudja, hogyan kell mindent helyrehozni, minden rendben lesz, ismeri a megfelelő varázsigét, csak hogy megoldja a kertész minden gondját, és eltüntesse a fájdalmat a hangjából, de elvarázsolt üvegházakat megjavítani… ez már olyan szintű mágia, amely túlmutat rajta, olyannyira, hogy szinte a lehetetlen határát súrolta. A lánynak egyetlen célja volt: az öntudatra ébredt növények felébresztése. És ebben már valóban elért némi haladást.

– Szóval azt hiszem, tudom, hogy…

– Tudod, hogyan lehet meggyógyítani a barátaimat? – vágott közbe Lotti.

– Talán – felelte Terlu, majd vonakodva félretette a forró csokit, felemelt egy jegyzetfüzetet, és a többieknek is megmutatta azt az oldalt, amelyet tanulmányozott. – Ez itt az egyik olyan bejegyzés, amelyet Laiken abban az időben írt, amikor Lotti elaludt. Nincs szó arról, hogy meg kellene ismételni azt a varázslatot, amellyel létrehozta a növényeket – ők még mindig érző lények. Csak alszanak, ahogy Lotti is mondta. Aggódtam, hogy ezzel csak szépíti a valóságot, de nem, ez a szó szerinti igazság.

– Tudtam! – kiáltott fel Lotti. – Még mindig ugyanazok, akik voltak!

– Úgy tűnik, miután hagyta, hogy álomba szenderülj, Laiken elkezdte keresni a módját annak, hogy a többi növényt is rávegye az alvásra. – Terlu lágy hangon beszélt, de nagyon odafigyelt arra, hogy milyen szavakat használ. Miután ugyanis megfejtette azokat a szövegeket, amelyekben Laiken az öntudatra ébredt növényekről írt, biztosra vette, hogy jól értelmezi a dolgot: vagyis a varázsló szándékosan hagyta elsorvadni a rózsát.

– Na, várj csak! Ne is haragudj, de nem így történt. – Lotti átugrott az asztalon a füzethez. – Laiken nem hagyott engem álomba szenderülni. Az egész véletlenül történt, véletlenül aludtam el. Elfelejtett meglocsolni. Valóban nincs szükségem sok vízre, ő pedig elvétette az öntözős napot. Akkoriban már nagyon össze volt zavarodva.

A varázsló feljegyzései ezt megcáfolták. Laiken minden apró részletet leírt titkosírással: egyre hosszabbá akarta tenni a rózsa két megöntözése között eltelt időt. Szerette volna elérni, hogy Lotti hibernálódjon.

– De te vagy az egyetlen az öntudatra ébredt növények közül – folytatta Terlu –, aki természetes módon képes ebbe az alvó állapotba kerülni. Ha Laiken abbahagyta volna a többiek locsolását, akkor azok elpusztultak volna, márpedig ezt nem akarta. Így hát, miután megnyugtatta magát, hogy te sértetlenül átvészeled a hibernációt, tovább kísérletezett a többiekkel. Ha jól értettem, úgy ötven évvel ezelőtt fogott hozzá a kísérletezéshez – pillantott kérdőn Yarrow-ra, aki bólintott.

A rózsa megremegett, a szirmait pedig még szorosabban összezárva reszkető bimbóvá húzódott össze.

– Nem – jelentette ki. – Tévedsz. Laiken szeretett engem. Mindannyiunkat szeretett!

A varázsló a maga módján talán valóban szerette az öntudatra ébredt növényeket.

– Szerintem meg akart óvni téged. Azt gondolta, hogy ha alszol, biztonságban leszel. Ha pedig mindannyian alszotok, akkor… – Ez tűnt a legkíméletesebb magyarázatnak arra, miért hagyta Laiken, hogy Lotti elsorvadjon, és lényegében kómába essen, amikor egyszerűen gondoskodhatott is volna róla. Minden más magyarázat ennél sokkal kegyetlenebbnek tűnt. Terlu gyengéden megkérdezte: – Mire emlékszel abból az időszakból, mielőtt álomba szenderültél?

– Laiken sokszor maradt távol – felelte Lotti, még mindig a gondolataiba merülve. – Sok dolga volt. Az üvegházakkal.

– Addigra már elkezdte elbocsátani a kertészeket – vetette közbe Yarrow. – Az apám azt mondta, hogy ötven évvel ezelőtt Belde afelé haladt, hogy kis faluvá váljon, Laiken azonban ezt nem szerette volna. Nem engedte meg, hogy új emberek telepedjenek le, és lett egy olyan kikötése is, hogy a kertészek, amennyiben meg akarnak házasodni, távozzanak a szigetről, ahelyett hogy idehoznák a házastársukat is, és itt alapítanának családot, ahogy az korábban, apám gyerekkorában történt. Ahogy telt-múlt az idő, Laiken egyre több mindent végzett el egymaga, közben pedig egyre inkább magába zárkózott.

– Csak megfeledkezett rólam – erősködött Lotti. – Nem szándékosan tette. Ezt nem vagyok hajlandó elhinni.

– Elképzelhető, hogy véletlen történt veled – mondta Terlu. Elvégre honnan tudhatta volna? Nem volt ott. Csak a varázsló feljegyzésein keresztül kapott képet az eseményekről. Hadd bálványozza csak tovább Lotti a megteremtőjét, ha ezt szeretné. Nincs miért arra kényszeríteni, hogy szembenézzen a múlttal, vagy szembesüljön az igazsággal, ha mindez csak fájdalmat okozna neki, márpedig annak semmi értelme nem lenne, hogy feleslegesen fájdalmat okozzon a rózsának. A történteken egyikük sem tudott változtatni, a jövőt viszont alakíthatták. – Na de a lényeg – folytatta Terlu, és egy varázsigére mutatott a füzetben –, hogy a többieket ezzel altatta el. Évekbe telt, mire tökéletesítette a bűbájt, de végül sikerrel járt.

Yarrow közelebb hajolt a papírhoz, hogy lássa. A lány érezte a férfi meleg leheletét az arcán – édes csokoládéillatot árasztott.

– Szóval azt mondod, hogy egy varázslat miatt alszanak?

– Alapvetően igen – felelte Terlu. – Megtaláltam azt a varázsigét, amelyet Laiken használt, és azt hiszem, az ellenbűbájt is, bár azt sosem próbálta ki, szóval nem tudom, hogy…

Lotti riadtan csapkodott a leveleivel.

– Azt hiszed? Vagyis nem vagy biztos benne? És mit értesz azon, hogy Laiken sosem próbálta ki azt a bűbájt? Ez azt jelenti, hogy egy olyan varázsigét akarsz alkalmazni a barátaimon, amit még soha senki nem használt? Mi lesz, ha ez csak rontani fog az állapotukon?

Mielőtt válaszolt volna, Terlu eltűnődött.

– Annál a nemlétnél, amelyben most vannak, nem hiszem, hogy lenne rosszabb.

– És te meg honnan tudod, hogy milyen az a… Ó! – Lotti zavartan bimbóba zárta a szirmait. – Bocsánat. Elfelejtettem a szobros időszakodat. Én csak… Mi van, ha rosszul sül el a varázslat?

A szobros időszak. Milyen könnyed leírása ez Terlu elvesztegetett éveinek.

– Benne van a kockázat – felelte a lány, majd Yarrow-ra nézett, egyenesen bele abba a tengerzöld szempárba. Olyan közel volt a férfi tekintetéhez, hogy Terlu úgy érezte, az összes érzést egyszerre látja benne: reményt, félelmet, szánakozást, fájdalmat, bánatot, ám egyvalami legyőzte mindezt: a remény. – Ha elmondom ezt a varázsigét, lehet, hogy a növények elpusztulnak. Vagy átalakulnak. Egy bűbáj ezernyi módon félresikerülhet, ezért iktatta törvénybe a császár, hogy a képzett és varázslásra alkalmas varázslókon kívül mások számára tilos a mágiahasználat. Én viszont alaposan tanulmányoztam ezt a bűbájt, és tisztában vagyok a szavak hatásával.

A nyelv volt az egész lényege – a szótagok közvetítették a szándékot, és a mondatok hajtották végre az utasítást. Ez a mágia: szavak, amelyek életre keltik a gondolatokat. Terlu pedig nagyon-nagyon jól bánt a szavakkal – vagy legalábbis azokkal a szavakkal, amelyek a bűbájokban előfordultak. Arra nem vett volna mérget, hogy egy akármilyen beszélgetés során a megfelelő kifejezések hagyják el a száját, ebben az esetben azonban… ebben az esetben azonban bízott magában. Nagyjából. Többé-kevésbé.

– Én bízom benned – szólalt meg Yarrow.

Terlu számára ez volt a legszebb mondat, amit valaha hallott. Fülig pirult, és visszalapozott a füzetben oda, ahol a bűbáj hozzávalói sorakoztak.

– Különleges összetevői vannak – mondta, és megmutatta a kertésznek az általa összeállított listát: egy almafa bimbója, egy még ki nem csírázott makk, nárciszból származó virágpor, valamint még vagy fél tucat növényi eredetű dolog, amelyekről csak félig-meddig tudta, hogy micsodák, azt azonban teljesen biztosra vette, hogy Yarrow ismeri őket.

– Meglesz – mondta a férfi.

Bárki más számára, bárhol máshol lehetetlen lett volna mindezt összeszedni, különösen télvíz idején, de Yarrow számára, Belde szigetén… Terlu elgondolkodott, vajon azért hozta-e létre Laiken az üvegházakat, hogy minden a rendelkezésére álljon, ami a varázslataihoz szükségeltetett. Nem hiszem. A jegyzetei alapján nem úgy tűnt, hogy a varázsló a növények gondozásán kívül bármi más célból igyekezett volna növelni az erejét, ám ha akarta volna… Talán azért vált ennyire paranoiássá, mert rájött, mit kezdhetnének más varázslók az itteni erőforrásokkal, amennyiben hozzáférhetnének. Vajon a császár tudta, milyen kincset rejtegetett ez a sziget? Lehet, hogy Rijes Velk azért döntött úgy, hogy válaszol Yarrow levelére, mert rádöbbent, Belde milyen értékes hely? Vagy nem látott mást, csupán egy problémát, amelyet meg kellett oldani?

Milyen elképesztő varázslatokat lehetne véghez vinni az itt megtermő növényekkel! Vajon volt olyan, hogy Laiken egy pillanatra megállt, és elgondolkodott, mennyi jót tehetne, ha megnyitná az üvegházait a nagyvilág számára, ahelyett hogy minden erejével megpróbálta volna elszigetelni őket?

A lány arra jutott, a legfőbb kérdés az, mennyire bízik valaki abban, hogy az emberek helyesen cselekszenek.

Yarrow bízik bennem.

Terlu pedig nem fogja cserben hagyni őt.

– Egy órán belül nálam lesz minden – ígérte meg Yarrow, és magához vette az összetevők listáját. – Te pedig – mondta Terlunak, és a bögre felé biccentett – idd meg a forró csokoládédat, mielőtt kihűl.

Alig egy órával később mindhárman ott álltak a polcoknál, amelyeken az alvó növények sorakoztak. Elvarázsolt álom, gondolta Terlu. Jobban hangzik, mint a szoborizálás, de vajon tényleg jobb is annál? Nem volt teljesen meggyőződve róla. Azon töprengett, hogy a növények valóban álmodnak-e, és ha igen, akkor vajon miről. Ő maga csak töredékesen emlékezett az álmaira – mind olyan dolgokkal voltak tele, amelyeket elveszített.

Yarrow letett a földre egy kosarat, Lotti pedig beleugrott, majd elkezdte egymás után kidobálni belőle az ösvényre a bűbáj hozzávalóit.

– Elég nagy mennyiségre lesz szükségünk, ha mindenkit szeretnék visszahozni az álomból – jelentette ki.

Terlu keresztbe vetett lábbal ült a kosár mellett, és a hozzávalók átválogatásával foglalatoskodott.

– Igazad van, de azt hiszem, érdemes lenne egyszerre eggyel kezdenünk. Hátha nem működik a varázsige.

– De működni fog – biztatta Yarrow.

A lány egy bogyókkal teli ágat vett a kezébe, és vizsgálgatni kezdte. A bűbáj nem határozta meg pontosan, hány fehér hamvas szedernek kell lennie egy ágon, de ennyi biztosan megteszi.

– Köszönöm a bizalmat – mondta –, de én nem vagyok varázsló, ez pedig egy olyan varázslat, amelyet még soha senki nem próbált ki előttünk. Még az is lehet, hogy a növényeket kacsává változtatja, ki tudja?

– Brrr! Kacsákról szó sem lehet – borzongott meg remegő szirmokkal Lotti, majd baljósan hozzátette: – Akadt némi rossz tapasztalatom egy vadkacsával.

– Igenis varázsló vagy – jelentette ki Yarrow, mire a lány csak a fejét rázta.

Ezt már annyiszor megbeszélték, és Terlu úgy gondolta, elég világosan fogalmazott: ő nem az az ember, akinek a kertész remélte. Igyekezett elnyomni afölött érzett fájdalmát, hogy Yarrow valaki másnak szerette volna látni.

– Egy autodidakta varázsló – helyesbített a férfi. – Megtanultad a varázslatok nyelvét. Tanulmányoztad a szövegüket. Igaz, hogy mindezt a hivatalos varázslóképzés keretein kívül tetted, de az, hogy nem formális módon sajátítottad el a tudást, még nem jelenti azt, hogy nem tanultál semmit. Mondd csak, az a varázsige, amelyet akkor mondtál el, amikor a póknövény barátodat teremtetted, működött?

Igen, működött. Méghozzá elsőre.

– De az csak azért történt, mert felkész… Na jól van, legyen, egy pont neked, de ettől még továbbra is azt gondolom, okosabb, ha először csak egyetlen növényen próbáljuk ki a bűbájt, már csak azért is, mert akkor egyesével üdvözölhetjük őket, és megvárhatjuk, míg egyik a másik után hozzászokik az új helyzethez. Túl sok lenne, ha egyszerre ébresztenénk fel őket. – Terlu nem felejtette el, milyen zaklatottnak érezte magát, miután visszatért belé az élet. – Nem szeretnék nekik fájdalmat okozni.

Yarrow vállat vont.

– Szerintem pedig nem szabadna alábecsülnöd magad.

Terlu szólásra nyitotta a száját… majd becsukta.

– Köszönöm.

Csak ennyit mondott. Bár a kertész nem beszélt sokat, amikor mégis szavak hagyták el a száját, azok beletaláltak Terlu szívének közepébe.

– Elég legyen ebből az érzelgősködésből! – csattant fel a leveleivel csapkodva Lotti. – Itt növények várnak arra, hogy megmentsék őket!

Terlu érezte, hogy elöntötte a pír az arcát.

Yarrow lehajtotta a fejét, nehogy a lány szemébe kelljen néznie, majd letérdelt mellé, és fajták szerint elkezdte halmokba rendezni a bűbáj hozzávalóit.

Lotti kikecmergett a kosárból, és felszaladt a növényekkel teli polcokra.

– Hmm… Melyikőtök legyen az első… – latolgatta.

– Válaszd az egyik barátodat – javasolta Terlu.

Lotti eltotyogott egy cserép mellett.

– Akkor te nem jöhetsz szóba – vetette oda a tűzvirágnak.

Yarrow gondosan elrendezte a hozzávalókból épült kis halmocskákat, kiegyenesítgette a növényszárakat és faágakat, a bogyókat és a magvakat pedig csinos sorokba állította. Terlut mindez a Csillagok Templomában zajló szertartásokra emlékeztette. Ezeknél a templomszolgák úgy gondolták, hogy ha a szent köveket nem a megfelelő mintákba rendezik, akkor kialszanak a csillagok, a tengerészek pedig eltévednek. Egyszer elolvasta a Csillagok Templomának legendáit, amelyek között rengeteg olyan elveszett vándorról és elfeledett álomról szóló történet volt, amelyekben annak köszönhették a megmenekülést, hogy a szárazföldön lévők precízen odafigyeltek arra, mit hova helyeznek el.

– És te hogyan lettél kertész? – kérdezte Terlu a férfit. – Tanultad valahol? Vagy magadtól sajátítottad el?

– Ha iskolára gondolsz, nem, nem jártam iskolába, viszont számtalan tanárom volt. Az apám. A nagymamám és a nagypapám, még a haláluk előtt. Nagybácsik és nagynénik. Rengeteg unokatestvér. Mindegyiküknek megvolt a maga szakterülete.

Hiányzik neki a családja. Terlu hallotta a férfi hangján. Vajon nekik hiányzott valaha ez a hely? Éreztek kísértést a visszatérésre? Lehet, hogy csak a meghívásra vártak?

– Mi lenne, ha meghívnád őket a télünnepre?

Yarrow felvonta a szemöldökét.

– Azért Belde elég messze van ahhoz, hogy idejöjjenek egy vacsorára.

– A télünnep nem csak egy vacsora.

A kertész vállat vont.

– Elfelejtetted a sütiket! – figyelmeztette Terlu, mire Yarrow elmosolyodott.

– A mézes sütiket.

– Meg az áfonyás sütit, a citromos szeletet, a vaníliás márványkuglófot, ó, és a kandírozott narancsot. Ettél már csokoládéba mártott kandírozott narancsot? Hát az valami isteni! A nagyapám maga kandírozta a narancsgerezdeket. A receptje titkos, sosem mondta el senkinek. Úgy tudom, még titkosírással sem jegyezte le. Tudod, azon gondolkozom, mennyire észszerűtlen, hogy Laiken ne gondoskodott volna arról, hogy valaki majd meg tudja újítani az üvegházi bűbájokat, hiszen olyan fontosak voltak neki ezek a növények.

– Azt hitte, örökké itt lesz – felelte a kertész.

Lotti ekkor megtorpant egy orchidea mellett.

– Hogyan halt meg? – kérdezte szomorú hangon.

– Balesetben – mondta Yarrow. – Leesett a lépcsőn. Nagy varázslónak számított, nemzedéke talán legnagyobbjának, és mégis kitörte a nyakát. Apám talált rá. Azután kezdte el keresni, hogy nem jelent meg az orchideáknál. Laiken maga gondoskodott az orchideákról minden egyes nap; nem engedte, hogy bárki más hozzájuk érjen. Apám azt mesélte, hogy miután meghalt, Laiken szelleme még három órán át ott időzött körülötte, hogy kioktassa őt az orchideák gondozásáról. Csak ezután hallgatott el.

– Az orchideák elég kényesek – jegyezte meg Lotti, majd otthagyta azt, amelyiknél eddig álldogált, és továbbment egy húsevő növényhez, a Vénusz légycsapójához. – Micsoda egy bolond volt ez a Laiken. Ébren kellett volna tartania engem. Azt talán nem tudtam volna megakadályozni, hogy lezuhanjon a lépcsőn, de legalább így nem egyedül halt volna meg. – Az utolsó szavaknál megremegett a rózsa hangja.

Terlu elképzelte, mit érezhet Lotti: egyszerre dühös és szomorú, aztán dühös, mert szomorú lett, majd szomorú, mert elöntötte a düh. Rettentő tehetetlenséggel jár a tudat, hogy a sorsod nem rajtad múlik. Hiszen Lotti nem tudta megmenteni saját magát, és nem volt itt, hogy megmentse a varázslót.

– Majd én öntözlek – ígérte meg a rózsának Yarrow.

– Inkább taníts meg arra, hogyan öntözhetem én saját magamat – mondta Lotti, majd vágyakozva hozzátette: – Megtennéd, kérlek? Szeretném tudni, hogyan kell használni a szivattyút. Soha többé nem szeretnék másoktól függeni.

A lány kihallotta a sok-sok kavargó érzelmet a rózsa hangjából. Lotti számított Laikenre, aki azonban cserben hagyta őt. Ahogy erre gondolt, Terlunak összefacsarodott a szíve. Bár nem teljesen ugyanazokon a dolgokon mentek keresztül, de azt ő is pontosan tudta, milyen érzés tehetetlennek lenni, azt érezni, hogy nincs hatalmad a saját sorsod felett. Tudta, milyen az, amikor mások félreállítanak, és elfeledkeznek rólad.

– Nem is tudom…

Terlu közbevágott:

– Talán ha egy kötelet rögzítesz a szivattyú fogantyújához, azt tudná használni Lotti. Esetleg súlyt is köthetnénk rá. És akkor soha többé nem kellene attól tartania, hogy mi lesz, ha magára hagyják. – Soha senkinek nem lenne szabad ilyesmitől félnie.

Yarrow elgondolkodott a javaslaton, majd bólintott.

– Megtaláljuk a módját.

– Nagyszerű – felelte Lotti, majd Terluhoz fordulva hozzátette: – Köszönöm. – A kis rózsa végigment a polcon, elhaladva néhány alvó növény, köztük egy sarkantyúfű és egy bogáncsvirág mellett. – Nehogy az orchideát ébreszd fel elsőként. Mit szólnál a filodendronhoz? Ő igazán megbízható, jóravaló srác volt. A levelei méretének ellenére csendes és szerény.

Yarrow leemelte a filodendronos cserepet az állványáról, és az ösvényen üldögélő Terlu mellé tette. A lány fogta a bűbáj hozzávalóit, összekeverte és egy kis tasakba tette őket, amelynek a száját egy fűszállal kötötte össze, mintha csak egy szalagot használt volna.

– Van nálad ültetőkanál? – fordult a kertészhez Terlu. – A gyökerek közé szeretném beásni a tasakot az összetevőkkel, így a bűbáj biztosan a célpontra koncentrálódik majd. – Legalábbis elméletileg, ha a lány jól értette az általa olvasottakat. Tisztában volt vele, hogy nincs hivatalos varázslói képesítése. Általában hosszú egyetemi évek előzték meg azt, hogy egy császári varázslónak engedélyezték a mágiával való kísérletezést, és még ekkor is számos magasabb rangú varázsló jelenléte szükségeltetett, hogy ellenőrizzék az újoncokat, és elkerüljék a baleseteket. Amit Terlu tenni készült, az a legjobb esetben is meggondolatlanság. Ugyanakkor nem látott más lehetőséget. Amíg megvolt az esély arra, hogy felébressze a növényeket, addig nem hagyhatta őket bent ragadni az elvarázsolt álmukban. Ahogy Yarrow sem hagyta őt benne a szoborlétben.

A kertész előhúzott egy ültetőkanalat számtalan zsebének egyikéből, majd egy kis gödröt ásott vele a földbe, óvatosan, nehogy kárt tegyen a növény gyökérzetében. Terlu átnyújtotta neki a tasakocskát, amelyet Yarrow a gödörbe helyezett, végül pedig az egészet betemette.

– Kész is van – mondta a férfi.

Szóval elérkezett a pillanat. Minden készen állt.

Terlu újra meg újra elismételte magában a varázsigét, hogy minden szótagot úgy ejtsen, hogy az a megfelelő jelentéssel bírjon. Biztosra vette, hogy így lesz.

De akkor miért volt ennyire ideges? Mert megszegem a törvényt. Megint. Szándékosan.

A legutóbb, amikor azzal nyugtatta magát, hogy megéri a tiltott varázslás, és a következmények nem lesznek vészesek, rettentő nagyot tévedett.

Ez most más.

Senki nem élt a szigeten, aki feljelenthette volna. Mind Yarrow, mind Lotti azt akarta, hogy Terlu varázsoljon. Sőt, éppen nekik volt szükségük rá. Nem egyedül csinálom. Ezúttal nem. Ráadásul a helyes dolgot készült megtenni. Nem hagyhatta, hogy ezek a növények élet és halál között lebegjenek. Fel kell ébredniük, vissza kell nyerniük a tudatukat, és amennyiben neki hatalmában állt visszahozni őket az életbe, akkor ezt meg kell tennie. Hiszen annyiszor átrágta már magában az egész helyzetet – az előnyeit és a hátrányait, azt, hogy mit nyerhet és mit veszíthet vele. Most már késő lenne visszafordulni. Megígérte, hogy megteszi, és esze ágában sem volt megszegni az ígéretét, mindegy, milyen következmények vártak rá. Terlu mély lélegzetet vett, majd lassan kifújta a levegőt. Lerázta a kezét, és igyekezett megnyugodni.

Autodidakta varázsló vagyok.

És:

Amiről a császár nem tud, az nem fáj neki.

Elhelyezkedett a filodendronnal szemben, majd elkezdte mondani a varázsigét.

– Myrd vi se hwathan. Myrd dor a chasacan. Myrd rywy. Alleca-se-ansara…

Minden egyes szótagot olyan lágyan és könnyedén ejtett ki, mintha csak az anyanyelvén beszélt volna. A kimondott szavak együtt visszhangoztak a fejében a saját gondolataival, akár belső hangja és beszéde kórusa, és közben igyekezett a filodendronra is koncentrálni.

Ébredj fel. Szeretnék találkozni veled. Ideje felébredned.

A varázsige utolsó szava is elhagyta a lány száját.

A filodendron nem mozdult.

Lotti közelebb csúszott.

– Na, bevált? – kérdezte.

– Nem tudom. – Lehet, hogy beletelik egy kis időbe, amíg a bűbáj hatásai szemmel láthatók lesznek? Terlu annak idején nem kérdezte meg Yarrow-t, mennyi idő telt el a felélesztő varázsige és aközött, hogy ő szoborból visszaváltozott emberré, de hát ez egy teljesen más varázslat. Talán ez a mostani bűbáj egy kis késéssel lép működésbe. Ám az is elképzelhető, hogy nem működik. Kihagyott volna egy hozzávalót? Vagy esetleg rosszul fordított le egy szót? Nem valószínű, gondolta. És az összetevők nem is lehettek volna ennél frissebbek.

Talán ezek a növények nem is aludtak, legalábbis már nem. Talán túl sok idő telt el, megszűnt a varázs, és már hétköznapi növények lettek. Talán a növényőseik öntudatra ébredt és öntudattal rendelkező növények voltak, ám az új magokból kikelő utódaik már nem örökölték mindezt. Terlu nem is sejtette, hogyan működik ez az egész. Ha egy növénynek lehullanak a levelei, aztán új leveleket növeszt, attól az még ugyanaz a növény? Az új magok örökölhetik a régebbiek tudását és bölcsességét? Ha ezek itt valójában nem is azok a növények, amelyeket Laiken annak idején elvarázsolt, hanem azoknak a gyerekei, akkor elképzelhető, hogy nem is lehet felébresz…

Az üvegház túloldalán lévő orchidea ekkor ásított egyet.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

AZ ÜVEGHÁZBAN EGYSZERRE minden növény ébredezni kezdett.

Terlu balján egy összegubancolódott borostyán mászott ki a cserépből, majd tekeredett fel kígyószerűen az oszlopra. Az orchidea ide-oda forgatta halvány rózsaszínben és fehérben játszó virágait, mintha a bibéjén keresztül az egész üvegházat szerette volna szemügyre venni. Egy százszorszép virágba borult, és a leveleit a magasba emelve megnyújtózott, a sarkantyúfű pedig olyan mélyre hajolt, mintha félbe akarta volna hajtani magát.

– Megcsináltad! – ujjongott Lotti a szirmait a levegőben táncoltatva. – Felébrednek!

– De hát nem szabadna… – kezdett volna tiltakozni Terlu, ám a jobbján éppen kigyulladt egy tűzvirág.

– Tűz van! – sikoltott fel Lotti.

Yarrow rögtön ott termett egy teli öntözőkannával, és lelocsolta a lángoló növényt, aki prüszkölni és köhögni kezdett. A kertész letérdelt mellé, eközben nem messze tőlük egy fügekaktusz új bimbót növesztett, amely azonnal ki is pattant, és virágba borult.

– Váááááá! – visítozta.

A közelben egy krizantém is fejhangon kezdett sipítozni.

Hát működött a bűbáj! Tényleg működött! Leszámítva azt, hogy eredetileg a növényeknek egyenként kellett volna magukhoz térniük. Ehhez képest most az üvegházban lévő összes növény egyszerre nyújtózkodott, mocorgott és ébredezett.

Először a filodendron szólalt meg Terluval szemben.

– Szóóóóvaaaal – kezdte. A hangja mély volt, és lassan beszélt, minden magánhangzója úgy megnyúlt, mint a karamella. – Nem. Haltunk. Meg. Ez jóóóó híííír.

– Szia! Üdv újra köztünk – köszöntötte mosolyogva a lány. – Az én nevem Terlu. Ő pedig, aki épp a tűzvirágnak segít, Yarrow. És itt van Lotti is. Emlékszel Lottira?

A rózsa odarohant a filodendronhoz.

– Dendy! De jó téged újra látni! Mármint, nyilván láttalak már korábban is, de te nem láthattál engem, mert aludtál, de most már ébren vagy, ahogy én is. És itt vagyunk mindketten! Emlékszel rám, ugye? Csak nyugodtan, nem kell sietni! Hiszen még csak most ébredtél. Én vagyok az az újjáéledő rózsa, aki általában Laiken társaságában volt. Ő a varázsló, aki megteremtett minket. Nyilván emlékszel rá, és ha rá emlékszel, akkor rám is emlékezned kell.

A filodendron sokáig nem szólt semmit.

– Ó, hahó, üdv köztünk ismét – mondta Lotti, és egy bogáncs felé kezdett ugrálni. A bogáncs hagymagumóhoz hasonlító virága majdnem kétszer akkorára nőtt, mint az aprócska rózsa, amely fölé tövises szárával magasodott.

A bogáncs remegve hátrahajlott.

– Nem! Nem fogom! Nem jöhetsz a közelembe! Ne engedd, hogy a közelembe jöjjön!

Lotti pár lépéssel arrébb megállt a bongáncstól.

– Látom, nem érted. Felébresztettünk! Most már rendben vagy. Életben vagy, ébren vagy, nem vagy már eszméletlen. Hát nem csodálatos?

Nem messze a sarkantyúfű nyüszítése hallatszott.

– Barátok voltunk! Nem emlékszel? – fordult Lotti a krizantémhoz.

– Én emmmlékszem rá – mondta Dendy olyan halkan, hogy Terlunak közelebb kellett hajolnia hozzá, hogy hallja, amit mond. Miközben beszélt, a levelei hullámoztak. – Miiind emlékszüüünk. Ő volt Laiken keeedvence. Őőőőő… elfelejti.

– Ezt hogy érted? – értetlenkedett Terlu.

A tűzvirág eközben elkezdett Yarrow-hoz fecsegni.

– Vizes. Ez vizes. Vizes vagyok. De én tűz vagyok. Én vizes tűz vagyok. Ó, ez így nagyon nem jó. Ebben nincs semmi jó.

A fügekaktusz sírva fakadt, hangos, könnyek nélküli zokogásban tört ki. Yarrow kissé esetlenül megpaskolta az egyik kezével, közben a vizes tűzvirágot törölgette egy ronggyal. Az arcára kiült a pánik.

– Miért ébredtek fel mind egyszerre? És miért ilyen zaklatottak?

– Elég sokkoló, amikor először magadhoz térsz – felelte bizonytalanul Terlu.

Ezek a növények sokkal régebb óta aludtak, mint amennyi ideig ő szobor volt, és számára is rendkívül nyugtalanító érzéssel járt visszanyerni az emberi mivoltát. Hogyan magyarázhatnánk el, mennyi idő telt el, mióta elaludtak, anélkül hogy még jobban felzaklatnánk őket? És mit mondjanak, ha az egyik növény Laikenről kérdez? Elkerülhetetlennek látszott, hogy valamelyikük rákérdezzen. Terlu reménykedett benne, hogy el tudják odázni ezt a pillanatot. Szerencsésebb lenne, ha a növények előbb megszoknák azt, hogy felébredtek és újra maguknál vannak, mielőtt megtudnák a hírt – nagy csapás lesz számukra. Bárcsak egyenként ébredtek volna fel a varázsige hatására, ahogy azt Terlu eredetileg tervezte! Miért nem így történt?

A hozzávalók miatt. A kis tasakot Terlu elásta ugyan a filodendronnál, a többi összetevőt azonban nem tette el. Mindegyik elöl maradt, a szabad levegőn, a bűbáj pedig mindet felhasználta, így Terlu szándékainál sokkal nagyobb területre terjedt ki. A varázsige szavai nem törődtek azzal, hogy éppen melyik hozzávalót hozták működésbe.

Miattam van ez a káosz.

Ez a különbség egy megfelelően képzett és egy autodidakta varázsló között. Nem akadt senki, aki elmondta volna a lánynak, hogy mit ne tegyen.

A tűzvirág keservesen jajveszékelt.

– Yarrow! Segíts nekik! – követelte Lotti. – Te vagy a kertész. Neked kellene tudnod, hogyan kell gondoskodni a növényekről.

A rózsa egyik növényről a másikra ugrált, üdvözölte őket, és arról áradozott, mennyire örül annak, hogy újra láthatja őket, a többi növény azonban, úgy tűnt, nem örült annyira, hogy újra láthatta Lottit.

Egy másik polcon egy mirtusz kezdett mély, gyászos hangú éneklésbe. Miközben énekelt, a levelei úgy rezegtek, hogy beleremegett az egész bokor, sőt, még a cserepe is.

– Ó, hogy vágyódik szívem a tenger után, bár lennék oly szabad, mint a kék, a kék tenger…

A fügekaktusz még hangosabban jajveszékelt.

– A sötétség! – sikoltott fel a hajnalka. – Hát eljött!

A borostyán lecsúszott az oszlopról, és a fügekaktusz cserepe köré tekeredett, mire a kaktusz egyik puffadt karjával átölelte a borostyán egyik indáját. Ahogy a borostyán lágyan ringatta, a fügekaktusz lassan megnyugodott. Sárga virága összezárult, ismét bimbó lett belőle.

Szóval erre van szükségük.

– Csak nyugtasd meg őket – javasolta a kertésznek Terlu. – Félnek – mondta, majd közelebb húzódott a kálához. – Szia! Terlu vagyok. Nagyon örülök, hogy felébredtél.

A kála erre a lány felé hajtotta a virágját.

– Szomjas?

– Yarrow, azt hiszem, a növényeknek vízre van szükségük.

– Na, ezt meg tudom oldani – felelte a kertész megkönnyebbülten. Teletöltött egy locsolókannát, majd növényről növényre járt, és mindegyiket megkínálta egy-egy korty vízzel. Némelyik elfogadta, némelyik nem.

Lotti végig Yarrow nyomában volt, és mindegyik növénnyel váltott pár szót. Elmagyarázta nekik, hol vannak, és hogy éppen most ébredtek fel elvarázsolt álmukból. Hurrá! Majd, miután köszöntötte növénytársait, kérdések özönét zúdította rájuk: van bármi emlékük a korábbi életükből? Tudják a nevüket? Na és arra emlékeznek, amikor véletlenül elterelte valamivel Laiken figyelmét, miközben a varázsló éppen a vízbűbájt használta, és emiatt elárasztotta az üvegházak felét? Nem? Akkor jó.

– Te vagy Laiken kis ölebe – mondta a rózsának a Vénusz légycsapója.

– Nem vagyok öleb! – tiltakozott Lotti.

– Őőő volt a varááázsló első teremtmééénye – szólalt meg Dendy, a filodendron. Indái segítségével kitolta magát a cserépből, behajlította a gyökereit, amelyekkel egy kis földlabdát gyúrt, majd azt magához véve Terlu mellé huppant az ösvényre. Caz is épp ilyen földlabdácskával közlekedett, emlékezett vissza a lány. Az életre keltő varázsige ugyanis nemcsak érzelmekkel, hanem mozgékonysággal is megajándékozta a növényeket. – Laiken ritkááán mutatkozott nééélküle.

– Mindenhová vele tartottál – erősített rá a húsevő növény. – Itt voltál akkor, amikor a varázsló életet adott nekünk, és akkor is, amikor arra ítélt minket, hogy élőhalottként létezzünk tovább.

– Halál és sötétség! – visította a hajnalka.

– Nem! – kiáltott fel Lotti. – Nem én voltam! Nem én tettem! Hibernálódtam. Nem tehetek semmiről.

A borostyán közelebb kúszott a rózsához, és körbevette az indáival.

– Segítettél a varázslónak, amikor idejött, és becsapott minket. Hazudtál nekünk.

– Én soha nem hazudtam! – tiltakozott Lotti. – Te hazudsz!

– Neeeeem emléksziiik – szólalt meg Dendy. – Neeeem az őőőő hibájaaaa.

– Látod?! – csattant fel Lotti. – Na, várj csak. Hogy érted azt, hogy nem emlékszem? Hiszen én nem is voltam itt. Terlu, mondd meg nekik. Te találtál rám Laiken műhelyében, ahol téli álmot aludtam. Amikor álomba merültem, ti mindannyian jól éreztétek magatokat. Az üvegházzal sem volt semmi gond. Minden rendben ment.

– Miiinden téééli ááálma után eeelfelejti – jegyezte meg halkan Dendy.

A mirtusz abbahagyta az éneklést.

– Én soha nem felejtek! – jajdult fel. – A kék, a kék tenger! Kísértett álmaimban! A só a leveleimen! Ó, a só a leveleimen! – Egész testében remegett, mintha zokogott volna. A levelei lehullottak és szétszóródtak, a százszorszép pedig közelebb ugrált a cserepével, hogy megvigasztalhassa a reszkető bokrot.

Lotti leküzdötte magát az ösvényre, majd Dendy elé huppant.

– Egyetlen pillanatot sem felejtettem el – jelentette ki. – Barátok voltunk! Úgy látszik, te vagy az, aki elfelejtetted ezt.

– Hol van? – kérdezte a húsevő. – Hol van az az ember, aki elárult minket?

– Mi tényleg barátok voltunk. Egy család – sziszegte a borostyán –, amíg te át nem álltál mellé.

Nem úgy tűnt, mintha a növények különösebben kedvelték volna a varázslót.

Vagy a kis rózsát.

Terlu nem tudta eldönteni, kit vigasztaljon inkább: Lottit, az éppen csak felébredt növényeket, vagy Yarrow-t, aki egyre növekvő pánikkal a tekintetében követte a kibontakozóban lévő drámát. Évek óta nem kellett mások érzelmeivel foglalkoznia, csak a sajátjaival, ráadásul Terlu gyanította, azok nagy részét is leginkább figyelmen kívül hagyta.

Lotti magába zárkózott, szirmait összecsukta, kis bimbóvá zsugorodott össze.

– Nem értem – panaszolta. – Miért vagytok ilyen dühösek? Nem csináltam semmit! Én is téli álmot aludtam! És én szenderültem álomba elsőként! Itt sem voltam, amikor elaltattak titeket!

– Deee bizooony, itt voltál – mondta Dendy a többieknél sokkal kedvesebben. – Eeelfelejtetted, de eljöttééél te is, amikor Laiken eeelmondta a varááázsigét, amivel eeelvette az éééletünket. Azt mondtááátok, hogy eeez csak egy öntözőőőbűbáááj. Segííít nedvesen tartani a földünket.

– Hazudtatok – ismételte meg a Lotti körül köröző borostyán. – Hazug vagy. Áruló. – Indáit egyre szorosabbra fűzte a rózsa körül, miközben az mind kisebbre húzta össze magát.

A tűzvirág felől füst gomolygott.

– Kérlek – könyörgött Yarrow-nak a bogáncs –, ne engedd, hogy a varázsló újra elaltasson bennünket!

Ebből elég. Terlu átlépett a borostyánindákon, felkapta a kis rózsát, és a mellkasához szorította. Lotti remegve kapaszkodott a lány ingébe.

– Megijesztitek! – korholta a növényeket Terlu. – Semmire sem emlékszik abból, amit mondtok. Ugye, Lotti?

– Nem, semmire – szipogta a rózsa, és megrázta a szirmait. – De az igaz, hogy… vannak időszakok, amelyek kiestek… Én azt hittem… Laiken néha nem öntözött meg, és ilyenkor napok, hetek, akár hónapok is eltűntek az életemből. Dühös volt, amikor meg kellett ismételnie, amit mondott, mert nem emlékeztem rá… De én sosem árulnék el senkit! Legalábbis nem hiszem, hogy képes lennék ilyesmire. Annyira sajnálom! – zokogta.

– Úgy hangzik, mintha Lotti is Laiken áldozata lett volna – szólalt meg a remegő tűzvirág mellett Yarrow. – Mindannyian azok voltatok – jelentette ki, és a hangjába harag vegyült. Terlu is érezte magában az egyre növekvő dühöt, mintha csak forrásban lévő vízként bugyogott volna a gyomrában. Ha most itt lenne a varázsló… Egyszerűen semmilyen élőlénnyel nem lehet így bánni. Ezeket a növényeket Laiken keltette életre; ők lettek a családja. Márpedig a családoddal nem bánhatsz így.

– Nem az áldozatai voltunk – suttogta fojtott hangon Lotti, Terlu ingébe fúrva magát. – Hanem a szerettei. Laiken sosem bántotta volna egyikünket sem. Szeretett minket. Csak meg akart védeni bennünket.

Dendy a cserepe köré fonta az indáit, majd felsóhajtott.

– Eeezt mondta őőő is, amikor eeelmondta a varááázsigét. Hogy ez a bűűűbáj a mi javuuunkat szooolgálja.

– Hazudott – közölte a borostyán. – Egy mocskos hazudozó volt.

– Miiindanyian elaludtuuunk – folytatta Dendy –, egyikünk a másik után.

– Ahogy ő mondta, a saját érdekünkben – mondta a borostyán, miközben fel-le tekergett a legközelebbi oszlopon, szemmel láthatóan nagyon zaklatottan. – Laikennek soha nem állt szándékában felébreszteni minket. Akkor miért vagyunk most mégis életben?

– Hol van a varázsló? – kérdezte remegve a bogáncs. – Ő is idejön?

A fügekaktusz még hangosabban zokogott.

Terlu a kertészre pillantott. Nem tűnt úgy, mintha Yarrow válaszolni készülne, így a lány vette fel a beszélgetés fonalát.

– Nem jön – felelte. – Laiken néhány évvel ezelőtt meghalt. Lotti ragaszkodott hozzá, hogy ébresszünk fel titeket. A folyamat minden lépésénél jelen volt, és segített. Bármi is történt korábban, Lotti az, aki most a segítségetekre sietett.

A Terlu kezében üldögélő kis rózsa megmozdult, és kikukucskált a szirmai közül.

– Hááálásak vagyunk a segítségért – jelentette ki ünnepélyesen Dendy.

– Meghalt? – kérdezett vissza a borostyán, és összetekeredett egy kupacba.

– Nem jön vissza? – kérdezte reményteli hangon a bogáncs.

– Nem – felelte Yarrow határozottan –, nem jön.

A hajnalka erre kibontotta az összes virágát, és kijelentette:

– Felszállt a sötétség!

Ez az, amit hallaniuk kell, döbbent rá Terlu. Hogy biztonságban vannak. Most már tudta, mit mondjon: azt, amit annak idején ő is hallani szeretett volna.

Körbejárta hát az üvegházat, és mindegyik növényt megnyugtatta. Elmondta nekik, hogy szükség van rájuk, hogy biztonságban vannak, és hogy minden rendben lesz. Lotti csendben maradt, csak akkor szólalt meg, amikor Terlu szavait visszahangozta. Eközben Yarrow a növények gyökereinek és szárainak állapotát ellenőrizte, ugyancsak a lány mondatait ismételgetve. Minden növényt biztosítottak arról, hogy senki sem fogja sem újra elaltatni, sem bántani, sem elvinni őket.

Mire Terlu mindenkivel váltott néhány szót, már lement a nap, a növények pedig lassan nyugovóra tértek, visszabújtak a cserepükbe – némelyik megnyugodva, mások csak kimerülten.

Az alapján, amit Terlu ki tudott hámozni abból, amit a növények az utolsó napjukról meséltek neki, Laiken féltette őket – azt hajtogatta, hogy az egész az ő érdekükben történik, azért, hogy megvédje őket azoktól, akik elvinnék és a saját céljaikra használnák őket. Azt, hogy ki akarná őket elvinni, és miért, a varázsló sohasem részletezte, de ragaszkodott hozzá, hogy ez az egyetlen választása.

– Laiken meghalt. Biztonságban vagytok – ismételte el Terlu a növényeknek újra meg újra, míg meg nem nyugodtak, egyik a másik után.

Ezután visszatért az ösvényen lévő filodendronhoz, az egyetlen növényhez, amely az elmúlt órák megpróbáltatásai alatt végig nyugodt maradt.

– Dendy, meglesztek éjszaka, vagy maradjunk itt? – kérdezte Terlu. Visszaviheti Lottit Laiken műhelyébe, és aztán visszajöhet ide, hogy a többi növénnyel együtt töltse az éjszakát.

– Tiii ketteeeen nem fééértek be egy cserépbe – állapította meg Dendy.

– Tudunk hozni ágyneműt – vetette fel Yarrow.

– Én itt maradok velük – jelentkezett Lotti. – Én… azt hiszem, tartozom nekik ennyivel. Még ha nem is emlékszem. Maradok, hátha valamelyiküknek szüksége lenne valamire. Ha így lesz, akkor majd elmegyek értetek. Talán tudnak segíteni abban, hogy visszatérjenek az emlékeim.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Terlu. A többi növény nem bánt túlzottan kedvesen a kis rózsával. – Visszajöhetsz velünk a házba éjszakára. Majd reggel visszatérünk.

Yarrow a filodendron mellé térdelt, és súgott neki valamit.

– Megleszek – felelte Lotti, majd lemászott Terlu nadrágján, és lehuppant a földre a borostyán mellé. – Ők a barátaim – mondta, majd a régi lelkesedésével hozzátette: – Vagy majd azok lesznek.

Vonakodva ugyan, de Terlu és Yarrow otthagyta Lottit és a többi növényt. Az úton, amíg átsétáltak a többi üvegházon, majd eljutottak a kertész házikójába, a saját gondolataikba merültek, nem sokat beszélgettek. A hőmérséklet időközben még alacsonyabb lett, miközben átvágtak a fenyőerdőn, Terlu látta a leheletét a levegőben.

Odabent, a házban még mindig didergett, miközben Yarrow felélesztette a parázsló tüzet.

– Szerinted jól meglesznek? – kérdezte a lány.

– Nem tudom – felelte a kertész.

Amikor Terlu már kissé felmelegedett, felakasztotta a kabátját, aztán a konyhaszekrényhez ment, amiből elővett két tálat, és megterített az asztalon, míg Yarrow megmelegítette a levest.

– És mit gondolsz, Lotti is rendben lesz?

– Ő nagy túlélő.

– Na és te jó vagy? Tudom… Vagyis inkább az a benyomásom támadt, hogy Laiken fontos volt neked. Megtudni, hogy a növények akarata ellenére mondta el az elaltató bűbájt…

– Elvette tőlük az életüket – mondta Yarrow. – Mert félt.

Terlu epres-mentás vizet töltött a poharaikba, majd várt. Hagyott egy kis teret a férfinak, és bízott abban, hogy többet is mond majd. Biztosan rengeteg érzelem kavaroghatott benne. Ez a varázsló… Bár nem tűnt kifejezetten szerethető embernek, bizonyos értelemben mégis egyfajta apafiguraként szolgált. Mindent ő teremtett ezen a szigeten, beleértve minden olyat, ami Yarrow számára fontos volt. Biztosan fájdalmas lehetett megtudni, hogy Laiken készakarva ártott azoknak az élőlényeknek, amelyeket ő maga hozott létre – nem baleset történt velük, és nem is valami balul sült el. A varázsló szándékosan vette el a növények képességét arra, hogy gondolkodjanak, érezzenek, mozogjanak és megtapasztalják az életet, és eszébe sem jutott, hogy valaha is felébressze őket. Szemben Terlu esetével, ami a növényekkel történt, azt nem büntetésként kapták valamiért, amit elkövettek. Nem, a növények ártatlanok voltak.

– Az lett volna a feladata, hogy megvédje őket – folytatta Yarrow. – Egész életemben… Mindenki, aki a szigeten élt, a növények védelmének szentelte magát, és Laiken… Ő az, aki elindította mindezt, aki mindent megtanított nekünk. – Megrázta a fejét. – Nem lett volna szabad ezt tennie.

– Érthető, hogy haragszol rá.

– Csak nincs semmi értelme – felelte a férfi. – Halott. Nem számít, mit gondolok róla.

– Nekem számít – mondta Terlu, és letette a poharakat az asztalra.

Yarrow meglepetten pillantott rá, majd bólintott, de lezárta a témát, és inkább áttért a növényekre.

– Szükségem lesz néhány légyre a Vénusz légycsapójának. Az üvegházakban bűbájok szabályozzák, hogy milyen rovarok jelenhetnek meg az adott területeken, és nem tudom, hogy van-e olyan, ami berepülhet abba az üvegházba, ahol az öntudatra ébredt növények vannak. Sőt, ami azt illeti, holnap minden növénnyel beszélnem kellene, hogy milyen környezetben tudnak majd a leginkább boldogulni. Mintha a mirtusznak hiányozna a tenger. Nem tudom, hogy oldjam meg ezt. Talán tegyem át cserepestül a kikötőbe, hogy legalább a kilátása meglegyen? Korábban az egyik üvegházból remekül lehetett látni a tengert, de az viszonylag hamar varázstalanodott.

Erről Terlunak hirtelen támadt egy ötlete.

Rémes ötlet ugyan, de akkor is valami.

– Elképzelhetőnek tartod… – kezdett bele, de megállt. Elbizonytalanodott. Lehet, hogy jobb lenne, ha inkább nem is mondaná ki hangosan? Nem, erről szó sem lehetett. – Elképzelhetőnek tartod, hogy valamelyik növény ismeri az üvegházakban alkalmazott varázslatokat? Ha igen… akkor segíthetne azonosítani azokat a bűbájokat, amelyeket Laiken az üvegházak létrehozásakor használt… – Nem, erre még gondolnia sem lett volna szabad. Elvégre a mai varázslása sem épp úgy sült el, ahogy tervezte. Nem gondolt arra, milyen széles körű következményekkel járhat egy bűbáj.

Ugyanakkor az is igaz, hogy felébresztette a növényeket, szóval végső soron a varázslása sikeresnek bizonyult. Úgyhogy végül csak kibökte:

– Ha tudnám, milyen bűbájokat alkalmazott Laiken, talán rá tudnék jönni, hogyan lehetne rendbe hozni a varázstalanodott üvegházakat.

Yarrow a lányra meredt.

– Tényleg azt gondolod, hogy ez lehetséges?

– Nem tudom – vallotta be Terlu őszintén. – De azért megpróbálhatnám.

– Hát ez… – A kertész nyelt egy nagyot, mintha egyszerre rengeteg mondanivalója lett volna, ám a szavak összekeveredtek volna a torkában. Megrázta a fejét. – Már eddig is annyi mindent tettél. Ezt igazán nem kérhetem tőled.

– Nem is kérted – felelte Terlu. – Önként jelentkeztem.

– Tudom, milyen nehéz lehetett neked… Azok után, amit veled tettek… Ha ez az a pont, amit már nem lépnél át, megértem. Teljesítetted az ígéretedet. Nincs már több teendőd.

– Pedig még bőven akad teendő – mondta a lány. Különben is, a helyzet nem sokat változott, továbbra is csak ő, Yarrow és a növények laktak a szigeten, vagyis senki olyan nem tartózkodott Beldén, aki feljelenthette volna Terlut. És ha mégis lett volna itt olyan, aki… Nos, már akkor is késő bánat. Már elmondtam egy varázsigét, és megszegtem a törvényt. – Yarrow, én tényleg szeretném megpróbálni.

A férfi arcán ragyogó mosoly terült el, aminek láttán Terlu csak még biztosabb lett az elhatározásában.

– Ezúttal viszont nem ígérek meg semmit. Ugyanis nem tudom, hogy egyáltalán lehetséges-e. – Fogalma sem volt arról, mennyire bonyolult varázslatról lehet szó, vagy hogy Laiken elég részletes jegyzeteket készített-e ahhoz, hogy meg lehessen ismételni a varázslatait. Mi van, ha balul sül el a bűbáj, és a tenger mélyére süllyeszti a szigetet, vagy véletlenül létrehoz egy húsevő fákkal teli erdőt?

Vagy akár vissza is adhatom Yarrow-nak mindazt, amit elvesztett.

A kertész, aki még mindig olyan arcot vágott, mintha Terlu legalábbis azt mondta volna, hogy lehozza neki a holdat az égről, bólintott.

– Világos. Nincsenek elvárásaim. De ha engem kérdezel, én Dendyvel kezdeném, a filodendronnal. Ő tűnik a legértelmesebbnek a növények közül. Talán belelátott kicsit Laiken tevékenységébe.

– Ez jó ötlet.

– És Terlu… Köszönöm.

A lány érezte, ahogy melegség önti el a mellkasát.

Yarrow levest mért a tálakba, majd mindketten asztalhoz ültek. Terlu szerette volna megkérdezni tőle, hogy ment az élet Beldén, mielőtt elszunnyadtak a növények, és elköltözött volna mindenki. A férfi korábban azt mondta, az egész már-már egy igazi falura hasonlított. Boldog hely lehetett? Yarrow-nak örömteli gyerekkora volt? És ha igen, akkor miért egyezett ki azzal, hogy ilyen hosszú ideig egyedül éljen? Egy nap talán majd képes leszek arra, hogy bármit megkérdezzek tőle, ami csak eszembe jut. A köztük lévő kapcsolat még mindig olyan törékenynek tűnt, hogy Terlu attól tartott, a férfi megint elsétálna, ha túl sokat vagy túl rámenősen kérdezősködne.

Miután befejezték az evést, Yarrow a fürdőbe ment, amíg a lány elmosogatott, majd cseréltek, amíg a lány a fürdőben volt, a férfi pedig elpakolta a levest. Nagyjából egyszerre végeztek, utána pedig bebújtak az egymás mellett álló ágyukba.

Terlu legnagyobb meglepetésére Yarrow szólalt meg először.

– Bárcsak érteném, miért tette azt Laiken, amit tett. Meg kellett volna védenie a növényeket. Ők bíztak benne. Szerették őt.

– Attól félt, hogy elveszíti őket.

– Márpedig akkor ő maga váltotta valóra a saját félelmét.

– Az emberek nem mindig cselekszenek logikusan. Különösen akkor, ha fáj a szívük.

Yarrow hallgatott. Odakint csendben hullott a hó, csak a hópelyhek neszezése hallatszott, ahogy beterítették a háztetőt és a világot. A kandallóban ropogó tűz táncoló árnyékokkal töltötte meg a szobát. Terlu Yarrow légzését hallgatta.

– Ennek akkor sincs semmi értelme – hallatszott a sötétben a férfi hangja.

– Én azt hiszem… Laiken nem volt jól – mondta óvatosan Terlu, noha ezt nem pusztán sejtette. Ez az egyetlen észszerű magyarázat létezett arra, hogy miért küldte el a varázsló a kertész családját a nélkülözhetetlenségük ellenére, miért altatta el az öntudatra ébredt növényeit, miért titkosírással írta a varázsigéit és a feljegyzéseit, és miért nem voltak tervei arra, hogy mi történjen majd az üvegházakkal a halála után.

Bár Yarrow nem felelt, a lány érezte, hogy elgondolkodik azon, ami elhangzott. Ez emberibb magyarázatként szolgált Laiken tetteire, mint azt mondani, hogy a varázsló egyszer csak, minden ok nélkül, kegyetlenné vált. Laikennek szüksége lett volna valakire, aki odafigyel rá, és közbelép, amikor elkezdte felemészteni őt a félelem, de talán senki nem állt elég közel hozzá ahhoz, hogy észrevegye, mi zajlott benne. Vagy ha létezett is ilyen ember, ő nem tudott a varázslónak segíteni.

– Gyerekkoromban – mondta a sötétségben Terlu – volt egy nálam néhány évvel idősebb barátnőm, akinek abban rejlett a tehetsége, hogy engem bajba sodorjon. Persze hogy megengedték, mondta, amikor felmásztunk a vulkáni kráterhez. Mi gond lehet belőle, kérdezte, ha kivisszük a kenut a zátonyra? Ugyan kit zavarna, ha betennénk egy mantaráját a családunk fürdőkádjába? Az lenne az én kis háziállatom, márpedig minden gyerek megérdemli, hogy legyen egy háziállata. Én pedig minden egyes alkalommal bedőltem neki, mert megbíztam benne, és azt hittem, hogy ő is éppannyira szeret engem, mint amennyire én szerettem és csodáltam őt. Szép volt, és élettel teli, én pedig olyan akartam lenni, mint ő. Egy alkalommal kiúsztunk a kikötőbe a harangokhoz. Kicsit aggódtam a gyülekező felhők miatt, de ő azt mondta, nem lesz velük semmi gond… – Elhallgatott. Jól emlékezett arra, hogyan vette rá Odile a soron következő kalandjukra. Azt mondta neki, hogy ő a társa és a legjobb barátnője, meg hogy milyen bátor. Igen, Odile mellett Terlu bátornak és élettel telinek érezte magát, mintha a barátnője tulajdonságai rá is átragadtak volna.

– De mégis lett velük gond – szólalt meg halkan Yarrow.

– Igen, lett. – Terlu felidézte a vihart, amely kitört. Nagyon nagy vihar kerekedett. – Amikor felerősödött körülöttünk a hullámzás… Kiderült, hogy Odile abban reménykedett, a szülei majd érte jönnek, és megmentik. Nekik azonban mindig nagyon sok dolguk akadt. Az édesanyja a falu gyógyítójaként, az apja pedig tanácstagként dolgozott. Segítettek másoknak… Imádták ezt csinálni, közben viszont, úgy tűnt, sosem maradt idejük Odile-ra, aki ezért folyton azon igyekezett, hogy felkeltse valahogy a figyelmüket.

– És mi történt?

– A nővérem mentett meg minket. Észrevette, hogy eltűntem, és riasztotta a nagynénémet, aki a falu legjobb tengerészének számított. Ő hajózott ki a viharba, és vitt haza minket. Odile rengeteg vizet nyelt, alig élte túl. A szülei pedig csak másnap értesültek az egészről, mivel mindketten kint voltak az egyik szomszédjuk földjén. Segítettek behozni onnan egy vemhes tehenet. Az eset után a szüleim megtiltották, hogy bárhová is elmenjek Odile-lal, szoros felügyelet nélkül legalábbis.

Terlu sosem felejtette el, mi fájt neki ebben a legjobban: látszólag Odile-nak nem is hiányzott. Kiszemelt magának egy másik gyereket, akit belerángathatott az újabb cselszövéseibe, a szüleinek pedig csak akkor tűnt fel igazán a létezése, amikor Odile betört a tanács vezetőjének házába, és ellopta a falu egyik fontos ereklyéjét – egy fejdíszt, amelyet aztán arcátlan módon a tavaszi nap-éj egyenlőség ünnepén még fel is vett. Amikor ezt a mutatványát börtönnel jutalmazták, a szülei már nem tudták elkerülni, hogy szembesüljenek a lányuk viselkedésével.

– Már nem is emlékszem, miért kezdtem el ezt mesélni neked.

– Az emberek néha csalódást okoznak nekünk – felelte Yarrow.

– Igen. Várj, nem. Inkább arról van szó, hogy az emberek néha olyan dolgokon mennek keresztül, amiket nem is veszünk észre, mert túlságosan elfoglaltak vagyunk ahhoz, hogy valóban rájuk figyeljünk. Azt hiszem, Laiken nem az az ember volt, akire igazán szükséged lett volna, és nem is az, akinek hitted. Nem mindig hozott helyes döntéseket.

Yarrow hallgatott.

– Mint amikor elaltatta a növényeket – folytatta Terlu. Helyeslő morgás hallatszott a másik ágy felől. – És amikor elküldte innen az egész családodat. – Semmi válasz. – Esetleg visszahívhatnád őket ide, ha gondolod – vetette fel tétován a lány. Igazán nem akarta erőltetni a dolgot, de… Yarrow-nak hiányzik a családja. Nekem pedig az enyém. Terlu arra gondolt, hogy ő biztosan írna a családtagjainak, ha nem tartana ennyire attól, hogy ezzel veszélybe sodorja őket. Ennél már csak attól tartott jobban, hogyan reagálnának a levelére.

Yarrow nagyot sóhajtott a sötétben.

– Most már megvan a saját életük – mondta.

De honnan tudhatta volna biztosan, hogy a családja nem akarna visszajönni Beldére? Talán csak egy meghívásra vártak. Talán nagyon hiányoztak nekik az üvegházak. Talán hiányzott nekik Yarrow is.

– De hát…

A férfi félbeszakította:

– Most már ideje aludnunk. Mindjárt pirkad, nekünk pedig elég sok dolgunk lesz.

A lány elhallgatott. Azt kívánta, bárcsak meg se szólalt volna. Yarrow-nak nyilván semmi szüksége az ő elméleteire egy olyan emberről, akivel még csak nem is találkozott soha, különösen nem úgy, hogy ez az ember milyen fontos szerepet töltött be a kertész életében. Valószínűleg már meg is bánta, hogy nem a növényekkel tölti az éjszakát.

– Köszönöm a mai napot – tette még hozzá Yarrow.

– Nem teljesen úgy alakult, ahogy gondoltam. Sajnálom. – Az egész káosz Terlu hibája volt. Ha minden növényt egyesével ébresztett volna fel, ahogy azt eredetileg is tervezte, nem lett volna számukra ennyire traumatikus az ébredés. Meg Lottinak és Yarrow-nak sem.

– Felébresztetted őket, ahogy megígérted.

A férfi az oldalára fordult, Terluval szembe. A szemében megcsillant a tűz fénye, a lány belefeledkezett a rá meredő szempárba. Yarrow szeme olyan zöld volt, mint az odakint álló fenyőfák, a benne tükröződő lángok pedig a bőre színét idéző, aranyszínű pöttyökként ragyogtak. Terlu eljátszott a gondolattal, mi lenne, ha kinyújtaná a kezét, és megérintené a férfi arcát. Elhúzódna az érintésem elől. Le is szorította a kezét a takarója alatt.

– Holnap a többi varázsige megfejtésén dolgozom majd – mondta Terlu. – Ha Dendy tudna segíteni, akkor gyorsabban menne. A többi növény pedig esetleg segíthetne neked kertészkedni az üvegházakban. Nem kellene mindent egyedül csinálnod.

– Még csak most tértek magukhoz – tiltakozott Yarrow. – Nem kérhetem meg őket máris arra, hogy segítsenek.

– Talán nekik is könnyebb lenne, ha úgy éreznék, hogy van valami céljuk. Csak kérdezd meg őket. De ne várj el tőlük semmit. Tedd világossá számukra, hogy mondhatnak nemet is. Még az is lehet, hogy meglepnek majd.

– Már megleptek.

Terlu úgy vélte, ez tulajdonképpen igaz.

– Ahogy te is.

Egy pillanatra átfutott a lány agyán, hogy talán a kertész lesz az, aki kinyújtja felé a kezét, átlépve az átléphetetlennek tűnő távolságot kettejük között, Yarrow azonban nem tette meg. Terlu pedig nem merte megtenni.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

HAJNALBAN YARROW almás-fahéjas muffint sütött. Terlu elképzelni sem tudta, hogyan sikerült a férfinak ilyen gyorsan összekevernie, majd megsütnie, mindenesetre mire Terlu kinyitotta a szemét, a házikót a kora ősz illata lengte be, noha odakint megint hullani kezdett a hó.

Terlu nagyot nyújtózott.

– Te egy igazi csoda vagy – mondta.

– Ki? Én?

A lánynak ekkor eszébe jutott, hogy talán még soha nem akadt olyan, aki csodálattal adózott volna ennek a férfinak. Még soha senki nem látta másnak, mint fiúnak, testvérnek, unokatestvérnek, unokaöcsnek… Valakinek, akit itt hagytak a szigeten. Azon gondolkodott, vajon sejti-e Yarrow egyáltalán, milyen különleges ő maga, és milyen különleges az, hogy az életét olyan élőlények gondozásának szentelte, amelyek – leszámítva talán az öntudatra ébredt növényeket, amelyek eddig az igazak álmát aludták – soha nem tudják majd ezt viszonozni neki. Terlu bízott benne, hogy az öntudatra ébredt növények most, hogy már felébredtek, kellőképpen kedvesen viselkednek majd vele. Ha esetleg mégsem… nos, ami azt illeti, Terlu még soha senkivel nem kiabált, és abban sem volt biztos, hogy egyáltalán képes lenne erre, ahhoz azonban kétsége sem fért, hogy elmondaná a növényeknek, mennyire csalódott bennük, és hogy jobbat várt tőlük. Nála legalábbis ez a módszer egyértelműen hatott, amikor a szülei alkalmazták. Remélem, nem kell majd bevetnem. Egyik növény sem tűnt úgy, mintha neheztelt volna Yarrow-ra, az újjáéledő rózsával kapcsolatos nézeteikről azonban már nehezen lehetett volna kijelenteni ugyanezt.

– Remélem, a többi növény kedvesen bánt Lottival – jegyezte meg a lány.

– Ha nem, Lotti akkor is rendben lesz.

– Én azért azt hiszem, hogy Lotti elég érzékeny, még ha jól is titkolja – töprengett Terlu.

Nem lehet egyszerű megélni azt, hogy mások olyan döntésekért hibáztatnak, amelyekre nem is emlékszel – vagy akár soha nem is hoztad meg őket. Nem kizárt, hogy Laiken Lottinak is hazudott. Még az is lehet, hogy amikor beléptek az üvegházba, a kis rózsa nem is tudta, mik a varázsló szándékai az álomba ringató bűbájjal. Vagy ha tudta is, nem jutott eszébe kérdőre vonni azt a férfit, aki életre keltette őt. Lotti megbízott Laikenben. És most, miközben még mindig azt az embert gyászolja, akit az apjának tekintett, mennyi gyűlölet célpontja lett ez az aprócska virág… Szegény Lotti.

– Szerintem azért keményebb, mint amilyennek látszik – felelte Yarrow. – Éppúgy, mint te.

Terlu felnevetett.

– Én vagyok a legkevésbé kemény ember, akit ismerek. Annyira képtelen voltam elviselni egy kis magányt, hogy még törvényt is szegtem miatta.

A kertész megvonta a vállát, miközben kivette a muffinokat a süteményformákból, és elrendezgette őket egy tányéron. Néhányat hímzett növényindákkal díszített vászonszalvétába csomagolt.

– Annak ellenére – mondta a lánynak –, hogy az emberek kegyetlenül bántak veled, te nem keseredtél meg. Mi másnak neveznéd ezt, ha nem keménységnek?

– Naivitásnak? Szeretetéhségnek? Szánalmasnak?

– Erőnek – kötötte az ebet a karóhoz Yarrow.

Terlu megint úgy érezte, hogy a férfi előtt állva egyszerűen a torkán akadnak a szavak.

Yarrow átnyújtotta neki a piros kabátját egy becsomagolt muffin társaságában.

– Megyek is az üvegházba – mondta. – Velem tartasz?

– Ööö… Igen. Hogyne. Természetesen.

A mindenit, milyen barátságos volt most a kertész! És kedves.

Odakint az erdőt friss hó borította, a tegnapi lábnyomaikat is elfedte a hótakaró. Halvány galambszürke szín uralta az égboltot, az egyik faágon pedig egy kék madár énekelt magányosan.

– Miért nem költöznek el télen a madarak? – kérdezte Terlu. – Miért nem mennek melegebb helyre? – A szigeten, ahol felnőtt, minden télen rengeteg madárral lehetett találkozni. Imádta nézni, ahogy megérkeznek, és ellepik az eget és a háztetőket.

Yarrow vállat vont.

– Szóval te eteted őket.

– Én szeretek sütni, ők meg szeretnek enni.

– Minden növénynek, minden madárnak, minden élőlénynek te viseled gondját a szigeten – állapította meg Terlu –, de rólad ki gondoskodik?

Újabb vállrándítás. Yarrow meg a vállvonogatásai, gondolta Terlu. Sose hitte volna, hogy valakinek a válla ilyen beszédes lehet.

– Nincs szükségem arra, hogy gondoskodjanak rólam – felelte a kertész. – Felnőtt ember vagyok, ha nem vetted volna észre.

– Ennek ahhoz semmi köze.

Amint az üvegház ajtajához értek, Smaragor a fák tetejéről egyenesen Terlu karjába repült. Hozzábújt, és rögvest dorombolni kezdett.

– Na és rád ki vigyázott? – vágott vissza Yarrow.

– Senki.

A kertész kitárta az ajtót, a lány pedig a macskával együtt belépett rajta.

– De ha vigyázott volna rám valaki – tette hozzá Terlu –, talán nem végeztem volna szoborként.

Végigsétáltak az üvegházakon, Yarrow pedig meg-megállt, hogy ránézzen egy-egy növényre. Kihúzott néhány gyomot egy virágágyásból, lecsípte az elszáradt virágokat egy petúniáról, és megvizsgálta egy fehér bogyókkal teli bokor leveleit. Miután azért is megállt, hogy a tökéletesen egészségesnek látszó százszorszépekkel babráljon, Terlu nekiszegezte a kérdést:

– Nem kellene megnéznünk, hogy mi van Lottival meg a többiekkel?

– Megnézzük majd őket is – felelte Yarrow, aztán felegyenesedett, és folytatták útjukat a következő üvegházba.

Ott ismét megállt, hogy átültessen egy növényt: egy kisebb agyagcserépből egy nagyobba tette át, ahol több tér jutott neki növekedni. A levelei átlógtak a cserép peremén. Öntözés közben a kertész, mintha megérezte volna magán Terlu tekintetét, felpillantott a lányra, aki finoman csupán annyit kérdezett:

– Húzod az időt?

– Nem.

Terlu nem mondott többet, csak állt, és várt.

– Fogalmam sincs, mi fogad ott minket – vallotta be végül Yarrow.

– Ugyan már! Lotti vár majd bennünket – felelte Terlu, és előrement, nyakában a szokás szerint tollas sálként tekergőző Smaragorral. Igyekezett elhessegetni a saját képzeteit arról, mi minden fordulhatott rosszra, mióta az előző este otthagyták őket, kezdve attól, hogy a többi növény kegyetlenkedett a rózsával, egészen odáig, hogy minden növény kataton állapotba zuhant vissza, mivel a varázsige, amelyet elmondott, valami ismeretlen és számára felfoghatatlan, ám ettől még lehetséges okból kifolyólag kudarcot vallott.

Mély levegőt vett, kinyitotta az ajtót, mire azonnal megütötték a fülét a bent zajló élénk csevegés zajai. Rávigyorgott Yarrow-ra, majd belépett az öntudatra ébredt növények üvegházába.

A növények a cserepeiket hátrahagyva az ösvényen csoportosultak. A borostyán úgy tekergőzött, mint egy kígyó, a bogáncsot – pontosabban a leveleit – pedig rázta a nevetés, a tüskéi ide-oda ringatóztak. Gyökerei egy földlabdába kapaszkodtak, amelyből kisebb-nagyobb darabkák hullottak le.

– Így táncolnak az emberek! – kiáltotta a százszorszép, miközben szirmaival csapkodva és leveleit lengetve körbe-körbe ugrált.

A tűzvirág úgy kacagott, hogy majdnem feldőlt.

– Nem, az inkább ilyen – mondta a gyökerein vágtatva a bogáncs, lila virágát ide-oda rázva, mintha csak dobszó ütemére bólogatna a fejével.

– Igen! Ilyen! – kiáltotta nevetve Lotti, és tapsolt a leveleivel.

– És ehhez mit szólsz? – kérdezte a borostyán, aztán oszloppá magasodva feltekeredett, majd hirtelen visszazuhant a földre, és hullámozni kezdett a növények között, akik nevetve és éljenezve követték a mozdulatait.

– Azt hiszem, túlélték az éjszakát – állapította meg Terlu, aki csípőre tett kézzel szemlélte a táncoló növényeket. Túlélték, és kivirultak.

– Terlu! – visította Lotti. – Yarrow! – A kis rózsa bukdácsolva elindult feléjük, és a többi növény is izgatottan vette körül a két emberi lényt.

A szárnyas macska, mielőtt Terlu válláról a gerendák felé vette volna az irányt, sértődötten fújt a viháncoló növényekre. Felettük üldögélve már csak rosszalló pillantásokat vetett rájuk, miközben a mancsát nyalogatta.

Lotti Terlu bokája körül ugrált.

– Lemaradtál arról, amikor Viria elmesélte, hogy történt, amikor Laiken majdnem összekeverte a vadrépát a foltos bürökkel!

Terlu azt latolgatta, melyikük lehet Viria. A növények ugyanis, Lotti és Dendy kivételével, nem árulták el a nevüket. Már éppen nyitotta volna a száját, hogy megkérdezze, amikor Yarrow megszólalt.

– Mindkettőnek fehér a virágzata – magyarázta –, de a vadrépa szárát apró szőrszálak borítják, míg a foltos bürök szára sima. További fontos különbség, hogy a foltos bürök mérgező.

– Csak azééért vicces, mert neeeem sééérült meg seeenki – mondta Dendy.

– Jaj, ugyan – csattant fel Lotti –, ez mindenhogyan őrült vicces!

– Amilyen arcot vágott Laiken! – mondta kacagva a kála, akiről Terlu azt gyanította, hogy ő lehet Viria. A fehér virág hátrahajlott, úgy rázta a nevetés, hogy sárga torzsavirága is beleremegett. – Az eset után ragaszkodott ahhoz, hogy a kertészei az összes növényt felcímkézzék. Több százezer aprólékosan megírt táblát helyeztek el minden cserépben.

– Kééésőbb eeeltávolította őőőket – jegyezte meg vontatott, mély hangján Dendy.

A nevetés elhalkult.

– Én szerettem, hogy volt egy tábla a nevemmel – sipította a fügekaktusz. – A kertész rá is rajzolt engem. Igazán jól mutattam rajta.

A hozzá legközelebb álló növények közül többen is siettek biztosítani a fügekaktuszt arról, hogy most is remekül mutat, mire a kaktusz azt felelte nekik, hogy ők is nagyon mutatósak – és így röpködtek az egyre nagyobb és komolyabb bókok oda-vissza, mígnem teljes egyetértésben megállapodtak abban, hogy mindannyian olyan gyönyörűek, mint a tavaszi napsütés. Ezután azonban nézeteltérés alakult ki a borostyán és a Vénusz légycsapója között arról, hogy mikor ragyog szebben a nap: tavasszal, amikor a fák virágba borulnak, vagy nyáron, amikor minden növény sütkérezhet a fényében.

A vitát Terlu szakította félbe.

– Mivel már nincsenek tábláitok, elárulnátok nekünk a neveteket és a nemeteket? Szeretnénk megismerni mindannyiótokat.

– Tessék? – morogta mögötte Yarrow. – Mindannyiukat?

Terlu letérdelt, a növények pedig köré gyűltek, és mindenki egymás után a nevét kiáltotta. Dendy, a filodendron (férfi); Risa, a borostyán (nem határozta meg a nemét); Amina, az orchidea (lány); Viria, a kála (lány); Tirna, a bogáncs (nem határozta meg a nemét); Nif, a tűzvirág (férfi); Rí, a viaszmirtusz (férfi); Hosha, a fügekaktusz (nem határozta meg a nemét); Sut, a légycsapó (férfi); Zyndia, a hajnalka (lány); Mirr, a páfrány (nem határozta meg a nemét)… A lány igyekezett annyi információt az eszébe vésni, amennyit csak tudott.

– És hogy érzitek magatokat? – kérdezte a növényeket. – Jól vagytok?

– Nincs szükségetek valamire? – egészítette ki a kérdéssort Yarrow.

Erre Rí, a viaszmirtusz rákezdett egy tengerésznótára:

– Csak a szél kell a hátam mögé, a fedélzet a talpam alá, elém pedig a tenger, a tengeeer! – énekelte a leveleit rázva.

– Csitt már! – szólt rá Lotti. – Yarrow komolyan kérdezte. Olyan kedves, és csak segíteni szeretne.

Erre záporozni kezdtek a növények válaszai: jól voltak, csak kicsit kiszáradtak; az egyikük új cserepet kért; egy másik úgy vélte, kaphatna ízletesebb virágföldet; akadt olyan, aki nagyobb páratartalomra vágyott, meg olyan is, aki a borostyánra (Risára) panaszkodott, amiért horkolt; más szerint viszont a kála (Viria) nevetett túl hangosan; a krizantém azt szerette volna tudni, mikor tér vissza a kedvenc kertésze; a páfrány (Mirr) pedig azon tűnődött, hogyhogy nem került be a többi, nem beszélő növény közé. Mindannyian tudni akarták, miről maradtak le, amíg aludtak. Yarrow körül tolongva pedig egymás után kérdezgették tőle, mi van a kertészekkel, név szerint sorolva őket. Terlu már kezdte azt hinni, hogy a férfi fogja magát, és kirohan az üvegház ajtaján, majd meg sem áll a kikötőig. Yarrow lassan hátrált, a lány mögé húzódott, miközben a növények egyre szorosabban vették őket körül.

– Hagyjatok nekik egy kis teret – szólt Lotti, és hátrébb terelte őket. – Már mondtam nektek: Yarrow az egyetlen kertész a szigeten, Terlun és rajta kívül pedig nincs más ember Beldén. Persze rajtuk kívül itt vannak még azok a különféle bogarak meg egyéb bestiák, amelyeket Laiken teremtett. Ja, és a macska, Smaragor. Félelmetes egy szörnyeteg.

– Nem szörnyeteg – szólt közbe Terlu.

– De hát ennek semmi értelme – mondta Lottinak Risa, a borostyán. – Több száz üvegház van, amit rendben kell tartani. Ehhez egy egész kertészcsapatra van szükség, akik éjjel-nappal azon dolgoznak, hogy az üvegházakban ne legyenek se gyomok, se kártevők, és minden szépen metszett és gondozott legyen.

– Pontosan ezért van szükségünk a segítségetekre – vágta rá Terlu, majd elhallgatott.

Arra várt, hogy Yarrow megszólaljon. Ám a kertész ahelyett, hogy segítséget kért volna a napi teendőihez, így szólt:

– Laiken halála óta számos üvegház varázstalanodott. Az üvegek betörtek, és a hőmérsékleti viszonyok is felborultak. – Néhány növény felnyögött. – Terlu egy ideje azon dolgozik, hogy Laiken feljegyzéseit lefordítsa, így talált rá arra a varázsigére is, amellyel felébresztett titeket. Hamarosan pedig megtalálja azt a bűbájt is, amellyel ismét életre kelthetők az elpusztult üvegházak, és amely így megmentheti Beldét.

Valóban?

Ami azt illeti, ez nem kis nyomásnak tűnt. Elvégre Terlu egy szóval sem mondta, hogy a varázslattal helyre tudja hozni az üvegházakat. Csupán annyit mondott, hogy szeretné megpróbálni, egyáltalán lehetséges-e. Mi van, ha nem sikerül? Senkinek sem szeretnék csalódást okozni.

– Meg fogom próbálni – szólalt meg sietve Terlu. – Nem vagyok varázsló, tehát nem ígérhetek semmit.

– Érti a varázslók nyelvét – folytatta Yarrow –, és megfejtette Laiken titkosírását.

A lány úgy érezte, mintha az összes növény szeme rászegeződött volna – noha nem is volt szemük. Legszívesebben elbújt volna egy oszlop mögé, hogy ne is lássák. Még soha senki sem függött tőle, nem számított rá. Többnyire köztudottnak számított, hogy előbb-utóbb valamilyen módon mindenkinek csalódást okoz. Kedves és barátságos – de nincs benne semmi lenyűgöző. Ez lennék én.

– Igen, de nagy különbség van aközött, hogy valaki el tud olvasni egy varázsigét, vagy helyesen el is tudja mondani.

Yarrow reményteli kiskutyaszemeket meresztett rá.

– De azért még mindig hajlandó vagy megpróbálni?

– Igen, hogyne, megpróbálom. Csak… – Terlu nagyot sóhajtott. Persze hogy megpróbálja! Csak épp nem szeretett volna csodát ígérni úgy, hogy az ígéretét nem tudja betartani. A növények felé fordult, akik ott álltak előtte a lelkesedéstől rezgő leveleikkel, gyökereik között földet ringatva. – Ha bármelyikőtök emlékezne arra, milyen bűbájokat használt Laiken az üvegházak egyensúlyban tartására, az nagy segítség lenne.

– Megtartotta magának a varázslatait – felelte Amina, az orchidea.

– Valljuk be: üldözési mániája volt – tette hozzá Risa az orchidea körül kúszva. – Már egészen az első időktől kezdődően. Dendy viszont ott volt vele egy ideig. Hátha felismer egy-két varázslatot.

– Megpróóóbálhatoooom – mondta Dendy. – Eeez minden, amit megííígééérhetek.

– Ahogy én is – helyeselt bőszen Terlu.

– Én pedig csak ennyit kérek – mondta Yarrow a lányra szegezett tekintettel.

Odakint Dendy dideregve, leveleit maga köré göngyölítve kúszott a hófedte talajon. Olyan csíkot hagyott maga után, mint egy kígyó. A földlabdáját az indáival szorította, nehogy leérjen a hóba.

– Fázol? – kérdezte Terlu. – Ne vigyelek inkább a kabátomban?

Dendy levelei úgy lendültek a magasba, akár egy kisgyerek karjai, amikor arra kéri a felnőtteket, hogy vegyék fel.

– De, kérlek. A növééényeket nem a szééélsőséges hőingadozás elviselésére teremtették. Meg hááát, lááábaim sincsenek.

Terlu felnyalábolta a filodendron földlabdáját, az indáit és a leveleit pedig bedugta a kabátja alá.

– Köszönöööm – hálálkodott Dendy. – Laaaiken annak idején talicskááában szállított minket. Legalábbis addig, amíg meg nem unta a tááársaságunkat.

– Szerezhetek neked talicskát.

– Nem keeell, ez teljesen megfelel nekem, ha neked is.

– Egyáltalán nem vagy nehéz, és nem is ficeregsz.

Dendy nagyjából akkorára nőtt, mint Terlu korábbi növény barátja, Caz, ő azonban nem szerette, ha felemelték, inkább az indái segítségével lendült át egyik könyvespolcról a másikra. A lány agyán átfutott a kérdés, vajon milyen lehetett hirtelen rádöbbenni, hogy egyedül is képes vagy mozogni, és nem vagy egy cseréphez vagy virágágyáshoz kötve.

– Gyakran elhagytad az üvegházat? Tudod, annak idején.

– Eleinte Laaaikennel mentem mindenhováááá, mint Lotti. Kééésőbb… már nem tetszett neki, hogy nekem is van véééleményem. Jóóóóó ideje nem láttam már a tornyát. Eléééég sok varázslatot hajtott végre nélkülem. Neeem tudom, meeekkora segítség leszek, de megteszeeem, amit tudok.

A toronyhoz érve Terlu kinyitotta az ajtót, és bevitte Dendyt, aki lefejtette magát a lány testéről, majd indáival hajtva a földlabdáját, beljebb ugrált a műhelybe.

– Most tisztább, mint volt – jegyezte meg a lány.

Az érkezése óta Yarrow minden felületet leporolt és felsúrolt, Terlu pedig Lottival szétválogatta az összes papírt, valamint rendszerezték a könyveket és jegyzetfüzeteket, de a helyiséget valahogy még mindig megülte a szomorúság és az elhagyatottság. A szag lesz az oka, jött rá Terlu. Az alapos takarítás ellenére ugyanis a műhelyben még mindig rothadó növények és poros könyvek szaga terjengett, némi, a kályhából jövő füsttel keveredve. Nem ilyen illatú az élet. Ezer éve nem főzött itt senki levest vagy sütött kenyeret. Csupán az a citrusos szappan jelentett egy kis frissességet, amellyel Yarrow az üvegeket és a fazekakat tisztította meg.

Terlu azon töprengett, talán helyrehozhatná ezt. Néhány üvegbe rakhatna például virágokat. A gerendákon fűszernövényeket száríthatna. Tehetne fel függönyöket. Más házikókban látott függönyöket. Ha már úgyis itt lesz még egy darabig… Inkább maradnék Yarrow házában, mint hogy ezt a műhelyt tegyem otthonossá. Azt különösen nehezen tudta elképzelni, hogy valaha is használja az emeleti szobát. Az első nap óta, amikor is lehozta a szobából az egyetlen ott talált könyvet Laiken utolsó jegyzeteivel, be sem tette oda a lábát. A legjobb esetben is hátborzongató volt az egész. A legrosszabban pedig… Mintha kísértetjárta hely lenne. Ami azt illeti, Terlu egyáltalán nem lett volna meglepve, ha az lenne, ha más nem is, a kétségbeesettség ott lapuló nyomai miatt. A fenti szobára súlyos lepelként nehezedett a szomorúság, mintha még a falak is emlékeztek volna arra, hogy egy magányos és paranoiás férfi halt meg köztük. Terlunak esze ágában sem volt önszántából időt tölteni odafent.

Az alsó szinten legalább nem ez a nyomasztó légkör uralkodott.

Yarrow-nak köszönhetően pedig a por is eltűnt.

Dendy a levelei segítségével felkapaszkodott, és felmászott a munkaasztalra, majd a földlabdáját bedugta maga alá, mintha ülne.

– Szóóóval, hogyan segíthetek?

Terlu a polcokat és az asztalokat elborító papírok és a könyvek felé intett.

– Megfejtettem Laiken titkosírását a labirintusban élő sárkányoknál hagyott kódkönyve segítségével, de több mint száz jegyzetfüzet és számtalan papír van még itt, amivel foglalkozni kellene. Egy élet sem elég arra, hogy mindegyiken átrágjam magam, főleg, mivel nem is tudom igazán, mit is keressek. Azt remélem, segítesz nekem leszűkíteni az átnézésre érdemes feljegyzések körét.

– Ááátnézhetem őket, hááátha felismerek valamit.

– Tökéletes! – Terlu átvitt és a filodendron elé pakolt egy nagy halom papírt. – Te vagy a legidősebb a növények között, ugye? Mármint Lotti után.

– Mi ááárult el? Tááán heeervadok? – kérdezte Dendy, és tekergetni kezdte az indás szárait, mintha minden szögből szerette volna megvizsgálni magát.

Terlu nem is tudta igazán, miből gondolta ezt. Talán mert a filodendron annyival nyugodtabban viselkedett, mint a többiek, vagy mert Lotti azt szerette volna, ha Dendyt ébreszti fel először. Meglehet, az is számított, ahogyan a filodendron Laikenről beszélt: mintha évtizedek óta ismerte volna.

– Milyen volt az élet Beldén? Még mielőtt Laiken mindenkit elküldött volna. Ismerted Yarrow-t fiatalabb korában?

– Azt hittem, a varááázslóról kérdezel majd, nem a keeertészről.

A lány vállat vont – éppen úgy, ahogy Yarrow szokta. Nem gondolta, hogy olyan váratlan lett volna a kérdése.

– A varázslóval sosem fogok találkozni, Yarrow viszont itt van. – És sokkal kedvesebb ember, mint amilyennek az elmondások alapján Laiken tűnt.

– Hmmm.

– Mi az? – Nincs abban semmi különös, hogy kíváncsi az egyetlen másik emberre a szigeten. Terlu nem volt hajlandó zavarba jönni emiatt. Nem arra kérte Dendyt, hogy pletykálkodjon. Csupán arra… hogy ossza meg vele a véleményét, meg néhány árulkodó, régi történetet. Az csak a hab a tortán, ha ezekben egy imádni való, fiatal Yarrow szerepel, aki éppen kezdte elsajátítani a kertészkedés fortélyait. Terlu nagyon is el tudta képzelni, hogy a férfi már akkor igyekezett gondoskodni a növényekről, amikor még ahhoz sem volt elég idős, hogy megemeljen egy locsolókannát.

– Láááttam már kíííváncsi embereket – jegyezte meg Dendy, miközben áttotyogott a munkaasztalon. – Végül általában összehááázasodnak.

Na, most már elfutotta a pír Terlu arcát.

– Yarrow nem olyan, mint amilyennek először gondoltam – mondta.

Dendy nekilátott a jegyzetfüzeteknek, az indáit kezekként használva megfogta, felemelte, majd átlapozta őket.

– Miiilyennek gondoltad előőőször?

– Barátságtalannak.

– És mooost?

– Azt hiszem, nagy szíve van – felelte Terlu –, csak nem tudja, hogyan mutassa ki ezt olyanoknak, akik nincsenek tele klorofillal. Valószínűleg nincs benne gyakorlata. Vagy talán óvatos?

– Ha a kertészed véééégig kitartott Laiken mellett, az utolsó napjaiig, hibáááztathatod-e ezért? Meg kellett tanulnia megóóóvni a szívét – mondta Dendy, majd felemelt egy fakózöld, rojtos gerincű jegyzetfüzetet. – Nééézd meg ezt. Azt hiszem, ez az a füzet, amivel Laiken soook időőőt töltött.

Terlu leült egy székre, elvette a füzetet, és kinyitotta a mellette lévő kódkönyvet. Egyszerre olvasta és fordította a jegyzeteket, alig kellett belepillantania a kódkönyvbe. Laiken titkosírásrendszerének legnagyobb részét már elsajátította, ezenkívül a feljegyzések nagyjából felében a varázsló a köznyelvet használta. Csupán a konkrét varázsigéket írta le kódolva.

– Azt tudod, hogy mi történt a varázslóval? Mi késztette arra, hogy mindenkitől elforduljon?

– Óóó. Aaaz. Ott voltam, amikor elkezdőőődött. – Dendy egy újabb, piros masnival átkötött vaskos füzetet húzott ki a kupacból. – Hmmm, ha nem tééévedek, láttam nála ezt is, bááár azt hiszem, hogy ebbe inkább azokat a szállítmányokat jegyezte fel, amelyek mááás szigetekről érkeztek.

Terlu átlapozta a füzetet. Különféle listákat talált benne, amelyek nem titkosírással íródtak, leszámítva egy fél oldalt az utolsó lapok között. Átfutotta ezt is.

– Van itt egy varázsigerészlet… Mintha nem lenne teljes a szöveg. Laiken kísérletezgetett bűbájokkal?

– Iiigen, folyton ezt csinálta. Miiindig leírta a sajátjait, vagy már lééétezőket móóódosított a saját szááája íze szerint.

Hű, hogy odalettek volna az alyssiumi könyvtárosok, ha hozzáférhettek volna ehhez a kincsesbányához! Nagyon kevés olyan varázsló akadt ugyanis, aki saját varázsigéket alkotott – itt pedig több száz ilyen szerepelt. Az lesz majd igazán cseles, hogy Terlu rájöjjön, mely varázsigék működtek, és melyek azok a kísérletek, amelyek kudarcba fulladtak – ám ezt csak azután tudhatja meg, hogy megfejtette az eredeti céljukat.

Most igazán megérezte a terhet, amelyet a vállalásával magára vett – mintha csak egy lezuhanni kész szikla lebegett volna felette. Hatalmas feladat várt rá, olyasmi, amely több tudós egész életére elég lett volna. Mély lélegzetet vett, és igyekezett nem tudomást venni arról, mennyire remegett a gyomra. Mennyi remény sugárzott Yarrow tekintetéből! Csak annyit mondtam, hogy megpróbálom. Talán ha jobban megértené Laikent, kevésbé tűnne lehetetlen vállalkozásnak ez az egész?

– Miért hozta létre Laiken Beldén ezeket az üvegházakat?

– Aaakkoriban még nem voooltam itt.

Dendy valószínűleg tényleg nem létezett még akkor. Az öntudatra ébredt növények megteremtése ritka és magas szintű mágiát igényelt – Laiken aligha kezdte ezzel a bűbájjal a munkáját. Nem úgy, mint én, aki átugrottam az összes alapvarázslatot.

– De azééért tudom a vááálaszt – folytatta a filodendron. – Laikennek volt egy lánya, Ria. Ééédes kislány volt. Szerette a virágokat. Mindiiig elszomorodott, amikor eeelhervadtak. Neki építette az első üvegházat ajándékba. Amikor engem meeegteremtett, Ria nagyjábóóól tizenhat éééves lehetett, de már akkoriban is a szigeten túúúlra tekintgetett. Szeretett volna mááás helyeket is látni, mááás dolgokat megtapasztalni. Az volt Ria áááálma, hogy láthassa a világ összes virágát. Rééészben azért lettünk megteremtve, hogy az ő társai legyünk. Hogy eeeltereljük kicsit a figyelmét.

– Laiken nem akarta, hogy a lánya elmenjen – tűnődött Terlu.

– Nyomóóós oka volt rá. Ria beteg volt.

– Ó… – Terlu el tudta képzelni a helyzetet: adott egy magányos, óriási álmokkal teli kislány és egy aggódó apuka. Amikor fiatal vagy, a világ elképesztően tágasnak, az élet pedig végtelennek tűnik, azonban nem vagy tisztában a korlátokkal: sem a sajátjaiddal, sem azokkal, amelyeket a világ állít majd eléd. Terlu sem felejtette el, milyen volt egykor a láthatáron túlra kémlelve arról álmodozni, milyen lehet odakint a nagyvilág. Tele lehetőségekkel! Akkoriban még nem értette, hogy nem lehet mindent egyszerre megkapni, és hogy minden ajtó, amelyen belépsz, egyszersmind más ajtók becsukásával is jár. A távozásnak ára van, amit ő gondolkodás nélkül megfizetett, noha nem lehetett biztos abban, mi várja a nagyvilágban. Azt hitte, könnyen megtalálja majd benne a helyét.

– Neki hozta létre az üveghááázat – folytatta Dendy. – Kezdetben csak egyetlenegy épület volt, aztán eeegyre több üveghááázat teremtett, és mindenhonnan magokat és növényeket gyűűűjtött. A hajók folyamatosan szááállították ide őket, a lááány pedig boldognak tűnt. Laiken nem tudta, hogy Ria eközben többször is beszélgetett a tengerééészekkel, és megvesztegette őőőket, hogy vegyééék fel őt is a hajóóóójukra, amikor úgy érezte, készen áll rá.

Ez idáig egyetlen jegyzetfüzet sem tett említést semmiféle lányról, bár az igaz, hogy úgy általában kevés szó esett bennük emberekről. Minden a növényekről és az építményekről szólt. Terlu eltöprengett, Ria vajon szerette-e az üvegházakat, és vajon szándékában állt-e visszatérni Beldére, vagy úgy tervezte, hogy szabad lesz, mint a madár. Akárcsak én, amikor elmentem otthonról.

– Ott voooltam azon a napon, amikor Ria elment. Lotti is ott volt. Laiken akkor előőőször hagyta víz nélkül Lottit. Őőőt hibáztatta, amiért nem szólt neki a lánya tervéről. A keeertészeket is hibáztatta, amiért nem ááállították meg Riát. A tengerészeknek pedig azt róóótta fel, hogy elvitték magukkal.

– Hadd találjam ki: saját magát sosem hibáztatta azért, hogy itt tartotta a lányát, annak ellenére, hogy ő el akart menni a szigetről – mondta Terlu. Találkozott már ilyen emberekkel: ők azok, akik mindig meg vannak győződve arról, hogy minden mások hibája. A saját döntéseiket sosem teszik mérlegre.

– Laiken egyre több épületet húzott fel, és egyre csak bőőővítette az üvegházakat. Arra gondolt, hogy ha egyre nagyobb ééés nagyobb üveghááázakat hoz létre, akkor Ria majd viiissza akar térni a szigetre. Aznap, amikor a szállítóhajó meghozta a hírt, hogy Ria meghaaalt… Laiken összetört.

– Ez borzasztóan szomorú.

– És az volt a legszomorúúúbb, hogy ezutááán is azt gondolta, Ria majd visszatér, neki pedig az a dolga, hogy megőőőrizze számára a szigetet. Fééélni kezdett attól, hogy mások majd lerombolják az üvegházakat. Nem vette ééészre, hogy mások is szerettééék őket. Ahogy azt sem, hogy Riááát is szerették.

– Hiányzik neked, igaz?

– Ááállandóan.

– Na és Yarrow-nak? Neki is hiányzik?

– Őőő még meg sem született, amikor Ria meghalt. Ez már naaagyon-nagyon régen történt. Laiken soha nem bocsááátotta meg, és nem felejtette eeel. Mi, növények mindenre emlééékezünk, és megbocsááátunk.

Elcsendesedtek. Terlu átvizsgált még két füzetet, amelyeket Dendy kiválasztott a kupacból. Az egyik középpontjában a zöldségek és gyümölcsök álltak – egészségesebb burgonyát eredményező bűbájok; varázslatok, amelyek segítenek távol tartani az őszibarackfáktól a kártevőket; varázsige az erőteljesebb ízű tökmagért –, a másikban viszont elsősorban az üvegházak karbantartásáról esett szó. Azon jegyzetek alapján, amelyeket Terlu eddig megfejtett, Laiken több módszert is kipróbált a megfelelő páratartalom biztosítására és a hőmérséklet fenntartására…

Olvasás közben buzgón jegyzetelt ő maga is, Dendy pedig dalra fakadt. A filodendron hangja puha volt, és bársonyos, leveleit a dallam ritmusára ringatta. Egy régi, a szigeten ismert népdalt énekelt egy hableányról és egy hablegényről, akik összebarátkoztak egy kisgyerekkel. Terlu csak ímmel-ámmal figyelt oda a dalra, mivel közben olvasott.

Kellemes és békés hangulat kerekedett. A lány el sem tudott képzelni jobb dolgot annál, mint hogy valaki más társaságában olvasson az ember. Nem állandó fecsegés kellett neki, hanem valakinek a jelenléte… Erre vágyott. Lapozott egyet, és…

Kivágódott a torony ajtaja. Mindketten összerezzentek. Yarrow viharzott be, majd lerázta magáról az odakint ráhullott kóbor hópelyheket.

– Minden rendben? – ugrott talpra Terlu. – Lottival van valami? Vagy a többi növény…

– Itt maradhatok egy kicsit? – kérdezte Yarrow.

– Persze, de mi…

– Beszélnek – mondta a férfi, és leroskadt a Laiken íróasztala mögötti székre. – Szakadatlanul. Megállás nélkül. Én csak… néhány percnyi nyugalmat szeretnék – motyogta, majd a kezébe temette az arcát.

Terlu megpróbálta elfojtani a mosolyát, miközben visszatért az olvasáshoz. A férfi ugyan elmenekült a locsifecsi növények elől, ő azonban nem tudta nem észrevenni, hogy nem a saját, üres házába ment – hanem idejött. Vele együtt akart egyedül lenni. Nem is volt annyira magának való, mint amilyennek mutatta magát. Csupán… félénk.

Terlu örült ennek a felfedezésnek.

Telt-múlt az idő.

Dendy sorra vette a polcon lévő könyveket, néhányat elöl hagyott, másokat visszatett, Terlu pedig tovább tanulmányozta a feljegyzéseket. Yarrow közben körülöttük sertepertélt, behordta kintről a tűzifát, és felélesztette a tüzet. Kivett két krumplit a zsebéből, és a tűzhelyre tette őket, hogy megsüljenek.

Kintről egyre hevesebb beszéd zaja szűrődött be, kétségbeesett hangok hallatszottak. Amikor valami az ajtónak csapódott, Terlu is odanézett. Egy újabb puffanás után Yarrow az ajtóhoz sietett, és kinyitotta. Terlu is utánaszaladt.

– Hát megtaláltatok – sóhajtotta Yarrow.

– Minden rendben? – kérdezte mögötte a lány.

A növények mind egyszerre, egymás szavába vágva kezdtek beszélni, olyan rettenetes ricsajt okozva, hogy lehetetlennek tűnt bármit is megérteni abból, amit mondanak.

Egyszer csak Lotti lépett elő a zsibongó zöldek sűrűjéből, és túlkiabálva mindenkit közölte:

– Velünk kell jönnötök! Az egyik üvegház haldoklik!

TIZENHATODIK FEJEZET

A NÖVÉNYEK MENTEK ELÖL – futva, ugrálva, egymáson átbukdácsolva mutatták az utat. A látvány igazán szórakoztató is lehetett volna, ha Terlu nem látta volna közben Yarrow arcát. Igyekezett tartani a lépést a férfival, miközben Dendy is ott vágtatott mellette. Amint odaértek, keresztülrohantak az üvegházakon.

Átvágtak a rózsákkal teli helyiségen.

Végigszaladtak a páfrányokon.

Majd következett az az üvegház, amelyben már Terlu is járt azon a napon, amikor visszaváltozott emberré. Itt mindenről víznek kellett volna csöpögnie a magas páratartalom miatt. Buja zöld volt az egész, minden egyes négyzetcentimétert vaskos levelek és kacskaringós indák borítottak – a levegőt azonban hűvösség ülte meg. Felpillantva Terlu azonnal látta, mi történt.

Kialudt a nap.

Jól emlékezett a mesterséges napkorongra, amely olyan erősen sütött le az üvegház csúcsáról, hogy csak hunyorogva tudott ránézni. A kupola azonban most füstszürkébe burkolózott, akárcsak egy évek óta használt kandalló, amelyet beborított a korom. A nap körül táncot járó gyémánttestű és aranyszárnyú szitakötők már mind elmenekültek, Terlu egyet sem látott belőlük a haldokló üvegházban.

Reccs.

Az egyik üvegtáblán repedés futott végig minden irányba, fel, egészen a kupoláig.

– Meg kell mentenem a növényeket – mondta Yarrow.

– Mondd meg, mit tegyünk.

– Tegyünk?

Terlu Lottira nézett. Meg Dendyre, Risára és az összes többi növényre. Nem akart a nevükben beszélni, de ha nem csalt az ember-, illetve növényismerete, akkor…

– Hát én – mondta Lotti.

– És mi – jelentette ki határozottan Dendy.

A többiek is zajos egyetértésüknek adtak hangot, majd reszketve, ijedten, de mindenre elszántan elhallgattak. Terlu szívét büszkeség töltötte el. Alig egy napja ezek a növények még elvarázsolt álmukat aludták, most pedig alig várták, hogy cselekedhessenek, és közösen segíthessenek másokon.

Yarrow a másodperc törtrészéig úgy nézett rájuk, mintha többet is akarna mondani, ám végül csak bólintott.

– Legutóbb, amikor ez a történt, a hőmérséklet fagypont alá zuhant az üvegházban, amit aztán perzselő forróság követett: a bűbájok nem egyszerűen megszűnnek, hanem összezavarodnak. A lehető legtöbb növényt ki kell vinnünk, mielőtt ez megtörténik. Titeket is beleértve. Világos? Ne kockáztassátok a saját épségeteket!

Lotti tapsolt a leveleivel. Olyan hangot adott ki, mint amikor vásznak csapódnak egymáshoz.

– Hallottátok! Gyerünk, dologra! – kiáltotta, majd elhallgatott. – Pontosan mi is a dolgunk? – kérdezte Terlura és Yarrow-ra pillantva.

A kertész már munkához látott. A földre dobta a kabátját, feltűrte az ingujját, és már bele is vájta az ásóját a földbe egy hibiszkuszbokor mellett.

Terlu gyorsan körbenézett az üvegházban. A növények nagy részét virágágyásokba ültették, a cserepes növényekkel azonban el lehetett kezdeni a mentést.

– Te, te és te – mutatott rá a legerősebbnek tűnő növényekre. Olyanokat igyekezett választani, akiken sok volt a levél és az inda, amelyekkel tudtak fogni és vonszolni. – A cserepesekkel kezdjétek. Húzzátok át őket a mellettünk lévő üvegházba! Yarrow! Vannak olyan ásók és ültetőkanalak, amiket a növények is tudnak használni?

– Menj két üvegházzal arrébb, keleti irányban, majd a rózsáknál fordulj balra. Ott lesz egy tárolóláda a citrusos üvegház sarkában – hadarta Yarrow egy szuszra.

– Hozom is – felelte Terlu. – Dendy, amint Yarrow kiásta a hibiszkuszbokrot a gyökerével együtt, vidd át a barátaiddal a szomszéd üvegházba. Majd újra elültetjük, ha már mindent és mindenkit kimentettünk.

– Igenis, asszonyom! – nyugtázta a filodendron.

Terlu átvágott az üvegházakon, a rózsáknál balra fordult, majd rohant tovább, amíg el nem ért egy citrom-, lime- és grépfrútfákkal teli üvegházat. Ahogy kifulladva levegőért kapkodott, egyszerre töltötte be a tüdejét és minden érzékszervét a citrusfélék jellegzetes illata. Körülnézett, hogy vessen egy pillantást szeretett narancsfáira… Koncentrálj, Terlu! Most nincs idő bámészkodni.

Melyik sarokban is vannak a szerszámok? Bárcsak megkérdezte volna! Minden egyes elvesztegetett másodperc egy újabb növény elvesztését jelentheti. Még mindig lihegve a legközelebbi sarokhoz futott. Csak egy citromfa állt ott, levelei közül előbukkantak ragyogóan sárga gyümölcsei.

A másik sarokban…

Ez az!

Terlu az összes ültetőkanalat és még két ásót is bepakolt egy talicskába – látott ott több ásót is, de az ültetőkanalakat a növények a leveleik és indáik segítségével könnyebben meg tudják fogni, és fel tudják emelni –, és már rohant is vissza a többiekhez az üvegházakon keresztül. A ruhája már átnedvesedett a hónalja alatt, ahogy lihegve tolta maga előtt az ide-oda billegő talicskát, amelynek a tartalmát kétszer is majdnem kiborította útközben. Végül szerencsésen visszaérkezett.

Az öntudatra ébredt növények ide-oda nyüzsögtek, egymás után hordták át cserepes társaikat a pusztulóban lévő üvegházból a szomszédos helyiségbe, ahol biztonságban voltak.

Terlu, kezében a szerszámokkal, csak állt és lihegett. Nem futott már vagy… Mióta is? Nem emlékezett. Nem futásra lett ő kitalálva. Ahogy levegő után kapkodott, szúrt az oldala. De erőt vett magán, hogy kiossza, amit magával hozott.

– Adj egy ásót! – szólt rá Risa.

Terlu odanyújtotta neki az egyik ásót, Risa a nyele köré tekerte az indáit, úgy vette el. A borostyán ezután az egyik végével egy oszlophoz rögzítette magát – ezt használta támaszul, miközben nekilátott az ásásnak. Földdarabkák repültek a levegőbe, és beborították Risa leveleit is, a borostyán azonban nem állt le.

A többiek is egymás után járultak az ültetőkanalakat osztó lány elé. A legtöbb növény elég nagy volt ahhoz, hogy leveleivel, indáival, sőt akár a gyökereivel meg tudja fogni az eszközöket. Mindannyian meg tudták oldani, kivéve Lottit.

– Én is segíteni akarok! – visította a rózsa remegő szirmokkal. – Terlu! Terlu! Nem tudom, hogyan segíthetnék. Segíts, kérlek, hogy segíthessek! – Lotti elveszettnek tűnt az üvegház hatalmas dzsungelében. Túl kicsi volt ahhoz, hogy a cserepes növényeket húzogassa, és ahhoz is túl aprócska, hogy megfogjon egy ásót vagy akár egy kisebb ültetőkanalat. – Terlu, kérlek! Nem nézhetem csak úgy, amíg a többiek dolgoznak. Többé nem. Elegem van abból, hogy csak dísz legyek.

A lány végigmérte a parányi rózsát.

– Fel tudsz mászni?

– Igen. Miért…?

Lehetetlen volt megjósolni, milyen gyorsan veszti el a hatását a varázslat, vagy hogy mennyi idejük van a mentésre. A lehető legtöbb növényt ki kellett vinniük innen még azelőtt, hogy az üvegház klímája elviselhetetlenné vált volna számukra, és ez egyben azt is jelentette, hogy a legkönnyebben mozdítható növényekkel kellett kezdeniük.

– Kell valaki, aki fentről rálát az egész üvegházra, és meg tudja mondani, hol ássunk, melyik növényt mentsük meg először. Te állítod fel a növények mentési sorrendjét. Mondd meg, melyiküket kell először megmenteni, és szólj a hozzá legközelebb lévő és segíteni tudó társadnak.

– Igen! Ez menni fog! – kiáltotta Lotti, majd olyan gyorsan szaladt fel az egyik oszlopra, akár egy kis mókus. A tetőgerendákról kezdte osztogatni a parancsait. – Dendy! Háromsornyira, balra ott egy alokázia, aminek még nem terültek szét a levelei. Igen, az lesz az! Nif! Segíts Hoshának a cserepes páfránnyal! Balra a harmadik ágyás. Rí, a fűfélékhez! Igen, oda! Zyndia, segíts Rínek!

Terlu is magához vett egy ásót, és nekilátott kiásni a pálmafát. Remélte, hogy az ásó éle nem vág át túl sok gyökeret. A trópusi fák és bokrok jó pár éve növekedtek már itt, gyökerük mélyen és terebelyésen kapaszkodott a talajba. Hogy túlélik-e az átültetést, nem lehetett tudni, Terlu viszont biztosra vette, hogy nem élik túl, ha a helyükön maradnak.

Az öntudatra ébredt növények a tőlük telhető legkeményebben és leggyorsabban dolgoztak. Amint egy-egy növénydarab a felszínre bukkant, a növények máris ott tolongtak körülötte, hogy biztonságba helyezzék. Lotti eközben fentről figyelte az eseményeket, irányította a mentést, és kiabált, valahányszor valamelyik növénytársa, Terlu vagy Yarrow segítségre szorult. Kiáltással jelezték, valahányszor egy fa, bokor vagy más növény készen állt az átszállításra, erre mindannyian odaözönlöttek.

Terlu karja fájdalmasan lüktetett a sok ásástól, érezte, hogy a tenyerére vízhólyagokat tör a kemény ásónyél. A válla is sajgott, és úszott a verejtékben. Miután kiszabadította a földből a pálmafát, átvonszolta a másik üvegházba, majd visszament, és kiválasztotta a következő, kiásásra váró fát.

Néhány méterre tőle Yarrow minden idegszálával a munkára összpontosított, csak ásott, ásott és ásott megállás nélkül. Repült a föld, beborítva a férfit és az ösvényt is mögötte. Arra is alig szakított időt, hogy kitörölje a szeméből az izzadságot és a koszt.

Egy szempillantás múlva egyszer csak elhajította az ásót, térdre esett, és a puszta kezével kezdte kaparni a földet, hogy szabaddá tegye a gyökereket. Terlu is odament segíteni neki, ujjaival igyekezett meglazítani a gyökereket anélkül, hogy eltörné őket. Miután körbeásták a fa tövét, Yarrow talpra ugrott, és húzni kezdte a törzset. Sikerült is kiemelnie a fát a földből, így Terluval át tudták vinni a másik üvegházba. Ahogy átrángatták az ajtón, a fa kiálló ágai letörtek, de ezzel most nem lehetett mit csinálni. Volt egy üres rész az üvegházon végigfutó ösvényen, oda helyezték le.

Yarrow szó nélkül sietett vissza a pusztuló üvegházba, hogy kiássa a következő fát.

Terlu Hoshának, a fügekaktusznak, illetve Aminának, az orchideának segített kiráncigálni egy újabb bokrot az ajtón. A hajnalka egy újabb cserepes növényt vonszolt kifelé, miközben a szarkaláb és a tűzvirág közösen azon ügyködtek, hogy kiássanak pár rikítóan vörös virágcsomót. A szomszédos üvegházban egyre csak gyűltek a növények, amelyeket majd újra el kell ültetni. Terlu nem volt biztos benne, hogy mindannyian túlélik majd azt a sokkot, amelyet a földből való kiemelésük okozott. A megmentőik nagyon óvatosan és körültekintően jártak el, de vajon ez elég lesz-e? Ráadásul nem is sejtette, hogyan hozzák újra létre az előző üvegházban uralkodó hő- és páraviszonyokat.

De ezzel később is ráérnek foglalkozni, majd ha már megmentettek annyi növényt, amennyit csak tudtak. Terlu mély levegőt vett, kicsit átmozgatta a vállát, és ismét belevetette magát a munkába. Lotti irányításával megtisztított egy ágyást, és a talicskával a kisebb növényeket is biztonságos helyre szállította.

Egy pillanatra megállt, hogy kifújja magát, közben végignézett az üvegházon. Még mindig harsogó zöld töltötte meg. Ha csak ki akarták volna vágni a növényeket, már az is órákba telt volna, de az, hogy a gyökerek megóvásával akarták kiemelni és átszállítani őket… Ez akár napokig is eltarthatott. Kötve hiszem, hogy napjaink lennének erre.

– Van tipped, mennyi időnk lehet még?

– Nem elég – felelte komoran Yarrow.

Terlu újra felemelte az ásót. Ha több kertész lenne a szigeten, talán lenne esélyük minden növényt átköltöztetni, ám így, még ha minden, öntudatra ébredt növény segít is… Nem elég. Egyszerűen nem tudnak elég gyorsak lenni vagy elég keményen dolgozni. A lány ismét belevájta a földbe az ásóját.

Megborzongott.

Nem szabadna fáznia. Csorgott róla a verejték, az izzadságcseppek mégis kihűltek a bőrén. A hideg a csontjaiig hatolt. Felpillantott, és látta, hogy az üveg repedései mentén lassan zúzmara jelenik meg.

– Yarrow! – kiáltotta.

A férfi felemelte a fejét. Lehelete látszott a levegőben.

– Ki innen! Mindenki! – kiáltotta.

– Lotti, gyere le onnan! – szólt a rózsának Terlu, és magára kapta a kabátját.

A borostyán éppen egy banánfa cipelésével foglalatoskodott. A hidegtől zsibbadó kézzel Terlu segített neki beemelni a fát a talicskába, amelyet kigurított az üvegházból, majd visszament.

Dendy az ültetőkanállal éppen egy elefántfül-levelű és fényes, sárga, trombitaszerű virágú növényt igyekezett kiszabadítani a földből. Az óriási levelek beterítették a filodendront, a növény pedig bele-beleremegett, amikor a kis ásó a gyökereihez ért.

– Egyre alacsonyabb a hőmérséklet – mondta Terlu. – Meg fognak fagyni a leveleid.

– Csak még néhány percet adj – felelte a filodendron.

Terlu Dendy mellé térdelt, hogy segítsen neki a saját ültetőkanalával. Egyre fagyosabb lett a levegő, a hideg lassan bekúszott a kabátja alá is. A lehelete fehér ködként gomolygott előtte. Észrevette, hogy a filodendron leveleinek a hegye is deresedni kezdett, és már Dendy is reszketett.

– Na jó, ebből elég.

A filodendron a bokor gyökerei köré tekerte az indáit, eközben a ragyogó, sárga virágok lekonyultak, és barna szirmokká zsugorodtak össze.

– Nem hagyhatom itt… – rebegte Dendy.

– Yarrow! – kiáltotta Terlu. Amikor felnézett, megpillantotta Lottit, aki még mindig egy gerendába kapaszkodott. A rózsa sem hagyta még el az üvegházat. – Lotti! Le kell jönnöd onnan! Most azonnal!

Yarrow odarohant hozzájuk.

Mivel Dendy változatlanul ragaszkodott ahhoz, hogy nem megy el addig, amíg ki nem szedik a növényt, a kertész nekilátott kiásni az elefántfülleveles-trombitavirágos bokor gyökerét. A filodendron is a magasba emelte a leveleivel az ültetőkanalát, és ő is folytatta a munkát. Miközben röpködött a kiásott föld, a hőmérséklet egyre lejjebb zuhant.

Terlu, aki maga is nagyon reszketett már a hidegben, odaszaladt a gerenda alá, amelyen Lotti tanyázott.

– Le kell jönnöd onnan! Kérlek, Lotti! Meg fogsz fagyni!

– Nem tudok! – jajdult fel a rózsa. – Minden tiszta jég! Le fogok esni, és kilapulok a földön!

Kezdett fájdalmasan hideg lenni. A fagyos levegő minden lélegzetvételnél égette Terlu torkát. A hőmérséklet már minden bizonnyal fagypont alá esett, messze túljutott azon a ponton, ahol a növények esetleg még túlélhették volna a hideget. Ha Lotti itt marad, meghal. Ha én maradok… Fagyási sérülései lesznek, ha tovább húzza az időt. Ez nem egyszerűen téli hideg – ez csontig hatoló, halálos fagy.

– El tudsz kapni? – kiáltotta Lotti.

– Nem, én nem…

Terlu elég kétbalkezesnek számított, ha valamit el kellett kapni. Gyerekkorában a többiekkel az volt egyik kedvenc tengerparti játékuk, hogy a gyerekcsapatok egy rongylabdát dobáltak egymásnak. Amikor kiválasztották a csapattagokat, őt általában utoljára szólították, mivel szerette behunyni a szemét, amikor felé dobtak valamit.

Lotti azonban addigra már elrugaszkodott a gerenda szélétől.

– Juhúúúú! – kiáltotta.

Terlu úgy érezte, mintha minden elhomályosult volna körülötte. Nem létezett más a világon, csak ő és a rózsa. A magasba emelte a karját, és mintha lassítva mozgott volna. Túlságosan is lassan. A keze is túl kicsinek érződött… El fogom véteni. Le fog zuhanni, szétplaccsan a talajon, és az egész az én hibám lesz… Elmozdult balra. Nem, inkább jobbra. Mégis balra…

Lotti egyenesen a tenyerében landolt.

Terlu újra kapott levegőt.

Magához ölelte az aprócska rózsát, és kirohant vele. Berontott a szomszédos üvegházba, be, egyenesen a melegbe, és térdre rogyott. Elöntötte a forróság, mintha a kezén és a lábán felgyulladtak volna az ujjai.

– Yarrow?

Semmi válasz.

A kertész nem jött ki velük.

– Dendy?

A filodendron sem látszott sehol. Mindketten a végzetesen hideg üvegházban maradtak, amelynek ablakait jégvirágok borították, így nem lehetett belátni rajtuk.

Terlu letette a földre Lottit, mire a körülötte tekergő Risa szorosan a rózsa köré fonta magát.

– Majd én felmelegítelek – mondta a borostyán.

Lotti megborzongott.

– Köszönöm.

Terlunak erőt kellett vennie magán, hogy felálljon. Egy ilyen vészhelyzetre egyáltalán nem készült fel – az évekig tartó nyelvtanulás, majd a szoborként töltött időszak nem éppen alkalmas arra, hogy olyan edzetté tegyen valakit, mint egy kertészt, aki reggeltől estig fizikai munkát végez. És ez általában nem is jelent gondot.

Visszaszaladt a jéghideg üvegházba.

Yarrow és Dendy együttes erővel igyekeztek az ajtó felé rángatni a trombitavirágos bokrot. Terlu is csatlakozott hozzájuk, ám amikor megfogta a bokor egyik ágát, az letört.

– Megfagyott – mondta halkan. – Dendy, vége van. Mennünk kell.

A filodendron kezdett megdermedni.

– Itt kell hagynod, Yarrow – mondta a lány, miközben felnyalábolta Dendy földlabdáját, és a leveleivel együtt a karjába vette. – Gyerünk. Fagypont alatt van a hőmérséklet. Nem maradhatsz itt.

– Őt vidd ki innen! – szólt Yarrow.

A lány habozott.

– Indulj!

Terlu, karjában Dendyvel, a szomszéd üvegház felé rohant, a biztonságot adó melegbe. Érezte, milyen törékeny a növény.

– Már majdnem ott vagyunk – súgta neki. – Tarts ki! Rendben leszel.

Amint elérte az ajtót, szinte átesett rajta.

Odament a többi növényhez, és a földre rogyott.

– Dendy, szólalj meg, kérlek!

A filodendron néma maradt. És mozdulatlan.

– Mit tegyek? Annyira hideg mindene! – Terlu megtapogatta Dendy egyik levelét, és felsikoltott, amikor az a kezében maradt. Könnyek szöktek a szemébe, és minden egyes porcikája fájt. Úgy igyekezett mindent megtenni! Mindannyian igyekeztek. És mégsem volt elég… – Dendy, kérlek, ébredj fel!

Ekkor valaki a vállára tette a kezét.

– Meleg vízre van szüksége – szólalt meg mögötte Yarrow. – Vidd oda a kályhához.

A lány felállt, és a karjában vitte a filodendront, a földön húzva fagyott leveleit. Rettentően vékonynak és törékenynek érződött az ölében a növény. A gyökerén lévő földlabdából alig maradt valami, mintha a gyökerei már nem is tudták volna megtartani a földet. Néhány levele egészen elfeketedett.

– Keresek egy cserepet – mondta Yarrow.

Amikor Terlu odaért a tűzhelyhez, a kertész már várta őt egy cseréppel, amelyet a háromnegyedéig töltött meleg és puha földdel. A lány óvatosan belehelyezte Dendyt. Ilyenkor a filodendronnak magától kellett volna a gyökereit a friss földbe eresztenie, ám most nem tette, így Terlu vett némi földet a kezébe, amivel elegyengette a cserépben a gyökereket.

Yarrow elkezdte levágni Dendy elhalt leveleit.

– Vissza fognak nőni – mondta. – A filodendronok szívósak.

– És a trombitavirágos bokor?

A kertész megrázta a fejét.

– És a többi növény, ami még ott maradt?

– Újra el kell ültetnem azokat, amiket megmentettünk, amilyen gyorsan csak lehet – felelte Yarrow. Nem válaszolt a kérdésre; és tulajdonképpen ezzel válaszolt. Aranyló bőre maszatos lett az izzadságtól és a kosztól, szemében gyötrelem ült. – Maradj itt Dendyvel. Nem… nem lehet egyedül, amikor magához tér.

Terlu bólintott, a férfi pedig felállt, és elment.

Közelebb húzta magához a filodendron cserepét, és hagyta, hogy átjárja a tűzhelyből áradó meleg. Azt mondogatta magának, hogy amint Dendy felébred, máris megy, és segít Yarrow-nak. Nyomást érzett a cipőjén, és amikor lenézett, megpillantotta Lottit, aki felmászott a lábfejére, és éppen a zokniján próbált meg feljebb kúszni. Terlu lenyúlt érte, és az ölébe vette a kis rózsát.

– Próbáltam segíteni – szólalt meg Lotti.

– Én is.

– De nem volt elég.

Terlu erre nem tudott mit mondani. Magához ölelte az újjáéledő rózsát és a néma filodendront. Kisvártatva a szárnyas macska is a tűzhelyhez repült, és melléjük telepedett. Összegömbölyödött a lány mellett, aki a szabad kezével a kandúrt is megsimogatta. Nem messze tőlük, az ágakon, virágokon és indákon ott üldögéltek a gyémántszitakötők. Már nem táncoltak.

Az ajtó túloldalán, a varázstalanodott üvegházban maradt trópusi növények először megfagytak, azután felgyulladtak és elégtek, ahogy a bűbájok még utoljára fellobbantak, mielőtt elmúltak volna.

Terlu hangtalanul siratta a sok ártatlan növényt, amelyek elpusztultak. Sírt Yarrow miatt, és azért is, mert annyira tehetetlennek érezte magát. Siratta Dendyt is, aki még mindig nem mozdult és nem szólalt meg, hiába a friss föld, a meleg kályha és a megmetszés.

A lánynak végül elapadtak a könnyei.

Mély levegőt vett.

Úgy érezte, újra képes mozogni.

– Segítenem kellene Yarrow-nak – mondta.

– Ééén is jövööök – mondta Dendy, és kinyújtotta megmaradt leveleit.

TIZENHETEDIK FEJEZET

MIRE LESZÁLLT AZ ESTE, Yarrow – Terlu és az öntudatra ébredt növények segítségével – szinte minden áthozott növényt el tudott helyezni egy vödörben vagy cserépben. Következőleg állandó lakóhelyet kellett találniuk nekik azokban az üvegházakban, ahol a legmegfelelőbbnek bizonyult számukra a hőmérséklet és a páratartalom. Yarrow állítása szerint nem lesz ideális megoldás, mivel a működőképes üvegházak már így is túlzsúfoltak voltak, ám így legalább a megmentett növények túlnyomó része életben tud maradni.

A hőmérséklet stabilizálódása után a kertész mindenképpen vissza akart menni a frissen varázstalanodott üvegházba. Odabent még mindig hideg volt, de már nem az a fajta hideg, mint korábban, amely másodpercek alatt megfagyasztja az embert. Nagyjából annyi fok lehetett, mint kint, a téli erdőben. A legtöbb növény, amelyet nem tudtak kimenteni, nem élte túl a szélsőséges hőingadozást, néhányat azonban még kihozott magával Yarrow. Ezekről úgy gondolta, hogy elég nagy az ellenálló képességük, és talán még életet lehet lehelni beléjük.

– Holnap, már világosban, keresek még magokat – mondta. – Ha maguk a növények nem is maradtak meg, hátha a fajtájuk még megmenthető.

– Szívesen segítek – ajánlotta fel Terlu.

– Mindannyian segítünk – szólt közbe Lotti –, és fogunk is!

A többiek is helyeseltek.

– Ma eeestére itt maradunk a menekültekkel – jelentette ki Dendy. – Meeegfigyelés alatt tartjuk őőőket, hogy lááássuk, hogyan alakul az ááállapotuk.

A hozzájuk a legközelebb álló virágok csapata is egyetértett a filodendronnal: ők majd gondoskodnak áthelyezett társaikról, ápolják a gyökereiket, és biztosítják számukra a vizet és a tápanyagokat. Az orchidea ajánlkozott, hogy majd énekel nekik, a mirtusz pedig felajánlotta, hogy megtanít nekik egy tengerészdalt. A bogáncs jelezte, hogy szívesen táncol, hogy felvidítsa őket, nyomatékul pedig meg is lóbálta gömb alakú virágát.

– Köszönöm – mondta Yarrow, és megdörzsölte az arcát. Terlunak csak most tűnt fel, milyen fáradtnak néz ki. Éppolyannak, amilyennek ő is érezte magát. – Ennyit nem… Ennyi növény nem elég. Nem tudtuk mindet megmenteni. Ezért lett volna szükségem egy varázslóra, hogy ez ne történhessen meg.

Au! Terlunak úgy is fájtak Yarrow szavai, hogy tudta, nem az ő hibája, hogy őt küldték ide egy varázsló helyett.

– Sajnálom.

A férfi leengedte a kezét.

– Nem így gondoltam… – Elhallgatott, és Terlu tudta, hogy igenis komolyan gondolta, bár azt is, hogy nem őt hibáztatja a történtekért. Csak örült volna, ha valaki más van itt helyettem. Nem volt ebben semmi személyes, még ha nagyon annak hatott is.

– Ha ez számít valamit, szerintem nincs szükséged másik varázslóra – jegyezte meg Lotti.

– Nem akarunk itt másik varázslót látni – tette hozza Risa. – Lehet, hogy ő is elaltatna minket.

– Neeekünk – fordult Dendy Yarrow-hoz – arra van szüksééégünk, hogy több legyen belőőőled. Több keeertész kell – jelentette ki a filodendron szélesre tárt levelekkel.

Yarrow a fejét rázta.

– Velem kell beérnetek.

Az ösvény túloldalán lévő tűzvirág, Nif apró szikrákat szórt. Köré sereglettek a többiek. A hajnalka hozzásimult, úgy reszketett, hogy még a szirmai is lehullottak. A százszorszép halkan sírdogált, vízcseppek gördültek le a szárán.

Terlu tudta, mi a megoldás. Annyira nyilvánvalónak tűnt, hogy még gondolkodnia sem kellett rajta.

– Megkérhetnéd a családodat, hogy segítsenek. Csak amíg meg nem találom a megfelelő bűbájokat az üvegházak megerősítésére. Azt mondtad, még sosem látogattak meg. Talán épp most van itt az ideje. Ha csak egyvalaki eljönne közülük, máris duplaannyi feladatot tudnátok elvégezni, mint te egyedül. – Terlu nem rendelkezett a kellő szakértelemmel ahhoz, hogy segíteni tudja a kertész munkáját… nem áltatta magát ezzel, bár megtett minden tőle telhetőt… Az öntudatra ébredt növények pedig a méretüknél és a gyengeségüknél fogva voltak alkalmatlanok arra, hogy Yarrow segítségére legyenek. – Ráadásul így azt is megtudhatnád, hogy jól vannak-e.

Yarrow tekintete az elpusztult üvegházra siklott. Látszott rajta, hogy megfontolja a lány felvetését. A legutóbbi növényveszteség felett érzett fájdalma bevésődött a szeme körüli ráncokba. Végül azonban mégis megrázta a fejét.

– Nem tudnám, mit mondjak. Én nem… nem bánok jól a szavakkal.

Ezzel még nem mondott nemet. Az ötlet nagyon is jó. Terlu kezdettől fogva úgy gondolta, hogy túl sok itt a munka egyetlen kertésznek, és hogy Yarrow-nak szüksége van a családjára.

– Majd én segítek.

A férfi az ablakokat bámulta. Végtelenül sebezhetőnek tűnt.

– Megírhatom helyetted – ajánlkozott Terlu.

– Én… – Yarrow egy pillanatnyi szünetet tartott. – Igen. Tedd meg, kérlek.

Terlu leült a kertész íróasztalához, és megírta a levelet egy halványsárga papírra. Aztán átírta. Aztán néhány percig meredten bámulta. Ezután kiment az erdőbe sétálni egyet.

A levegő harapni valóan friss volt, akárcsak egy gyömbéres süti. Ahogy Terlu a vakítóan kék ég alatt ballagott, két kezét mélyen a kabátja zsebébe süllyesztette. A fákat és a földet borító hó szikrázott a fényben, és ropogott a talpa alatt, miközben a fák között sétált. Céltalanul baktatott, nem is gondolt konkrét úti célra egészen addig, amíg az erdőnek egy olyan részébe nem ért, amely ismerősnek tűnt.

Homlokráncolva vizsgálgatta a fákat maga körül, próbált rájönni, miért hatottak olyan ismerősnek. Elvégre nem sok időt töltött az üvegházakon kívül, leszámítva persze a Yarrow háza és a varázsló műhelye közt megtett utat. Még abba a kék házba sem ment vissza, amelyet korábban a leendő otthonának választott. Azóta ugyanis számos sokkal fontosabb dolga akadt, például meg kell írnia azt a levelet, segítenie kell Yarrow-nak a magkeresésben, illetve a megmentett növények átültetésében – ami azt illeti, most is épp ezekkel kellene foglalatoskodnia. Egyáltalán nem ért rá arra, hogy az erdőben andalogjon, de úgy érezte, muszáj kicsit kitisztítania a fejét. Nem értette, miért esett annyira nehezére megírni azt az egyszerű levelet.

A fák között sétálgatva hirtelen eszébe jutott, miért hatott számára olyan ismerősnek a környezet: itt tért magához, itt kapta meg azt a bizonyos második esélyt. Bárcsak tudná, pontosan melyik nap történt – az a nap lehetne az újjászületése napja, amelyet minden évben meg is ünnepelhetne egy kis mézes sütivel. Ehhez persze az kellett, hogy legyenek újjászületésnapjai, és ne változtassák vissza szoborrá, miután egy hivatalos személy felfedezi, hogy nem elég, hogy ismét elmondott egy varázsigét, de arra készül, hogy ezt többször is megteszi.

Ezért volt olyan nehéz megírnia azt a levelet, ismerte be magának. Amikor azt javasolta Yarrow-nak, hogy egy levélben keresse meg a családtagjait, csak a növényekre és az üvegházra gondolt. Saját magára nem. Ha választ kapnak a levélre valakitől, aki aztán visszatér az üvegházakhoz, Terlu kiszolgáltatottá válik. Előfordulhat, hogy feljelentik, majd bűnösnek találják. Megint. Vagy, ami még rosszabb, visszaeső bűnöző lesz.

A kavargó szél lefújta a havat a közeli fenyőfák ágairól. A napfényben meg-megcsillanó hópelyhek megannyi gyémántszemcseként örvénylettek Terlu körül. Az üvegház irányába fordult, amely alig látszott a fáktól.

Egy percig sem bánta meg, amit tett. Helyesen cselekedett, amikor felébresztette a növényeket, és akkor is helyesen jár majd el, amikor megmenti az üvegházakat – feltéve, hogy végre rájön, hogyan csinálja. De a törvény az törvény, akkor is, ha túlzó és mérhetetlen szigorral csap le azokra, akik megszegik. Amíg a Félhold-szigetek Birodalma fennáll, senki sem szállhat szembe a császár törvényeivel – ha valamit, Terlu ezt már igazán megtanulhatta volna.

Milyen kár, hogy nem rögzült benned a tanulság, mondaná a többi könyvtáros.

A családja pedig… Mit éreznének vajon, ha tudnák, hogy Terlu, miután elítélték, majd megmentették, újból elbukott – ráadásul a saját meggondolatlansága miatt. Egy madárkát figyelt – egy vörös tollú kardinálispintyet, amely csak úgy ragyogott a havas tájban –, amint e fenyők között röpködött, és Terlu azon tűnődött, Rijes valóban azt akarta-e, hogy ilyen hamar ismét a bűn útjára lépjen. Mi van, ha félreértette a főkönyvtáros levelét?

Semmit sem értettem félre.

Amilyen hirtelen ütötte fel a fejét ez a gondolat, Terlu annyira biztos volt benne.

Pontosan ezért küldték ide. De azt is biztosra vette, hogy mások nem lesznek majd annyira megértők, mint Rijes. Ritka az olyan ember, mint a könyvtár vezetője: nagyon intelligens, hihetetlenül művelt, és rendkívül empatikus. Honnan tudhatta Terlu, hogy más is hajlandó lenne-e megbocsátani a császári törvényeknek való nyílt és arcátlan ellenszegülést?

Megbízott Yarrow-ban – a kertészt jobban érdekelték a növényei, mint egy távoli uralkodó szabályai –, de vajon éppígy megbízhatott Yarrow családjában is?

Másfelől viszont van-e más választásom?

A beldei üvegházak karbantartása nem számított egyemberes feladatnak, akkor sem, ha az ember rendelkezésére állt egy korábbi könyvtáros, valamint (talán túlságosan is) sok beszélő növény. Yarrow-nak szakavatott segítség kellett, és ezt végre hajlandó volt beismerni. Terlu nem hagyhatta, hogy a saját félelme a segítség útjába álljon. Ha újra szoborrá változtatnak, legalább tudni fogom, hogy helyesen cselekedtem.

Miért nem nyugtatta meg jobban ez a gondolat?

Némi mozgásra lett figyelmes: egy macska méretű griff suhant el egy ág alatt. A csőrében egy halat tartott, hátul pedig oroszlánfarkát suhogtatta. Ahogy szárnyaival egy fenyő tűleveleit súrolta, kihullott belőle egy toll. A fényes és ezer színben csillogó, fekete toll lassan lebegett lefelé, majd földet ért a hóban. A lány odament, és felvette.

Bíznia kellett abban, hogy bárki is válaszol majd a levelére, az a szívén viseli majd a növények és Yarrow sorsát, ez pedig elég lesz arra, hogy felülírja ragaszkodását a birodalom törvényeihez, vagy bármiféle erkölcsi aggályt, amely egy bűnöző támogatása miatt felmerülhet benne.

Vagy ezt választja, vagy hagyja, hogy Yarrow továbbra is egyedül mentse meg a világot.

Azt mondtam, megpróbálok segíteni. És ezt is fogom tenni.

Ha jobban nem is, de sokkal elszántabbnak érezte magát, miközben visszasétált a kertész házához. Odabent leverte a havat a cipőjéről, miközben a szárnyas macska jó nagyot nyújtózott az ágyában. Odadobta neki a grifftollat, mire a kandúr egy boldog „Murr!” felkiáltással rávetette magát, a mancsa közé vette, és komótosan rágcsálni kezdte a végét. Rágcsálás közben dorombolt, és a hátsó lábaival rúgkapált.

– Ha elküldöm ezt a levelet – mondta neki Terlu –, lehet, hogy új látogatónk lesz. Készen állsz erre? És mit gondolsz, Yarrow készen áll rá?

Persze elképzelhető, hogy a kertésznek nem lesz olyan rokona, aki eljön hozzájuk, az pedig még ennél is valószínűbbnek látszott, hogy ha el is jön, arra is csak hetek múlva kerül sor. Aligha esélyes, hogy valaki csak úgy feladja az alyssiumi életét, és iderohanjon a távoli Belde szigetére. Ha bárki ide is jön, azt akkor teszi majd, amikor neki alkalmas lesz; amikor némi szünetet tud tartani a saját kötelezettségeiben. Sőt, ezt vélhetően megelőzi majd néhány kör levélváltás, amelynek során tisztázzák egy tavaszra vagy nyárra tervezett látogatás részleteit. Figyelembe véve a kérésük nagyságát – Yarrow kertészkedéssel foglalkozó rokonai közül valaki határozatlan időre térjen vissza távoli, hátrahagyott otthonukba –, mindez biztosan nem jelent majd azonnali megoldást a gondjaikra. Ez pedig azt jelenti, hogy Terlunak haladéktalanul be kell fejeznie a levelet, ezután pedig folytatnia kell a varázsló feljegyzéseinek átfésülését, hogy mielőbb választ kapjon a kérdéseire.

Visszaült Yarrow íróasztalához, a kezébe vette, majd a tintatartóba mártotta a tollat. Ezután megállás nélkül írni kezdett. Fel sem emelte a tolla hegyét a papírról – ez volt a legjobb módszer arra, hogy a kételyei ne befolyásolják a papírra vetett mondatokat. Miután végzett, addig fújta a lapot, míg meg nem száradt rajta a tinta, majd összehajtotta, és körbekötötte egy szalaggal. Yarrow már előre megírta a címkét a nagynénje és a nagybátyja, az alyssiumi virágboltosok nevével és címével, így Terlunak már csak annyi dolga maradt, hogy némi olvasztott gyantával a levélre rögzítse. A kertész – bár Terlu felajánlotta – azt mondta, nem akarja elolvasni a levelet, ragaszkodott hozzá, hogy amint elkészül vele, küldje is el azonnal, még mielőtt meggondolná magát. Otthagyott neki egy erszényt is, benne a pénzzel, amivel a lány kifizetheti a szállítóhajó futárjának a kézbesítést.

Terlu úgy döntött, nem osztja meg Yarrow-val, hogy ő is tele van kétségekkel. Ez volt a legjobb, amit a növények érdekében tehettek – a saját, személyes aggodalmaiknak itt nem lehetett helyük. Yarrow nem tudta egyedül ellátni az üvegházakat. Még akkor sem, ha egy korábbi könyvtáros és számos, öntudatra ébredt növény is a segítségére van.

Talán éppen akkor nem.

– Visszajövök, amint elment a levél – szólt a macskának.

Legalább a kandúr nem tűnt aggodalmasnak.

Terlu, miután eloltotta a tüzet, újra felvette a kabátját, majd a házból kilépve ezúttal az ellenkező irányba indult el, a kikötő felé. Yarrow azt mondta neki, hogy oda vigye a levelet, onnan fogják elküldeni, és hagyja ott a kézbesítés díját is, ami a tőle kapott erszényben lévő tartalmának a fele. Sétálgatás helyett most határozott léptekkel haladt. Nem akart esélyt adni azoknak a bosszantó kételyeknek arra, hogy visszafordítsák. Ha egyszer a levél elindul… hát, akkor már nem lesz visszaút. Onnantól másokon fog múlni, hogy jóindulatúan viszonyulnak-e majd hozzájuk, vagy sem.

Terlu már azelőtt meghallotta a morajlást, hogy megpillantotta volna a tengert. Felzúgott a hullámok ritmikus, dobszerű robajlása, amint a sziklákhoz csapódtak. A sós tengeri levegő keveredett az erdő friss fenyőillatával. Terlu elmosolyodott, ahogy kilépett a fák közül, hogy megcsodálja a végtelenbe vesző, táncoló kékséget.

Mintha a hullámok azt üzenték volna: Ne aggódj! A lány érezte, ahogy enged a vállában a feszültség. A távolban egy hajó látszott, ezüstösen csillogó vitorlái szikráztak a nap sugaraiban.

– Hát nem gyönyörű? – hallatszott egy hang. – A tenger.

Terlu ijedtében arrébb ugrott, így vette észre az alig több mint félméteres bokrot, amely nem a földben gyökerezett. Egy sziklán csücsült, gyökérlabdáját a levelei alatt tartva. Terlunak rögtön beugrott: Rí, a viaszmirtusz.

– Igen, az.

– Yarrow azt mondta, hogy levelet írsz a családjának – folytatta Rí. – Mondtam neki, hogy majd én elviszem. – A mirtusz felborzolta a leveleit, és Terlunak az a benyomása támadt, mintha kidüllesztette volna a mellkasát. Rí hangja fiatalosan csengett, a lány pedig eltűnődött, vajon hány éves lehet.

– Valóban? – kérdezte. Igyekezett udvariasabb formába csomagolni a valódi kérdését: Mégis hogyan? – A levelet Alyssiumba kell vinni, ami… – nem tudta pontosan, hol helyezkedik el a főváros Beldéhez képest – …messze van.

– Ó, miattam igazán nem kell aggódnod. Halofita növény vagyok.

– Ööö… gratulálok.

– Nagyon jó a sótűrő képességem – magyarázta Rí. – Ezenkívül bátor is vagyok.

– Á! – Ez mind remekül hangzott, de még mindig nem jelentett magyarázatot arra, miként fogja a mirtusz célba juttatni a levelet a tengeren át. Azt csak nem tervezte, hogy úszni fog? Tud egyáltalán úszni egy bokor? Terlu megpróbálta elképzelni, hogyan nézne ki, és erősen össze kellett szorítania az ajkát, nehogy kitörjön belőle a nevetés.

– Van egy zászló a ládában, a móló végén – szólalt meg Rí. – Ha felvonod, a szállítóhajó tudni fogja, hogy erre kell fordulnia. Amikor megérkezik, én is elmegyek vele.

Terlunak egyszeriben már semmi kedve nem volt nevetni.

– Itt akarod hagyni Beldét?

– Ó, igen – felelte a mirtusz az őszinte elvágyódás hangján. – Mindig is szerettem volna világot látni, hajóval szelni a tengert, érezni a sót a leveleimen és a szelet a kérgemen. Laiken sosem értett meg. Yarrow viszont… Azt mondta, hogy ha ez az, amit szeretnék, akkor meg is kell tennem.

Terlu a varázsló lányára gondolt. Vajon Rí ismerte őt és az álmát? Biztosan hallotta a történetet – és azt is, hogy a lány sosem tért vissza a szigetre.

– Meg kell találnom azt a helyet, ahová tartozom – folytatta a mirtuszbokor. – Rá kell lelnem a célomra.

A lány ezt pontosan értette.

– Azt mondtad, vonjam fel a zászlót?

– Igen, és majd megérkezik a hajó.

Terlu elindult a zászlórúd felé, észrevette a mólóhoz erősített dobozt. Kinyitotta, és kivette belőle a zászlót, amely fehér anyagból készült, és ezüstfonállal hímzett liliom díszítette. Végigsimított a mintán, és eltöprengett, ki készíthette ezt a gyönyörűséget. Yarrow talán ehhez is értett? Vagy az egyik rokona munkája lett volna? Milyen lehet a családja? Hiányzik nekik a kertész? Aggódnak érte? Mit csinálnak majd, amikor megkapják a levelet? Nem írta bele, hogy Yarrow pontosan melyik családtagjára számítanak, és arra kérte őket, hogy osszák meg a levél tartalmát maguk között. Bármelyik kertész is jön, megfelel majd. Feltehetően azt küldik majd, akit nélkülözni tudnak. Ha Terlunak szerencséje lesz, talán két vagy három embert is küldenek, akik elég ideig maradnak majd ahhoz, hogy valódi változásokat érjenek el.

A rúdhoz rögzítette a zászlót, és felhúzta. Egy kósza szellő meglengette, Terlu pedig a kezét a homlokához téve képzett magának némi árnyékot, hogy csodálhassa az ezüstminta csillogását a lobogó zászlón.

Mennyi időbe telhet, míg erre jön egy hajó? Yarrow nem említette, milyen gyakran fordulnak meg itt, csak annyit mondott, hogy a zászlót figyelik. Amennyiben Belde egy forgalmas hajózási útvonalon fekszik, akkor hamarosan itt lehet. Ám ami azt illeti, Terlu nem tartotta valószínűnek, hogy Laiken egy zsúfolt közlekedési vonal mentén hozta volna létre a varázslatos üvegházait.

A távolba nézett, az ezüst vitorlás hajót figyelte a horizonton. Várta, irányt vált-e, de nem látott szembetűnő változást. Napokba is telhet. Nem várakozhatott ott csak úgy, egy helyben állva. Viszont ha kicsit módosítja az asztal helyét a varázsló műhelyében, onnan is tudná nézni a tengert. Ez kedvére való ötlet volt.

Egyelőre magánál tartotta a levelet és az erszényt, benne a tengerész fizetségével, bár Yarrow azt mondta, hagyja csak ott a dobozban.

– Laiken műhelyéből fogom figyelni, mikor jön a hajó – szólt Terlu a mirtuszhoz. – Van kedved csatlakozni?

– Inkább itt várok. Érezni akarom, ahogy a tengeri szellő bizsergeti a leveleimet. A hullámok csapkodása a legszebb hang a világon, nem gondolod?

Terlu elmosolyodott.

– Visszajövök, amikor kiköt a hajó.

Már a torony felé tartott, amikor furcsa hang ütötte meg a fülét. Mintha trombita szólt volna. Rí felsikkantott, Terlu pedig visszafordult a tenger irányába.

A mólón túl, a sziget és a vitorlás között egy tengeri kígyó szelte a habokat. A lánynak a lélegzete is elállt, elbűvölve nézte az állatot. Eddig csak a régi könyvtári könyvek illusztrációin látott ilyet. A kígyó gyöngyházszínű pikkelyei csillogtak a napfényben, tollszerű uszonyait széttárta, így fogott szelet. Trombitáláshoz hasonló hangot adva ívesen a levegőbe emelkedett, majd széles, tollal bevont farkát meglendítve ismét a hullámokba vetette magát.

Akárha egy Terlunak küldött jel lett volna: azt üzente, hogy helyesen cselekszik.

A lány megnyugodva és a látottaktól lenyűgözve lépett be a varázsló műhelyébe.

Már nagyjából félúton járt egy olyan varázsige fordításában, amely talán az ablaküvegekre vonatkozott, de az is lehet, hogy a használt befőttesüvegek tisztítását könnyítette meg, amikor meghallotta Rí visítását:

– Egy vitorlás! Felénk tart!

Terlu kinézett az ablakon: egy ezüst vitorlás hajó közeledett a móló felé. Gyorsan becsukta a jegyzetfüzetet, és már szaladt is az ajtóhoz. Felkapta a kabátját, de még félig sem vette magára, amikor már kint járt.

Miközben a kikötőhöz vezető lépcsőn rohant, szüntelenül a vitorlásnak integetett. A szél felerősödött azóta, hogy kint járt, így szorosabbra fogta magán a kabátot, ahogy megállt a mólón. Nehezen állta meg, hogy egyik lábáról a másikra ugráljon. Rí már a móló végében állt, egész testében remegett az izgatottságtól. Terlu csak akkor döbbent rá, miért ennyire izgatott ő maga is, amikor megpillantotta a tengerész arcát.

Egy másik ember!

Ráadásul olyasvalaki, aki a Beldén túli világból jött. Amikor az embert csupa elvarázsolt üvegház veszi körbe, könnyű abba a hitbe ringatnia magát, hogy a külvilág már nem több egy távoli emléknél, talán nem is létezik.

A tengerész egy nő volt, bőre éppúgy ezüstösen csillogott, mint a hajó vitorlái. Fekete-fehér csíkos haját egy ezüst szalaggal kötötte hátra, kék ruhát és térdig érő fekete csizmát viselt. Amikor a hajóval a móló mellé ért, rámosolygott Terlura.

– Kikötnéd, kérlek? – kérdezte.

Egy kötelet dobott a lány felé, aki (szerencsére) elkapta, majd letérdelt, hogy a cölöphöz rögzítse. Épp elég hajó kikötésénél segédkezett Eanón ahhoz, hogy az ujjaiban legyenek a mozdulatok, a könyvtárban töltött évek ellenére könnyedén megkötötte és meghúzta a csomót.

– Te vontad fel a zászlót? – érdeklődött a tengerész. – Mit hoztál nekem?

– Szervusz – mondta Terlu. – Köszönöm, hogy eljöttél. Ez igazán… Nos, örülök, hogy megismerhetlek. – Előhúzta a levelet a kabátja zsebéből.

– Én Rí vagyok – sietett bemutatkozni a bokor. – Te pedig… a mindenségit! Üdv! Te egy igazi tengerész vagy.

A nő – egyáltalán nem gúnyosan – felkacagott.

– Szia, Rí! Igen, tengerész vagyok – mondta, majd Terluhoz fordult. – Elég lett volna a dobozban hagynod a levelet. A kertész is így csinálja. Csak nem te vagy az új kertész? Mi történt a másikkal? Jól van?

– Jól van, igen. Én… – Terlunak fogalma sem volt, hogyan mondja el, kicsoda ő, vagy hogy mit keres itt. Inkább csak átnyújtotta a levelet, mintha az lenne a válasza. – Egy barát vagyok. Segítek az üvegházak körül.

– Nahát, de jó dolga van a kertésznek – felelte vigyorogva a tengerész. Barátságos, nyílt és őszinte mosolya volt. Mielőtt a levelet az oldalán lógó táskába csúsztatta volna, rápillantott. – Ezúttal nem egy szállítólevél? Általában egy listát szokott itt hagyni a szükséges dolgokkal. Liszt, viasz, élesztő, ilyesmi.

– Ez egy levél a családjának, Alyssiumba. Meg tudod mondani, nagyjából mennyi idő alatt jut el hozzájuk? – Terlu igyekezett úgy feltenni a kérdést, hogy ne tűnjön nagyon furcsának, hogy nem is sejti, pontosan hol van. Azt tudta, hogy Belde messzire esik a fővárostól, de azt, hogy északra, délre, keletre vagy nyugatra, és hány kilométerre, képtelen lett volna megmondani. Azt nem tartotta valószínűnek, hogy Belde a birodalom távoli szigeteihez tartozzon, mivel itt nem voltak nagy viharok. A birodalom szélén lévő szigetek híresek a szélsőséges időjárásukról, legalábbis azok szerint a történetek szerint, amelyeket Terlu a könyvtárban hallott. De vajon biztos lehetett ebben? – Igazán nem akarlak sürgetni, de jó lenne, ha meg tudnám mondani Yarrow-nak, nagyjából mikor számíthat válaszra…

– Imádom a tengert! – tört ki hirtelen Ríből.

– Én is, kedves új barátom – felelte a tengerész –, én is.

Terlu mosolyogva nézte a bokrocskát, aki szemmel láthatóan odavolt a nőért.

– Rí szeretné elkísérni a levelet, hogy biztosan célba érjen. Már ha nem zavar, hogy kapsz egy kis társaságot.

– Ez az út azért több lesz, mint holmi rövid, könnyed kis kiruccanás. Nem vagyok meggyőződve arról, hogy a nyílt tenger lenne a legalkalmasabb hely egy tapasztalatlan… Ööö… – Elhallgatott. Látszott rajta, hogy fogalma sincs, micsoda pontosan Rí.

– Viaszmirtusz vagyok – felelte a bokrocska. – Halofita növény. Te pedig egy igazi tengerész!

– Mindennél jobban szeretne tengerre szállni – magyarázta Terlu.

– Nem fogok gondot okozni – vágott közbe Rí. – Letakarítom a fedélzetet. Nem csak egyszer. Állandóan! Rengeteget fogok takarítani. És felmászom az árbócra. Ó, ugye felmászhatok az árbócra? Kérlek! Felmászom, és majd onnan kiabálom, hogy „szárazföld a láthatáron!”.

– Biztos vagyok benne, hogy rendkívül hasznos lennél, de nincs szükségem matrózra. Egyedül hajózom. Ráadásul Alyssium mostanában nem a legalkalmasabb hely a vitorlázásra. Teljes a káosz a forradalom meg sok más miatt. Beletelik némi időbe, míg lecsillapodik a város.

Egy pillanat! Forradalom? Miről maradtam le?

– Mi történik Alyssiumban? – kérdezte Terlu, és próbált lazának tűnni, mintha az, ami az imént elhangzott, nem valami jelentős, a történelem menetét megváltoztató hír lett volna, ami akár az ő életére, jövőjére és biztonságára is hatással lehet, nem is beszélve mindazok jövőjéről és biztonságáról, akiket ismert a fővárosban és azon kívül. – Forradalmat mondtál?

– Hát te nem hallottál róla?

– A sirályok nem túl pletykásak, rajtuk kívül pedig nem sok más látogatónk van.

A tengerész ismét felkacagott.

– Jogos. Nos, a rövid változat az, hogy a forradalmárok végre megdöntötték a császár hatalmát: szó szerint kihajították az ablakon. A birodalom pedig gyakorlatilag összeomlott. Már egy ideje érlelődött a dolog. Ezt azért csak tudtad, nem?

Terlu hat évet töltött szoborként. Szóval nem, nem tudta.

– Eléggé elfoglalt voltam – jegyezte meg.

– Mindenesetre a lényeg az, hogy egész Alyssium egy merő káosz, és a Félhold-szigetek Birodalma megszűnt létezni. Most már csak Félhold-szigetek vannak. Biztos vagy benne, hogy a kertész jól van? Korábban még soha senkinek nem küldött levelet.

– Igen, jól van, de nagyon fontos, hogy a családja mielőbb megkapja a levelet, ha egyáltalán be lehet hajózni most a városba.

Mekkora lehetett a felfordulás? Yarrow családtagjai is veszélyben lehettek? Na és a könyvtár? És Rijes Velk? Ugyan már, ne butáskodj. A felkelők egy ujjal sem nyúlnának a könyvtárhoz. Hiszen annyi kincs van odabent. Terlu egészen biztosra vette, hogy sem egykori munkahelyének, sem a főnökének nem esett bántódása.

– Ha fontos, megoldom – felelte a tengerész, és megvonta a vállát.

– Én is segíthetek – fogta szinte könyörgőre Rí. – Veszélyt eszem reggelire!

– Te szoktál reggelizni? – képedt el a nő.

– Csak veszélyt eszem.

– Hát ez óriási! És persze imádnivaló, de a válaszom akkor is: nem. – A tengerész Terluhoz fordult. – Eljuttatom nekik a levelet, amilyen gyorsan és biztonságosan tudom. Nálad van a fizetségem?

Terlu átnyújtotta az erszényt, amelyet Yarrow-tól kapott. A kertész azt mondta, csak a felét adja oda annak, ami benne van – a másik felét akkor használja fel, ha úgy dönt, a saját levelét is szeretné eljuttatni valahová. A lány azonban az erszény teljes tartalmát a tengerésznek adta.

– Ha nem tévedek, ez fedezi a levél eljuttatását Alyssiumba, valamint egy új tag felvételét a legénységbe, a kiképzésével együtt – mondta, és a mirtuszbokor felé biccentett.

– Kééérlek! – nyüszítette remegő levelekkel Rí.

A tengerész belepillantott az erszénybe, és füttyentett egyet.

– Rendben van. Visszavonom, amit korábban mondtam. Ennek fejében elhajózom bárkivel, bárhová. A címke szerint ezek nyári tökök Rivocból. Ez a sokadik idény, hogy anyám ültetni szeretne, de egyszerűen beszerezhetetlenek a magok. Mindkettőnk nevében üzenem Yarrow-nak, hogy köszönjük, és legközelebb, amikor visszajövök a következő havi szállítmánnyal, eggyel több csomag lisztet hozok – mondta, majd Ríre mosolyogva helyesbített: – Amikor visszajövünk.

– Ááá! – préselte ki magából Rí, aki az izgalomtól alig jutott szóhoz.

– Köszönöm – felelte Terlu.

– Kapitány! – kiabálta a mirtuszbokor olyan lelkesen, hogy csak úgy hullottak a levelei.

– Szólíts csak Marinnak. A Marina rövid formája, de azt mindig is túl konkrétnak találtam. Ezenkívül rizikós választás volt a szüleim részéről, elvégre mi lett volna, ha nem szeretek hajózni?

– Van bárki, aki nem szeret hajózni? – tette fel a költői kérdést Rí.

– Ugye? Én is épp így gondolom.

– Köszönöm, Marin. Én Terlu vagyok. – Miután bemutatkozott, Terlu azon tűnődött, nem lett volna-e szerencsésebb álnevet használnia. Nem tudta, hogy Alyssiumban szökevénynek tartják-e, vagy sem, különösen a fővárosról kapott hírek fényében. Így hát inkább gyorsan témát váltott. – Régóta ismered Yarrow-t? – Az eddigiek alapján úgy tűnt, Marin törődik Yarrow sorsával. Milyen kapcsolatban állhattak? És vajon ismerte a családját?

– Szóval Yarrow. Még a nevét sem tudtam. – Marin a fejét ingatta. – Csupán néhányszor beszéltem vele: először akkor, amikor megkérdeztem, mikor lesz szüksége a szállítmányra, másodszor pedig, amikor a fizetségről egyeztettünk. Csendes fickó. Udvarias. Üdítően hatott, hogy meg sem próbált alkudozni. Sokan meglátnak egy szállítóhajót, és máris azt feltételezik, hogy be akarjuk őket csapni, ezért inkább ők próbálnak meg előbb átverni engem. Vannak, akik ezt holmi játszmának tekintik. – Marin az erdő irányába biccentett. – A te embered sosem játszmázott. És én tisztelem ezért.

Az én emberem. Terlu arcát elfutotta a pír. Gyorsan ismét témát váltott.

– Te is észrevetted korábban a tengeri kígyót? Olyan hangja volt, mint egy trombitának. Még sosem láttam ilyet élőben. Mindig úgy képzeltem, hogy a kígyó trombitaszószerű éneke nem több költői túlzásnál, de tényleg úgy hangzott.

– Ó, ő Perri. A haverom.

Marinnak volt egy tengeri kígyó haverja? Hűha!

– Azért most lenne néhány kérdésem.

Marin mosolyogva eltette a magokkal teli erszényt is a levél mellé.

– Egy nap majd elmesélem. Vagy talán mégsem. Lehet, hogy kitalálok néhány meseszerű történetet, te pedig majd eldöntheted, melyik igaz közülük. Az emberek mindig azt várják a tengerészektől, hogy tele legyenek a távoli vidékeken átélt, hihetetlen kalandokkal… És igen. Valóban tele vagyunk ilyenekkel.

Terlu épp kérdezni akart volna valamit, Marin azonban felemelt mutatóujjal beléfojtotta a szót.

– Majd máskor. Csak nappal tudok szelet fogni a vitorlába, a nap pedig nem süt örökké, és nekem még rengeteg szigetet kell felkeresnem. Kézbesítem a kertészed levelét. Aztán egy nap majd te is meséld el a te történetedet arról, hogyan sikerült összebarátkoznod Belde remeteéletet élő kertészével. Ha nem szerepel benne legalább egy szenvedélyes csók, nagyon csalódott leszek!

Terlu köpni-nyelni nem tudott.

Marin csak nevetett, és eloldotta a hajót a mólóhoz rögzítő kötelet.

– Gyerünk, ifjú matróz! – kiáltotta. – A hullámok nem várnak! Sem férfit, sem nőt, sem bokrot!

Rí villámgyorsan a hajón termett.

– Mondd meg a többieknek, hogy amikor visszatérek, én is tele leszek történetekkel!

Marin még mindig nevetett, amikor a lábával ellökte a hajót a mólótól. Meghúzott egy kötelet, mire a vitorla kibomlott, és befogta a szelet. Rí az árbóchoz rohant, köré fonta az ágait, és felmászott rá.

– Jó utat! És köszönöm! – kiáltott utánuk Terlu.

Marin integetett, majd hátrahajtotta a fejét, és énekelni kezdett. Odakint, a nyílt tengeren egy tengeri kígyó emelkedett ki a habokból, pikkelyein ezer színben szikrázott a fény. Trombitaszerű hangján felelt Marin énekére.

Terlu egészen addig a mólón maradt, amíg a tengerészt, a mirtuszbokrot és a kígyót el nem nyelte a láthatár.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

KÉTHÉTNYI, GYAKRAN DENDY SEGÍTSÉGÉVEL kiegészült kutatás után Terlu összegyűjtött egy rakás olyan varázsigét, amelyekről úgy gondolta, nem robbantanának fel senkit és semmit, és nem is okoznának nem kívánt átváltozást. Éppen ezeket válogatta át, amikor Yarrow bekukucskált a varázsló műhelyébe.

– Mit szólnál egy ebédhez? – érdeklődött, kezében egy konyharuhával letakart tállal.

Amint a kertész belépett a műhelybe, Terlu orrát máris megcsapta a fűszerek illata.

– Fenséges az illata! – mondta. – Mi ez?

– Sárgarépás cukkinikenyér – felelte a férfi. – Saját recept – tette hozzá félénken, mintha legalábbis rosszabb íze lenne az ételnek azért, mert ő találta ki. – Finomabb, mint amilyennek hangzik. Rin nénikém répás muffinja ihlette.

– Istenien hangzik – felelte Terlu, miközben azon töprengett, vajon ez a bizonyos Rin néni is Yarrow Alyssiumban lakó rokonainak egyike-e. Miután elmesélte a kertésznek mindazt, amit Marintól hallott a forradalomról, Yarrow arca megrándult aggodalmában, de persze nem akart beszélni az egészről. Viszont egyre több olyan receptet kezdett el használni, amely valamelyik családtagjáé volt, így Terlunak kétsége sem fért hozzá, hogy a gondolatai a rokonai körül járnak.

Szabaddá tett némi helyet a munkaasztalon, ahová Yarrow le tudta tenni a tányért. A frissen sült kenyér illata betöltötte a levegőt. Az őszi aratásra emlékeztetett. Vagy egy bőséges piacra, amikor az elegendő napsütésnek és esőnek hála minden zöldség és gyümölcs hatalmasra nőtt, így biztosan senkinek sem kellett éheznie télen.

– Mikor jutott időd ezt megsütni?

Yarrow, Lottival és a többi öntudatra ébredt növénnyel együtt, már jó ideje azon dolgozott, hogy újra elültessék az elpusztult trópusi üvegházból kimentett növényeket. Többet sikerült megmenteniük, mint amennyit a kertész egyedül át tudott volna ültetni, ám ez a mennyiség még mindig csak a töredéke volt annak, amennyi egykor a napfényes üvegházban helyet kapott.

Yarrow vállat vont.

– A sürgős eseteken már túl vagyok. Most már a növényeken a sor, hogy gyökeret eresszenek. Ebben már nem tudok segíteni nekik. – Levette a tálról a konyharuhát, mire feltárult előttük az aranybarna kenyér, gyönyörű hasadással a tetején. Yarrow a magával hozott késsel felszeletelte a kenyeret, és egy szalvétán átnyújtott belőle Terlunak egy darabot.

– Köszönöm.

A kenyér belsejében zöldfűszerek, valamint sárgarépa- és cukkinicsíkok látszottak. Szaftos volt, akár egy sütemény, emellett fahéj, szerecsendió és más édes fűszerek illatának elegye áradt belőle. Terlu azon morfondírozott, udvariatlanságnak vagy bóknak számítana-e, ha egyszerre betömné az egész szeletet.

– Várj csak! – mondta a kertész, és az egyik zsebéből elővett egy kis tégelyt, illetve egy kanalat. – Mézes vajjal megkenve még finomabb.

Terlu tett egy kis mézes vajat a kenyérszeletre, majd beleharapott. A tésztája könnyed volt, és édes, tele olyan fűszerekkel, amiket nem tudott volna megnevezni, mégis tudta, hogy újra meg újra szeretné érezni az ízüket. A következő falatot már lehunyt szemmel élvezte. Amikor ismét kinyitotta a szemét, azzal szembesült, hogy Yarrow őt nézi. A férfi ekkor gyorsan elkapta a tekintetét, és újabb szeletet vágott a kenyérből.

– Ha valaha másik hivatást választanál – mondta Terlu –, remek szakács lenne belőled.

Yarrow vállat vont.

– Ez csak egy kenyér. Örülök, hogy ízlik.

Ez azonban korántsem csak egy kenyér volt. Megmutatta ugyanis, hogy Yarrow Terlura gondolt, miközben megsütötte, majd a havon átgázolva elhozta idáig egy kis üveg mézes vajjal a zsebében, azon aggódva, vajon ízlik-e majd neki. Amennyiben a kenyér nem ízlett volna a lánynak, Terlu biztosra vette, hogy a kertész térült-fordult volna, hogy valami még finomabb, saját készítésű étellel térjen vissza. „Csak egy kenyér”, „csak némi harapnivaló”, „csak egy kis reggeli”, mondta volna akkor is, ha a kezében történetesen egy hattyú vagy más formára faragott tökben felszolgált, tökéletesen hajtogatott mandulás croissant-t tartott volna. Jó, nem biztos, hogy egy tököt lehet hattyú formájúra faragni. De talán kacsává igen.

Terlu egy darabig még azon elmélkedett, milyen állatokat lehetne tökből kifaragni, azután visszatért a jegyzeteihez.

– Azt hiszem, találtam néhány olyan varázslatot, ami működhet.

Yarrow egyszeriben abbahagyta a falatozást.

– Miért nem ezzel kezdted, amikor bejöttem?

– Nálad volt a kenyér.

– De hát ez sokkal fontosabb a kenyérnél!

– Mégis hogy lehetne fontosabb a kenyérnél bármi is? Főleg, ha mézes vaj is van hozzá.

– Terlu.

– Jó, bocsánat. A hangsúly azért a „működhet” szón van. Tudod, hogy Laiken szívesen kísérletezett, és bár a kísérletek során használt hozzávalókat részletesen feljegyezte, az eredményeik rögzítésében már nem látszik ilyen alaposnak. Ezekre legtöbbször abból tudtam következtetni, hogy milyen módosításokat végzett a következő próbálkozásánál. Mindenesetre azt hiszem, megtaláltam az üvegházakra alkalmazott varázsigéjének a végső változatát. Ez egy összetett, több lépcsőből álló bűbáj, olyan kölcsönhatásokkal, amelyek egyszerre erősítik meg és szigetelik az üvegtáblákat, így lehet állandó odabent a hőmérséklet és a páratartalom, bár – Terlu szétterítette maga előtt a papírokat – a rwyr-ent szó használatát a harmadik sorban azért vitatnám… Na, mindegy. Az a lényeg, hogy a továbblépéshez kísérletezgetnem kell.

Yarrow felemelte az asztalról a hozzá legközelebb eső papírt, és a rajta lévő varázsigét vizsgálgatta.

Terlu nem árulta el neki, hogy fejjel lefelé tartja.

– Kísérletezgetni szeretnél?

– Igen. Az lenne a legjobb, ha egy már varázstalanodott üvegházban tudnám csinálni. Ha esetleg tudnál egyet választani, ami jó messze van minden olyantól, ami még működik… – Csak a biztonság kedvéért, ha Terlu esetleg tévedett volna a varázsigék hatását illetően.

A kertész bólintott, és visszatette a papírt az asztalra.

– Tudod, milyen hozzávalókra lesz szükséged?

A lány átnyújtott neki egy listát.

– Ezek veszélyes varázslatok?

Ha hibázol, minden varázslat veszélyes lehet. A császár nem véletlenül tiltotta be a jogosulatlan mágiahasználatot. Meglehet, a rendeletével túlzásba esett, az eredendő szándéka és az elővigyázatossága azonban teljesen észszerűnek tűnt, ennek köszönhetően a törvény ellen az elfogadásakor csupán egy maréknyi tudós és más, szabadabb gondolkodású ember tiltakozott. Jobban mondva ennek, valamint annak a ténynek, hogy a császár katonái elsöprő erővel csaptak le minden tiltakozásra. Terlut borzongás járta át, ahogy felidézte a kezdeti tüntetések néhány résztvevőjének sorsát: jéggé változtatták őket nyáron, hogy aztán beleolvadjanak a csatornákba a délutáni hőségben.

– Igen, elképzelhető, hogy azok.

Yarrow felmordult.

– Majd megkérem Lottit, hogy tartsa távol onnan a többi növényt – mondta, és felvette a kabátját. – Találkozzunk a rózsáknál. Hozom a hozzávalókat.

Terlu is kabátot vett.

– Itt maradhat a maradék mézes vaj?

– Persze.

– Nem bánod, ha nem kapod vissza a tégelyét?

– Azt csinálsz vele, amit akarsz – felelte vállat vonva Yarrow.

– Köszönöm – mondta Terlu. Lefedte az üvegcsét, és a zsebébe süllyesztette.

Yarrow egy pillanatig a lányra bámult – Terlu úgy érezte, mintha a saját kíváncsisága és a további beszélgetés elkerülésének vágya vívna benne harcot.

– Ez is valamelyik bűbáj hozzávalója?

Az lenne aztán a szerencsés véletlen!

– Nem. Csak eszembe jutott, hátha szeretik a sárkányok.

– Nem kell etetned őket. Mindenük megvan a napraforgó-labirintusban. Laiken gondoskodott arról, hogy el tudják látni magukat.

– Tudom. De talán örülnének neki.

Yarrow elmosolyodott.

– Rendben.

– Most mi van?

– Semmi.

Terlu megpróbálta kitalálni, mire gondolhat a férfi, ám nem járt sikerrel.

– Szólj, ha szükséged lenne még mézes vajra.

Néhány perccel később Terlu már meg is oldotta a krizantémrejtvényt a napraforgós labirintus ajtaján, és belépett rajta.

– Hahó! – kiáltotta.

A labirintus elején álló fenyőfák már szétváltak előtte, a napraforgók pedig felé fordították a fejüket.

Amint az első elágazáshoz ért, kinyitotta a mézes vajjal teli edénykét.

– Hahó, sárkányok! Gondoltam, hátha ízlik majd nektek, hiszen a lépes mézet is szerettétek.

A magasba tartotta a tenyerét, rajta az üvegcsével.

Egy ezüstpikkelyes kis sárkány körözött fölötte. Károgáshoz hasonlóan rikoltozott, mire három másik sárkány is csatlakozott hozzá.

Terlu nem mozdult, tenyerét a magasba tartva állt tovább.

A kis sárkány sólyom módjára szállt le az alkarjára. Karmait a kabátjába vájta, Terlu pedig magában hálát adott a vastag gyapjúból készült kabátujjért. Átfutott az agyán, milyen jó befektetés lenne egy solymászkesztyű. Talán, amikor a szállítóhajó visszatér Beldére, kérhetne egyet. A sárkány belemártotta az orrát a vajas edénybe, majd ezüstnyelvével bele is nyalt.

Karcos hangon dorombolni kezdett, mintha csak macska lett volna.

Ezután a levegőbe emelkedett, Terlu karján pedig egy másik, zöld és kék pikkelyekben pompázó sárkány vette át a helyét, aki szintén megnyalta a vajat.

– Mind a tiétek lehet – mondta a lány, szabad kezével közelebb tolva az üvegcsét a sárkányhoz.

Erre egy másik sárkány is odaszállt, és kettőzött erővel a magasba emelték a mézes vajas tégelyt. Egészen a tetőgerendákig repültek vele, ahol már egy kis sárkánycsapat várta őket. Terlu hallotta, hogyan turbékolnak egymással. Mintha kisgyerekek csacsogását hallgatta volna, csak éppen a sárkányok beszédéből nem tudott kihámozni érthető szavakat. Vajon meg lehet tanulni a nyelvüket? Ezzel majd később foglalkozom, gondolta Terlu.

Már éppen indulni készült, amikor csipogásra lett figyelmes. A háta mögül jött a hang. Amikor visszafordult, észrevette, hogy az egyik kis ezüstsárkány egy vörös követ tart a karmai között. Kinyújtotta a kezét, a sárkány pedig belepottyantotta a követ.

– Köszönöm.

Közelebbről megvizsgálva látta, hogy nem egyszerű kőről van szó. Ugyan csiszolatlan, de mélyvörösen ragyogó rubint tartott a kezében, amely úgy nézett ki, mintha magába zárta volna a naplementét. A sárkányok kincstárának egyik darabja.

– Erre igazán semmi szükség… – mondta Terlu, és készült visszanyújtani a rubint, mire a sárkány felháborodott vijjogásba kezdett, mintha vérig sértődött volna.

– Jól van, jól van – visszakozott a lány –, nagyon fogok vigyázni rá, ígérem. Köszönöm.

Zsebre dugta a drágakövet, és elhagyta a labirintust. Átvágott a különféle üvegházakon, míg meg nem érkezett a rózsával teli helyiségbe, ahol Lotti éppen heves vitát folytatott Dendyvel a rózsabokrok szakszerű metszési módjáról.

– Minden rendben? – kérdezte Terlu.

Lotti épp egy mondat közepén járt, amikor a lányhoz fordult.

– Ez a virágtalan növény úgy gondolja, hogy a rózsabokor minden ágát vissza kell metszeni, elég meghagyni belőlük három-öt darabot meg két-három rügyet. – Mondandója nyomatékosításaként bőszen lengette a leveleit. – El tudod ezt hinni?

Dendy, mintha csak most ébredt volna egy kellemes szunyókálásból, komótosan kinyújtotta a leveleit, és halkan, vontatottan megszólalt:

– A róóózsaágak erősebben nőnek vissza, ha…

– Nem, ha a friss hajtásokat vadhajtásoknak nézed! – vágott közbe Lotti, és teátrálisan felsóhajtott. – Nem lehet csak úgy, találomra metszeni!

Dendy felhorkant.

– Én soooha semmmit nem csinálok csak úúúgy, találomra…

Terlunak halványlila gőze sem volt a rózsametszés fortélyairól.

– Én itt most egy bűbájt fogok kipróbálni – mondta, feltartva a kezét. – Tudnátok segíteni Yarrow-nak távol tartani innen a többi növényt? Nem szeretnék megkockáztatni egy esetleges balesetet.

Mögötte megszólalt Yarrow is, aki határozott utasítással látta el Lottit és Dendyt.

– Egyedül kell összeterelnetek a többieket. Én Terlunak segítek a varázsigékkel.

Terlu ezt szükségtelennek (mi több, kockázatosnak) ítélte, így hát megfordult, hogy ezt közölje a férfival is. Yarrow két kosarat tartott a kezében, és mindkettőt úgy megpakolta ágakkal, levelekkel, bogyókkal és gyümölcsökkel, hogy Terlu az ingen keresztül is látta a kertész dagadó karizmait. Tágra nyílt szemmel meredt a kosarakra – meg a karizmokra.

– Ó, te jó ég, ez aztán jó sok minden. Fel sem tűnt, hogy ilyen hosszú az a lista.

Yarrow kicsit feljebb tolta az alkarján a kosarat, láthatóan zavarba jött.

– Néhány növényfajnak több változata is van. A biztonság kedvéért elhoztam mindet.

Ez a férfi bámulatos. Terlu nem kevés olyan tudóst ismert, akik, bár minden részletre odafigyelő emberek hírében álltak, nem voltak ennyire alaposak és elkötelezettek.

– Nem kell velem jönnöd – ocsúdott fel kisvártatva Terlu. Vajon Yarrow észrevette, hogy őt bámulta? – Nem tudom garantálni, hogy eredményes leszek. Jobb lenne, ha csak az én életemet kockáztatnánk. Meg is sérülhetsz.

– Ahogy te is – vonta meg a vállát a férfi. – Ha ott vagyok, legalább ki tudlak húzni a csávából.

– És ha mindkettőnknek baja esik?

Ismét egy vállrándítás előzte meg a választ.

– Akkor majd megmentjük egymást.

Terlu elmosolyodott.

– Nos, így már rendben van.

– Pfuuuj – utálkozott Lotti, és felgöngyölte lila szirmait. – Ragadnak a cukortól a leveleim. Ti, ketten abbahagyhatnátok ezt a cukiskodást?

– Soook egy kicsiiit – helyeselt Dendy is.

Terlu arcát pír égette. Mindenhova igyekezett nézni, csak Yarrow-ra nem.

– Lotti, Dendy, biztonságos távolságban tartjátok a többieket? – kérdezte a lány.

– Igen, igen – felelte a rózsa –, menjetek csak, folytassátok máshol egymás körbenyalogatását.

Terlu – még mindig pirulva – követte Yarrow-t a virágokkal, bokrokkal, indákkal, fákkal és zöldségekkel teli üvegházakon át. Azon is keresztülhaladtak, amelyben több száz paradicsom sorakozott, mindegyik sor végén egy-egy körömvirág vigyázott a rendre, virágzatuk közepén mintha oroszlánfejek néztek volna vissza rá. A lány emlékezett rá, hogy a kertész korábban már mesélt neki a paradicsomos üvegházról, az oroszlánképű körömvirágokat azonban, amelyek morogtak, ha valaki elhaladt mellettük, nem említette. Lett volna róluk néhány kérdése, Yarrow azonban céltudatosan ment előre. Később is ráér, gondolta Terlu, miután tökéletesítettem a bűbájokat, jut majd idő kérdésekre, felfedezésekre meg minden egyébre.

Vagy inkább miután tökéletesítettük a bűbájokat…? Használhatott többes számot?

Miután elhagyták a paradicsomos üvegházat, egyik kipusztult üvegház követte a másikat, mígnem a kertész végre megállt. Először nem szólt semmit, csak lassan körbefordult. Terlu is körülnézett: látta a repedéseket az üvegtáblákon, az elszáradt növényeket, a kupolában lógó pókhálókat és a mindent beborító, vastag porréteget, amely áttetsző lepelként nehezedett a belső térre.

– Ez volt az első üvegház, amelyet elvesztettünk – szólalt meg a kertész, miközben letette a bűbájok hozzávalóival teli kosarakat. – Az apám meg én. Túl későn találtunk rá. Azt hittük, hogy ha gyorsabbak lettünk volna, akkor talán… – Elhallgatott. – Egyébként sem lett volna elég idő.

Ekkor Terlu, aki ott állt mellette, megfogta a kezét. Érezte a férfi tenyerén az évek óta végzett kerti munka okozta bőrkeményedéseket, a keze azonban így is puha és meleg volt.

Yarrow nem húzódott el.

Egy perc múlva vett egy nagy levegőt, és annyit kérdezett:

– És hol kezdjük?

Terlu kissé kelletlenül kivette a kezét a férfiéból, hogy kiteríthesse a földön a jegyzeteit. Szeretett volna még megtudni néhány dolgot Yarrow apjáról és a családja többi tagjáról, hogy vajon aggódik-e értük, és hogy Terlu tud-e valamit segíteni, de megígérte, hogy a varázsigékkel fog foglalkozni. Így tudok segíteni.

– Amennyire a jegyzetekből ki tudom venni, ez volt az elsődleges varázslat, amelyet Laiken minden üvegház esetében használt. Meglehetősen haladó szintű és nagyon összetett mágia, de úgy értelmezem, hogy egyszerre erősíti meg az ablakokat és von védelmet az egész üvegház köré, hogy az épület szerkezetileg képes legyen fenntartani a bent kialakuló körülményeket.

Yarrow felmordult.

– Lényegében lezárja az üveget – magyarázta Terlu.

– Á!

– Remélhetőleg – helyesbített a lány.

Yarrow felvonta a szemöldökét.

Terlu megmutatta neki a varázslatot.

– Nézd csak: a terilis szónak a szövegkörnyezettől függően több jelentése is van, és nem vagyok teljesen biztos abban, hogy milyen hatása lesz, ha összekapcsoljuk a rwyr kifejezéssel, amely voltaképpen az aktiváló szó. A másodlagos jelentéseinek köszönhetően tudja befolyásolni a varázsige a természetet. Elég fontos szó, amennyiben növényekkel foglalkozunk, ugyanis az -yr képző gyakran kapcsolódik a klorofillhoz, kivéve, amikor a vi-vel párosítják, de itt nem ez a helyzet, szerintem azért, mert…

Yarrow megfogta a lány kezét, mire Terlu elhallgatott. Levendulaszínű kezét nézte, amely szinte elveszett a férfi aranyszínű tenyerében. Még soha nem ért hozzám. Terlu korábban többször megérintette már a kertészt – elvégre néhány perccel ezelőtt is ő fogta meg a kezét –, a férfi azonban még sosem ért hozzá önszántából. Ez a különbség, bár aprónak tűnt, hatalmasnak érződött.

– Bízom benned – szólt Yarrow.

Terlu, még mindig az összefonódó kezükre meredve, halkan felnevetett.

– Nem vagyok szakképzett varázsló.

– Tudom.

– Ha rosszul sül el a dolog…

– Minden rendben lesz.

Azért lehet, hogy mégsem lesz minden rendben. Terlura hirtelen rászakadt a súlya mindannak, amit tenni készült. A bírónak jó oka volt arra, hogy példát statuáljon vele. Nem mondhatta azt biztosan, hogy a varázslata nem okoz majd több kárt, mint hasznot. Talán hiba ezt tennem.

– Én itt leszek, bármi történjék is – mondta Yarrow. – Nem egyedül csinálod.

Terlu teljesen elolvadt.

Persze előfordulhat, hogy kudarcot vall a bűbájjal, de hát éppen ezért kérte, hogy egy olyan üvegházban próbálhassa ki, amelyikben már nincs élet. Ennél nagyobb kárt itt nem tudna okozni.

– Rendben. Megpróbáljuk. Ehhez a bűbájhoz homokra, bodzabogyóra, egy iffinálisbokor magjaira, egy páfrány levelére, egy kankalinbimbóra és egy vadrózsafa gyümölcsére lesz szükség.

Yarrow a kosarak mellé térdelt, és sorra kivette belőlük a hozzávalókat.

– Takard le a kosarakat, ha végeztél – kérte Terlu. Korábban, amikor véletlenül az összes alvó növényt egyszerre ébresztette fel, megtanulta a leckét: ne hagyd a fel nem használt hozzávalókat a szabad levegőn!

Yarrow így is tett.

– Kérlek, úgy pakold egymásra őket, hogy egymáshoz érjenek – folytatta a lány –, aztán… Nem is tudom… Reménykedjünk benne, hogy működni fog a dolog.

Terlu mély levegőt vett, és elkezdte mondani a varázsigét, tisztán kiejtve minden szót, amelyet gyötrelmes munka árán fejtett meg és fordított le a varázsló titkosírásából az első nyelvre. Ügyelt rá, hogy a szavakat tisztán formálja, a megfelelő szótagokat hangsúlyozza, és csak a mondatok végén vegyen levegőt.

Amikor a szöveg végére ért, elhallgatott.

Yarrow türelmesen és bizakodó arcot vágva várakozott mellette.

Az üveg felettük egyszerre elsötétedett, a színe füstösszürkére váltott. Minthogy így nem jutott be napfény, az egész üvegház sötétbe borult, majd az üvegeken csillagok kezdtek feltűnni, egyik a másik után. Egyre több és több lett belőlük, mígnem csillagfelhőkké sűrűsödtek, és végigsöpörtek a hamis égbolton.

– Gyönyörű! – ámult el Yarrow.

Valóban az volt, csak hát…

– Egyáltalán nem erre számítottam – felelte Terlu, miközben a nyakát nyújtogatta, hogy minél több csillagot láthasson. A nyári éjszakai égbolt hasonmása húzódott felettük, még néhány csillagképet is felismert rajta. Volt egy nagynénje, aki előszeretettel vitte ki a gyerekeket a háztetőre, hogy megmutassa nekik az összes csillagképet, amit csak ismert. Történeteket mesélt róluk: Eanóról és a környező szigetekről származó, ősi mítoszokat a hajnalt köszöntő delfinről, az eltévedt sellőről, aki a tengert kereste, és a macskáról, aki kétszer is megkerülte a napot, így olvadt be végül az égboltba. Terlu egy keleti irányban lévő csillagegyüttesre mutatott. – Az ott a Napmacska.

– Miért jelentek meg a csillagok? – kérdezte Yarrow.

Terlu elgondolkozva vizsgálgatta a varázsigét. Nem a szavakkal támadt a gond; egy sem volt köztük, amely éjszakára vagy csillagokra utalt volna.

– Van a hozzávalók között olyan, amelyiknek köze van az éjszakához?

– A kankalin – vágta rá rögtön Yarrow. – Esti kankalint használtunk, ami naplemente után bontja ki a virágait. – A kosarakhoz térdelt. – A kankalinnak több száz különféle fajtája van. A hat leggyakoribbat hoztam el. – Kinyitotta az első kosarat, és kivett belőle egy csokor sárga virágot. – Ez tavaszi kankalin. – Majd egy hosszú szárú, lila virágos növényt vett elő. – Kandeláberkankalin. Közönséges kankalin. Rózsakankalin. Sudár kank…

– Melyik virágzik napsütésben?

– A közönséges kankalin – mondta Yarrow, és átnyújtott a lánynak egy bársonyosan puha levelű bimbót. – Általában halványsárga virágot hoz. A félárnyékot és a laza, nedves talajt kedveli, de napfényes helyen is remekül érzi magát.

Terlu kicserélte az esti kankalin bimbóját a közönséges kankalinéra.

– Megpróbáljuk újra?

A kertész tekintete még elidőzött a csillagokon, majd bólintott.

A lány megköszörülte a torkát, és kezében az új hozzávalókkal másodszor is elmondta a varázsigét. A sötét égbolt hirtelen kitisztult, a csillagok elhalványultak. Az üvegeken citromsárga szín terült szét. Terlu eleinte nehezen tudta eldönteni, hogy belülről vagy kívülről érkezik-e a fény, amely egyre erősödött, mígnem olyan vakító borostyánsárgává vált, hogy hunyorognia kellett.

– Akkor nem a közönséges kankalin lesz a jó – állapította meg Yarrow, és ismét elkezdte átválogatni a kankalinbimbókat.

A harmadik próbálkozás után a sárga fény kicsit tompább lett. Az üvegeken átsütő fény már hétköznapinak hatott, Terlu pedig feljegyezte, mit csináltak ebben az esetben másként, ügyelve a felhasznált kankalin pontos fajtájára.

– A legfontosabb kérdés az, hogy szigetelte-e az üvegeket.

Ez alapvető fontosságú volt az üvegházak helyreállításában, sőt mi több, ez számított a folyamat legfontosabb lépésének. Ha a teljes szerkezetet helyre lehetne hozni és meg lehetne erősíteni a repedések kijavításával, az üveg lezárásával és megerősítésével, valamint azzal, ha bevonják az egész építményt egyfajta szigetelőréteggel, amely egyszerre védi a falakat a sérülésektől és állandó hőmérsékletet biztosít odabent, akkor Terlunak már csak azt kellene kitalálnia, melyek azok a varázsigék, amelyekkel a hőt, a vízmennyiséget és a páratartalmat lehet szabályozni, úgy ugyanis a különféle éghajlatokról származó növények a külső időjárási körülményektől függetlenül is életben maradnának odabent. De mindenekelőtt magát a szerkezetet kellett helyrehozni.

Yarrow az egyik ablaktáblához sétált, Terlu pedig követte. Figyelte, ahogy a férfi az üvegre teszi a kezét – ami azonnal vízzé olvadt az érintésétől, majd végigcsorgott az ujjain, egészen lecsöpögve a többi üvegtáblára. És akkor egyszer csak:

Husssss.

A táblák egymás után feloldódtak, és özönvízként ömlöttek le a fal mentén.

– A varázsigék! – kiáltott fel Terlu.

Visszarohant az üvegház közepére, ahol a jegyzeteivel és a bűbájokkal teleírt papírjai hevertek a földön. Amilyen gyorsan csak tudta, összekapkodta őket, majd a lapokat a mellkasához szorította.

Alig egy pillanattal később a mennyezet is vízzé vált. Terlu felsikoltott, és a jegyzetei fölé görnyedt, miközben lezúdult a víz. Yarrow kinyitotta a kabátját, és körbeölelte a lányt, akit a kabátjával és a testével próbált védeni. Terlu hozzásimult, így a lapok kettejük közé szorultak. Eközben pedig egyre csak ömlött rájuk a víz és a tetőn felgyülemlett hó.

Egy perccel később már véget is ért az egész. Már csak az egyenletes csöpögés hallatszott. Terlu kilesett a kabát alól.

– Hát – szólalt meg remegő hangon – ez nem működött egészen jól.

Yarrow mellkasa rázkódni kezdett.

A lány hirtelen rádöbbent, hogy a kertész kacag.

Rápillantott a papírokra: gyűröttek voltak ugyan, de szárazak. Ami a hozzávalókat illeti… azok az üvegházat ellepő közel másfél centis vízben lebegtek.

– Ehhez nem vagyok elég képzett – szólalt meg halkan. – Te egy igazi varázslót érdemelnél, nem egy könyvtárost, aki azt hiszi, hogy egy kis tanulással bármi megoldható. Sajnálom.

A kertész közelebb húzta magához.

– Nem mondj ilyeneket!

– Miért? Hiszen elárasztottam az egész üvegházat.

– Te megpróbáltad. Senki más nem próbálta volna meg. És újra meg fogod próbálni, igaz?

– Igen, persze hogy meg fogom. – A jéghideg víz beszivárgott Terlu csizmájába, és eláztatta a zokniját, de nem fázott, hála Yarrow melegen ölelő karjának. Felpillantott a férfira, aki mosolyogva nézett vissza rá, ugyanazzal a tekintettel, mint azon a napon, amikor először találkoztak, és még nem tudta, kicsoda Terlu valójában. Most viszont már mindent tudott róla. Tudta, ki ő, és mit tett korábban. – De várj csak. Tényleg azt akarod, hogy újra megpróbáljam? Mindezek után?

– Még mindig bízom benned.

Terlu a férfira meredt, elmerült a reménnyel teli, mélyzöld szempárban. Minden porcikájával érezte, ahogy hozzásimul, és Yarrow karja körbefonja a testét. A kertész bőrig ázott, a hajából a víz a kabátjára, onnan pedig a földre csöpögött, a mellkasa azonban száraz maradt, és meleg. Terlu még soha nem akart ennyire megcsókolni valakit. Yarrow még mindig mosolyogva nézte őt, a lány pedig a férfi ajkát bámulta. Nedvesen fénylettek, mintha olvadt aranyból lettek volna. Vajon az ízük is olyan?

– Ez nem túl logikus – felelte Terlu –, figyelembe véve, milyen csúfos kudarcot vallottam.

Yarrow megvonta a vállát, és Terlu érezte, ahogy a férfi egész teste megmozdul.

– Amit tettél, az varázslat – mondta. Hátrébb lépett, és elkezdte összeszedni az elázott hozzávalókat. Terlut hirtelen kirázta a hideg. Bárcsak ne távolodott volna el tőle a férfi! – Holnap újra megpróbáljuk? Száraz ruhában.

– Persze.

Milyen kár, hogy nem volt bátorsága megcsókolni Yarrow-t. Helyette csak tovább csacsogott. Mindenesetre segített neki összeszedni a megmaradt, csuromvizes hozzávalókat, mielőtt együtt átcsattogtak az üvegházon, és kiléptek az ajtón.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

MIRE YARROW HÁZÁHOZ ÉRTEK, Terlu csontig átfagyott. Vizes zoknijában jégtömbnek érezte a lábát. Amint beléptek, lekapta magáról a kabátját.

– A nedves ruháidat tedd csak le a tűz mellé – mondta a férfi, miközben tett még néhány fahasábot a tűzre, hogy táplálja velük a lángokat. Fel-felhangzó sistergés jelezte a ruhájáról lecseppenő vizet, mire gyorsan hátralépett, és levette a nedves ingét.

Korábban, valahányszor Yarrow átöltözött, Terlu udvariasan elnézett a másik irányba, vagy éppen a mosdóban tartózkodott, most azonban olyan gyorsan történt minden, hogy nem maradt ideje elkapni a fejét, és egyenesen Yarrow-ra nézett. És hát… a mindenit. Yarrow csupa izom volt. Terlu a ruhán keresztül is rég kiszúrta már széles vállát, a csupasz mellkasát vagy a fedetlen karját azonban még nem látta. Miközben a férfi kirázta az ingét, majd egy székre terítette a kandalló közelében, Terlu meredten bámulta megfeszülő karizmát.

A lánynak mindaddig fel sem tűnt, hogy valamiféle furcsa, csipogásra emlékeztető hangot adott ki, amíg Yarrow rá nem nézett. Akkor aztán lángvörös arccal az ágy felé fordult, és megsimogatta a macskát.

– Milyen helyes ez a cica.

A kandúr a takaróba burkolózva dorombolt. A lány érezte, hogy nem csak az arca, a nyaka is lángol. Milyen helyes ez a cica? Miért nem tudott egyszerűen csak…

Ekkor egy kéz nehezedett a vállára. Yarrow-é. Az érintése meleg volt. És határozott.

Terlu megfordult, és egyenesen a férfi szemébe nézett. Yarrow smaragdzöld szemének íriszében aranyszínű pöttyök úsztak. A lánynak még a lélegzete is elakadt. Ebben a szempárban csak elveszni lehetett.

– Eláztatod a macskát – szólalt meg Yarrow.

– Ó! – Terlu felpattant az ágyról, és egyenesen a kandallóhoz szaladt. Gyorsan lekapta magáról a vizes ruháit, és felvette azt a száraz tunikát, amelyet Yarrow adott neki. A tunika a legfinomabb gyapjúból készült, finoman hozzásimult a testéhez. Viselkedj normálisan! – Melegítsünk levest?

– Sütök zsemlét – ajánlotta Yarrow. – Mostanra már a tésztának is meg kellett kelnie.

– Mikor jutott neked időd bekeverni a tésztát?

A kertész vállat vont.

– Kikapcsol.

– Ó. Ó! Nem úgy értettem, hogy nem kellett volna időt szánnod rá. – Terlu azt kívánta, bárcsak elég bátor lenne ahhoz, hogy felvesse a kikapcsolódás más formáit… Meg az is eszébe jutott, milyen jó lenne, ha az arca parancsszóra abbahagyná a pirulást.

Yarrow kisebb darabokra osztotta a tésztát, majd néhány görgető mozdulattal gombócot formázott belőlük. Félúton abbahagyta a munkát, és a homlokát ráncolva elgondolkodott.

– Mézes vaj – motyogta, miközben a mosogatóhoz fordult, hogy megmossa a kezét.

– Majd én hozom – ajánlkozott Terlu.

A jégszekrényhez ment, amelyben egy egész bödön mézes vajat talált. Miközben Yarrow-hoz tartott a bödönnel, feltűnt neki, hogy a férfi őt nézi. Nyilván azért, mert furának tart… nem azért, mert másra gondol… bármi másra. Terlu azt biztosra vette, hogy a kertész már nem utálja őt, de azért ez nem ugyanaz, mintha meg is akarná csókolni. Nagyon igyekezett nem Yarrow ajkára szegezni a tekintetét, inkább mosolyt erőltetett az arcára, és átadta a vajat.

– Egykanálnyi kell minden zsemlére – mondta a férfi.

Terlu közelebb ment hozzá, hogy egy-egy nagy adag mézes vajat kanalazzon a nyers gombócokra, Yarrow pedig nem húzódott el. A lány nem nézett rá, de maga mellett érezte a testét – éppen úgy érezte a bőrén a férfi közelségét, mint a tűz melegét. Miközben a vajat kenegette, Yarrow légzésére figyelt. Kissé remegett a keze. Csak remélni tudta, hogy a férfi nem veszi észre.

Ne légy nevetséges! Éppen csak megtűr a közelében, és ez is csak azért van, mert el tudom olvasni a varázsigéket. Amint végzett, arrébb lépett, Yarrow pedig becsúsztatta a tepsit a téglakemencébe.

– Mi a legkedvesebb emléked? – kérdezte Terlu.

Yarrow pedig, mint már sok milliószor, vállat vont.

– Nem kell válaszolnod. – Nem igazán tudta volna megmondani, miért kérdezte ezt, leszámítva persze, hogy többet szeretett volna tudni a kertészről. Tudni, mire gondol, és mit érez. Ha meg tudná érteni Yarrow-t… Yarrow pedig megértené őt… talán ez az egész feszengés megszűnne. – Az én kedvenc emlékem egy narancshoz kötődik.

– Egy narancshoz?

– Eano szigetén nőttem fel – kezdett bele a történetbe Terlu –, ahol rengeteg homokos tengerpart van, és még több a guáva- és édesbogyószörp. És semmi hó. A nagymamámnak volt egy narancsfája, egy igazán különleges narancsfája, amely már legalább háromszáz éve állt, legalábbis a családban így mesélték. Nem vagyok meggyőződve arról, hogy ez igaz; lehet, hogy a fával is olyasmi történt, mint az unokatestvérem koi pontyával, amit a nagybátyám mindig kicserélt egy újra, valahányszor a régi elpusztult. Na mindegy, nem ez a lényeg. A nagymamám fája nagyon ritkán termett, évente három narancsot, ha úgy tartotta kedve, de azok a narancsok…! Ilyen íze lehet a napfénynek. A napfénynek egy tökéletes nap hajnalán. Mindenki azért versengett, hogy kiérdemelje valamelyik napkelte-narancsot, ugyanis jutalomként lehetett megkapni a nagymamámtól valamilyen jelentős teljesítményért. Egyszer például egy kölyök az utcánkban megmentette a húgát, aki majdnem odaveszett egy szakítóáramlásban. Kapott is egy narancsot. A nagynéném ikreket szült. Ő is kapott narancsot. Na szóval, a szüleim azt akarták, hogy a nyarat a boltjukban töltsem, megtanuljam, milyen fizetésért dolgozni, ahelyett azonban, ami a dolgom lett volna, vagyis hogy feltöltsem áruval a polcokat, én inkább olvastam. Rábukkantam egy régi könyvre a nagymamámnál. Egy olyan régi eanói nyelvjárásban íródott, amilyet ma már senki sem beszél. Néhány szót még ismertek belőle az emberek, de elolvasni már nem tudták. Így hát magamtól tanultam meg elolvasni. – Ez volt az első nyelv, amelyet Terlu magától elsajátított, és az első alkalom, amikor rájött, hogy ehhez tényleg van érzéke. A szülei azonban az egészet időpocsékolásnak tartották. Egy szinte elfeledett nyelv. Mégis mi értelme megtanulni? – A nagymamám születésnapján azzal leptem meg őt, hogy felolvastam néhány történetet ebből a könyvből. Egy réges-régi mesekönyv volt, amelyből még a szülei olvastak fel neki annak idején. Ő maga csak beszélni tudott ezen a nyelven, olvasni nem, vagyis az apja halála óta nem hallotta ezeket a történeteket. – Bár Terlu szülei nem értették, sőt, még meg is büntették azzal, hogy nem fizették ki neki a bolti munkáját (amit egyébként Terlu szerint is jogosan tettek, elvégre nem végezte el azt, amit rábíztak), a nyelvtanulás minden pillanata megérte. – És azon a napon a nagymamám nekem adta a narancsot.

– És tényleg olyan íze volt, mint a nap sugarának?

– Mint a hajnali nap sugarának – felelte Terlu, és elmosolyodott, ahogy felidézte a történetet. Vannak olyan ízek, amelyeket soha nem felejtesz el. Ízek, tele emlékekkel. – Életemben először gondoltam azt, hogy jó lehetek valamiben. Azelőtt… hát, ez tényleg emlékezetes pillanat volt. Na, most te jössz.

– Ööö… – fészkelődött Yarrow.

– Nem kell elmondanod. – A világért sem szerette volna arra kényszeríteni a férfit, hogy megosszon vele bármit is, ha kényelmetlenül érzi magát tőle. Csak arra gondolt… – Semmi baj. Azt hiszem, kész a leves.

Yarrow benézett a zsemlékhez.

– Ezeknek még kell pár perc.

– Rendben. – Addig is Terlu igyekezett elfoglalni magát: vizet töltött, és kipakolta a tálakat meg a kanalakat. Az ágyon fekvő Smaragor nagyot nyújtózott, még a szárnyait is kitárta hozzá, majd visszacsukta őket.

A csendet Yarrow törte meg.

– Hat- vagy hétéves koromban történt. Kaptam egy növényt, hogy gondoskodjak róla. Néhány hét elteltével megsárgultak a levelei, foltok jelentek meg a szárán, és elkezdtek elrohadni a gyökerei. Azt hittem, valamilyen betegség támadta meg. – Egy pillanatra megállt. – Várj csak. Kedvenc emléket mondtál, ugye? Nem tudom, ez annak számít-e.

A férfi végre beszélt. Terlu semmi másra nem vágyott, csak erre.

– Semmi gond. Folytasd csak.

– Végül aztán, azt hiszem, mégiscsak szép emlékké vált. Megkérdeztem apámat, aki azt mondta, túl sok vizet adtam neki. Fogalmam sem volt arról, hogy ilyesmi lehetséges. Csak annyit tudtam, hogy a növényeknek vízre van szükségük, szóval meg voltam győződve róla, hogy helyesen cselekszem. – Tartott egy kis szünetet, és kivette a zsemléket a kemencéből. A házat betöltötte a frissen sült kenyér illata.

Terlu levest mert a tálakba, és Smaragornak is tányérra tett egy kis adag nyírfajdot. Amint meghallotta az étellel való babrálás zajait, a kandúr is nyomban felélénkült. A levegőbe emelkedett, és átrepült a házon. Terlu és Yarrow közben asztalhoz ültek.

Ó, hogy hiányzott ez Terlunak a könyvtárban! Egy közös étkezés valaki mással. Nem fogom ezt kockára tenni azzal, hogy rávetem magam. Neki nem szerelem kellett. Neki leves kellett meg friss kenyér, és valaki, akivel beszélgethet. Yarrow pedig, csodával határos módon, beszélt is.

– Keservesen sírtam, de éppen a könnyeim győzték meg apámat arról, hogy készen állok, mert eléggé törődöm a növényekkel ahhoz, hogy tanuljak róluk. Már aznap elkezdett engem a növények gondozásáról tanítani. – Nekiláttak az ételnek. Yarrow evés közben is folytatta a történetét. – Teljes egészében végigmentünk egy üvegházon, ő pedig minden növénynek elmondta a nevét, meg hogy miként kell megmetszeni, átültetni, locsolni. Másnap arra kért, hogy én vezessem végig rajta őt, és ismételjem el mindazt, amit tanított. Amikor nem sikerült, ismét nekifutott.

A mézbe áztatott felhőknek lehetett olyan ízük, mint a még meleg zsemléknek, a leves pedig még zamatosabbnak tűnt, mint előző nap, hiszen mostanra a lé teljesen átvette a fűszerek aromáját. Terlu igyekezett egyforma figyelmet szentelni a levesnek és Yarrow szavainak.

– Miután egy üvegházról már mindent tudtam, jöhetett a következő.

– Növényről növényre bővítetted a tudásod? – kérdezte Terlu. – Az összes növényről megtanultál mindent?

A kertész vállat vont.

– Idővel. Jó pár évembe telt. Ahhoz viszont, hogy a korábban túlöntözött növényem újra egészséges legyen és virágot hozzon, elég volt egy hónap.

– Édesapád büszke lehetett rád – mondta Terlu.

– Az egy szép nap volt. Bárcsak… – Yarrow nem fejezte be a mondatot.

– Bárcsak mi? – unszolta a lány.

– Semmi. Csak remélem, hogy jól van. Hogy mindannyian jól vannak.

– Azt mondtad, virágárusok. Ugye?

A férfi bólintott.

– Akkor nincs miért aggódnod. Egy virágbolt minden bizonnyal távol van a palotától meg minden más helytől is, amelyet megrohamozhattak a forradalmárok. – Igyekezett a lehető legmeggyőzőbbnek hangozni. – Biztos vagyok benne, hogy a családod jól van, és most már bármelyik nap megkaphatjuk a válaszlevelüket.

Yarrow hosszan kifújta a levegőt, és ritka mosolyainak egyike suhant át az arcán.

– Köszönöm.

Terlu érezte, hogy elönti a pír az arcát.

Miután befejezték az evést, együtt összetakarítottak, Terlu pedig – most először – nem érezte szükségét annak, hogy szavakkal töltse ki a csendet. Jólesett a csend így, egymás mellett. Még szebb lenne, ha csókolóznánk. De nem! Nem engedhette meg ezeknek a gondolatoknak, hogy elrontsanak egy ilyen szép pillanatot. Yarrow megnyílt, érzelmeket mutatott. És mesélt nekem magáról. Ez hatalmas eredménynek számított.

Ráadásul nem holmi jelentéktelen kis részletet osztott meg vele az életéből, hanem olyat, ami személyiségformáló erővel bírt. Növényről növényre tanulta meg, hogyan kell gondoskodni erről a helyről… Talán így lehetne helyrehozni is. Terlu eddig Laiken varázsigéit próbálta újraalkotni, ő azonban egy magasan képzett varázsló volt.

– Lehet, hogy… kisebb léptékben kellene gondolkodnom.

Yarrow kíváncsian felvonta a szemöldökét. Figyelt, hogyan folytatja a gondolatmenetét a lány.

Terlu elővette a varázsigéket tartalmazó papírokat, szétterítette őket az ágyon, és nekilátott a tanulmányozásuknak. Egy-egy különálló szövegrészt felismert. Mi lenne, ha egyszerre csupán néhány sort venne ki belőlük, és csak egy üvegház kisebb részletének megjavítására összepontosítana ahelyett, hogy az egész építmény szerkezetét szeretné helyrehozni? Ha a teljes bűbájnak egy kisebb részét próbálná meg alkalmazni, akkor talán az eredmény sem lenne olyan… nedves.

– Ez a varázslat túl nagy és összetett, nekem legalábbis. Olyan, mintha úgy próbálnál meg gondoskodni egy növényről, hogy közben fogalmad sincs, hogyan kell. Egyszerűen nem tudok eleget ahhoz, hogy megértsem, mennyi mindent kell csinálni, és mikor, úgy, ahogy arra egy megfelelően képzett varázsló képes. Túl sok minden sikerülhet félre. De ha kisebb részekre bontom… Itt például. – Az egyik szövegrészre mutatott. – Ez a sor egyetlen üvegtábla megerősítésére vonatkozik. A teljes varázslatban Laiken mindent egyszerre csinált, hogy egyetlen látványos mozdulattal lezárja az egész üvegházat, de… Szerintem át tudnám alakítani a szöveget úgy, hogy egy adott üvegtábla repedését forrassza össze. Ez sokkal reálisabb cél lehetne, kezdetnek legalábbis. – Megrázta a fejét. – Na de mi van akkor, ha addig, amíg én ilyen lassan haladok, egy másik üvegház is varázstalanodik?

Yarrow vállat vont.

– A lassú haladás is jobb, mint a semmi.

Terlu elmélyülten nézegette a varázsigéket, próbálta fejben átrendezni a sorokat.

– Tartasz itthon szénceruzát? – kérdezte, mivel a korábban használt darabokat Laiken műhelyében hagyta.

A férfi kihúzott egy fiókot az íróasztalánál, és elővett egy szénceruzakészletet. Terlu keresztbe tett lábbal az ágyra telepedett, és munkához látott. Míg odakint feljött a hold, és halványkéken derengő fénnyel vonta be a hófedte erdőt, addig odabent a szárnyas macska összegömbölyödve szunyókált a kandalló mellett.

– Aludnod kellene – mondta Terlu a kertésznek.

– Neked kellene aludnod – felelte Yarrow. – Akkor meg különösen, ha varázsolni fogsz.

A lány csak legyintett. Már közel járt az ötlete megvalósításához.

– Amint ezzel megvagyok…

Terlu, fejét a jegyzetein nyugtatva, belealudt a munkába, a papírok így rátapadtak az arcára. Amikor felébredt, hunyorogva nézte az ablakon beszűrődő holdfényt. Nem ment mosdóba, mielőtt elaludt volna, és most érezte, hogy a lehető leggyorsabban el kell jutnia oda. Elcsoszogott az asztal mellett, közben ledobta rá a papírokat.

Könnyített magán, kiöblítette a száját egy kis fogkrémmel, majd visszatántorgott a szobába. A tagjai elmacskásodtak, és alig bírta nyitva tartani a szemét. Bemászott az ágyba – kicsit morgolódott a szárnyas macska miatt, aki tekintélyes méretű helyet foglalt el –, és azon nyomban elaludt.

Órákkal később, amikor a nap már besütött az ablakon, rádöbbent, hogy rossz ágyba mászott be. Beletelt egy percbe, míg a tények utat törtek a ködös, reggeli agyába: közelebb volt az ablakhoz, mint lenni szokott, Smaragor a másik ágyon terült el, Yarrow karja pedig ott pihent Terlun.

Jó érzés volt.

Nagyon jó.

És semmiképp sem lett volna szabad a férfi ágyában lennie, pláne nem hívatlan vendégként.

De ha most megmozdulna, azzal felébresztené Yarrow-t? Mit mond akkor neki? És mit fog gondolni a kertész? Vajon feltűnt már neki, hogy az ágyában van? Lehet, hogy azt gondolja majd, Terlu szándékosan bújt oda mellé? És amúgy az olyan rossz lenne?

Igen, igen, persze hogy az lenne. Ha valaha is továbblépnek a barátságon Yarrow-val – barátok voltak már egyáltalán? –, akkor azt nem különféle trükkökkel szeretné elérni. Yarrow megérdemli, hogy legyen választási lehetősége.

A férfi fészkelődni kezdett álmában, és átölelte Terlut. Lehelete melengette a lány tarkóját. Úgy illett a karjába, akár egy könyv, amelyet végre a megfelelő polcra tettek.

Addig morfondírozott rajta, hogy megmozduljon-e, vagy sem, mígnem Yarrow is felébredt.

– Ööö… szia – köszöntötte.

– Szia.

– Az ágyamban vagy.

– Igen, ott vagyok. – Terlunak megrándult az arca. – Az éjszaka közepén tértem magamhoz, és… hát, ööö, eltévesztettem az ágyat.

– Á! – felelte Yarrow.

A karját változatlanul a lányon nyugtatta.

Terlunak azon járt az agya, mit is mondhatna.

– Jól aludtál?

– Igen, nagyon jól – felelte komolyan a férfi. – És te?

– Remekül – válaszolta Terlu cérnavékony hangon.

– Helyes.

– Örülök, hogy te is jól aludtál – fecsegett tovább a lány. – Így… melegebb volt egy kicsit, még ha tévedés is történt. Mert ugye kint hideg van. Biztos jön az ablakon keresztül a huzat, bár én nem éreztem, mert két test jobban megtartja a hőt.

A tenger szerelmére, hallgass már el!

– Valóban melegebb így – erősítette meg Yarrow is. Majd megkérdezte: – Szóval tévedés történt?

– Igen.

Most nemet kellett volna mondanom?

Yarrow lassan elkezdte visszahúzni a karját.

– Nem – mondta Terlu, majd összerezzent. – Mármint… igen, tévedés volt, de kellemes tévedés.

– Jóleső tévedés?

– Igen.

Yarrow visszacsúsztatta Terlu köré a karját, miközben a lány azon tűnődött, ez vajon mit jelenthet. Ezután azon kezdett töprengeni, hogy idiótán viselkedik-e – arra jutott, hogy ha eddig úgy is viselkedett, mint egy idióta, attól még nem muszáj továbbra is annak lennie.

Addig fészkelődött, míg szembe nem került a férfival. Ott feküdt a karjában, melle a mellkasához nyomódott. Yarrow tágra nyílt szemében fényesebben ragyogtak az aranypöttyök, mint ahogy arra Terlu emlékezett.

– Szeretnélek megcsókolni – mondta a lány –, amennyiben neked is…

Ekkor Yarrow az ajkára tapasztotta a száját.

HUSZADIK FEJEZET

TERLU CSÓKOLT MÁR MEG FÉRFIT, és őt is csókolták már meg, de így még soha – mintha ő volna a Félhold-szigetek legértékesebb drágaköve. Yarrow ajka puha volt, és meleg, az íze olyan, mint a méz – mégis hogy lehet valakinek mézíze rögtön ébredés után? Olyan közel húzta magához a lányt, hogy Terlu a ruháikon keresztül is érezte a szívverését, és még közelebb akart lenni hozzá, hogy egészen körülölelje őt…

Tompa puffanás hallatszott az ajtó felől.

– Yarrow! Terlu! – kiabált Lotti odakintről.

Szétrebbentek.

Yarrow kihámozta magát az ölelésből, és kiugrott az ágyból. Terlu úgy érezte magát, mintha egy vödör havat öntöttek volna a fejére. A kertész feltépte az ajtót.

– Mi a baj? – kérdezte sürgetően. – Elpusztult egy újabb üvegház? Melyik?

– Nem. Nem erről van szó – felelte Lotti, majd beugrált a házba. Megrázta a szirmait és a leveleit, csak úgy röpködtek körülötte a hópelyhek. – Jaj! A macska!

Terlu félig kiesett az ágyból, amikor nekilendült, hogy elkapja Smaragort, mielőtt még az rárepült volna a rózsára. Magához ölelte a kandúrt, a jégszekrényhez vitte, és megkínálta egy kis nyírfajdhússal. Smaragor pedig azon nyomban elfeledkezett a beszélő növényről, és átadta magát a váratlan reggeli örömeinek.

– Mondd el, mi a gond – kérte Yarrow Lottit. A hálóruháját a munkaruhájára cserélte: felvette a vastag, sokzsebes nadrágját és egy meleg inget. Terlu igyekezett kiverni a fejéből, milyen érzés volt szorosan hozzásimulni: az a pillanat elmúlt, és ki tudja, történik-e még egyszer hasonló „tévedés”, vagy hogy Yarrow szeretné-e egyáltalán, hogy történjen.

Lotti teátrálisan felsóhajtott.

– A többi növényről van szó.

– Megsérültek? – sürgette tovább a kertész.

– Nem.

– Megint elaludtak?

– Nem.

Terlu igyekezett nem odanézni, miközben Yarrow begombolta az ingét a mellkasán, amelynek izmai közt fel-felbukkant aranyszínű mellkasszőre. Megköszörülte a torkát, és azt kérdezte:

– Barátságtalanul bánnak veled? Beszélhetek velük.

– Nem erről van szó – felelte Lotti. – Az a helyzet, hogy… énekelnek.

Yarrow, aki éppen az övét csatolta a derekára, lelassította a mozdulatait, és a kis rózsára emelte a tekintetét.

– Ez a dolguk – mondta. – Laiken varázsolta őket ilyenné.

– Jaj, nem, nem, nem az elvarázsolt éneklő virágokról beszélek. Ők csodásak. A többiekről van szó, akik olyanok, mint én. Megpróbálnak velük énekelni, és hát borzalmasak. Illetve Dendy nem, ő nem vészes, na de a többiek!

Yarrow felmordult.

– Azért ezt nem nevezném vészhelyzetnek.

Lotti a földre vetette magát.

– Nekem az! A fülem!

– Neked van füled? – érdeklődött kíváncsian Terlu. Ugyan korábban nem vizsgálta meg közelebbről Lotti szirmait, hogy megnézze, eltér-e valamiben a felépítése a hétköznapi, nem beszélő növényekétől. Amennyire meg tudta állapítani, a rózsának nem volt sem füle, sem szeme, sem orra vagy szája. A szirmai mozogtak, miközben beszélt, de nem azért, mert ajkakként funkcionáltak. Talán a levegő rezgése miatt? Terlu nagyon tudatosan nem pillantott Yarrow irányába, noha a kertész már teljesen felöltözött.

Lotti teátrálisan meglengette a leveleit a levegőben.

– Fülem nyilvánvalóan nincs, van viszont abszolút hallásom, ami az öntudatra ébredt növénytársaim túlnyomó többségéről nem mondható el.

Terlu elgondolkodott, megpróbált visszaemlékezni, milyen szavak szerepeltek pontosan a Cazt életre keltő varázsigében. Elképzelhető, hogy az ansara szó rejtette magában ezt a képességet, ennek a szótöve ugyanis ’élet’-et jelent, bár nem a szó konkrét, lélegezni és létezni értelmében – azt a rwyr szó fejezte ki –, hanem a lét megtapasztalására és átélésére vonatkozóan… Amennyiben Laiken bűbájában ez az öt érzékszerv megtapasztalásaként szerepelt…

– És mit akarsz, mit tegyek ez ügyben? – kérdezte szelíden Yarrow.

– Ma vigyél el magaddal – kérte Lotti. – Azt mondtam a többieknek, hogy szükségetek van rám a mágiához. Kérlek, Terlu, hadd segítsek a bűbájokkal! Bármit megteszek. Szétválogatom a hozzávalókat. Kitámasztom a jegyzetfüzeteidet. Csendben ülök a sarokban, és láthatatlannak tettetem magam. Amire csak szükséged van.

Terlu Yarrow-ra pillantott, hogy lássa, mit szól hozzá, ám úgy tűnt, a kertész arra várt, hogy a lány döntsön, mintha Terlu véleménye fontosabb lenne, mint a sajátja. Számít neki, hogy mit gondolok. Értékeli a véleményemet. Nem jutott eszébe senki más, akinek valaha is…

– Ó! Várjunk csak! Megzavartam valamit? – kérdezte Lotti. Előreugrott, és lehuppant kettejük elé. Félbehajtotta a leveleit, amitől úgy nézett ki, mintha sok keze lett volna, amelyeket összekulcsolt a bimbója előtt. – Miről maradtam le? Gyerünk, gyerünk, elő a részletekkel!

Terlu rettenetesen elpirult.

– Nem szakítottál félbe semmit! És nem maradtál le semmiről. – Koncentrálj, Terlu Perna! Szerette volna elkerülni, hogy növények is legyenek a közelükben, ha esetleg bármi félresikerülne, ám ma sokkal kisebb léptékű és specifikusabb bűbájokat tervezett kipróbálni. Lehet, hogy így nem lenne gond? Nem mintha bármilyen okból szeretett volna kettesben maradni Yarrow-val… – Azt hittem, hogy szeretnél több időt tölteni az öntudatra ébredt növényekkel, legalábbis azokkal, aki nem énekelnek. Voltaképpen miért szeretnél velünk jönni?

Lotti szirmai lekonyultak.

– Nem… egyszerűen nem értik meg, hogy nekem hiányzik Laiken. Számukra… ő mást jelent. Másképp bánt velük. Én pedig… csak egy kis szünetre vágyom.

Terlu legszívesebben magához ölelte volna a rózsát. Akármilyen ember lehetett is Laiken, bármilyen gondokkal küzdött, és bármilyen hibákat követett el, Lotti számára mindig fontos volt, és az is maradt. Persze hogy hiányzott neki.

– Ha megígéred, hogy csendben maradsz, miközben elmondom a varázsigét…

– Csendben maradok! Hallgatok, mint egy kisegér! Ez, mondjuk, elég furcsa mondás, mert az egerek cincognak, meg kaparásznak a kis mancsaikkal, amikor…

– Gyorsan felöltözöm, és mehetünk.

Terlu bement a mosdóba, hogy megmosakodjon, és átöltözzön. Vastag pamutszoknyát és egy blúzt vett fel. Szánt még egy percet arra, hogy mélyen beszívja a levegőt, és jobb belátásra bírja az arcát, meggyőzve arról, hogy ne pompázzon ilyen élénk rózsaszínben. Csak egy csók volt, mondta magának határozottan. Valószínűleg soha nem ismétlődik meg.

Amikor kijött, Lotti még mindig beszélt, szörnyülködve ecsetelte a többi növény produkcióját. Egyesek nyilván megpróbáltak szöveget is énekelni az énekes virágok által dúdolt dallamokra, a rímek pedig elviselhetetlenre sikeredtek.

Terlu cipőt húzott, felvette a kabátját, és magához vette azt a varázsigét, amelyen az előző éjjel dolgozott. Nem volt túl hosszú, csupán három sorból állt, és elképzelhető, hogy így, kiszakítva a nagyobb üvegházra vonatkozó varázslatból, egyáltalán nem fog működni. Ebben az esetben viszont Lotti sem lesz veszélyben.

– Vigyél! – kérte, vagy inkább parancsolta a rózsa, mire Terlu felvette.

– Elvihetünk egy mozsarat meg egy mozsártörőt? – kérdezte a lány a kertésztől. – Lehet, hogy most érdemes lenne péppé törnünk a hozzávalókat. Ha kisebb hatókörű varázslatot használok, akkor annak célzottnak kell lennie. – Legalábbis ez volt a jelenlegi elmélete, ami, úgy tűnt, egybevág a közelmúltbeli tapasztalataival.

Yarrow kivett egy mozsarat és egy mozsártörőt a konyhai felszerelések közül, és betette a bűbáj hozzávalóit tartalmazó kosárba. Ezután odaadott a lánynak egy zsemlét, amely a tegnap esti vacsoráról maradt meg.

– Reggelit?

– Köszönöm. – Ahogy Terlu elvette a zsemlét, az ujjaik összeértek. A lány egy pillanatig csak a kettejük kezét nézte… a kertész aranyszínű és a saját levendulaárnyalatú kezét… és eltöprengett, vajon Yarrow is ugyanazt érezte-e, mint ő. Ám mire felpillantott rá, a férfi már elfordult, és épp ajtót nyitott.

Odakint a reggeli levegő friss volt, és tengerillatot árasztott.

– Nem akartál, ööö, beszélni? Arról, ami korábban történt? – kérdezte Yarrow.

Most? Lotti előtt?

– Esetleg kicsit később?

Vagy talán egyáltalán nem. Amennyiben a férfi arról szeretett volna beszélni, mekkora hibát követtek el, akkor Terlu inkább a csendet választaná, egyelőre legalábbis, amíg el nem halványul Yarrow csókjának nyoma az ajkain.

– Rendben – felelte a kertész.

Továbbsétáltak.

– Az éneklést még elviseltem, de amikor jöttek azok a rímek! – folytatta Lotti a panaszáradatot. – Van fogalmad arról, hány szó rímel arra, hogy kék? Sok. Rettentő sok.

Yarrow egy másik távolabb eső, már kipusztult üvegházhoz vezette őket.

Miközben ő nekilátott a bűbáj hozzávalóinak pépesítéséhez, Terlu a varázsige szövegét tanulmányozta. Lotti egyik virágágyásról a másikra szökdécselt.

– Ezek különleges növényfajok voltak? – kérdezte.

– Belde üvegházai számára igen – felelte a kertész. – Legjobb tudomásom szerint szerencsére egyik sem halt ki a Félhold-szigeteken. Persze szomorú, hogy kipusztultak, de alakulhatott volna rosszabbul is.

– Hozathatsz még magot, hogy újra elültesd őket?

– Ha helyre lehet hozni az üvegházat, akkor igen.

– Remek – nyugtázta Lotti. – Laiken az üvegházakat egyszerre tekintette menedéknek és vésztartaléknak. Ha a világ többi része el is pusztítja a növényeit, legalább nem vész el minden.

– Nem volt valami fényes véleménye az emberiségről – jegyezte meg Terlu.

– A növényeket szerette – mondta Lotti.

Terlu nem emlékeztette a rózsát arra a tényre, hogy Laiken hagyta őt álomba merülni, és ő altatta el a többi növényt is a varázslatával. Laiken szeretete nem az a fajta szeretet volt, amilyenre Terlu valaha is vágyott volna. Ne nézz Yarrow-ra! – figyelmeztette magát.

A kertész a lányra pillantott.

– Készen állsz?

Nem.

– Persze.

Terlu felállt, átvette Yarrow-tól a masszát, és a legközelebbi ablaktáblákhoz sétált. Az üvegen repedések futottak végig. Kiválasztott egy ablaktáblát, belemártotta az ujját a pépbe, és bekente vele az első repedést.

– Vigyázz! – szólalt meg mögötte Yarrow. – Nehogy megvágd magad!

Óvatos volt. Az üveg ugyan megrepedt, de nem tört el, nem lett éles. Yarrow törődik velem. Ez csak jelent valamit. Nem csak azért csókolta meg, mert éppen ott volt, ugye? Terlu maga nem így gondolta, de még nem állt készen arra, hogy fel is tegye ezt a kérdést Yarrow-nak. Minden repedést bekent, amit csak elért, míg el nem fogyott a paszta.

Most pedig a szavakon a sor.

A bűbáj egyszerű volt, az alkotóelemei: egy főnév, leíró jelzőkkel, amelyek azonosították a célpontot; egy ige (’megerősít’, a ’gyógyít’ másodlagos jelentéssel); végül pedig a mágikus világ elhívása, hogy az igén keresztül a főnévbe áramoljon. Erről szólt a mágia: a világ mágikus energiájának szavakkal ki nem fejezhető szellemét rábírni arra, hogy az általunk kívánt útra lépjen. Terlu nem mélyedt el különösebben a mágiaelméleti olvasmányokban – eléggé száraznak találta ezeket a szövegeket, többnyire különféle előadások tankönyvszerű leírásait, ő pedig, mivel nem járt varázslóiskolába, általában kihagyta őket. Sokkal jobban érdekelte az, ahogyan a varázsigékben a nyelvet alkalmazták. A szavak pontos használatában igazi szépség rejlett.

– Terlu? – szólalt meg Yarrow.

– Bocsánat.

Terlu mély lélegzetet vett, és elkezdte mondani a szöveget.

Svaniga vi rayna,

Ami pri nessava,

Biana te biana me vi pri rinaka.

A végére ért.

Csend.

– Ennyi? – kérdezte Lotti.

Yarrow lepisszegte a rózsát.

– Igen – felelte Terlu –, ennyi. Lehet, hogy nem lesz elég Laiken teljes varázslata nél…

Az üveg egyszer csak megreccsent. A lány figyelte, ahogy az ablakokra kent massza színe meleg, napsütötte borostyánszínre vált. Folyékonnyá alakult, bugyborékolni kezdett, majd beszivárgott az üvegbe, mintha lassacskán sárga köd borította volna be az egészet.

Ahogy az üveg elnyelte a sárga anyagot, a repedései összeforrtak, és csupán néhány perc alatt sima és átlátszó lett. Terlu rátette a kezét. Bizsergést érzett a tenyere alatt.

Ugyan ez csak egyetlen üvegtábla volt. De működött a bűbáj.

Elmosolyodott, és a többiekhez fordult.

– Tudom, hogy nincs benne semmi látványos vagy izgalmas, és ez csak egy repedés volt a sok ezer, akár tízezer közül, ezzel a tempóval pedig hetekbe is beletelik az egész, figyelembe véve, milyen sok az elpusztult üvegház, de…

– Ez elképesztő – jelentette ki határozottan a kertész.

Terlu érezte, hogy elfutja az arcát a pír.

– Te magad is elképesztő vagy – tette még hozzá a férfi.

A lány még jobban elpirult.

– Ha készítünk még masszát… – Yarrow bólintott, és nekiállt további hozzávalókat önteni a mozsárba. Terlu hátrahajtott fejjel végigpásztázta az üvegházat: számtalan repedés futott végig az üvegtáblákon egészen a plafonig. – Lotti, hogy állsz a mászással?

– Kitűnő mászó vagyok.

– Eléred a repedéseket a plafonon?

– Csak figyelj!

Mindannyian munkához láttak: Yarrow csinálta a masszát, Lotti felszaladt az üvegház ablaktábláin, hogy bekenje velük a repedéseket, Terlu pedig minden egyes alkalommal elismételte a varázsigét.

Működik!

Amikor újra elkezdte mondani a bűbájt, elhibázott egy szótagot: nessava helyett nessavarát mondott. Így ahelyett, hogy összeforrasztotta volna, inkább kiszélesítette a repedést, amely úgy terjedt szét, akár egy levél erezete. Lotti, aki épp fejjel lefelé lógott egy gerendáról, felé fordította a szirmait. Amennyiben lett volna szeme, ez lesújtó pillantás lett volna.

Terlu megismételte a varázsigét, ezúttal jobban odafigyelve.

Nem hibázott többet.

Miután három órán át megállás nélkül a varázsigét mondta, Terlu úgy érezte, mintha a szája telement volna homokkal. Sajnos minden egyes varázslat a törött üvegnek egyszerre csak egy kis részét forrasztotta össze, így hát újra meg újra meg újra el kellett ismételnie a szöveget.

– Teát? – krákogta.

– Nekem is jól jönne egy kis szünet – kiáltotta a tetőgerendákról Lotti –, meg egy locsolás is!

Yarrow felpillantott, és látszott, hogy a még megmaradt repedéseket számolta. Az üvegháznak alig egyhatodával végeztek ennyi idő alatt. Ezzel a tempóval… Ez így nem elég gyors. Terlu tudta, hogy ez jár a kertész fejében is, de nem mondta ki.

– Lassan elfogynak a hozzávalóink – mondta inkább. – Jókor tartunk szünetet.

Elindultak visszafelé a kipusztult üvegházakon keresztül, és addig mentek, míg be nem értek a rózsákkal teli épületbe, ahol jó meleg volt, és édes illat ölelte körül őket. Amíg Terlu lehuppant egy rózsaszínű rózsákkal szegélyezett virágágyás szélére, Yarrow megtöltött vízzel egy vödröt, és visszament vele Lottihoz.

Az újjáéledő rózsa nagy sóhaj kíséretében ereszkedett bele a vödörbe, leveleivel megkapaszkodott a peremében, és a gyökereit belemártotta a vízbe.

– Ah, de jó érzés!

– Mennyi hozzávalónk maradt? – kérdezte Terlu, ám a hangja elcsuklott a hozzávalónk szónál. Nyelt egyet, hogy enyhítse a kaparást a torkában.

– Pihentesd a hangodat – tanácsolta Yarrow. Odasétált az üvegház közepén álló elvarázsolt tűzhelyhez, és elővett egy teáskannát, hogy vizet forraljon benne. – Rózsatea jó lesz?

Terlu csak bólintott, de nem szólalt meg.

Csendben ült, míg Yarrow az üvegházban sürgölődött, és megmetszett néhány véletlenszerűen kiválasztott rózsát, miközben várta, hogy felforrjon a víz. Lotti is csendben áztatta magát a vödörben. Egyszer csak halk, hamis éneklés zaja ütötte meg a fülét. Egy közeli üvegházból jött.

A sípoló teáskannát Yarrow levette a tűzről, majd csipkebogyóból és rózsasziromból teát készített. Odavitt egy bögrét Terlunak, aki már nyitotta volna a száját, hogy megköszönje.

A férfi azonban az ajkára tette az ujját.

– Pihenj.

Terlu alig bírta leküzdeni magában a vágyat, hogy megcsókolja Yarrow ujját, ő azonban túl gyorsan visszahúzta a kezét, és egyébként sem volt biztos abban, mit szólna hozzá a férfi. Az orrához emelte a bögrét, és beleszagolt a gőzbe. A tea illatában a rózsa dominált, de mintha lett volna benne valami más fűszer is. Terlu nem tudta pontosan, mivel ízesítette még az italt a kertész, de annyit nem ért a dolog, hogy a kérdéssel megerőltesse a hangszálait. Belekortyolt a teába, és hirtelen összerezzent, amikor a távolban daloló énekes olyan hangot vágott ki, amely inkább sikításra hasonlított, mintsem énekre.

– Egek! Nem tudná valaki leállítani őket? – kérdezte Lotti.

Egy másik növény harmonikusnak nehezen nevezhető rikoltozása közepette Terlu ismét belekortyolt a teába. Érezte, ahogy a forró ital megégeti a torkát, de egyben enyhíti is a fájdalmát. Néhány korttyal később már kezdte jobban érezni magát. De vajon hány órán át lenne képes ezt csinálni, ha mindössze egy üvegház egynegyedének helyrehozása ennyire megterhelte a hangszálait?

– Segítségre van szükségünk – préselte ki magából a szavakat rekedtes hangján. Nyelt egyet, majd újra nekifutott. – Kevesek vagyunk ehhez mi hárman.

– Elküldted a levelet – mondta Yarrow. – Nem válaszolt rá senki. Vagy nem akartak, vagy nem tudtak visszatérni Beldére. Akárhogy is, a helyzet az, hogy senki sem jön.

– Ezt nem tudhatod. Lehet, hogy csak hosszú az út – felelte Terlu. Vagy az is lehet, hogy a férfinak igaza van. Elképzelhető, hogy Marinnak nem sikerült rábukkannia Yarrow rokonaira. Nem kizárt, hogy a városban uralkodó zűrzavar a virágboltjukat is elérte. De ezt nem mondhatta ki hangosan. Ugyanennyi esély volt arra is, hogy csak lassan halad a hajó. E mellett a magyarázat mellett fog kitartani mindaddig, míg be nem bizonyosodik az ellenkezője. – A helyzet az, hogy nem tudjuk, jön-e valaki, vagy sem.

Yarrow horkantott.

– Arra gondoltam, hogy megkérdezem a növényeket.

A kertész felől ismét morgás hallatszott, de kevésbé hangzott szkeptikusan. Elgondolkodott rajta.

Az összes, öntudatra ébredt növény bevonása abba, hogy törvénytelen varázslatokat mondjanak el, meglehetősen helytelenítendő dolog lenne. De Terlu már így is látványosan megszegte a törvényt azzal, hogy felébresztette őket, és ezt csak tovább tetézte azzal, hogy megtanult, majd többször elismételt egy újabb varázsigét. Mégis mennyivel lehetne rosszabb, ha még egy tucat másik élőlényt is magával rántana a bűn útjára? Végtére is Yarrow és Lotti már így is a bűntársa lett.

Ha egy birodalmi nyomozó rájön mindarra, amit itt tettem…

Remélhetőleg mindannyiukat túlságosan lefoglalja a forradalom ahhoz, hogy egy távoli, többnyire elhagyatott szigeten lévő, alacsony rangú exkönyvtáros miatt aggódjanak. Ha van egy kis szerencséje, talán fel is oszlatták őket a birodalom összeomlásakor, bár ezek azért elég vérmes reményeknek látszottak.

Akárhogy is, márpedig ő nem hagyja abba, amit csinál, továbbra is segíteni fog. Hátha van arra mód, hogy megőrizzék a többi növény ártatlanságát. Mi lenne, ha csak összegyűjtenék a bűbáj hozzávalóit, de a varázsige elmondásában már nem vennének részt…? Ettől még persze Terlunak ugyanúgy ezerszer el kellene ismételnie a varázsigét, így a probléma nem igazán oldódna meg. Azért csak meg kellene kérdeznem őket. Legyen az ő kezükben a választás. Vagyis inkább a leveleikben. Amennyiben világossá teszi a dologban rejlő kockázatot…

– Ha ők döntenek így… – szólalt meg Yarrow, mintha csak olvasott volna a lány gondolataiban.

– Beszélek velük – határozta el magát Terlu.

– Lehet, hogy érdemes lenne füldugót vinni magaddal – jegyezte meg Lotti.

A lány, kezében a rózsateás bögrével, kinyitotta az üvegházakat elválasztó ajtót, és belépett abba a helyiségbe, ahol az éneklő növények és fák voltak. Azonnal megcsapta a hangok hulláma: az elvarázsolt énekes virágok kellemes dallamaira rémes kornyikálás telepedett, amely úgy hangzott, mintha mosómedvék veszekedtek volna egy fa miatt. Ami az öntudatra ébredt növényeket illeti…

Risa, a borostyán az egyik tetőgerendáról lógott lefelé. Indáit összefűzve úgy hintáztatta a százszorszépet, akár egy gyereket a világ legveszélyesebb játszóterén, miközben a virág azt sikoltozta:

– Magasabbra!

Nif, a tűzvirág szikrákat szórt a levegőbe, mintha tűzijátékot próbált volna utánozni, miközben Sut, a légycsapó azon ügyködött, hogy elkapja a szikrákat a csapdaként szolgáló leveleivel. A kála lelkesen biztatta őket.

Az üvegház közepén helyet foglaló Dendy a levegőbe emelt leveleit egyik oldalról a másik oldalra ringatta, és kellemes, lágy hangon énekelt:

Reggel az ééég kéken virííít,
A sok madár fel-felvisííít,
És röptükben alattuk elterüüül,
A tenger, mely kék és nagyszerűűű…

Az egésznek volt némi bazári jellege, persze, de Terlu annyira azért nem találta szörnyűnek. Dendy szép, mély baritonként dalolt, míg az elvarázsolt növények egyfajta kórust al…

Ekkor három másik öntudatra ébredt növény is csatlakozott a filodendronhoz, és mind másképp voltak hamisak.

– Kék, de szép!

A bogáncs metszően éles hangján arpeggiózott, amely semmilyen más, ismert hangszer hangjára nem hasonlított. Mindezt a közelben lévő sarkantyúvirág diszharmonikus trillázása egészítette ki.

Terlu felszisszent. Visszavonom. Ez rettenetes.

– Ööö, Dendy!

A filodendron tovább énekelt, miközben a virágok kórusa igyekezett (inkább kevesebb, mint több sikerrel) az általa énekelt dallamhoz igazítani a sajátját.

A halacskák élvezik a tenger vizééét,
Hisz az odalent is gyönyörű kééék…

– Dendy! – emelte fel a hangját a lány.

– Hm? – Dendy abbahagyta az éneklést és a ringatózást. – Ó! Szia, Teeerlu! Nem láttalak rééég! Várj, tudok egy rímet! Szeretnéd, ha írnééék egy dalt rólad, kinek szeme olyan kééék?

– A szemem lila, és elnézést, hogy megszakítom a kreatív elfoglaltságaidat, de jól jönne a segítséged, meg a többieké is, amennyiben hajlandók vagytok rá.

Nif közel tízcentis lángot lövellt a levegőbe. A légycsapó gyorsan eloltotta.

– Ne is törődj vele – mondta Risa. – Folytasd csak!

Terlu elmagyarázta nekik, hogyan működik a bűbáj: beforrasztja az üvegen a repedéseket, csak a folyamat idegtépően lassú. Megpróbálkoztak korábban azzal, hogy többet kentek a masszából a repedésekre, de az összetevők mennyiségétől függetlenül a varázsige csupán addig működött, amíg a repedés egy elágazáshoz nem ért. Ez pedig azt jelenti, hogy egy sokszorosan megrepedt üveglapnál többször is el kellett mondani a varázsigét, míg teljesen sima lett.

– Ez az első lépés az üvegházak helyreállításához. Ha sikerül rendbe hoznunk az üveglapokat, utána már foglalkozhatunk a további kérdésekkel: a szigeteléssel, a hőmérséklet-szabályozással, az öntözéssel meg minden mással. – Addig azonban, amíg órákon át repedt üvegek összeforrasztásával volt elfoglalva, nem jutott ideje a kutatásra, hogy más, alapvető fontosságú varázsigékre is rábukkanjon. – De ennek a ti döntéseteknek kell lennie – folytatta Terlu. – A birodalmi törvények szerint csak képzett és arra jogosult varázslók számára engedélyezett a mágiahasználat. Vagyis azt, amit kérek, valójában nem is szabadna kérnem. Ugyanis törvénybe ütközik, és ha elkapnak benneteket, annak súlyos következményei lehetnek. Nyugodtan mondhattok nemet, ha bármilyen szempontból kellemetlennek tűnik a dolog.

A hangzavar elhalkult, az öntudatra ébredt növények pedig sugdolózni kezdtek egymással. Azok az elvarázsolt énekes fák és virágok, amelyeknek ez az üvegház volt az otthonuk, továbbra is lágy és édes dallamokat dúdoltak. Risa letette a földre a százszorszépet, a tűzvirág pedig az utolsó szikráit is eltaposta.

– Gondoljátok át – mondta Terlu, és hátrébb lépett. Nem szerette volna rájuk erőltetni a döntést. Ha kell, egyedül is tudja folytatni a repedések összeforrasztását. – Nem kell most azonnal döntenetek…

– A töööbbiek nevében nem tudok nyilatkozni – szólalt meg Dendy –, de rééészemről beeenne vagyok.

– Komoly kockázattal…

– Miiindannyian láttuk elpusztulni azt az üveghááázat – mondta Dendy. – Ha tudok valahogy segíííteni, naná, hogy szeeeretnék.

A többi növény is előrébb jött, és egymást túlkiabálva jelezték, hogy egyetértenek a filodendronnal.

Zyndia, a hajnalka az indája segítségével a magasba emelkedett, és felkiáltott:

– A fényért és az életért!

A többiek ujjongtak.

– A dicsőségért és a szeretetért!

Újabb éljenzés.

Terlu elmosolyodott. Ekkora lelkesedésre nem számított. Arra gondolt, talán egy maroknyi növény benne lesz majd, de most… mindannyian hajthatatlannak tűntek.

– A… – kezdte volna ismét Zyndia.

– Elég lesz már, kedvesem – intette le Mirr, a páfrány. – A lényeg, hogy igen, segítünk.

– Ebben a munkában nincs semmi pompa meg csillogás – figyelmeztette őket Terlu. – És elképzelhető, hogy sokáig elhúzódik majd. Rengeteg az elpusztult üvegház, és mindegyiken több száz, ha nem több ezer repedés van. A szabadságotokat, sőt akár az életeteket is kockáztatjátok egy unalmas feladat miatt.

– Egy szüüükséges feladat miatt – helyesbített Dendy. – Nem igaz?

– Hát igen. Ha nem javítjuk meg az üvegtáblákat, az üvegházak használhatatlanok maradnak – felelte a lány.

A borostyán indái felkúsztak a lábára, egészen a térdéig.

– Akkor megcsináljuk – mondta Risa. – Élni jó dolog, de még jobb, ha értelme is van az életünknek. Különben is – tette hozzá, miközben lecsusszant Terlu lábáról, és összetekeredett a földön –, utálok énekelni.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

MIUTÁN YARROW MEGMUTATTA a növényeknek, milyen hozzávalókra van szükség a bűbájhoz, Risa önként jelentkezett, hogy megszervezze az összegyűjtésüket. Két másik társát, a százszorszépet és az orchideát is segítségül hívta. Hosha, a fügekaktusz felajánlotta, hogy elkészíti a masszát, tüskés párnácskáival ugyanis össze tudta zúzni az alapanyagokat. A kála és a húsevő növény is hasznossá tette magát, előbbi virágának csúcsos részét kalapácsnak használva, utóbbi pedig az összecsapódó leveleivel. Dendy meg a tűzvirág, a bogáncs és a krizantém vállalta, hogy megtanulják a varázsigét. Terlu megtanította nekik az összes kifejezést, és addig gyakoroltatta velük, míg minden szót tökéletesen, a megfelelő hanglejtéssel el nem tudtak mondani. Most már, hogy nem kornyikáltak tovább, Lotti hajlandó volt foglalkozni a társaival, néhányuknak – a hajnalkának, a sarkantyúvirágnak és a páfránynak – segített felmászni az üvegfalakra, hogy majd bekenhessék a masszával a repedéseket.

Mikor már mindenki megkapta a megfelelő kiképzést, valamint kellően felkészült és lelkes volt, nekiláttak a munkának.

Estére Terlu annyira kimerült, hogy bezuhant az ágyába, és úgy elaludt, hogy egyszer sem ébredt fel éjszaka. Yarrow halkan hortyogott a mellette lévő ágyban. Reggel aztán csak az aznapi tervekről beszélgettek: arról, hogy melyik üvegház legyen a következő, mennyi és milyen hozzávalókra lesz majd szükségük, és miképpen biztosíthatják, hogy minden zökkenőmentesen és biztonságosan menjen.

– Nem tudom, valóban értik-e, mit kockáztatnak – aggodalmaskodott Terlu az előző napról megmaradt muffin majszolása közben. Nem elég, hogy a varázslással megszegte a törvényt, most már ártatlan növényeket is erre buzdított? Ez az egész rettenetes ötlet volt. Nem tudta, hogy a hatalom bukása, amelyről a Marintól kapott hírekből értesült, milyen hatást gyakorolt a birodalom törvényeire, és nagy hiba lenne azt feltételezni, hogy a növények biztonságban vannak.

A kertész felhorkant.

– Értik. Évtizedeket töltöttek tetszhalott állapotban.

– Büntetésből akár vissza is altathatják őket – mondta Terlu. – Vagy akár még valami rosszabb is történhet.

A muffin még mindig puha volt, és zamatos, a gyümölcs és a cukor megfelelő arányának köszönhetően pedig kellemesen édes is. Yarrow egy kis fahéjat is szórt a tetejére. Terlu, miután megette a süteményt, lenyalogatta az ujjait. Az embernek nehezére esett aggodalmaskodnia a fahéjas cukor ízével a szájában, a lány azonban úgy érezte, neki illene, minthogy úgy látszott, rajta kívül ezt nem tette meg más.

– Adtál nekik választási lehetőséget.

A lánynak feltűnt, hogy a kertész az ujjait bámulja.

– Igen, de…

Yarrow átadta Terlu kabátját.

– Te is tisztában vagy azzal, mit kockáztatsz. Akkor te miért csinálod?

Miközben átvette a kabátot, a lány dühös pillantást vetett a kertészre.

– Hát jó. De ha mindannyiunkat szoborrá változtatnak, elvárom tőled, hogy gyönyörű virágokat ültess körénk – mondta. Puha sálját a nyaka köré tekerte, míg peckes léptekkel kisétált a házból.

Yarrow követte.

– Semmit sem tudok ültetni, ha én is szobor leszek – jegyezte meg szelíden.

Ezúttal Terlu volt az, aki felhorkant.

Átvágtak a havon az üvegházak irányába. Terlu arra számított, hogy az öntudatra ébredt növényeket ismét az énekesek között találják majd, azonban csak a muzikálissá varázsolt virágok daloltak az üvegházukban, hamis és felesleges énekesek nélkül, lágyan áradó hangjukat pedig visszaverték az üvegek. A rózsákkal teli üvegházban is hasonlót tapasztaltak: nem tartózkodott benne más, csak a rózsák.

– Hol vannak? – morgolódott Yarrow.

– Lehet, hogy már nekiláttak?

– Alig kelt fel a nap.

Átmentek a kipusztult üvegházakba, ahol megtalálták az öntudatra ébredt növényeket. A barna és szürke árnyalatok uralta helyiség egyik sarkában Lotti éppen egy repedést kent be a masszával, míg a fügekaktusz éppen a mozsártörővel pépesítette a bűbáj hozzávalóit. Dendy már félig felmászott egy oszlopra, ahol elmondta a varázsigét a hozzá legközelebb eső, masszával bekent repedésnél, majd jöhetett a következő. Egy másik sarokban a bogáncs éppen újabb adag masszát készített, gömbölyű virágfejével püfölve a hozzávalókat, a páfrány pedig a levelei segítségével rákente az anyagot a repedésekre. A krizantém tisztán és határozottan szavalta a varázsigét. Nem messze tőle az egyik tetőgerendáról lógó hajnalka összes kék virága teljes pompájában virított, miközben egy újabb repedést kenegetett.

A növények az üvegházban csapatokra oszlottak, és minden csapat ugyanazokat a feladatokat látta el: a hozzávalókból masszát készítettek, bekenték a repedéseket, és elmondták a varázsigét. A levegő úgy megtelt mágiával, hogy szinte sistergett, Terlut pedig kellemes borzongás járta át, még a szőr is felállt a karján.

– Igazad volt – mormolta Yarrow.

– Fontos nekik – felelte halkan Terlu.

Nem merte megzavarni a növények elmélyült munkáját. Szavak nélkül – persze a varázsige elmondását leszámítva –, a legnagyobb összhangban dolgoztak, hatékonyan és eredményesen. Yarrow-val együtt még percekig csodálták őket.

Nincs szükségük ránk.

A férfi megérintette Terlu kabátjának ujját. Találkozott a tekintetük. Yarrow biccentett egyet a kijárat felé, majd mindketten elhagyták az üvegházat.

– Segítenek – ámuldozott a kertész. – És működik a varázslat.

– Lotti biztos boldog, hogy nem énekelnek, bár voltaképpen énekelhetnék is a varázsigét, és akkor is működne, ha zeneileg is a megfelelő szótagokra kerülne a hangsúly…

– Ezt ne mondd el nekik, amikor Lotti is hallótávolságban van.

Terlu elmosolyodott.

Yarrow visszamosolygott rá, amitől a lány majdnem elolvadt.

A kertész kinyújtotta a kezét Terlu felé, ő pedig megfogta.

– Most, hogy a növények mindent kézben, illetve levélben tartanak a törött üvegeknél, melyik varázsigét szeretnéd kipróbálni következőnek? – kérdezte.

– Lenne néhány ötletem, ha hajlandó vagy vállalni a koc…

– Hajlandó vagyok.

Futólépésben igyekeztek egy üres és kipusztult üvegház felé. Terlu nem akarta elengedni Yarrow kezét, ám amikor beléptek, muszáj volt neki, hiszen csak így vehette elő a jegyzeteit. Sikerült elkülönítenie egy újabb lehetséges varázsigét, de nem tudta, pontosan hol fejezze be a szöveget.

– Ennél a szavaknak három lehetséges sorrendje is van a harmadik sorban – mondta, és odanyújtotta a papírt Yarrow-nak, hogy ő is meg tudja nézni –, abban viszont nem vagyok biztos, melyik sorrend hozza majd meg számunkra a kívánt eredményt. Minden esetben eltér egy kicsit a jelentés, ez itt, például…

– Terlu, én bízom benned. Azt válaszd ki, amelyiket jónak látod, és kipróbáljuk.

– Ó, hát én… rendben. – Mivel az előző bűbáj, mondhatni, egy varázsütésre sikerült, Terlu azt gondolta, ettől majd kicsit megnő az önbizalma. Azt a varázsigét azonban sokkal könnyebbnek tűnt összerakni, mint ezt itt. Rámutatott a hozzávalók felsorolására. – Csak ezekre lesz szükségünk a varázsláshoz, vagy legalábbis az első próbálkozáshoz.

– Mit csinál ez a varázslat? – kérdezte Yarrow.

– Szóval, az üvegházak épségének visszaállításához az első lépés az, hogy helyreállítsuk a megrepedt üvegeket. Ezen dolgoznak most a növények – felelte Terlu –, a második lépés viszont az, hogy védőréteget hozzunk létre, lényegében egy pajzsot, amely az ablakokra simul. Ez a szigetelés teszi lehetővé a bent kialakított környezet fenntartását. Ez Laiken elvarázsolt üvegházainak kulcsa. Így tudta mindegyikből létrehozni a saját kis nyárbuborékját.

– Szóval egy pajzs kell?

– Igen. Olyasmi, mintha egy láthatatlan buborék lenne beépítve magába az üvegbe.

– Á, értem.

Terlu megmutatta Yarrow-nak a varázsigét. A margóját sűrűn telejegyzetelte, a szükséges szótagokat azonban gondosan lemásolta, elkerülendő az olvashatatlanságból fakadó hibákat.

– Azt hiszem, sikerült elkülönítenem a teljes varázsigéből azt a részt, amelyik létrehozza ezt a buborékot. Talán.

– Talán? – vonta fel a szemöldökét a kertész. Milyen kifejező szemöldöke van, állapította meg magában Terlu. – Mi van, ha nem sikerül?

– Ez az, amiben nem vagyok biztos. Nézd csak, itt van a ’védelem’ jelentésű szó… Számos változata létezik, attól függően, hogyan illesztjük hozzá az aktiváló szóhoz, lényegében az igéhez. Őszintén szólva talán az lenne a legjobb, ha ezt a varázsigét egyedül mondanám el, te pedig közben kint várnál.

Terlu meg volt győződve arról, hogy Yarrow ebbe nem fog beleegyezni. És igaza is lett.

– Nem.

A lány még várt egy kicsit, arra számított, hogy a férfi majd ad némi magyarázatot is, de nem mondott mást.

– Nem?

– Nem. Itt maradok veled.

– Ez igazán kedves, de ha valami balul sül el…

– Akkor itt leszek veled – fejezte be a mondatot a kertész. – Ezt már megbeszéltük.

– Igen, de ez egy másik varázsige. Egy sokkal bizonytalanabb. – Terlu megint megpróbálta megmutatni neki a szavakat, és rámutatott azokra, amelyekben nem volt biztos. – Látod? Egészen más hatása lehet annak, ha a harmadik sorban az utolsó szótagot hangsúlyozom, mint ha…

Yarrow lejjebb tolta a Terlu kezében lévő papírt, a másik a kezével pedig átkarolta a derekát, hogy magához húzza. Aztán megcsókolta, hosszabban és alaposabban, mint előzőleg. Terlu az ajkán érezte a férfi nyelvét, és kinyitotta a száját. A leheletük eggyé vált.

A lánynak szertefoszlottak a gondolatai, a varázsigés papír kicsúszott az ujjai közül, és a földre hullott. De Terlut nem érdekelte. Ujjaival beletúrt Yarrow hajába, miközben a férfi az egyik kezét a hátán, a másikat a nyakán nyugtatta. Olyan volt a csókja, mint az édes, forró méz.

Néhány pillanattal, perccel, egy örökkévalósággal később Yarrow hátrébb lépett, Terlu pedig újra kapott levegőt.

– Mondd el a varázsigét! – szólalt meg rekedt hangon a férfi.

– Rendben. Igen. Meg tudom csinálni. – Terlu kihámozta magát Yarrow karjaiból, hátralépett, és várta, hogy az agya ismét működésbe lépjen. Felvette a földről a papírt, amelyen a varázsige szerepelt. – Ööö… ezt most csak azért csináltad, hogy elhallgattass, vagy… Mindegy is. Igazából nem is akarom tudni. Ez… nagyon jó volt.

– Akkor jó. – Yarrow tekintetét a plafonra szegezte, majd az üvegfalakra, és az elhervadt és elszáradt növényekkel teli virágágyásra. Mindenhová nézett, csak a lányra nem.

– Rendben. Jó. Te… ööö, szóval megvannak a hozzávalók?

Yarrow letérdelt a kosárhoz, és elkezdte kivenni belőle a listán szereplő hozzávalókat.

– Azt hiszem… egyesíteni kellene őket. – Egek! Miért hozott felszínre benne az egyesülés szó olyan képeket, amelyeknek semmi közük egy üvegházzal kapcsolatos varázslathoz? Terlu nyelt egy nagyot. – Igen, szóval, össze kellene keverni. – Gondolj unalmas dolgokra. Unalmas dolgokra. Például a reggelire.

Felidézte, milyen volt Yarrow közelében felébredni, szinte érezte a szájában a mézes zsemlék ízét, maga előtt látta, hogyan táncol a napfény a házikó fapadlóján… Nem, ebben nincs semmi unalmas. Mi van a földdel? A föld unalmas. Kivéve, amikor Yarrow kezéhez tapad egy hosszú, kertészkedéssel töltött nap után, ő pedig lemossa a mosogatónál, egyesével ledörzsölve minden aranyló ujját.

És a teknősök? A teknősökben aztán semmi szexi nincs, ugye?

Egy darabig teknősökre gondolt.

Mire a kertész végzett a hozzávalók szemcsés masszává elegyítésével, már Terlu is megnyugodott annyira, hogy át tudta venni tőle a kevercset. Az üvegház szélét körbejárva a földre szórta a masszát, és ügyelt rá, hogy ne maradjon néhány centinél nagyobb hézag a szemcsék között.

Terlu járkálás közben magán érezte Yarrow tekintetét, de fogalma sem volt, mire gondolt épp a férfi. A csókjukra, vagy inkább a teknősökre? Miután végzett, visszaadta neki az üres tálkát.

– Egyébként a szárazföldi vagy a tengeri teknősöket kedveled jobban?

– Tessék? Ööö… talán a tengerieket. A tengeri növényes üvegházban van is egy.

– Úgy hallottam, hogy egyes tengeri teknősfajok akár ötszáz évig is élhetnek – mondta Terlu. – Van egy sziget, igen találóan Teknős-szigetnek nevezik, ahová a legidősebb tengeri teknősök minden évben visszatérnek, hogy lerakják a tojásaikat. A sziget lakói évente fesztivállal ünneplik a kisteknősök kikelését, és tele vannak csodálatos, mitikus történetekkel az Óriásteknősről, Marzipulról, aki megteremtette a Félhold-szigeteket; azokból a tojásokból keltette ki őket, amelyek…

– Terlu – szólalt meg Yarrow. Úgy tűnt, remekül szórakozik a lány történetén.

– Ó, igen, a varázslat. – A papírjára pillantott, és mély levegőt vett. Megpróbált mindent kizárni, és csak a varázsige szavaira gondolni. Ha a papírt nézte, könnyebben ment. Ha nehézsége támadt vagy össze volt zavarodva, mindig a szavak nyújtottak neki menedéket. Oltalmazták, és pajzsot vontak köré.

Megnyugodott. Elkezdte felolvasni a papíron lévő szavakat.

A levegő vibrálni kezdett körülöttük, és úgy hullámzott, mint a forróság a tűzhely felett, csak éppen tele színekkel: borostyán és smaragd foltok bukkantak fel benne. Terlu kinyújtotta a kezét. Minden olyan élénknek látszott, hogy úgy érezte, meg tudná érinteni. Yarrow elkapta a csuklóját.

– Nem tudjuk, biztonságos-e – figyelmeztette.

A lány visszahúzta a kezét, Yarrow viszont nem engedte el a csuklóját, finoman tartotta hátulról, a másik karját pedig finoman a dereka köré fonta. A levegő hullámokat vetett az üvegházban.

Ha Laiken még élt volna, Terlu meglehetősen határozott hangvételű beszélgetést folytatott volna vele a hiányos jegyzeteiről. A panaszáradat után a varázsló elmondhatta volna, hogyan fest egy sikeres bűbáj egy kudarcos próbálkozással szemben, így legalább Terlunak is feltűnhetett volna a különbség.

A vibráló levegő gömbökbe szerveződött, az üvegház pedig csakhamar megtelt szivárványszínben játszó, csillogó buborékokkal, amelyek ellebegtek Terluék mellett. Az egyik egészen a plafonig felemelkedett, majd ott kipukkant, aztán a többi is követte, sorban, halk pukkanásokkal.

– Nem pont erre számítottam – jegyezte meg Terlu.

Yarrow elengedte a lányt, és újabb hozzávalók után kezdett kotorászni a kosárban, míg Terlu a buborékok között sétált. Megérintett egyet, mire az kipukkant, eperillatot hagyva maga után. Kipukkantott egy újabbat, ezt citrusos illat követte.

– Yarrow – mondta –, ezt ki kell próbálnod.

A férfi egy pillanatra megállt, felegyenesedett, majd kipukkasztott egy buborékot.

– Ennek fahéjillata van.

Az üvegházban sétálgatva egymás után pukkasztgatták ki a buborékokat.

– Ó, ennek pedig… nem is tudom, ez milyen. – Terlu nem ismerte fel az illatot, ami olyan hamar elillant, mint maguk a buborékok, de Yarrow azért előrehajolt, és beleszimatolt.

– Ánizs – jelentette ki. Kipukkasztott egy újabbat. – Ez vanília.

– Imádom a vaníliát.

– Orchideaféle – felelte Yarrow. – A melegebb éghajlatot kedveli, a hideg lassítja a növekedését. Három évbe telik, mire termést hoz.

– Le kellene írnod egy könyvben az összes tudásodat a jövő nemzedékek számára – mondta Terlu. – Csak lehetőleg ne titkosírással.

Yarrow vállat vont.

– Nincs rá időm.

Talán ha Terlu helyre tudná hozni az üvegházakat, a kertésznek erre is jutna ideje. Vagy ha több segítsége lenne. De hát a levelet már elküldte, a következő lépésről viszont egyelőre fogalma sem volt.

Nem mondta volna ki hangosan, de hálát adott azért, hogy a kertész rokonai közül senki sem tért vissza a szigetre. Annak viszont örült volna, ha legalább egy válaszlevelet írnak, hogy Yarrow tudja, biztonságban vannak. Látta a férfin, hogy aggódik értük, még ha ennek nem is adott hangot túl gyakran. De Terlu arra nem vágyott, hogy ide is jöjjenek. Ha tényleg felbukkanna itt valamelyikük, nem igazán tudta, hogyan reagálnának arra, hogy próbál (sikertelenül) Laiken nyomdokaiba lépni.

Ennyi varázslatot nem lehetett elrejteni.

Ez persze egyben azt is jelentette, hogy a beldei üvegházak rendben tartására másik megoldást kellett találnia.

– Gondolod, hogy ki tudnád képezni az öntudatra ébredt növényeket főállású kertészekké? – A haldokló üvegházban, és most, a repedések összeforrasztásában is a segítségükre siettek. Terlu úgy gondolta, hajlandók lennének többet is tenni.

– Csak ha ők is ezt szeretnék – felelte Yarrow. – Nem ők kérték, hogy megteremtsék őket. Legalább az legyen az ő döntésük, hogy mihez kezdenek az életükkel.

– Lehet, hogy néhányuk szívesen segítene, ha megkérnénk őket. Nézd csak meg, milyen lelkesen álltak neki megjavítani a repedt üvegeket. – Mindenkinek kellett valamilyen cél az életben, bármilyen élőlény legyen is. – Akik pedig nem szeretnének ilyesmivel foglalkozni… nos, ők esetleg vehetnének pár énekórát.

Yarrow nevetett.

Amint elkészült az újabb adag kevercs a bűbáj hozzávalóiból, Terlu kipróbálta a varázsige következő változatát. Figyelte, hogy kezdett ismét vibrálni a levegő. Ezúttal egy nagy buborékká állt össze körülöttük.

– Egy fokkal jobb – nyugtázta a lány.

Elsétált a buborék széléig, és kipukkasztotta, mire szivárványszilánkokká hullott szét. Mintha szivárványeső hullott volna rájuk. Terlu hátrapillantott Yarrow-ra, akire rátapadtak az apró szilánkok. Mosolyogva visszasétált hozzá.

– Van itt egy kis… – Levett egy ficánkoló kis szivárványdarabot a férfi arcáról.

– Neked is – mondta Yarrow, és lepöckölt Terlu válláról egy színes felhőpamacsot, amely szertefoszlott a levegőben. Egy másik darabkát a lány hajából söpört ki, Terlu pedig színes levegőfoszlányokat hessegetett le a kertész karjáról.

Terlu nevetve előrehajolt, és arrébb fújt egy felhőpamacsot, amely Yarrow nyaka közelében lebegett.

A férfi arca egy pillanatra elkomolyodott. Terlu a szemébe nézett, és rádöbbent, hogy ismét csak néhány centiméter választja el egymástól kettejük arcát.

– Van még egy szivárványod… – Yarrow a két kezébe fogta, és a hüvelykujjával végigsimította a lány arcát. – …itt.

– Ó!

– És itt is – mondta a férfi, és megérintette Terlu ajkát.

– Megint meg akarsz csókolni – állapította meg Terlu. Yarrow visszahúzta a kezét. – Semmi gond. Én is szeretnélek megcsókolni téged. De csak azért szeretnéd, mert nincs más rajtam kívül a szigeten, vagy azért, mert valóban kedvelsz? Mert nem úgy tűnt, mintha különösebben tetszenék neked, márpedig én nem szívesen csókolózom olyannal, aki csak azért akar megcsókolni, mert történetesen van ajkam.

– Én…

– Nem baj, ha nem tetszem neked, hanem csak hasznosnak tartasz. Valljuk be, a buborékok meg a szivárványok nem túl hasznosak, de megvan bennem a lehetőség arra, hogy hasznossá váljak, neked pedig segítségre van szükséged. Csakhogy az, hogy szükséged van rám, nem ugyanaz, mintha kedvelnél is.

Yarrow hátrébb lépett.

– Én nem…

– És úgy érzem, rengeteg olyan dolog van, amit nem tudok rólad – folytatta Terlu. – Voltál valaha szerelmes? Szeretnél egyáltalán szerelembe esni az életben? Na nem mintha én szerelmes lennék. – Még, súgta egy kis hang a lánynak. – Mint mondtam, sok mindent nem tudunk egymásról, én pedig nem vagyok túl jó abban, hogy csak úgy csókolózzak valakivel. Ezt jobb, ha előre tisztázzuk. Összekavarodnak bennem az érzések, és ha te nem szeretnél a saját érzelmeiddel foglalkozni… mármint a lehetséges érzelmeiddel, nem a mostaniakkal; ha nem vagy nyitott rájuk a jövőben… akkor inkább el se induljunk ezen az úton, mert csak megnehezíti a közös munkát, márpedig még rengeteg a tennivalónk, ha szeretnénk megmenteni az üvegházakat.

Yarrow kicsit kábultnak tűnt.

A korábbi kedvesei mondták már Terlunak, hogy gyakran tud túl sok lenni. És íme, megint ezt csinálta. Túl sok volt. De ha nem tudja kezelni azt, hogy túl sok vagyok, akkor lehet, hogy ez az egész nem is fog működni.

Vagy csak túlgondolja az egészet. Idővel megismerik a másikat, és vagy megszeretik egymást, vagy nem. Ettől még most akár csókolózhatnának is. Terlu bizonyára rendelkezik annyi érzelmi érettséggel, hogy külön tudja választani a munkától mindazt, ami történt (vagy nem történt) köztük, különösen, ha olyan fontos munkáról van szó, mint az üvegházak megmentése.

– Ne haragudj! – mondta Terlu. – Hajlamos vagyok túlgondolni a dolgokat.

Yarrow megrázta a fejét.

– Soha nem találkoztam még senkivel, aki hozzád fogható.

Terlu nem tudta eldönteni, hogy ezt bóknak tekintse, kritikaként értelmezze, vagy egyszerű megállapításként vegye-e tudomásul. Igyekezett mosolyt erőltetni az arcára.

– Nos, kezdjük azzal, hogy én nem vagyok növény.

– Nem. Nem vagy az – felelte komolyan a férfi.

Terlu ezt csak viccnek szánta.

– Akkor… próbáljuk meg újra.

A jegyzeteire összpontosított, és kiválasztott egy újabb varázsige-változatot. Egyszerűbbnek tűnt a szavakat tanulmányozni, mint leolvasni Yarrow arcáról, hogy mi járhat a fejében. Bárcsak újra nekifuthatna ennek a beszélgetésnek! Egyszerűen csak meg kellett volna csókolnom. Nem akarta ő túlbonyolítani a dolgokat, de hogyha elkezd kötődni Yarrow-hoz (meg a mézes sütijéhez, a mézzel megkent zsemléjéhez meg a mézízű csókjaihoz), miközben a kertész számára csak a közelsége miatt vonzó… Terlu nem kívánt magának ilyen szívfájdalmat. Jobb lenne, ha barátok maradnának. Már ha azok voltak egyáltalán.

– Ki bántott téged? – kérdezte halkan Yarrow.

Terlu megdermedt, és a kertészre meredt.

– Egy szóval sem mondtam, hogy… – Becsukta a száját, és nyelt egy nagyot. Nem is igazán tudta, mit válaszoljon erre. Nem törték össze a szívét, nem volt olyan igazi törés az életében, amely magyarázattal szolgált volna arra, miért olyan, amilyen. Inkább csak évről évre egyre több aprócska repedés jelent meg a szívén, akárcsak a varázstalanodott üvegházak ablaktábláin. Terlut szerette a családja, de sosem találta igazán a helyét köztük Eano szigetén. Ami pedig a könyvtárt illeti… Voltaképpen oda sem tudott sohasem beilleszkedni. Mintha csak sodródott volna az életben, egyre csak vágyakozott valami után, törekedett valamire, amit sosem kapott meg. Mindig kissé elveszettnek, kissé üresnek és kissé magányosnak érezte magát. – Csak túl érzékeny vagyok.

Yarrow felmordult.

– Nem tudom, ez mit jelent.

– Akkor is megbántódom, amikor nem kellene.

– Ha bánt valami, akkor bánt valami. Teljesen mindegy, hogy valaki szerint nincs nyomós okod rá. A fájdalomhoz nem kell engedély.

Terlu kinyitotta a száját. Majd inkább becsukta. Soha senki nem mondott még ilyesmit neki. Egy darabig ízlelgette magában a szavakat, de arra jutott, hogy könnyű ezt mondani, és Yarrow nem volt ott, amikor könnyekben tört ki, mert az egyik olvasó közölte vele, hogy a rossz könyvet adta neki oda. Az olvasó még a képesítését is megkérdőjelezte, Terlut pedig a kelleténél jobban foglalkoztatta, mit gondol róla. Vagy amikor egy élénk színű ruhát viselt selyemsálakkal egy romantikusnak hitt vacsorára, pedig a vacsorapartnere csupán egy varázskönyvhöz szeretett volna rajta keresztül hozzáférni, hogy csalhasson vele egy egyetemi vizsgán. Jelentéktelen kis pillanatok, semmiségek, amiket el kellett volna felejtenie, ám mégis vele maradtak.

– Mindig azt szeretném, hogy mindenki kedveljen.

– Én…

Terlu azt akarta hallani Yarrow-tól, hogy „én kedvellek”, vagy bármi hasonlót, ami megnyugtatná. Hátha Yarrow szereti benne, hogy nem horkol éjszaka. Vagy hogy mindig felakasztja a törülközőjét, hogy megszáradjon. Vagy hogy életre keltette az alvó növényeket. Vagy hogy nem fütyül idegesítő módon. Yarrow-nak azonban nem volt lehetősége elmondani azt, amit akart.

Ekkor ugyanis növények rontottak be az ajtón, élükön Lottival, aki a gyökerein és a levelein ugrált előre.

– Emberek vannak a szigeten! – jelentette be a rózsa.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

EMBEREK? KIK LEHE… Ám még mielőtt Terlu megkérdezhette volna, Yarrow kiviharzott az üvegházból. A lány a növényekre pillantott. Lotti, mint egy ölbe vágyó kisgyerek, feltartotta a leveleit, így Terlu felkapta, miközben a férfi után sietett.

– Hol vannak? – kérdezte lihegve. A könyvtárosi munka jóval kevesebb futkosással járt, mint ez a kertészi-álvarázslói szerep.

Lotti Terlu szoknyájába kapaszkodott.

– A kikötőben.

– Egy hajón?

– Igen. Összerázol!

Terlu a háta mögé pillantott: a többi növény is követte őket, mintha egy zöld szalagot húztak volna maguk mögött a fehér havon. Elgondolkodott, bölcs dolog-e a beszélő növényeket is az újonnan érkezők elé vinni. Persze annak idején egy igazi varázsló teremtette őket, és senkinek sem kellett tudnia arról, hogy Terlu ébresztette fel őket nemrég, ez azonban nem jelentett garanciát arra, hogy a jövevények nem vonnak le elhamarkodott következtetéseket, olyan bonyodalmakat okozva, amelyekre nincs se szükségük, se idejük.

– Kik jöttek? – kérdezte Terlu. – És mit akarnak?

– Nem tudom – felelte Lotti. – Amint Dendy észrevette, hogy minden utas készen áll leszállni a hajóról, azonnal szaladtunk érted.

Terlu lassított kicsit, és bevárta Dendyt.

– Szeretnél felmászni?

A filodendron felkúszott a lány lábán, és a derekára tekeredett.

– Én is! – erősködött Risa.

Terlu mozdulatlanul állt, miközben még több növény mászott fel rá. A kisebb növények a kabátja zsebébe gyömöszölték a földlabdájukat. Miután mindannyian felmásztak a lányra, vagy más módot találtak arra, hogy megkapaszkodjanak rajta (az orchidea például Terlu csizmájának fűzőjébe csimpaszkodott, a bogáncs a kabátja ujjába fúrta a tüskéit, a százszorszép pedig egyfajta élő fejkendőként mászott fel bongyor fürtjeire), Terlu ismét nekiindult, hogy beérje Yarrow-t. A fenyők között szem elől tévesztette, de ez nem okozott gondot, hiszen pontosan tudta, hová tart.

Ahogy a hóval borított úton közeledett a tenger felé, hangokat hallott a kikötő felől. Többféle hang volt, férfiaké és nőké, fiataloké és időseké. Igyekezett ellenállni a kísértésnek, hogy visszaforduljon, és bemeneküljön a növények számára is biztonságos erdőbe. Hányan jöhettek? És mit fognak gondolni a növényekről? És róla, Yarrow-ról, az üvegházakról és Belde szigetéről? Érezte, ahogy a félelem egyre jobban elszorítja a torkát.

Miért vannak itt?

Előrébb, ahogy a fenyőfák sűrűje kettévált, Terlu Yarrow körvonalait vélte észrevenni, mögötte az ég és a tenger látképével. A férfi a kikötőt kémlelte – az ezüst vitorlás hajót és az arról leszálló emberek csoportját figyelte. A lány már egészen kifulladt, mire odaért hozzá. A tengeren megcsillanó napfény elvakította Terlut, aki hunyorogva próbálta kivenni az érkezők arcát. Marinon kívül senkit sem ismert fel, igaz, ezen nem volt miért meglepődnie, hiszen rengeteg idegen élt a világon. Valójában annak az esélye, hogy a hajóról leszállók közül bárkit is ismerjen, meglehetősen csekély volt.

– Kik ezek? – kérdezte. És hol van Rí, a viaszmirtusz, a tenger szerelmese, aki útra kelt a tengerésszel?

Yarrow a lányra pillantott, és elkerekedett a szeme.

– Ööö…

Terlu is végignézett magán: tetőtől talpig zöld növények borították.

Dendy az egyik levelével odaintett a férfinak.

– Hahóóó! Mi úúújság?

Talán nem ez a jövevények üdvözlésének legjobb módja, főleg, hogy egyelőre nem lehetett tudni, mi történt Rível; ezek az emberek tudnak-e a Beldén lakó, öntudatra ébredt növényekről, valamint hogy nincs-e köztük olyan, aki rögvest átadja Terlut a legközelebbi birodalmi nyomozónak, hogy aztán visszaváltoztassák szoborrá.

– Mit szólnátok hozzá, ha mindannyian elmennétek Laiken tornyába, és ott lennétek addig, amíg ki nem derül, hogy a jövevények barátságosak-e? – javasolta Terlu, majd letette a földre a növényeket, akik átvágva a havon el is indultak a varázslóműhely felé. A lány még végignézte, ahogy Dendy feltápászkodik a gyökereire, és a levelei segítségével kinyitja a torony ajtaját, s csak ezután fordult Yarrow-hoz. – Gondolod, hogy barátságosak?

– Ó, persze – felelte komoran a kertész. – Barátságosak.

Ez épp úgy hangzott, mintha az ellenkezője lenne igaz.

Terlu emlékei közt ismét felzúgott a tárgyalótermi dobok hangja. Olyan hevesen vert, akárcsak a szíve.

Az ezüst vitorlás hajóról egymás után szálltak le az emberek a mólóra. Marin segítette őket a partra a hajó és a móló között egyensúlyozva. Egy másik tengerész – egy riasztóan lila hajú férfi a fején két, csigavonalban tekeredő kristályszarvval – pedig dobozokat, táskákat és bőröndöket emelt ki a szárazföldre. A mólón már legalább féltucatnyi ember várakozott, körülöttük egyre magasabb halomban álltak a ládák és a bőröndök.

– Ők itt a családom – mondta Yarrow. – Az egész családom.

– Ó! Nahát! Ez… nem is tudom, nagyszerű? Nem nagyszerű? Elvégre rendben vannak!

Yarrow meg sem mozdult.

– Itt vannak. És ez nincs rendben.

A fedélzet alól egyszer csak előbukkant egy bokrocska. Átrohant a fedélzeten, és fürgén felmászott az egyik kötélen az árbócra. Akkor hát Rí is jól van!

– Úgy tűnik, Rí kézbesítette a levelet – jegyezte meg mosolyogva Terlu.

Igaz, arra álmában sem gondolt, hogy ennyien érkeznek majd a kérésre válaszul. Úgy gondolta, ha szerencséjük van, talán egyvalaki eljön. Egy távoli unokatestvér, netán egy munka nélküli nagynéni. Ami azt illeti, sokkal inkább arra számított, hogy kapnak egy válaszlevelet tele jótanáccsal vagy kifogásokkal, hogy miért nem tudják egyszeriben összecsomagolni az életüket, keresztülszelni a tengert, otthagyni a házukat, a munkájukat meg az álmaikat csak azért, hogy megmentsenek néhány olyan növényt, amelyről már régen lemondtak, különösen a jelenlegi politikai felfordulás kellős közepén. Terlu figyelte, ahogy Marin elővett egy tükröt, egy széket, valamint egy kalaptartót, és mindet átadta a jövevényeknek. Mit jelenthet az, hogy mindannyian eljöttek? Pontosan mi történhetett a fővárosban?

– Nos, nem úgy tűnik, mintha látogatóba jöttek volna.

– Inkább megszállásnak látszik – morogta a kertész.

A lent tömörülő emberek életkora az alig térdig érő, totyogó kisgyerektől a bottal közlekedő idős úrig terjedt, utóbbinak az egyik hölgy segített lebotorkálni a mólóról. Yarrow-hoz hasonlóan neki is feltűnő, arany-fekete haja volt, amelyet a fejére kontyban feltekert fonatban viselt. Terlu a kertészre pillantott, aki ugyan éppolyan morcosan nézett ki, mint egy medve, de azért látni lehetett a hasonlóságukat. Lehet, hogy egyforma, tengerzöld a szemük is?

– A húgom – szólalt meg Yarrow. – És az apám.

Ennek valami jó dolognak kellene lennie, nem? Akkor miért nem hangzottak úgy Yarrow szavai, mintha örült volna? Terlu az alapján, ahogy a kertész az elhagyott házakra reagált, meg úgy egyáltalán, amikor a rokonairól beszélt, azt hitte, hogy hiányoztak neki a családtagjai. Vagy lehet, hogy ő vetítette a saját érzéseit Yarrow-ra? Annyira nehezen tudott olvasni a gondolataiban.

– Azt hittem, aggódtál értük.

– Aggódtam is. De küldhettek volna inkább egy levelet. Bőven elég lett volna.

De hát nem jobb ez így? Nem akarta volna látni őket? Beszélni velük? Elmondani nekik, mit érez most, hogy már tudja, biztonságban vannak… Másfelől Yarrow persze Yarrow volt.

– Aha. Rendben. Akkor most…

A férfi vonásai megmerevedtek, két keze ökölbe szorult.

Na, most látszott rajta, mit gondol.

– Miért nem akarod üdvözölni őket? – kérdezte halkan Terlu. – Van valami, amiről nem tudok?

Yarrow a fejét rázta.

– Mindent tudsz. Elmentek.

– Nem azt mondtad, hogy Laiken küldte el őket? – Lehet, hogy ennél összetettebb a történet? A családja nem ápolt jó viszonyt Yarrow-val, amikor itt hagyták őt? Talán el sem köszöntek tőle? Terlu tudta, hogy azóta sem keresték a kertészt. Talán ez a baj? – Elvette a munkájukat, nem? Nem volt más választásuk.

– Mindenkinek van más választása. – Yarrow hátat fordított a családjának, és mogorván kémlelte a hóval borított fenyvest, a fák csúcsai fölé magasodó üvegházak tetejét és az égboltot. Ugyan nem ment el, de szemmel láthatóan nem boldog. Terlunak eszébe jutott, mi volt az első benyomása a kertészről: egy morcos medve, akit épp most ébresztettek fel a téli álmából.

Egy pillanatig még a férfin időzött a tekintete, majd ismét a mólóra pillantott. Yarrow legalább arra kíváncsi lehetett volna, a levelükre válaszul miért érkeztek ilyen sokan. Vagy talán csak megkönnyebbült, és egyszerűen nem tudta kezelni egyszerre ezt a sok érzést, ami benne kavargott? Ami azt illeti… ez elég valószínűnek tűnt.

– Mi van, ha csak a meghívásra vártak? – kérdezte finoman Terlu.

Yarrow felhorkant.

A lány közben azt figyelte, hogyan rakodnak ki a hajóból további bútorokat: egy keskeny íróasztalt, egy összecsukható asztalt, egy ágyneműs ládát… Terlu nem éppen ilyen válaszra számított. Azt írta, „átmeneti segítséget” kérnek. „Amíg meg nem szűnik a válsághelyzet.” Ezek az emberek viszont nagyon úgy festettek, mint akik maradni szándékoznak.

– Odamegyek, köszönök nekik. Velem tartasz?

– Ha muszáj.

– Nem vagyok az anyád. Tedd azt, amit jónak látsz. – Terlu semmiképp sem akarta kényszeríteni. Yarrow tudta a legjobban, hogy mit érez, és mit bír el, bár a lány szerette volna megérteni, miért reagál így. Ha ugyanis az ő családtagjairól lett volna szó, akiknek a biztonságáért úgy aggódott… Nos, nyilván furcsa és kissé kínos helyzet lenne találkozni velük, de ettől még örömében majd kiugrana a bőréből, hogy újra látja őket. És mindenképpen meg akarná tudni, miért jöttek el mind.

Yarrow nagyot sóhajtott.

– Úgy tudják, hogy én hívtam meg mindannyiukat.

– Én azt mondtam, hogy szükségünk lenne egy kertészre, egyes számban, aki időt tud erre szakítani. Ez itt… teljes meglepetés. Nem vagy legalább egy kicsit kíváncsi arra, miért jöttek el mind?

– Gondolom, azért, mert nagyon hatásos levélíró vagy.

Terlu erről azért nem egészen volt meggyőződve. Valaminek még kellett lennie emögött.

– Nem az üvegházak miatt jöttek vissza – folytatta Yarrow. – És nem is miattam. Ha törődtek volna velem, először levélben válaszoltak volna, és csak utána rohanták volna le a szigetet.

– Ez nem tudhatod – felelte Terlu. – Semmit sem tudhatsz biztosan, amíg nem beszéltél velük.

Mosolyt erőltetett az arcára, és integetve elindult lefelé a mólóhoz vezető lépcsőn. Odakint, a nyílt tengeren hullámok táncoltak a felhős ég alatt. A móló felé sétálva Terlu a szemével a tengeri sárkányt kereste, ám a pikkelyes hátnak nyoma sem volt. A háta mögül hallotta az őt követő Yarrow lépteit, és megkönnyebbült. Nem nagyon tudta, hogyan magyarázta volna meg, ha a kertész kereket old.

– Jó napot! Üdvözlünk benneteket Belde szigetén! – köszöntötte a jövevényeket, immár őszinte mosollyal az arcán.

A bokrocska előugrott a fedélzet alól, és felvisított.

– Terlu! Yarrow! Szárazföld!

– Hahó, Rí! – integetett Terlu. – Látom, teli hajóval érkeztetek. Nagyon telivel. Hogy fért el rajta mindenki? – Ahogy ott állva összevetette az emberek számát, valamint a hegyekben álló bútorokat, bőröndöket és ládákat a hajó méreteivel… logisztikailag igencsak nehéz feladatnak tűnt mindent és mindenkit beszuszakolni. Terlu szélesre tárta a karját, hogy Yarrow családját is köszönthesse. – Üdvözlünk mindenkit!

Marin elmosolyodott, miközben segített partra szállni a kertész egyik újabb rokonának, egy középkorú férfinak, akinek egy ősz hajtincs árválkodott a kopasz feje búbján.

– Akad néhány trükk a hajóm tarsolyában. Vagy inkább a hajótestében – mondta, és Terlura kacsintott. – De azért így is elég szűkös volt. Néhányan különösen boldogok, hogy végre szárazföldön lehetnek.

– Elnézést, Marin kisasszony – szólalt meg az éppen partra segített férfi. – Majd kitakarítom a hajóját, ha már nem billeg és forog ennyire minden.

– Nem szükséges, uram, köszönöm. Maradjon csak a szárazföldön. Végleg, ha kérhetem. Nem hittem volna, hogy ennyi minden képes távozni egy testből úgy, hogy a belei odabent maradtak – mondta Marin, és megveregette a férfi vállát. – Mit szólna hozzá, ha egy-két napig nem enne most semmit? Rendben?

– Vagy egy hétig – jegyezte meg egyetértően a férfi. De azért mosolygott, melegen és barátságosan hunyorogva, kivillantva kusza fogait. Ezután, ugyanezzel a mosollyal az arcán, a móló végében álló Yarrow felé fordult, és harsányan felkiáltott. – Yarrow! De jó látni téged! Remekül nézel ki! Emlékszel még rám? Rorick bácsikádra?

– Yarrow! – kiáltott fel egy idősebb nő, és könnyes szemmel előrerohant. – Ó, hogy megnőttél! Nézzenek oda! – Aranyszínű arcát virágtetoválások díszítették, a tintával festett virágszirmok között folytak a könnyei. – Emlékszel rám, ugye? Rin nénikéd vagyok! Lám-lám, a kis Yarrow már nem is olyan kicsi! Hát nézzenek oda!

És ezzel beindult az egész társaság: a jövevények ujjongva kiabálták a kertész nevét, és ellepték a mólót. Terlu figyelmét nem kerülte el a Yarrow tekintetében felvillanó pánik, így gyorsan a férfi elé vetette magát, nagy mosolyt erőltetett az arcára, és beszélni kezdett.

– Üdv mindenkinek! Terlu vagyok. Ha javasolhatom, mindenki lépjen egyet hátra, hogy Yarrow némi levegőhöz jusson. – Majd hadonászni kezdett, mintha eleségük körül tolongó tyúkokat próbált volna elhessegetni.

A mögötte álló Yarrow a vállára tette a kezét. Terlu hirtelen nem tudta eldönteni, hogy ezt figyelmeztetésnek vagy inkább a köszönet jelének vegye, mindenesetre eltökélte: nem fogja hagyni, hogy minden és mindenki egyszerre zúduljon rá a kertészre, pláne nem a saját szigetén.

– Igazán kedves, hogy mindannyian eljöttetek – kezdte a köszöntőt Terlu, mire Yarrow a fülébe súgta:

– Tényleg az?

– Nem számítottunk arra, hogy ilyen sokan megjelentek. Mindannyian kertészkedéssel foglalkoztok? – Terlu tekintete a kisgyerekre siklott, aki egyik kezével egy nő kezébe csimpaszkodott, a másikkal pedig a szájában turkált. A bőrük halványzöld volt, a hajuk pedig hófehér, ezért nem úgy tűnt, mintha rokonságban álltak volna a többiekkel. – Nem vagyok egészen biztos benne, hogy mindenkinek lesz hol aludnia. Marin, tudnál esetleg…

Marin éppen az utolsó ládát pakolta le a mólóra.

– Jaj, nem, nem tudok maradni – felelte, túlharsogva a tömeget. – Még van egy megállóm napnyugta előtt. Innentől ők már a ti dolgotok.

– A tenger hív, bontsunk hát vitorlát, előre a nagy kékségbe, míg a szem ellát! – dalolta Rí.

A másik matróz tökéletes hangján visszhangozta: Míg a szem ellát! Olyan tisztán énekelt, hogy Terlu mosolyogva arra gondolt, a többi növénynek lenne mit tanulnia ettől a párostól.

Egy ezüsthajú nő, széles mosollyal az arcán, vállon veregette a lányt. Csontos keze volt, és egy virágokkal telehímzett, a városi divatot követő ruhát viselt. Nem tűnt a többiek rokonának. Lehet, hogy csak beházasodott a családba?

– Ugyan, kedvesem, a szállás miatt ne aggódj. Helyrehozzuk a saját otthonainkat, és minden rendben lesz. Elvégre idetartozunk.

– Valóban? – kérdezte Yarrow.

A kertész megjegyzésére ügyet sem vetve a férfi, aki korábban Rorickként mutatkozott be, mélyen beszívta a levegőt.

– Ah! Ez az otthon illata! – Ragyogó arccal Terlura pillantott. – Te lennél Yarrow felesége?

Hátul egy arany-fekete hajfonatot viselő nő olyan hevesen kapott levegő után, hogy az már szinte kacagásnak tűnt. Róla mondta azt Yarrow, hogy a húga.

– Csak nem? Yarrow megházasodott?

A tömeg, élén a vigyorgó nővel, izgatottan Terlu köré gyűlt, neki pedig magyarázkodnia kellett: nem, ő nem a kertész felesége. Csak barátok. Segít neki egy ideje az üvegházaknál. És ő írta nekik a levelet, Yarrow nevében…

Ekkor a férfi közbevágott:

– Miért vagytok itt mindannyian?

A rokonai elcsendesedtek.

– Te hívtál ide minket, Yarrow – hangzott fel egy férfihang. A tömeg szétvált, és már csak a férfi állt Terlu és Yarrow előtt. Éppen olyan a szeme, mint Yarrow-nak. Mintha Yarrow állt volna velük szemben, csak néhány évtizeddel idősebb kiadásban. A férfi izmosnak látszott, bár a karját és az arcát ráncok barázdálták. Noha bottal járt, a háta egyenes volt.

Yarrow dühösen Terlura nézett.

– Mit írtál abban az átkozott levélben?

A lány ezt ugyanolyan pillantással viszonozta. Ez nem az ő hibája.

– Pontosan azt, amit elmondtam. – Rendben, részben az ő hibája volt, hiszen ő vetette fel a levél ötletét, aztán ő írta meg, és ő is küldte el… Jól van, legyen, ez az egész leginkább az én hibám.

– Akkor ismét megkérdezem – szólalt meg újra Yarrow. A hangjában cseppnyi kedvesség sem csendült. – Miért jöttetek ide mindannyian?

– Nem hallottad, mi történt a fővárosban? – kérdezett vissza Rorick. – Kitört a forradalom. Az uralkodót megölték, és Alyssium fele leégett. A birodalomnak vége. Amíg meg nem kaptuk a leveledet…

– Mind azt hittük, ezért írtál – mondta Yarrow apja. – Hogy megments minket.

– Azért vagyunk itt – szólalt meg Yarrow húga is, keresztbe font karral, résnyire húzott szemmel, mintha nem lett volna kedvére való az, amit mondania kellett –, mert nincs hova mennünk.

Yarrow rokonai egymás szavába vágva kezdték ecsetelni a zűrzavart, amely eluralkodott Alyssium városában.

Terlu azzal már tisztában volt, hogy felkelés tört ki, és a császárt kihajították az ablakon. Azt viszont nem tudta, hogy az eseményeket követő káoszban leégett a könyvtár.

Marin ezt a részletet nem említette.

Szerencsére nem égett le az egész épület, de egy része igen. Számos könyv sorsa még mindig ismeretlen volt, Terlu pedig csak remélni merte, hogy ellopták őket, nem pedig megsemmisültek. Egy ellopott könyvet vissza lehet szerezni, vagy legalábbis megbecsülheti az, akihez került, de ha az összes könyv elégett vagy a csatornákba veszett… Sikerült elég részletet kihámoznia az elmondottakból ahhoz, hogy tudja: a teljes északi olvasóterem, valamint az északi szárny egy része is odaveszett.

Ha én is az északi olvasóteremben lettem volna a forradalom kitörésekor…

Terlu megborzongott a gondolatra.

És akkor rádöbbent az igazságra: Hiszen ott voltam. Így menekült meg. Csak így történhetett. Rijes Velk a felkelés káoszát kihasználva menekítette ki őt.

A felismerés olyan erővel hatott rá, hogy a lélegzete is elállt. Ahogy lassan elkezdte felfogni, mi történt, Yarrow rokonságának hangja már csupán háttérzajnak tetszett. Megpróbálta elképzelni a felfordulást a Nagy Könyvtárban… És ennek a zűrzavarnak a kellős közepén Rijes Velk egy pillanatra megállt, és egy egyszerű könyvtárosra gondolt, aki megszegte a törvényt. A könyvtárvezető pedig azonnal cselekedett, hogy megmentse őt. Felbecsülhetetlen értékű ajándék volt ez.

Hogyan tudnám ezt valaha is meghálálni?

Aztán egyszer csak rájött, mit kell tennie.

Kiszabadította magát Yarrow rokonainak gyűrűjéből, folyamatos bocsánatkérések közepette végigszlalomozott köztük a mólón egészen a hajóig, ahol a két tengerész és a fedélzeti segédbokor az induláshoz készülődött.

– Marin!

A nő éppen eloldotta a hajót a mólóhoz rögzítő kötelet.

– Már mondtam, nem maradhatok. Van még egy megállóm, ez az út pedig… Hát, maradjunk annyiban, hogy nem véletlenül árut szállítok emberek helyett. De még azon felül is fizettek, amit a kertészed adott. Szóval itt vannak; teljesítettem, amiben megállapodtunk.

Marin még mindig mosolygott, mosolya azonban most már inkább erőltetettnek tűnt. Egy korábban egyedül hajózó tengerész számára meglehetősen kellemetlen lehetett ez az utazás, a második matróz és egy zöldellő fedélzeti mindenes segítsége ellenére is.

Terlu tudta, hogy nem volna szabad többet kérnie, de már eltökélte, hogy megteszi. Benyúlt hát a zsebébe, és kivette belőle az apró sárkányok kincsei közül származó rubint.

– Fizetek érte. Rijes Velk. Ő volt az Alyssiumi Nagy Könyvtár vezetője, talán még mindig az. Nem tudom, hol lehet most, ha a könyvtár leégett. – Annyira remélem, hogy túlélte! Arra még gondolni sem akart, hogy valaki esetleg feláldozta volna érte az életét. Vagy hogy valakinek, aki olyan kedves, briliáns elméjű és hajlíthatatlan, mint Rijes, szenvednie kellett.

A Marin mögött álló matróz – a lila hajú, kristályszarvú férfi – így szólt:

– Nagyon sajnáljuk, de nem megyünk vissza Alyssiumba.

– Megváltozott a terv, Dax – vágott közbe Marin, miközben Terlu a tenyerébe ejtette a rubint.

– De hát azt mondtad…

– Ez egy rubin, Dax. Egy igen nagy rubin. – Marin a fény felé tartotta a drágakövet, majd elismerően füttyentett. – Nem tudom garantálni, hogy megtaláljuk – mondta Terlunak.

– De azt garantálhatod, hogy legalább megpróbáljátok megkeresni? És ha megtaláljátok… – Elszorult a torka. Mégis hogyan mondjon köszönetet a nőnek, akitől kapott egy második esélyt? Egy második életet?

– Nem azért kell megkeresnem, hogy megöljem, ugye? – Marin hangja könnyed volt, a tekintete azonban komoly.

– Micsoda? Dehogyis! Azt szeretném, ha megbizonyosodnál arról, hogy jól van. Ha szükséges, hozd ki a városból, és vidd el oda, ahová menni szeretne. És… megköszönnéd neki a nevemben? Kérlek! – Terlu nem tudta, túlélte-e az erőszakot a főkönyvtáros, de ha igen… Megmentett engem, miközben a világa éppen összeomlott körülötte. Az alapján, amit Terlu Yarrow rokonainak fecsegéséből kihámozott, rémisztő lehetett az egész. A felkelés ideje alatt az a városrész, amelyben a kertész családtagjai éltek, elpusztult. Hiába támogatták sokan közülük a forradalmárokat, a tűz nem válogatott. Elveszítették az üzleteiket, a lakásukat, a megélhetésüket. A menekültek sorsa várt rájuk valamelyik szigeten, amelyik hajlandó lett volna befogadni őket, és ekkor talált rájuk Marin a levéllel.

A tengerész vigyorogva zsebre dugta a rubint.

– Furcsa egy teremtés vagy, de bírom a stílusodat. Ha lehetséges, megteszem. Sok szerencsét ehhez a bandához! – Marin ellökte magát a mólótól. – És add át a kertészednek, hogy a télünnepre visszatérek a szokásos szállítmánnyal, illetve annak a tízszeresével az új lakók miatt. Akkor különösen, ha tud nekem cukkinimagot szerezni! Ezt veheted ígéretnek.

– Köszönöm – mondta Terlu.

– Rí, vitorlát fel! – kiáltotta Marin.

– Igenis, kapitány! – rikkantotta vissza a mirtuszbokor, és izgatottan csapkodó ágakkal a csörlő felé bukdácsolt. Dax, a másik matróz is csatlakozott hozzá, együtt húzták fel a vitorlát.

Terlu tekintete még egy percig elidőzött rajtuk. Úgy tűnt, Rí megtalálta a helyét. A lány reménykedett abban, hogy ők hárman képesek lesznek rábukkanni Rijes Velkre, és hogy a nő épségben és biztonságban lesz. Amit tudtam, megtettem.

A hajó egyre távolodott a mólótól, Terlu pedig visszaballagott a menekültek csoportjához. Próbált mosolyogni, és úgy tenni, mintha ez a sok ember nem volna más, mint átlagos látogató. Mintha nem épp azt közölték volna, hogy a világ a feje tetejére állt.

Yarrow még csak meg sem próbált barátságosnak tűnni. Úgy nézett ki, mintha legszívesebben a tengerbe ugrana, és Marin után úszna – bárhová, csak ne kelljen itt lennie.

Amint Terlu odaért hozzá, megszólította halkan, hogy csak a kertész hallja, amit mond:

– Valami melegebb helyre kellene vinnünk őket.

– Az én házamba biztosan nem – súgta vissza Yarrow, némi pánikkal a hangjában.

– Mit szólnál Laiken tornyához? – kérdezte a lány. – Az van a legközelebb. – Előbb-utóbb az új jövevényeknek úgyis találkozniuk kell az öntudatra ébredt növényekkel. Némelyiküknek egyik-másik talán még ismerős is lesz.

– Rendben.

Terlu a tömeg irányába fordult, és elmormolt még egy kérdést.

– Ki kicsoda?

Yarrow húga utat tört magának előre.

– Az én nevem Rowan, Yarrow húga vagyok. Ő itt a feleségem, Ambrel. Az ott az unokatestvérünk, Vix, és Rin nénikénk. – Mindegyikükre rámutatott, amikor a nevüket mondta, és mindenkit sorra kerített. Azt mondta, a legtöbben a rokonaik, de akadt köztük szomszéd vagy családi jó barát is, esetleg mindkettő. Epu, a totyogós kisgyerek a szomszédjuk gyereke volt, a Pippa nevű, halványzöld bőrű nőé, akinek cikcakkos tetoválások borították az arcát. Terlu igyekezett annyi nevet elraktározni a fejében, amennyit csak tudott. Ehhez egy régi trükköt használt, amelyet még Alyssiumban fejlesztett ki, amikor először a városba érkezett: mindegyik archoz más-más madarat vagy egyéb állatot rendelt hozzá. A barna hajú és turcsi orrú Finnelhez, az egyik unokatestvérhez egy mókust; Ubri bácsihoz, akinek kapkodó mozgása volt, és a haja tollakra emlékeztetett, egy verebet; Percikhez, egy másik unokatestvérhez egy kacsát a széles, kacsára emlékeztető mosolya miatt; Harvena nénihez egy emut a gyöngyszerű fekete szeme és a hosszú lába okán…

A bottal közlekedő, idősebb férfi, Yarrow apja lépett oda hozzájuk, és így szólt:

– És én vagyok Rowan és Yarrow édesapja. A nevem Birch. Yarrow… fiam… jó téged újra látni.

Terlu a kertészre pillantott. Arra számított, hogy itt végre megmutatkozik a viszontlátás öröme. Azé a viszontlátásé, amelyre Yarrow már biztosan régóta vágyott. Hiszen ő és az apja olyan sokáig éltek itt kettesben, és az idős férfi végül csak azért hagyta a szigeten a fiát, mert már túl beteg volt ahhoz, hogy itt maradjon. Terlu biztosra vette, hogy Yarrow kedvesen fogadja majd őt.

Ő azonban csak mordult egyet, majd megfordult, és elindult vissza, az üvegházak irányába.

– Azt hittem, mostanra már megbocsátott nekem – szólalt meg Birch.

Terlu idáig azt sem tudta, hogy egyáltalán volt valami, amit meg kellett volna bocsátani. Miért nem árult el több dolgot még azelőtt, hogy megírtam azt a levelet? Ismét erőt vett magán, hogy mosolyogjon, és megpaskolta Yarrow apjának a karját.

– Gyertek, kerüljetek beljebb mindannyian. Hosszú út áll mögöttetek.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

MIKÖZBEN TERLU MUTATTA az utat a néhai varázsló műhelye felé, arra lett figyelmes, hogy a torony egyik ablakát sűrű zöld növényzet lepte el. A növények onnan figyelték, ahogy közeledtek. Terlu integetett nekik, és remélte, hogy jó döntést hozott.

Az ablakból hirtelen minden zöld eltűnt.

Néhány pillanattal később kivágódott az ajtó, és kiözönlöttek rajta az öntudatra ébredt növények.

Az az örömteli viszontlátás, amelyre a lány Yarrow és a családja között számított, végül a növények és az új jövevények között történt meg. A növények ölelték Yarrow rokonait, és nem hallatszott más, csak a nevetés és a beszélgetés zaja. Dendy, a filodendron Yarrow apjára mászott fel, miközben csacsogott, míg Viria, a kála Rorickkal, Yarrow bácsikájával nevetett nagyokat. A kicsi Epu dundi ujjacskáival megbökte Risát, aki erre kígyóként köré fonta az indáit. Epu ettől teljesen odáig volt, boldogan kacagott. Ahogy a kibontakozó jelenetet figyelte, Terlu úgy érezte, talán valamit végre jól csinált.

Mindenki beözönlött, a műhely pedig zsúfolásig megtelt növényekkel és emberekkel. De itt legalább nem fáztak. Nekiláttak több helyet csinálni: oldalra tolták a munkaasztalt, a székeket és az íróasztal melletti széket úgy helyezték el, hogy az idősebb rokonok könnyen le tudjanak ülni, és félretolták Laiken felszerelését is. Terlu titkon örült, hogy azokat a jegyzeteket és naplókat, amelyekre szüksége volt, már korábban átvitte Yarrow házába. A többit szépen elrendezte a könyvespolcokon, csak néhány kupac maradt az asztalon. Remélte, hogy ezeket békén hagyják.

– Aztán majd nekiállunk berendezni a saját házainkat is – mondta Harvena, az idősebb nő, akinek apró, fekete szeme és hosszú lába Terlut egy emura emlékeztette. Folyton mogorva arcot vágott, amiről pedig mindig Yarrow jutott az eszébe. Ez a mogorvaság valami öröklött dolog lehetett.

– Alig várom, hogy megmutassam neked a házamat! – mondta Yarrow húga a feleségének. Rowan és Ambrel, idézte fel magában a nevüket Terlu. Yarrow és Rowan apját pedig Birchnek hívják. És itt volt még Vix, Rin, Finnel, Ubri… Felsorolta magában a neveket, hogy még jobban az eszébe vésse őket. – Persze ha még mindig áll – folytatta közben Rowan –, amire nem vehetünk mérget.

A rokonság néhány tagja felment az emeletre, Laiken hálószobájába. Terlu arra jutott, hogy többen alhatnának odafent, néhányan pedig lent, a földszinti részen. Zsúfolt lesz, de nem vészes, feltéve, hogy nem zavarják őket a kísérteties árnyak. A sok ember jelenléte talán segít szertefoszlatni a nyomasztó hangulatot is. Remélte, hogy a mellékhelyiség elbírja majd a hirtelen jött, nagy terhelést. Azt tudta – hiszen ő maga is használta –, hogy működik, és jó állapotban van, legalábbis nem tapasztalt odabent penészt vagy más kellemetlenséget, törülközőből és szappanból viszont nem volt elég…

– Valahogy megoldjuk – szólalt meg mellette Birch, Yarrow apja, aki a botjára támaszkodott, és körülnézett a varázsló egykori műhelyében. Terlu eltűnődött, vajon az aggodalma kiült-e az arcára, de arra jutott, hogy vélhetően igen, hiszen Birch úgy érezte, meg kell őt nyugtatni. – Ha azt akartuk volna, hogy kényelmes körülmények közé érkezzünk, előre jeleztük volna, hogy jövünk.

– És miért nem tettétek? – Terlu elmosolyodott, hogy elvegye a kérdés élét. – Rendben van így is, szívesen látunk benneteket, de ha előre szóltok, előkészülhettünk volna. Lett volna ennivaló, több tisztálkodószer és hely, ahol alhattok. – Arra a kérdésre, hogy mindezzel mikor foglalkoztak volna, nem tudta a választ. Az öntudatra ébredt növények életre keltése és a haldokló üvegházból való növénymenekítés között nem nagyon értek rá ilyesmire, de legalább megpróbálhatták volna.

– Voltak köztünk olyanok, akik szerettek volna válaszolni Yarrow levelére, én azonban ezt megvétóztam. Nem akartam megkockáztatni, hogy esetleg meggondolja magát, és visszavonja a meghívását, amit akár meg is tehetett volna, amennyiben megtudja, hogy én is jövök.

– Miért tenne ilyesmit? Te vagy az apja. Szeret téged. – Meg aztán elkélt a segítség is Yarrow-nak.

Birch felsóhajtott, méghozzá Yarrow-ra olyannyira emlékeztető módon, hogy kétség sem férhetett a rokonságukhoz, még ha Birch haja őszes bozont volt is, nem olyan aranyban és feketében pompázó, mint Rowané és Yarrow-é. A szemöldöke is sűrűbbnek látszott, mintha két gyapjas hernyó szunyókált volna a szeme felett. A szeme viszont éppen olyannak tűnt, mint Yarrow-é, ugyanaz a mélység ült a tekintetében, még ha az ő zöld szemébe több borostyánszínű pötty is vegyült. A bőrén is aranyfény játszott, mint a fiáén. Terlu azon töprengett, hogy ha ennyire hasonlítanak, vajon mennyi minden maradhatott köztük kimondatlanul az évek során.

– Nem örült neki, hogy elmentem – felelte Birch.

– De hát beteg voltál. Yarrow elmondta. Nem volt más választásod, menned kellett.

– Az nem tetszett neki, ahogy elmentem. Megpróbáltam rákényszeríteni, hogy jöjjön velem. Úgy gondoltam, nem tenne jót neki, ha itt marad egyedül egy elhagyatott szigeten.

Ezzel Terlu is egyetértett, ám Yarrow kényszerítését nem tartotta megfelelő megoldásnak. Birchnek, amint visszanyerte az egészségét, és készen állt egy újbóli utazásra, vissza kellett volna jönnie. Ezt azonban Terlu nem mondta ki hangosan.

– Gondoskodnia kellett az üvegházról – felelte inkább.

– Épp ez az, hogy nem kellett volna. Nem az ő felelőssége volt. A varázsló – intett körbe a botjával a műhelyben Birch – már meghalt addigra. Ha engem kérdezel, mi mindent megtettünk, amit csak lehetett. Itt nem várt minket semmi.

– Ha nem maradt volna – válaszolta Terlu, önkéntelenül is némi éllel a hangjában –, akkor aztán végképp nem lett volna itt semmiféle jövő. Ha itt hagyta volna a szigetet, az megpecsételte volna Belde sorsát.

– Akkoriban Yarrow is pontosan ugyanezt mondta – mosolygott Birch a lányra, aki ebben a mosolyban is a kertész vonásait vélte felfedezni. – Már látom, miért kedvel téged a fiam.

Terlu nem volt meggyőződve arról, hogy Yarrow jelenleg annyira kedvelné őt, tekintettel arra, hogy az ő ötletéből alakult ki ez az egész… rokoninvázió, de nem akart ezen vitatkozni, főleg olyasvalakivel nem, akinek a mosolya ennyire emlékeztetett Yarrow-éra.

– A növények nem élték volna túl nélküle, nemhogy még fejlődjenek is. Elképesztő munkát végzett, még úgy is, hogy az üvegházak sorra varázstalanodtak körülötte.

– Az üvegházak haldokoltak – felelte Birch. – Tudtam, hogy csak idő kérdése, és mind elpusztul. – Ismét nagyot sóhajtott. – Azt mondtam neki, hagyja a sorsukra őket… – fejezte be halkan.

Terlu a hozzá legközelebb lévő növényre pillantott, a százszorszép azonban, úgy tűnt, nem hallotta Birch utolsó mondatát. Éppen Yarrow egyik unokatestvérével csevegett, a bogáncs pedig gömbölyű fejével bólogatva hallgatta őket.

– Nem gondoltam… Fogalmam sem volt arról, hogy a beszélő növények csak aludtak. Azt hittem, elpusztultak, mi pedig egy temető kellős közepén élünk. Tényleg nem bíztam abban, hogy bármiféle jövő várna ránk a szigeten. Yarrow viszont… nem értett velem egyet. Nem éppen barátságos szavakkal váltunk el.

– Szóval, amikor megkaptad a fiad levelét… – Terlu lassan kezdte kapiskálni. Yarrow az üvegházak megmentéséhez szeretett volna segítséget kapni, ezért engedte meg neki, hogy elküldje a levelet. Amire viszont nem vágyott és nem is számított, az a családjával való újbóli találkozás, netán kibékülés volt. Nem akart mást, csak megmenteni a növényeket. Se többet, se kevesebbet. Birch azonban többet látott bele a levélbe. Többet is remélt. – Az üvegházak még mindig pusztulófélben vannak, de bízunk benne, hogy vissza tudjuk fordítani a folyamatot.

– Talán túl hamar adtam fel – mondta Birch.

Vagy talán nincs hova menned, és az utolsó kis szalmaszálba is belekapaszkodsz, gondolta Terlu, de nem mondta ki hangosan. Pontosan tudta, milyen érzés ez, szíve szerint minden menekültet megölelt volna.

– Ettetek már? Megnézem, hátha találok némi ennivalót…

– Van nálunk néhány napra elegendő élelem – szólalt meg Yarrow egyik nagynénje, Rin, akinek halvány virágtetoválások díszítették az arcát. – De ne aggódj, drágám, nem félünk a kemény munkától. Seperc alatt helyrehozzuk az üvegházakat, megint minden teremni fog.

A Yarrow által felügyelt, zöldségfélékkel teli üvegházak most is jól működtek, mindenféle külső beavatkozás nélkül. Terlut nyugtalanság fogta el. A kertésznek nagyon nem fog tetszeni, ha ez a sok ember mind betolakszik az ő felségterületére. Másfelől viszont nem győzi egyedül a munkát. A trópusi üvegház elvesztése is ezt bizonyította. Menni fog ez. Terlu legalábbis ebben reménykedett.

– Birch, segítenél nekem a tűzzel? – szólalt meg Harvena, az emura emlékeztető nagynéni.

Yarrow apja bicegve elindult felé a műhely másik végébe. Rowan már a tűzhely mellett guggolt egy nagy rakás gyújtóssal a kezében.

– Tudom, hogy kell! – ellenkezett.

– Az lehet, de te magad vagy a két lábon járó katasztrófa – felelte neki Harvena. – Jössz, Birch?

Rowan nyafogva tiltakozott, mire Ambrel, a felesége felkacagott, majd belekezdett egy kis történetbe. Elmesélte Harvenának, amikor Rowan még a teavizet sem tudta rendesen felforralni. A nagynéni teli tüdőből hahotázott. Ekkor Yarrow nagybátyja, Rorick is bekapcsolódott egy másik anekdotával, amelyben csigák, kagylók és a fiatal Rowan szerepelt, aki nem tudta, hogy a kagylók héját nem szabad megenni…

– Mindjárt visszajövök – ígérte meg nekik Terlu, bár már sem a növények, sem az emberek nem figyeltek rá. Vidáman és szorgalmasan cipelték be a holmijaikat a műhelybe, és berendezkedtek éjszakára. Néhányan már ki is merészkedtek, hogy felmérjék, mi mindent kell megjavítani a házakon, hogy ismét lakhatóvá váljanak.

Terlu világosan érezte, hogy nem ő irányítja a dolgokat, és azt is tudta, hogy Yarrow sem. A rokonai lerohanták a szigetet, és akár tetszett, akár nem, otthon érezték magukat.

Csak remélni merte, hogy az idehívásukkal nem követett el hibát.

Amikor Terlu Yarrow házához ért, az ajtót zárva találta. Bekopogott.

– Ki az? – kérdezte a férfi odabentről.

– Terlu.

– És még?

– Csak én.

Terlu hallotta, amint egy szék megcsikordul a padlón, majd kinyílt az ajtó, és Yarrow dugta ki rajta a fejét. A kertész végignézett a havas úton, aztán visszavonult a házba. A lány is besurrant, és felakasztotta a kabátját, miközben Yarrow bezárta mögötte az ajtót.

– Sajnálom – kezdte Terlu. – Álmomban sem gondoltam, hogy mindannyian eljönnek.

Yarrow felhorkant. Ez nem annyira azt üzente, hogy „nem hiszek neked”, sokkal inkább azt, hogy „nem örülök különösebben ennek az egésznek”. Terlunak pedig ettől némi remény költözött a lelkébe. Elképzelhető, hogy miután a jövevények berendezkednek, és rendbe teszik a saját házukat, némiképp jobb lesz a helyzet? Csak remélni tudta, hogy a Laiken műhelyében lévő papírokat vagy jegyzetfüzeteket nem bolygatják. Ugyan a legfontosabbakat magával hozta, itt voltak Yarrow íróasztalán, de több olyan is akadt, amelyre a későbbiekben még szüksége lehet.

Már ha egyáltalán képes lesz még varázsolni.

Mostantól kezdve sokkal többen figyelik majd, mit csinál. Terlu nem volt biztos abban, hogy feltűnésmentesen tudja majd folytatni a kísérletezést. Épp elég baj, hogy az öntudatra ébredt növények felkeltek, és buzgón ismételgették az üvegház repedéseit összeforrasztó varázsigét. Hátha azt hiszik majd, hogy Laiken tanította meg őket varázsolni. Vagy az is lehet, hogy ez a kertészfamília nem is törődik az egésszel, csak legyenek rendbe hozva az üvegházak? Túl sok volt a bizonytalanság ebben a gondolatmenetben.

– Nincs hova menniük – folytatta a lány. És talán éppen ezért nem árulják majd el a titkát, ha (amikor) rájönnek. Nekik sem állna az érdekükben felhívni a birodalmi nyomozók figyelmét a szigetre… már ha vannak még birodalmi nyomozók. Marin és a jövevények szerint a birodalom összeomlott. De vajon mit jelent ez a törvények és azok betartatása szempontjából? Ki lehet most hatalmon, és miképpen viszonyul az engedély nélküli mágiahasználathoz? Még néhány kérdés azoknak a dolgoknak a listájára, amelyekről Terlu finoman érdeklődni szeretne majd Yarrow rokonaitól. – És itt legalább nem lehet kétséged afelől, hogy biztonságban vannak.

– Úgy viselkednek, mintha hazaérkeztek volna – felelte a kertész, miközben az ablakhoz lépett, mintha csak arra számított volna, hogy valamelyik rokona hirtelen előugrik egy fenyőfa mögül. – Pedig mindannyian elhagyták Beldét. Vissza sem néztek.

Terlu is elment Eanóról, és azóta nem is járt a szigeten, mégis az otthonaként tekintett rá. Legalábbis a gyerekkori otthonaként. Mindig lesz hely a szívében Eano számára, még ha a jövő nem is ott várta. Eszébe jutott Rí. Milyen boldog volt a mirtuszbokor Marin hajóján! Megtalálta a helyét.

– Nem tudhatod, milyen érzésekkel távoztak, ahogy azt sem, mi van most bennük. Esetleg megpróbálhatnál beszélni velük.

Újabb horkantás.

– Nem kell nekik megbocsátanod, de a segítségedre lehetnek. A családod tele van kertészekkel, akik alig várják, hogy lakhatóvá tegyék ezt a helyet. Használd ki!

– Én csak… nem akarom, hogy bármi is megváltozzon.

– Azt hiszem – felelte gyengéden Terlu –, a dolgoknak meg kell változniuk. – Már maga a tény, hogy a hajóval ennyi új ember érkezett, és mindegyikük magával hozta a saját reményeit, álmait és terveit, gondoskodott a változásokról. – A birodalomnak vége. Minden megváltozott. – A kérdés már csak az, hogyan.

– Számomra nem. Mindenki más azt csinál, amit akar, én viszont folytatni akarom a varázsigékkel való kísérletezést az üvegházak érdekében. – Yarrow figyelmét vélhetően nem kerülte el Terlu habozása, mivel még hozzátette: – Feltéve, hogy te is ezt akarod… Úgy értem, természetesen te is azt csinálsz, amit akarsz.

Mielőtt válaszolt volna, Terlu igyekezett rendezni a gondolatait. Ő is szerette volna folytatni a kísérletezgetést, de vajon jó ötlet-e ez? Bölcs dolog lenne ebben a helyzetben? Vagy talán okosabb lenne várni egy kicsit? De hány üvegház pusztul el addig, amíg ő vár? Amit csinált, az fontos volt. Sőt mi több, helyes.

De vajon az újonnan érkezők is ugyanígy fogják-e látni?

– Most már nem csak mi vagyunk itt, meg a növények – mondta végül a lány.

– Akár úgy is tehetnénk, mintha csak mi lennénk – felelte Yarrow. – Azt hiszem, némi erőfeszítés árán teljesen figyelmen kívül tudnánk hagyni a családomat, mintha nem is vennénk tudomást a létezésükről.

Terlu felnevetett.

A férfi azonban nem nevetett vele.

– Várj, te ezt komolyan gondoltad? Ez se nem egészséges, se nem túl praktikus, de még ha meg is próbálnánk… még mindig lehetnek birodalmi nyomozók, akik törvényszegőkre vadásznak, sőt nem kizárt, hogy kifejezetten engem akarnak elkapni. Fogalmunk sincs, mi változott meg a forradalom hatására. Lehet, hogy a dolgok rosszabbak lettek, nem jobbak.

Yarrow megfogta a lány kezét.

– Nem hagynám, hogy elvigyenek.

– Nem tudnád megállítani őket.

– Akkor kettőnket kellene szoborrá változtatniuk – mondta a férfi, és közelebb lépett Terluhoz. Csupán néhány centi választotta el tőle. – Kénytelenek lennének dupla talapzatot készíteni számunkra, mert én bizony nem engedlek el.

Terlunak elszorult a torka, a szemét elfutották a könnyek. Ez a gondolat… nos, rémesen hangzott, de közben gyönyörű volt, és édes. És tökéletes. Terlu sűrűn pislogott, nehogy sírásban törjön ki.

Yarrow hirtelen elengedte a kezét, mert észrevett valamit odakint. Az ajtóhoz ment, és kinyitotta. Smaragor vonult be, farkát peckesen a magasban tartva, szárnyát a hátán pihentetve.

A lány gyorsan megtörölte a szemét, és igyekezett visszanyerni az önuralmát.

– Valamikor, valamilyen formában azért beszélned kellene a rokonaiddal – mondta, egyelőre félretéve a varázslás és a szoborrá változtatás ügyét –, ha másért nem, legalább azért, hogy elmondd nekik, mik a teendők az üvegházakban. – Máskülönben majd kitalálnak ők feladatokat saját maguknak, az pedig Yarrow-nak vélhetően még kevésbé fog tetszeni. Jobb volna, ha összehangolná a saját erőfeszítéseit és a családtagjaiét.

– Tudni fogják, mi a dolguk – mondta Yarrow, miközben vizet öntött egy tálkába Smaragornak, akit megkínált egy darab hallal is. A kandúr elégedett dorombolással fogadta az ajándékokat.

– De hát ez a te üvegházad.

– Ez Laiken üvegháza.

– Laiken meghalt, és évek óta te vagy az egyetlen, aki az üvegházak gondját viseli – felelte Terlu. – Szerintem ez azt jelenti, hogy mind a tiéd. A szeretet és a törvény is rád ruházta. – Abban nem volt biztos, hogy az elhagyott tulajdonra vonatkozó törvény megváltozott-e most, hogy a kormány lecserélődött, azt azonban tudta, hogy az a sok idő, amelyet a kertész itt töltött, alapot adott arra, hogy jogot formáljon az üvegházakra. Yarrow a vérét, a verejtékét és a könnyeit adta ezért a szigetért.

– Még nincs itt az ideje. Később majd beszélek velük. Néhányukkal. Szükség szerint.

Terlu a férfi arcát vizsgálgatta: a megfeszített állkapcsát, a ráncokat a homlokán. Fél.

– Azt mondtam, hogy „valamilyen formában”. Nem muszáj közvetlenül beszélned velük, ha nem szeretnél. Beszélhetek én is helyetted, bármikor, amikor szükségesnek látod. Szívesen közvetítek, ha bármit elmondanál nekik az üvegházakról, a házakról vagy a szigetről.

Yarrow tágra nyílt szemmel meredt rá.

– Megtennéd?

– Természetesen. – Hiszen azt mondta, hogy velem együtt ő is szobor lenne. – Elég akkor szembenézned velük, amikor már készen állsz rá. – Yarrow tényleg azt gondolta, hogy Terlu majd erőltetni fogja a nagy összeborulást, miután teljesen világossá tette, hogy nem vágyik rá? Persze, Terlu volt az, aki ragaszkodott a levél elküldéséhez, de most, a kezdeti sokk után azt azért Yarrow-nak is el kellett ismernie, hogy a váratlan bonyodalmak ellenére a levél zajos sikert aratott. Mennyi kertész! Azonban nem akarta tovább feszíteni a húrt, pláne most, hogy egy kicsit már jobban értette, mit érez a férfi.

– Terlu Perna, te folyton meglepsz engem.

A lány remélte, hogy Yarrow ezt jó értelemben mondta.

– Szerintem ez így remekül fog működni – mondta vidáman. Lehet, hogy a mágiahasználatot tiltó törvények megváltoztak. Talán a kertészek elfogadják majd, hogy varázsol. Elképzelhető, hogy az aggodalmai csupán az általa átélt traumából fakadtak, és semmi közük a jelen valóságához. Hátha a birodalom bukása a birodalmi nyomozók bukását is jelenti, a korábban elítélt bűnözök pedig kegyelmet kaptak. Talán tényleg minden rendben lesz.

Yarrow már-már nevetésre emlékeztető hangot adott ki magából.

– Mi az?

– Nem hagyod, hogy bármi is homályba borítsa a fényed – felelte a férfi. – Olyan sorsra ítéltek téged, amely még a halálnál is rosszabb… ne mondd azt, hogy nem így volt! Mindent elvesztettél. Igazságtalanul ítéltek el. Rettegsz attól, hogy mindez újra megtörténik. És mégis mindenki előtt kitárod a karod. Hogy csinálod?

– Én… – Még egyszer sem kérdezték ezt tőle, és maga Terlu sem gondolkodott rajta soha. – Mi lenne a másik lehetőség? – Amint kiszaladt a száján a kérdés, rádöbbent, hogy a másik lehetőség az, amit Yarrow választott. Ő nem tartott a családjával. Az egyedüllétet választotta, és azt, hogy olyasvalaminek szenteli az életet, amit mindenki más reménytelen ügynek tartott. – Azt hiszem, inkább hiszek abban, hogy minden rendben lesz, mert így, ha a történésekre nincs is ráhatásom, arra van, hogyan érzek velük kapcsolatban.

– Szóval csupán választás kérdése.

Terlu elgondolkodott ezen.

– Igen.

– Én nem ez a típus vagyok – mondta Yarrow a fejét csóválva.

– Ez is rendben van.

– Hm.

Mindketten elhallgattak. Yarrow a konyhapulthoz ment, és nekiállt felszeletelni egy tököt és egy paradicsomot. Terlu egy darabig figyelte, milyen precízen dolgozik, és milyen vékony szeleteket vág, majd a tűzrakással kezdett el foglalkozni. Amikor ezzel végzett, keresett egy seprűt, és felsöpörte a padlót.

– Nem beszélsz – jegyezte meg Yarrow.

– Gondoltam, talán jólesne neked egy kis csend.

– Ó! Én… hát, igen – felelte Yarrow annyi megkönnyebbüléssel a hangjában, hogy Terlu elmosolyodott.

A kertész csendben folytatta a főzést, míg Terlu takarított, majd együtt megvacsoráztak, és felkészültek a lefekvéshez. Még mindig csendben. A lány azon morfondírozott, Yarrow családtagjai nyugovóra tértek-e már, egyáltalán el tudnak-e aludni, és vajon miféle álmaik (vagy rémálmaik) lehettek azután, hogy elhagyták azt az életet, amelyet a két kezükkel építettek fel, majd végig kellett nézniük, ahogy összeomlik.

Amikor a házban már kihunytak a fények, a tűz alig parázslott, Terlu pedig éppen be akart bújni az ágyába, Yarrow végül megszólalt.

– Melegebb van, ha együtt vagyunk.

– Ez igaz – helyeselt a lány. Bebújt Yarrow ágyába, a férfi pedig betakargatta.

– Nem fogok…

– Csak alszunk – szakította őt félbe Terlu.

Egy pillanatnyi csend után Yarrow csak annyit mondott:

– Köszönöm.

Átkarolta Terlu derekát, és magához húzta.

Odakint is csend honolt, csupán egy bagoly huhogott halkan.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HAJNALBAN TERLUT MÉZES SÜTEMÉNY illata ébresztette. Pislogott néhányat, majd miután teljesen kinyitotta a szemét, látta, hogy már hat adag hűlt az asztalra helyezett rácsokon, Yarrow pedig már keverte is a tésztát egy újabb adaghoz.

– Hány legyen? – kérdezte.

– Tessék? – Terlu felült az ágyban, miközben lelapogatta a haját, amely meglehetősen fura szögekben meredt az ég felé.

– Három ember kapjon egyet? Vagy párosával járjon egy? Éhesek lesznek.

– Te reggelit készítesz nekik?

Hát persze hogy ez történt. Terlunak eszébe jutott, hogy Yarrow neki is csinált ennivalót, megvetette az ágyát, és hagyta, hogy a házában éljen még azelőtt, hogy jobban megismerték volna egymást. A kertész ilyen volt: azt állította, hogy nem foglalkozik másokkal, aztán tett valamit, ami ennek az ellenkezőjét bizonyította. Terlu elmosolyodott.

– Akkor talán kilenc süti? – találgatott Yarrow.

Ez bizony rengeteg volt. Egy kenyérforma jelentett egy adag süteményt.

– Ha meg tudsz sütni ennyit, akkor marad nekik belőle ebédre is.

Yarrow bólintott.

– Elviszed nekik?

– Persze.

– Én nem tudom.

– Tudom, és semmi baj. Szívesen megteszem, csak hadd öltözzek fel. – Terlu arra gondolt, kézbesít ő üzeneteket, szállít süteményt, és megtesz bármit, amíg Yarrow kéri erre. Meglehet, nem ez a férfi részéről a legegészségesebb módja a helyzet kezelésének, de ha egyszer nem állt készen a találkozásra, akkor nem állt készen rá.

Terlu különben sem volt abban a helyzetben, hogy bárkinek is tanácsot adjon, hogyan kellene kezelnie a családi ügyeit, figyelembe véve, hogy ő maga még azt sem mondta el a családjának, hogy életben van.

– Az utolsó adagnak még úgyis meg kell sülnie, szóval csak nyugodtan, ráérsz – felelte Yarrow.

– Esetleg tudok segí…

A férfi leintette, majd beöntötte a nyers tésztát a sütőformába.

– Tizenkettőt sütök. Tízet nekik, egyet saját magunknak, egyet pedig a sárkányoknak a labirintusban. Örülni fognak neki, nem gondolod?

– Hogyne, nagyon fognak neki örülni – felelte Terlu. Nem pontosította, hogy kikre gondolt, ám ez nem is igazán számított, hiszen a süteménynek mindenki örül majd. Kicsusszant az ágyból, és átlépett a kandalló mellett heverésző Smaragoron.

Mire tisztán és felöltözve állt a kedvenc, puha nadrágjában és a gömbölyű alakjára simuló meleg felsőben, Yarrow már rózsaszirmokat és cukrot kavargatott egy lábasban, hogy rózsateát főzzön, amíg a mézes sütemények megsülnek.

– Vágtam neked egy szeletet – mondta Terlunak anélkül, hogy ránézett volna.

A lány tekintete a kistányérra siklott, amelyen egy szelet süti várta egy adag lekvár társaságában. Csak egy tányért és egy villát látott.

– Te már ettél?

– Nem vagyok éhes.

– Aludtál?

Yarrow vállat vont.

– Szeretnél beszélgetni, vagy inkább hagyjuk? – kérdezte Terlu. Leült az asztalhoz, a lekvárba mártott, majd a szájába tett egy falat mézes süteményt: az édes, könnyű tésztának remekül állt a citromos málnalekvár savanykás íze. Majdnem felnyögött, annyira ízlett neki. Úgy érezte magát, mintha őt mártották volna egy adag cukorba. Cukor folyt az ereiben, és málnaízűvé vált a lehelete. Megrázta magát, hogy újra a férfira tudjon összpontosítani. Yarrow nem is sejtette, milyen hatást tud elérni a süteményeivel. – Ha bármikor beszélgetni szeretnél, én meghallgatlak. De semmi sem kötelező.

Ha Yarrow-nak arra volt szüksége, hogy süssön, Terlunak semmiféle kifogása nem lesz ellene.

A férfi vászonszalvétákba csomagolta az elkészült süteményeket. Amikor végzett, hosszasan nézte őket, mielőtt megszólalt.

– Gyerekkoromban a nagybátyám, Rorick úgy döntött, hogy meg kell keményednem. Azt mondta, túlságosan függök az apámtól, és ha rendes és a közösség számára hasznos polgára akarok lenni a Félhold-szigetek Birodalmának, illetve, és ez az ő szemében még fontosabb volt, a beldei üvegházak világának, akkor meg kell tanulnom önállónak lenni.

Terlu a férfi arcát fürkészte. Yarrow a becsomagolt süteményekre meredt – úgy tűnt, mintha valami egészen mást látott volna maga előtt. Ez nem lesz egy vidám történet.

– Azt mondta, játsszunk egy játékot: ha hazatalálok, én nyerek – folytatta Yarrow. – Rábeszélt, hogy kössük be a szememet, majd hosszan vezetett, érzésre több kilométeren át. Azt mondta, számoljak el tízig, aztán vegyem le a szemkötőt. Amikor megtettem, egyedül találtam magam a sötétben. Koromsötét volt. Azt hittem, hogy a sziget túlsó felében lévő üvegházba visz, helyette azonban a sziget gyomrában lévő barlangok egyikébe vezetett. És magamra hagyott. Fény nélkül, élelem nélkül, víz nélkül. Némi nedvességet tudtam csak lenyalni a barlang faláról.

A férfi elhallgatott. A tea felforrt.

– És kijutottál? – kérdezte Terlu. A nagybátyja biztosan visszament érte. Vagy talán nem is ment olyan messze a kijárattól.

– Három nap múlva. Azóta nem szeretem a labirintusokat. És a barlangokat sem.

Három nap a föld alatt, egyedül a sötétben, élelem és víz nélkül. Terlu megborzongott.

– Hány éves voltál?

– Kilenc.

– Kilencéves voltál, és senki sem indult a keresésedre? Mit csináltak a szüleid?

Yarrow a fejét rázta.

– Anyám addigra már rég meghalt, apám meg… Úgy tudom, a nagyanyám küzdött apámmal és Rorick bácsival, hogy küldjenek értem egy keresőcsapatot, ők azonban nem voltak hajlandók rá. Az utolsó percig azt hittem, hogy majd értem jönnek. Hogy csupán játéknak szánták. Amivel eltelik egy délután.

Terlu legszívesebben odament volna a férfihoz, hogy megölelje. Vagy Birch és Rorick elé vonult volna, hogy rájuk üvöltsön, és félreérthetetlen szavakkal beolvasson nekik.

– Amikor visszaértem, megkérdeztem apámat, miért nem jött értem. – Yarrow nyugodtan és egyenletesen kevergette a rózsateát, de változatlanul nem nézett a lányra. – Azt mondta, dolga akadt.

– Annyira sajnálom, Yarrow! – Terlu valójában azt akarta mondani: Én elmentem volna érted. Felemelte a bögrét, a meleg tea melengette a tenyerét. Beleszippantott a tea édes gőzébe. – Helytelenül cselekedett. Gyerek voltál. De még ha nem is lettél volna… Sajnálom.

Yarrow egyszer csak biccentett egyet. Olyan feszültnek látszott, hogy Terlu attól tartott, darabokra törne, ha kilépne a szélbe. A teájához hozzá sem ért.

– Ha megkérdezik, miért nem én magam vittem át a süteményt…

– Majd azt mondom, dolgod akadt.

Yarrow már-már elmosolyodott.

Terlu egymaga sétált át a havas úton a varázsló műhelyébe a mézes süteményekkel és egy teáskannával. Hallgatta, ahogy a szél susogott a hó felett. A kék égbolton nem látszott felhő, a levegő megtelt a fenyők és a tenger illatával. Vidám hangok és kalapácsütések zaja hallatszott a távolból.

Yarrow rokonai a kék házikó körül nyüzsögtek.

Terlu odakiáltott nekik:

– Csak hogy tudjátok, abban – és arra az út mentén fekvő házra mutatott, amelyben először járt – vad griffmadarak laknak. Egyébként pedig hoztam reggelit.

Egy arany-fekete hajú nő sietett elé mosolyogva: Rowan, Yarrow húga. Terlu azonnal megismerte őt még az előző napról. Az arccsontja ugyanolyan volt, mint a kertészé, a mosolya azonban szélesebb. Erős anyagból készült munkaruhája fölött vastag barna kabátot viselt. Ma lila szalaggal kötötte copfba a haját.

– Te egy igazi kincs vagy – mondta. – És igen, tudunk a griffekről. Az a néhai Misla nénikénk háza volt. A halála előtt bevallotta, hogy egy tortát hagyott a konyhaszekrényben. Ez egyszerre volt a sütemény elleni merénylet és meghívás a vadállatok számára, a vadon élő griffek ugyanis kifejezetten édesszájúak. Te vagy Terlu Perna, ugye?

– Igen. Te pedig Rowan, ha nem tévedek. Üdv itthon. – Terlu emlékezett rá, mit mondott Yarrow: az a kék házikó, amelyet még azelőtt nézett ki magának, hogy kiderült volna, a kertész befogadja a saját házába, a húgáé volt. Ez az az épület, amelyet a legkönnyebben lehetett lakhatóvá tenni, talán mert kevesebb évig állt elhagyatottan. Terlunak feltűnt, hogy a rokonság már használatba is vette Yarrow szerszámait és barkácskészletét. Vajon mit szólna hozzá, ha tudná? Valószínűleg nem zavarná annyira, egészen addig, amíg nem kell szóba állnia velük. – Remélem, mindannyian jól aludtatok.

– Nagyon is! Olyan mélyen, mint egy téli álmot alvó medve. Azoknak, akik az emeleten aludtak, nyugtalanabbul telt az éjszakájuk a szellem miatt, de most már hamarosan rendbe hozzuk a házikókat. – Rowan átvette Terlutól a teáskannát. – Gyere, vigyük el a műhelybe. A többiek ott vannak, még készülődnek. Hahó, Ambrel! Terlu hozott reggelit.

Ambrel odasietett hozzájuk. Alacsonyabb volt Rowannál, a bőre égszínkék, az arca pedig kerek, akár egy alma. Kék kabátja alatt buggyos, hímzett virágokkal díszített blúzt viselt. A kabátján már vastagon állt a fűrészpor.

– Ő itt a feleségem, Ambrel – mutatta be Rowan.

Terlu üdvözölte Ambrelt.

– Igen, tegnap találkoztunk… Rowan, egy szellemet említettél?

– A jó öreg varázsló, Laiken – felelte Yarrow húga. – Nem meglepő. Keveredett benne a mágia és a boldogtalanság: tipikusan az a fajta, aki szellemként itt marad.

– Engem azért meglepett – jegyezte meg Ambrel.

Rowan vállat vont – a mozdulatában annyira Yarrow-t vélte felfedezni, hogy Terlu szeme kidülledt, ahogy rábámult.

– Ártalmatlan. Többnyire csak nyögdécsel.

– Felőlem áriákat is énekelhet, én akkor sem akarnék ott lakni – szögezte le Ambrel.

Laiken szelleme kísértett a műhely emeletén? Terlu eddig is érzett ott valami kísértetiességet, de arra álmában sem gondolt, hogy a műhely valóban szellemjárta hely. Nem felejtette el, milyen baljós árnyakkal telinek és nyomasztónak találta az emeletet, és hogy amióta először odafent járt, esze ágában sem volt újra felmenni. Akkor még azt gondolta, nem lepné meg, ha Laiken kétségbeesése ott maradt volna a falak között, de odáig még gondolatban sem merészkedett el, hogy maga a varázsló is ott ragadt. Nem lett volna rossz tudni, hogy Laiken szelleme még mindig a műhelyben jár-kél-e.

– Tud beszélni? – kérdezte Terlu. Ha a varázsló elárulná neki, melyik varázsigéket használja, és melyek azok, amelyek csak kísérleti jellegűek, vagy ami még rosszabb, veszélyesek vagy hibásak…

– Nem találkoztál még szellemmel, ugye? – kérdezte Rowan némi fáradtsággal a hangjában, amiből Terlu arra következtetett, hogy ő már találkozott legalább eggyel. A lány tudomása szerint a szellemek nem túl gyakoriak. Eltöprengett, vajon milyen történetek rejlenek Rowan hanghordozása mögött. – A szellem nem más, csupán egy kupac hátramaradt érzelem. Az, ami a legerősebb volt az emberekben, amikor még éltek. Nincs valódi tudatuk, és gondolkodni sem tudnak.

– Nem többek egy nagy adag szomorúságnál, amely mindenhová beszivárog – tette hozzá Ambrel.

Rowan átkarolta a felesége derekát, és így szólt hozzá:

– Ezért győztem meg a többieket, hogy először az én házamat újítsuk fel. Így lesz belőle a mi kis házikónk.

– Gyönyörű kunyhó – felelte Ambrel. – Nincsenek benne se szellemek, se griffmadarak.

Terlu nem említette meg nekik, hogy ez volt az a ház, amelyet korábban kinézett saját magának. Most, hogy a házak eredeti tulajdonosai visszatértek, Yarrow ajánlata, miszerint bármelyik házat kiválaszthatja, már nyilván érvényét vesztette. Meglepte, voltaképpen mennyire örült ennek. De vajon hogy viszonyul ahhoz Yarrow, hogy a lakótársa jelenléte állandóvá válik? Azóta, hogy az első nap beszélt róla, a férfi nem hozta szóba a házak rendbetételét, így Terlu szerette volna azt hinni, hogy nem zavarja a helyzet. Ahelyett, hogy abban reménykedem, nincs ezzel problémája, inkább meg kellene kérdeznem róla.

Bár valószínűleg csak megvonná a vállát.

Vagy annyit mondana, hogy így melegebb.

Elképzelhető, hogy Yarrow tudott Laiken szelleméről?

– Mikor láttad utoljára a bátyádat? – kérdezte Terlu. – Úgy értem, azelőtt, hogy tegnap találkoztatok. – Aztán persze felmerül az a kérdés is, hogy miért nem maradt Rowan is Belde szigetén az apjával meg az öccsével. Yarrow egyértelműen azt mondta, hogy a végén már csak kettesben voltak itt az apjával.

– Öt éve? Vagy talán hat? A nagybátyámnak és a nagynénémnek segítség kellett a virágboltjukban, apa pedig úgy gondolta, ez jó lehetőség lenne… Rin néni és Ubri bácsi felajánlották, hogy elküldenek egyetemre, én pedig mindig is erre vágytam.

– Aztán kiderült, hogy már amúgy is többet tud az osztálytársai többségénél – mondta Ambrel szeretetteljes mosollyal. – Így találkoztunk. Engem jelöltek ki arra, hogy segítsek neki felzárkózni, és felkészítsem az első év további részére, de nem volt szüksége a segítségemre. – Gyengéden megsimította a felesége arcát.

– Szükségem volt a segítségedre – felelte Rowan. – Csak nem a tanulásban.

Ambrel mosolya szélesebbre húzódott.

– Hát igen. Szemernyi divatérzék sem szorult belé.

– Azt tudtam, hogyan öltözzek az üvegházban végzett munkához – mondta Rowan. – Alyssiumban viszont…

Terlu jól emlékezett arra, milyen volt először megérkezni a fővárosba. Letaglózta, milyen sokféleképpen öltözködtek az emberek. Csak akkor értette meg ennek a lényegét, amikor rájött, hogy az öltözködés valójában az ő sajátos nyelvük. A ruhaválasztásuk elárulta, mit várnak az adott naptól, mit gondolnak saját magukról, és mit szerettek volna, hogyan viszonyuljanak hozzájuk mások. Örömmel fedezte fel, hogy a könyvtárosok ugyan egyféle szabvány alapján készült tunikát viseltek, ám azt szabadon alakíthatták az ízlésüknek megfelelően. Terlu például élénk színű szalagokkal dobta fel, mivel ezek Eano madaraira, gyümölcseire és lakóira emlékeztették.

Eszébe jutott, hogy a ruhák, amelyeket Yarrow-tól kapott, valószínűleg Rowanéi vagy valamelyik másik rokonuké lehettek. Remélte, hogy azért azokat nem kérik majd vissza. Nem akaródzott volna a régi könyvtárostunikáját viselnie. Ő már nem ugyanaz a Terlu, aki azt a ruhát hordta.

– Az első szabadnapunkon elvittem vásárolni – mondta Ambrel.

– Egy sálat vettél nekem. A legszebb dolog volt, amit valaha láttam.

– A legszebb dolognak, amit én valaha láttam – felelte Ambrel.

Rowan olyan ragyogóan mosolygott a feleségére, mintha Ambrel lett volna a nap, a hold és az összes csillag az égen, Terlu pedig azon kapta magát, hogy irigységében majdnem felsóhajt. Ő is azt szerette volna, ha így néznének rá, ennyi bizalommal, hittel és örömmel.

– A sálat virágok és indák díszítették, amelyek az üvegházakra emlékeztettek. Ambrel megérezte… Rájött, hogy honvágyam van, és azt szerette volna, ha a múltam egy darabja a jövőmbe is elkísér.

Ambrel éppolyan imádattal mosolygott vissza Rowanre.

– Azt a sálat viseltem az esküvőnkön – mondta Rowan.

– Most pedig itt vagyunk – folytatta Ambrel –, visszatértünk oda, ahonnan elindultál, én pedig szeretném látni és megtapasztalni mindazt, ami azzá tett téged, ami vagy. A ruhákat leszámítva. Ilyen göncöket fel nem vennék.

Rowan végignézett magán, és elvigyorodott.

– Pedig tövisállók.

– Olyan, mintha tömör fa lenne rajtad – jelentette ki Ambrel, majd Terluhoz fordult. – A divattól eltekintve elképesztően boldog vagyok, hogy itt lehetek. Rowan állandóan arról beszélt, milyen csodákat rejt Belde hatalmas üvegháza. Mint amilyenek az álomvirágok.

– Mondd el neki te – fordult Rowan is Terluhoz. – Az álomvirágok a legjobbak.

A lány azonban csak a fejét rázta.

– Fogalmam sincs, mik azok.

– Micsoda? Yarrow nem mutatta meg őket…? Na jó, ezt orvosolnunk kell – jelentette ki Rowan, és egyik karját Terluéba, a másikat pedig Ambrelébe fűzte. – Ezt mindkettőtöknek látnotok kell, most azonnal.

– De mi lesz a reggelivel? – kérdezte Ambrel.

Terlu kiszabadította magát, és a mézes süteményeket átadta a közelben lévő rokonoknak – úgy emlékezett, Harvenának és Finnelnek hívták őket –, és meghagyta, hogy osszák szét a többiek között a teával együtt.

– Yarrow küldi – mondta nekik. – Ő… Majd ő is meglátogat benneteket. Valamikor. Talán. Mindenesetre jó étvágyat hozzá!

Hát, ezt kevésbé esetlenül is meg lehetett volna oldani. De legalább azt nem firtatta senki, miért nem jött el Yarrow maga is. Terlu remélte, hogy a többiek úgy gondolják, a kertész épp nem ér rá. Vagy félénk. Eszébe jutott a történet, amelyet Yarrow mesélt neki, és elgondolkodott, vajon van-e az itt lévők közt olyan, aki tudta, hogy a kisfiú Yarrow-t egyedül hagyták egy barlangban. Vajon tudtak róla, mielőtt vagy miután megtörtént, esetleg közben is? Megpróbáltak közbelépni, vagy legalább megakadályozni? Veszekedtek Rorickkal és Yarrow apjával az eset után, vagy egyszerűen csak elfogadták azt, ami történt? Terlu azon is eltöprengett, hány olyan gyerekkori történet lehet még, amelyről ő nem tud. Vajon ezek jobbak vagy rosszabbak lehetnek a barlangosnál?

Harvena és Finnel mosolyogva megköszönték neki a süteményeket, ezután pedig folytatták a munkát. Terlu gyorsan visszavonult, és csatlakozott Rowanhoz és Ambrelhez, akik már az üvegház felé sétáltak.

Rowan éppen arról csacsogott, hogy az álomvirágok a kedvencei. Kis korában találkozott velük először, amikor gyakran voltak rémálmai.

– Tudod, csak a szokásos rémálom, amikor meztelenül lezuhansz egy szikláról, és felfalnak a húsevő növények – mondta Rowan.

– Ez a rémálom nagyon is illik hozzád – jegyezte meg Ambrel.

– Ugyan már, annyira azért nem szokatlan – ellenkezett Rowan. Megérkeztek az üvegházhoz. Amint beléptek ebbe a védett, nyárias buborékba, levették a kabátjukat. A levegőben a felmelegedett talaj földes szaga keveredett az éppen csak kipattant virágbimbók ontotta, édesen csábító illattal. – Na és, Terlu, neked is van hasonló rémálmod?

Az enyém az, hogy képtelen vagyok mozogni, beszélni, évekre egyedül hagynak, elveszítem az időérzékemet; nem tudom, hol vagyok; nem tudom, ki vagyok…

– Néha én is álmodom azt, hogy zuhanok – hazudta.

– A húsevő növények – erősködött Ambrel –, azok miatt olyan szokatlan.

– Láttál te valaha légycsapót? Szétbomlasztják a zsákmányukat. Tíz napra van szükségük ahhoz, hogy megemésszenek egy rovart. – Rowan megborzongott. – Nem azt mondom, hogy nem csodálatosak meg értékesek, meg mit tudom én, miket szokott róluk mondani Yarrow… persze ő életében nem találkozott még olyan növénnyel, amelyet ne szeretett volna, és erősen kétlem, hogy ez megváltozott… de már a gondolatuktól is kiver a víz.

– Amelyikkel én találkoztam, az kedves volt – jegyezte meg Terlu.

– Majd igyekszem udvariasan viselkedni, ha valaha is találkozom vele – mondta Rowan. – Most pedig… ha jól emlékszem… aha, igen, erre kell menni az álomvirágokhoz! – A következő ajtó felé kezdte rángatni őket, majd, miután beléptek rajta, egy orgonákkal teli helyiségben találták magukat: sötétlila, levendulaszínű és fehér virágú orgonabokrok váltakoztak odabent. Az illatuk úgy betöltötte a levegőt, hogy a három nőnek egy pillanatra elállt a szava is. Szótlanul mentek előre, miközben beszívták az orgonaillatot. A sűrű bokrok egészen a plafonig értek, zöld leveles ágaik egymásba gabalyodtak. A harsogó zöldből lila virágfürtök omlottak.

– Ez gyönyörű! – rebegte Ambrel.

– Ismerted valamelyiket az öntudatra ébredt növények közül? – kérdezte Terlu Rowant. – Mármint mielőtt elmentél. – Nem emlékezett rá, mit is mondott Yarrow, hány éves volt, amikor a növények álomba merültek. Gyerek lehetett? Terlu Laiken jegyzeteinek sorrendjéből tudta, hogy már akkor elkezdte elbocsátani a kertészeit, amikor még csak kísérletezgetett az altatóbűbájjal. Azon tűnődött, a kertészek bármelyike gyanította-e akkoriban, hogy a növények alvása nem természetes jelenség.

– Dendy sokat vigyázott rám kicsi koromban. Nem hagyta, hogy a tengerbe essek, mérgező bogyókat egyek, meg ilyenek. Remekül csinálta – mondta Rowan, majd kinyitott egy újabb ajtót, amely a soron következő üvegházba vezetett. Itt levelekkel teli bokrok sorakoztak egymás után. – Hosha pedig, a fügekaktusz, mindig felajánlotta nekem a virágát, valahányszor újabb virágot hozott. Lottit nem ismertem. Gondolom, akkor, amikor én már elég idős voltam ahhoz, hogy szabadon járjak-keljek az üvegházakban, ő már aludt. De az is lehet, hogy Laiken szándékosan elzárta előlünk a tornyába. Mindenesetre amikor a bűbáj kudarcot vallott, és nem szólaltak meg többet… Hát igen, az nem volt egy túl jó nap.

Hiányoztak neki. És a bátyja? Ő vajon hiányzott neki? Tervezte valaha is, hogy visszatér a szigetre? Visszajött volna, ha Alyssium nem esik el? Akad egyáltalán köztük olyan, aki visszatért volna?

– Ne haragudj, hogy megkérdezem, de miért nem jött vissza egyikőtök sem Beldére mostanáig?

– Na és Yarrow? Ő miért nem jött el hozzánk soha? – vágott vissza Rowan. Vidám hangja élesebbé vált. Megszaporázta a lépteit, és továbbmasírozott a következő üvegházba, majd onnan is a következőbe. Szünet nélkül menetelt, egy pillantást sem vetve a cserepekből kiömlő sziromzuhatagra; a magasba törő fákra, amelyek lombja a mennyezetet súrolta; az oszlopokra felfutó vékony indákra vagy a körülöttük nyíló, megszámlálhatatlan mennyiségű virágra. – Van neked fogalmad arról, hány meg hány levelet írtam neki, amelyekre nem kaptam választ? Hányszor, de hányszor könyörögtem neki, hogy jöjjön el Alyssiumba? Ha csak látogatóba is. Spóroltam. Iskola után a virágboltban dolgoztam, és mindent, amit kerestem, félretettem azért, hogy ki tudjam fizetni Yarrow hajóútját, ha eljönne hozzánk. Annyi pénzt takarítottam meg, hogy elég legyen a visszaútra is, amennyiben nem szeretne Alyssiumban maradni. Csak azt akartam, hogy jöjjön. Tudod, hányszor írt vissza, hogy megmagyarázza, miért nem jön?

Terlu nekiállhatott volna találgatni, de ez költői kérdés volt.

– Szükségem lett volna a bátyámra. És az apámra. Amikor apám végül eljött, Yarrow azonban nem tartott vele… akkor írtam neki egy hosszú levelet, amelyben összeszedtem az összes okot arra, miért csatlakozzon hozzánk.

Még kétszer balra fordultak, átvágtattak olyan üvegházakon, amelyeket Terlu még sosem látott (az egyik különféle, zöldben, fehérben és lilában pompázó díszkáposztákkal volt tele, a másik pedig buja zöld növényzettel, rajta apró, nyújtózkodó macskákra emlékeztető hernyókkal), és megérkeztek egy füstös üvegű ajtóhoz. Vagy az ajtó túloldalán lévő üvegház lett volna ilyen sötét és ködös? Terlu hunyorogva próbálta kivenni, mi lehet az üveg túloldalán, de csak árnyékokat látott, fák és oszlopok árnyékát. Szokatlanul sötét volt odabent.

Rowan megállt, és úgy meredt az üvegajtóra, mintha a semmibe bámulna.

– Egyszer sem. Egyetlenegy levelet sem írt nekem, soha – mondta, majd belökte az ajtót, és Ambrelt is maga után húzta.

Terlu kissé lemaradt mögöttük, elgondolkozott Rowan szavain. Soha nem kérdezte meg Yarrow-tól, hogy megpróbálta-e felvenni a kapcsolatot a rokonaival, és ő maga sem beszélt erről. Nyilván nem is tartozott Terlura, mindenesetre ő magában Yarrow apját, húgát, unokatestvéreit, nagynénjeit és bácsikáit okolta azért, amiért egyedül hagyták őt a szigeten. Arra nem is gondolt, hogy amint a többiek úgy döntöttek, elhagyják Beldét, éppen ilyen döntés volt Yarrow részéről az, hogy ő pedig itt marad. Terlu belépett Rowanék után az ajtón.

– Az a levél, amit küldtem, az lett volna az első…?

Nem fejezte be a mondatot. Megtorpant, és elképedt.

Az üvegházat halványkék derengésbe vonta a mesterséges hold fénye. Az épület kupolájának csúcsán mesterséges hold látszott, csillogó fonalak kötelékében. Egy különös fuvallat szikrázó felhőfoszlányokat kavart a levegőben. A mélykék, fekete és szürke virágok az éjszakai kert színeit idézték. Még a leveleik is sötétszürkék voltak. Szirmaikból csillagszerű ragyogás szállt fel, mintha csak csillagport leheltek volna.

Terlu mélyen beszívta az odabent szálló jázminillatot, miközben egyre beljebb haladt.

– Ehhez jobb, ha előbb leültök – mondta Rowan.

Ambrel keresztbe tett lábbal leült a földre, Terlu pedig nem messze tőle foglalt helyet. Rowan leszakította a hozzájuk legközelebb eső virágot: egy fekete teáscsészéhez hasonlított, ívbe hajló szirmai belesimultak a tenyerébe. Letérdelt, és először a feleségének nyújtotta.

– Biztonságos? – kérdezte Ambrel.

– Kérnélek én olyanra, ami nem biztonságos?

– Persze, ha viccesnek találnád – felelte Ambrel. – Ettől most úgy fogok viselkedni, mintha majom lennék?

– A kínos és a veszélyes nem ugyanaz – mondta vigyorogva Rowan. – Amúgy pedig imádni való kismajom voltál. – A felesége orrára koppintott.

Ambrel kivillantotta a fogait, és majomhangokat kezdett kiadni magából, mire mindketten elnevették magukat.

– Bocsánat – fordult Ambrel Terluhoz. – Ez néhány hónappal ezelőtt történt Alyssiumban, még a forradalom előtt, amikor mindannyian azt hittük, hogy minden rendben lesz, és a dolgok békésen rendeződnek majd. Rowannal elmentünk egy mulatságba, amit egy alacsonyabb rangú varázsló szervezett. Szórakozásként varázscukrokkal kínált minket, amelyek elvileg öt-tíz percre állattá változtatják az embert.

– A valóságban azonban a bűbáj nem volt más, csupán egy trükk. Csak elhitette veled, hogy állat vagy.

– Rowan például azt hitte, hogy egy sün.

– Egész idő alatt a szőnyegeken turkáltam az orrommal, rovarok után kutattam – vallotta be vigyorogva Rowan. – Állítólag még röfögtem is.

– De te legalább nem próbáltad meg a csilláron hintázva pástétommal eltalálni a vendégeket – jegyezte meg Ambrel. Csillogó szemmel idézte fel az emléket, Terlu pedig azon tűnődött, mennyire más élményt jelentett számára Alyssium. Ő nem járt mulatozni, leszámítva a könyvtárban megrendezett télünnepet. A varázslók, akár magas, akár alacsonyabb rangúak voltak, nem érintkeztek a negyedik számú könyvtárosokkal. Legalábbis velem nem. Egyszer egy nyurga, zöld bőrű varázsló valamelyik távoli szigetről úgy tett, mintha udvarolni akarna neki, ám nem kellett hozzá sok idő, hogy rájöjjön, valójában csak a tiltott varázskönyvekhez szeretett volna hozzáférni. Nem is leplezte különösebben. Terlu néhány napig azért siratta.

– A varázsló igazán megérdemelte, hogy pástétom kerüljön a hajába.

Ambrel elmosolyodott.

– Nagyon nem tetszett neki a dolog. Rengeteg időt fordított a hajára, és számos varázslattal tartotta rendben. Ha jól emlékszem, pár percenként változott a színe.

– A pástétom után – folytatta kuncogva Rowan – már csak két szín váltakozott rajta: szürke és zöld. Na de a lényeg az, hogy az álomvirágok nem ilyenek. Te mondod meg, miről szóljon az álom. – Az orrához emelte a virágot, és azt mondta: – Tánc a tengerparton.

Lehunyta a szemét, és mélyen magába szívta a virág illatát. Elmosolyodott.

Néhány pillanattal később kinyitotta a szemét, és kifújta a levegőt.

– Gyerekjáték – mondta, kissé elnyújtva a szót. – Az én tengerpartomon meleg volt a homok, a víz lágyan hullámzott, és enyhe szellő fújt.

– Vagyis… egyszerűen csak megkéred, hogy arról álmodj, amiről szeretnél? – kérdezte Terlu. Nem talált hasonló bűbájt Laiken jegyzeteiben, igaz, még számos varázsigét nem fordított le, pláne nem nézett át tüzetesen. Vajon hány csoda várja még, hogy felfedezze?

Ambrel elvette a feleségétől a virágot.

– Arról szeretnék álmodni, ahogy megcsókollak.

– De hát azt bármelyik nap, bármikor megteheted – felelte Rowan.

– A holdon – pontosított Ambrel. Beszívta a virág illatát, behunyta a szemét, majd néhány másodperc múlva ismét kinyitotta, és előrehajolt, hogy megcsókolja a feleségét.

Ezután átadta a virágot Terlunak.

Ő is a tenyerébe fogta, és belenézett: szikrák úszkáltak a szirmok között. Olyan álmot kérhetett tőle, amilyet csak akart. De ahogy egyre inkább elmerült a virág látványában, arra kellett rájönnie, hogy valójában nem is akar itt lenni, most legalábbis biztosan nem.

Rettentően vágyott barátokra, emberekre, beszélgetésre. Már a könyvtárban is ez volt minden vágya, olyannyira, hogy még az életét is kockáztatta azért, hogy valamiféle társasága legyen. Most pedig ez a két nő maguk közé fogadták őt, megnyíltak előtte, beszélgettek és viccelődtek vele, és beavatták a közös történeteikbe is, ennek ellenére Terlu nem szeretett volna mást, mint megtalálni Yarrow-t, és megosztani vele mindezt. Nem valakire vágyom. Nekem ő kell. Még akkor is, ha nem volt hajlandó szembenézni a családjával kapcsolatos érzéseivel. Akkor is, ha a rokonsága érkezése előtt nem osztott meg vele semmit a benne lévő haragból és csalódottságból. És akkor is, ha voltaképpen még most sem tudta, milyen érzéseket táplál iránta Yarrow.

– Sajnálom, de most mennem kell – mondta Rowannak és Ambrelnek.

Egyik sem figyelt rá – újabb virágot szakítottak le, és együtt fogták, ujjaik egymásba fonódtak a szirmok körül.

Arra vágyom, ami nekik már megvan, suhant át Terlu agyán.

Óvatosan letette a földre a saját virágát, majd magukra hagyta a szerelmeseket és az álomvirágokat, hogy megkeresse az ő hallgatag kertészét.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

TERLUNAK MAJDNEM EGY ÓRÁJÁBA TELT megtalálni Yarrow-t, és végül csak úgy lelte meg, hogy leszűkítette a keresést, és kizárta azokat a helyeket, ahol nem lehetett. Nem volt a családtagjai közelében, akik a házak rendbetételén dolgoztak. Nem találta a beszélő növényeknél sem, akik a varázstalanodott üvegházak repedéseinek javításával foglalatoskodtak. Nem látogatta meg a kis sárkányokat a napraforgó-labirintusban. Nem segédkezett sem az apjának a rózsáknál, sem a nagybátyjának az orchideáknál, sem pedig az unokatestvérének, aki a paradicsomokat gondozta. És nem tartózkodott Laiken műhelyében sem, a többi rokon, családi jóbarát és a néhai varázsló szellemének társaságában.

Egy miniatűr fákkal teli üvegház csendjében bukkant rá. Éppen egy parányi boróka fölé hajolt. Minden figyelmét az ágacskákra összpontosította, és még csak meg sem rezzent, amikor Terlu odament hozzá. A lány figyelte, ahogy a kertész az apró ezüstollójával a bokrot metszi.

Nyissz.

Nyissz.

Nyissz.

– Azért jöttél, hogy azt mondd, időt kéne töltenem a családommal? – kérdezte Yarrow.

– A családoddal akarsz időt tölteni?

Újabb nyisszantás.

– Nem.

Terlu keresztbe vetett lábbal letelepedett mellé, és figyelte a metszés folyamatát. Nem tudta megállapítani, mi alapján nyisszant le valamit a kertész, de olyan gondossággal dolgozott, hogy biztosan jó oka lehetett rá.

– A húgod megmutatta nekem és a feleségének az álomvirágos üvegházat.

– Ó! És tetszettek az álmaid?

– Nem próbáltam ki – felelte Terlu.

Yarrow szünetet tartott a metszésben, és a lányra pillantott.

– Miért nem? Teljesen ártalmatlan a dolog.

Mert te nem voltál ott, válaszolta volna legszívesebben Terlu, de nem tette. Nem tudta, Yarrow mit reagálna. Szóval csak megvonta a vállát.

– Laiken teremtette őket nekünk, gyerekeknek, hogy legyen mivel elszórakoznunk, amíg a felnőttek dolgoztak.

– Ez igazán kedves dolog.

Yarrow szája félmosolyra húzódott.

– Nem volt benne semmi kedvesség. Úgy gondolta, a gyerekek elvonják a dolgozói figyelmét, és veszélyt jelentenek a növényeire. Azért csinálta, hogy valamivel lekössön minket, és ne legyünk láb alatt.

– Talán mégiscsak kedves akart lenni, csak nem tudta, hogyan kell – mondta Terlu. Eszébe jutott, mit mesélt neki Dendy arról, hogyan vesztette el Laiken Riát, a lányát. Eltűnődött, vajon ez befolyásolta-e a varázsló gyerekekkel kapcsolatos nézeteit. Nem mintha ez mentség lehetett volna, mindenesetre magyarázatként szolgálhatott.

Yarrow horkantott egyet. Átsétált egy aprócska fenyőfához, gondosan szemügyre vette, majd nekiállt aprólékosan megmetszeni parányi ágait, a levágott részeket pedig óvatosan lesöpörte a gyökerekről.

– Laiken szelleme valóban ott van a tornyában? A húgod legalábbis így gondolja.

Yarrow ismét abbahagyta a metszést.

– Hmm. Azt el is felejtettem. Igen, azt hiszem, ott van. De csak a mérhetetlen keserűsége, a tudata nem. Eleinte még ordibáltam vele, amikor az üvegházak elkezdtek tönkremenni. Csak nyöszörgött.

– Hogy feledkeztél meg arról, hogy van itt egy szellem is? – kérdezte Terlu. Úgy vélte, ez azért olyasmi, amit a kertésznek illett volna megemlítenie, főleg miután egyre több időt kezdtek tölteni a toronyban. Már akkor el kellett volna mondania, amikor körbejárták a műhelyt. Vagy legalább megemlíthette volna érdekességképpen.

– Ez csupán a megbánás, amit maga után hagyott. Nem ő. Nem árt, és nem is használ. – Yarrow elfordította a cserepet a kis fenyővel, hogy másik szögből is szemügyre vegye. – Ettől még, persze, el kellett volna mondanom neked. És az álomvirágokat is meg kellett volna mutatnom.

– Semmi baj. Vannak bizonyos kötelezettsé…

A férfi felpattant, zsebre vágta a metszőollót, és Terlu felé nyújtotta a kezét.

– Megmutathatom neked… Mármint, ha van hozzá kedved… Szeretnél látni egy másik üvegházi csodát is?

Terlu megfogta Yarrow kezét, és felállt. Úgy érezte, ragyog a mosolya, mintha egyenesen belülről sugározna.

– Mindent látni szeretnék, amit meg akarsz mutatni nekem.

– Készített valaha valaki térképet ezekhez az építményekhez? – kérdezte Terlu, miközben Yarrow-t követte üvegházról üvegházra. Az egyikben tulipánok és nárciszok sorakoztak, a másikban szőlőtőkék, a harmadikban pedig tavirózsák úszkáltak az ösvény két oldalán lévő tavacskákban, és a tetőgerendákról hal formájú virágok lógtak. Köztük ezüstösen csillogó, fürge csellékre emlékeztető halacskák úszkáltak a levegőben, akárha vízben lettek volna. Terlu figyelte, hogyan cikázik a repülőhalraj ide-oda a virágszirmok között.

– Sosem volt rá szükségem – felelte Yarrow.

– Csinálnom kellene egyet. – A lány fel is vette a térképkészítést a teendői listájára. Amint rátalál az összes olyan varázsigére, amely segíthet helyreállítani az üvegházakat, sort kerít majd rá. Áthaladtak egy üvegházon, amelyben egy fűzhöz hasonló fa állt, lehajló ágain ragyogó, buborékszerű gömbök csüngtek. A fa édeskés illatot árasztott magából, megfoghatatlant, amilyen a rég elmúlt nyári nap elillanó emléke. Terlu mélyen magába szívta. Egy madár körözött felettük, füstfelhővé vált, majd ismét megjelent. Talán Laiken kísérleteinek egyike? Vagy csupán egy véletlen mágikus madár, amelyet ez a rengeteg varázslat vonzott ide? Terlu örömmel vette volna, ha van ideje tanulmányozni az itt élő mágikus lényeket. – Kellene egy lista az összes itt élő fajról is. Talán az újonnan érkezők is hasznát vennék.

– Nem maradnak itt.

– Valóban? Ezt ők mondták neked? – Terlu biztosan tudta, hogy Yarrow még egy szót sem váltott a rokonaival.

A kertész kinyitotta a soron következő üvegház ajtaját, és tartotta, amíg Terlu besétált rajta.

A helyiségben, ahová a lány belépett, vastag fűszálak nőttek, a tetejükön maroknyi fehér virágokkal. Az illatuk emlékeztetett a…

– Fokhagyma? – mosolygott a férfira Terlu. Hát nem felejtette el, hogy korábban említette neki, mennyire szívesen megnézné.

Töméntelen mennyiséget ültettek belőle, egyik sort követte a másik.

– Finom az illata – jelentette ki a lány. – Azt hittem, túlságosan erős lesz. – Elindult a sorok között. A növények rendezetten sorakoztak, mindegyiket körültekintően ültették el, és szeretettel.

– Főzve áthatóbb illata van.

– Köszönöm, hogy megmutattad. – Meglehet, mindez nem látszott többnek egy rakás fokhagymánál. Nem gyémántszitakötő, sem levélegérke, sem miniatűr sárkány vagy színpompás pillangó. Yarrow azonban nyilvánvalóan nagyon szerette ezt az üvegházat. A lelke egy része volt. Jelentéssel bírt, hogy úgy döntött, megosztja vele.

– Van még valami, amit szeretném, ha látnál. – Yarrow Terlunak nyújtotta a kezét, majd kézen fogva sétáltak tovább a fokhagymasorok között. – A családomnak nem kell külön mondania, hogy tudjam, elmennek majd – mondta a kertész. – Ismerem őket. Nem akarnak itt lenni.

– Nem fognak elmenni.

Yarrow egy feketére festett ajtó előtt állt meg.

– Csukd be a szemed.

Terlu engedelmeskedett.

– Nem fognak elmenni, hiszen nincs hova menniük. Amúgy pedig nagyon is úgy látszott, a húgod örül annak, hogy visszatért. Szerintem hiányzott nekik Belde. És te is.

Yarrow felhorkant.

– Tudod – nevetett Terlu –, nem lehetetlen, hogy egyesek szerethetőnek találjanak téged. – Amint kiejtette a száján a szavakat, azt kívánta, bárcsak nyitva lenne a szeme, hogy lássa Yarrow arckifejezését. A férfi nem szólt semmit, csak a kezénél fogva maga után húzta.

Terlu érezte, hogy a következő üvegházba átlépve megváltozik a hőmérséklet. Hűvösebb lett, bár hideg nem volt. Mélyen beszívta az édes, ismerős virágillattól nehéz levegőt. Talán orgona lehetett? És rózsák? Meg… Megint beleszippantott a levegőbe, mire az, mintha csak meg akarta volna tréfálni, újabb édeskés illatokat hozott, amelyekről Terlu nem tudta, honnan jöhetnek.

– Kinyithatom a szemem?

– Igen. – Yarrow közvetlenül mellette állt. Meleg lehelete a fülét cirógatta, amibe a lány beleborzongott. Mintha a bőre is tudatában lett volna a férfi közelségének. Önkéntelenül is Yarrow hangja felé dőlt; olyan közel voltak egymáshoz, hogy a kertész inge a hátát súrolta.

Amikor Terlu kinyitotta a szemét, mindenütt csillagokat látott. Elakadt a lélegzete.

Egy egész csillagrendszer tárult elé.

– Akkor a leglátványosabb, amikor a szemed már hozzászokott – mondta Yarrow. – Ezért kértem, hogy csukd be előbb. Hogy lásd a csillagokat a csillagok között.

– Ezek mind – Terlu az egyik csillagkép felé nyújtotta a kezét – virágok?

– Biolumineszcens virágok – helyeselt a kertész. A fejük felett egy virágcsillag éppen keresztülszelte az üveg égboltot. – Egy csipetnyi varázslattal – tette hozzá, majd ismét kézen fogta Terlut, és átsétáltak az üvegházon. Az ösvény a csillagmezőn kanyargott, és a lány akárhová nézett, csillogó, táncoló virágokat látott. – Nem igényelnek túl sok gondoskodást, ezért ritkán vagyok itt. Leginkább akkor, amikor emlékeztetni szeretném magamat arra, milyen hatalmas a világegyetem.

– Ez gyönyörű!

A fények között Terlu megpillantotta az üvegházat betöltő indákat, és eltűnődött, vajon a sziget egén látható csillagok térképét rajzolták-e ki, vagy egy nem létező csillagrendszer képét mutatták.

– Laiken miért alkotta ezt meg? A lányának? – kérdezte.

– A lánya halála után hozta létre.

– Emlékül? Búcsúként? Bocsánatkérésképpen?

– Számít ez? – kérdezett vissza a férfi. – Most már a miénk.

A miénk. Hű, ezt úgy értette, hogy… Nem, biztosan saját magára meg a növényekre gondolt. Vagy magára és a családjára. Az apjára. A húgára. A nagynénjeire, a nagybátyjaira és az unokatestvéreire. Teljesen nyilvánvaló, hogy ez a hely hozzájuk tartozott, azokhoz az emberekhez, akik itt születtek, és most visszatértek. Nem rá, Terlura célzott, aki semmilyen módon nem kötődik hozzá vagy az üvegházhoz. Elvégre még kertész sem volt. Most, hogy jobban belegondolt, szinte kellemetlenül érezte magát, amiért egy pillanatig azt hitte, Yarrow róla beszélt…

– Hadd mutassam meg neked a tengeri termet.

– Tengeri termet?

– Szerintem tetszeni fog – mondta a férfi. – Talán még a fokhagymáknál is jobban.

– A fokhagymánál nem sok jobb dolog akad.

Yarrow elmosolyodott. Folytatták az utat.

Terlu emlékezett arra, hogy a férfi korábban emlegetett neki tengeri növényeket, ő pedig akkor nem kérdezte meg, hogyan és hol nőnek. Talán tavakon, mint a tavirózsák? Most sem érdeklődött róluk – hagyta, hadd lepje meg Yarrow.

A férfi még mindig fogta a kezét, Terlu pedig úgy döntött, ez a kedvenc érzése. Yarrow keze meleg takaróként burkolta be, és szinte elnyelte az övét. Érezte a kertész tenyerén és ujjain a munka okozta bőrkeményedéseket, amelyek egészen lágynak tűntek, olyan gyengéden tartotta a kezét. Azon töprengett, vajon Yarrow is annyira szerette-e kézen fogni őt, mint amennyire ő szerette a kezét a férfiéban nyugtatni. Ha a férfi keze körülölelte az övét, Terlu úgy érezte, nincs miért megszólalnia. Egymás oldalán sétáltak át az áttetsző virágokkal teli üvegházon, majd a következőn is, amelynek virágai néhány másodpercenként szirmokat lőttek a levegőbe, mintha miniatűr tűzijátékok lettek volna. A földet szirmok borították, a levegőben túlérett szilva illata terjengett.

Amikor a következő ajtóhoz értek, Terlu az üvegen keresztül kék derengést látott. Vibráló, gyöngyházfényű kéket. Víz lett volna?

– Amikor „tengeri teremről” beszéltél, akkor, ugye, nem valódi…

Yarrow kitárta az ajtót.

Egy alagút kezdődött odabent, amely a valaha látott legkékebb kékségbe vezetett.

– Ó! Ó, te jó ég! De, valódi tengerre gondoltál!

Terlu előresétált, továbbra is kéz a kézben a férfival. Az üvegházat tengervíz töltötte meg az alagút mindkét oldalán. Amikor a lány felnézett, halakat látott villogni a vízben – ragyogó kékben, ezüstben és aranyban pompázó halakat –, amelyek többemeletnyi magas, lágyan ringatózó hínár között úszkáltak.

A lába alatt homokot érzett. Az alagút belül száraznak tűnt, az üveg túloldala azonban megtelt a növények és az állatok nyüzsgő életével: tengerifűfélékkel, korallokkal és tengerirózsákkal. Észrevett egy élénkkék színű rákot is, amely iparkodva átmászott egy sziklán, majd ismét eltűnt a szeme elől.

– Érted már, miért voltam képtelen elhagyni Beldét? – kérdezte Yarrow halkan, szinte áhítattal a hangjában. – Minden ajtó mögött csodákra bukkansz.

– Nem értem, hogy hagyhatja el bárki is ezt a szigetet. – Terlu beljebb sétált; lenyűgözte mindaz, amit maga körül látott. A varázslat mértéke és összetettsége, amely egy ilyen csoda megteremtéséhez és fenntartásához szükséges… Az üvegház a tenger egy szeletét csomagolta magába. Hogyan hozhatta létre mindezt Laiken? És vajon meddig marad ez így? Ha ebben az üvegházban is megrepednek az üvegek… Még azelőtt meg kell fejtenie az üvegházakat rendbe hozó varázsigék titkát, hogy ez bekövetkezne. – Muszáj megmentenünk ezt a helyet.

Yarrow megszorította a lány kezét.

Terlu a hínár nyújtotta fenséges látványt csodálva megkérdezte:

– Itt hogyan kertészkedsz?

– Van egy létra. Megmutatom. – Azzal a kertész átvezette Terlut az alagúton, az üvegház túlsó falához, ahol egy létra állt, ugyancsak egy buborékszerű alagút által körülvéve. Egészen a mennyezetig fel lehetett rajta mászni. Terlu felnézett, és megpillantott egy körfolyosót, amely a víz fölött húzódott. Yarrow elengedte a kezét, és mászni kezdett.

Terlu követte. Ne nézz le! – parancsolt magára. A létrafokok erősnek tűntek, dacára annak, hogy jó néhány rozsdafolt éktelenkedett rajtuk. Az üvegen át már-már az is látszott, mi van a következő üvegházban: Terlu mély, a trópusokra emlékeztető zöld színű foltot tudott kivenni, rajta élénkpiros pöttyökkel. Hallotta, ahogy a háta mögött lötyög a víz a tartályában. Mire felért a létra tetejére, egészen kifulladt.

Yarrow már ott várta, hogy átsegítse az utolsó létrafokon.

– Jó magas – lihegte Terlu.

– Nézd – mondta a kertész, és Terlu háta mögé biccentett. A lány megfordult.

Az üvegház legtetején álltak, felettük már csak a hópelyhekkel borított üvegtető, afelett pedig csak a fehér felhőkkel teli, kék égbolt húzódott. A vízfelszín előttük terült el, hínárok és más tengeri moszatok lebegtek a tetején. És egyszer csak előbukkant egy tengeri teknős feje is.

A teknős a víz széle felé úszott.

– Örülök, hogy látlak, haver – szólt neki mosolyogva Yarrow.

– Van egy tengeri teknősünk? – préselte ki magából ámuldozva Terlu a kérdést.

Yarrow mosolya még szélesebbre húzódott.

– Azt mondtad, szereted a tengeri teknősöket. Ő itt már évtizedek óta velünk van. A húgom egyszer megpróbálta szabadon engedni… ami azt illeti, valóban szabadon is engedte. Voltaképpen háromszor is. A teknős pedig minden alkalommal kiúszott a partra, majd az uszonyai segítségével visszavonszolta magát az üvegházba. Szerintem úgy döntött, mi vagyunk a családja.

Terlu beleengedte a kezét a vízbe. Arra számított, hogy olyan hideg lesz, mint odakint a tenger télvíz idején. Ó, csakhogy ez olyan langyos volt, mint nyáron!

– Úszom egyet vele – jelentette ki Terlu, majd váratlanul, mielőtt még átgondolta volna, mit szól mindehhez Yarrow, elkezdte levenni magáról a tunikáját. Mielőtt kibújt volna belőle, kikukucskált a gallérja fölött. – Nem gond, ha…

– Amit csak szeretnél. – Yarrow a mennyezetre szegezte a tekintetét, és úgy elpirult, hogy aranyszínű arca szinte felizzott.

A lány csupán a másodperc törtrészéig habozott, aztán már le is került róla a felső. Ezt a nadrágja követte, csinos kis kupacot alkotva vele a földön. Terlu egy szál alsóneműben átmászott az alagút peremén, és beleereszkedett a vízbe a tengeri teknős mellé.

A teknős körülötte úszkált, olykor gyengéden nekiütközve.

– Be kellene jönnöd! – kiáltott ki a lány Yarrow-nak. – Tökéletes a víz! – Annak idején sokat úszott Eanón teknősökkel. Az egyik fajta különösen kedvelte az embereket, talán azért, mert összekötötték Eano lakosait azzal, hogy ha őket látják, biztosan kapnak valami finomságot. Úgy látszott, ez a teknős is ilyen. Terlu kacagott, miközben a teremtmény körbetáncolta őt a vízben.

– Csak csináld nyugodtan – felelte Yarrow. – Én inkább szárazföldi emlős vagyok.

– Biztosan nem bánod?

– Érezd jól magad. Kikészítek neked egy törülközőt, mire végeztél.

Terlunak eszébe sem jutott, hogy törülközőre is szüksége lenne. És az sem, hogy tél van odakint. Igaz, hogy a felsőruháit levette, az alsóneműi azonban csuromvizesek lettek. Valószínűleg jobban át kellett volna gondolnia ezt az egészet. A tengeri teknős ismét megbökte a fejével. Úgy tűnt, alig tud betelni a ténnyel, hogy társaságot kapott a vízben. Terlu elgondolkodott, vajon mikor úszott vele itt utoljára bárki. Az ilyen fajta teknősökről mindig is úgy tudta, hogy barátságos állatok, akik örömmel fogadják az emberek közeledését.

Belekapaszkodott a teknős páncéljának szélébe, és mély levegőt vett.

A teknős alámerült a vízben. A lány évek óta nem úszott így. Újra elöntötte a gyerekkorában érzett boldogság. Ahogy lebukott a hullámok közé, megint nyolcévesnek érezte magát. A teknős nyomában keletkező buborékok között halak cikáztak. Terlu megpillantotta a hínárerdőt előttük, amin a teknős át is úszott, mielőtt ismét feljött volna a felszínre.

Amint Terlu is kiemelkedett a vízből, nagyot szippantott a levegőből.

– Még egyszer! – kiáltotta.

Körbeúszták a víztartályt, áramlatot teremtve maguknak, fel-felemelkedve, hogy a lány levegőt tudjon venni, mielőtt ismét a víz alá merültek. Terlu végül elengedte a teknős páncélját, és csak hanyatt fekve lebegett a víz felszínén.

– Köszönöm, hogy megmutattad ezt a helyet – mondta Yarrow-nak.

– Jó téged boldognak látni.

– Tényleg boldog vagyok – felelte Terlu. – Olyan kedves voltál hozzám, ez a hely pedig… az egész sziget csodálatos. – És te is az vagy, tette volna még hozzá legszívesebben, de nem merte. Kiúszott a víz széléhez, a férfi pedig a partra segítette. Köré terített egy törülközőt, amit ki tudja, honnan varázsolt elő. Ahogy a törülköző szélét fogta, Yarrow egy pillanatig habozott, mielőtt hátrébb lépett volna. – Hálás vagyok, hogy élek, és itt lehetek. Nélküled még mindig szobor lennék, esélyem sem lenne arra, hogy ismét tengeri teknőssel ússzam, lássam a csillagvirágokat, vagy… bármit itt, a szigeten. Azt sem tudom, hogyan kezdjek bele… hogyan mondjam el neked, mennyire hálás vagyok.

– Nincs szükségem a háládra – mondta Yarrow, és hátat fordított.

Terlu megtörülközött, és kifacsarta a hajából a vizet.

– De akkor is hálás vagyok. Megmentettél.

– Nem miattad tettem.

– Tudom. De… – Terlu képtelen volt szavakba önteni az érzéseit. Noha Yarrow nem ismerte és nem akarta megmenteni őt, csak az üvegházain szeretett volna segíteni, mégis megváltoztatta az életét. Második esélyt adott neki.

A férfi visszafordult Terlu felé, miközben a lány a haját szárogatta. Elkerekedett a szeme, Terlu pedig rádöbbent, hogy a vizes alsóneműjén kívül nem visel mást. Bármit is akart mondani Yarrow, már kiment a fejéből.

Vonzódik hozzám.

Azt hiszem.

– A sziget körüli vizekben, ahol felnőttem, rengeteg tengeri teknős élt – szólalt meg Terlu könnyedén, mintha csak egy madárhoz beszélt volna, akit nem akar elijeszteni. – Folyton velük úszkáltam. Miután Alyssiumba költöztem… a csatornákban nem voltak teknősök, és a főváros szigetének környéke nem éppen olyan, ahol az embernek úszni támadna kedve. A rengeteg ott lakó miatt a sziget partjainál a víz nem túl tiszta. Azt hiszem, ennek a teknősnek már hiányzott, hogy ússzon vele valaki. – Nem tudta volna megmondani, miért mesélte el mindezt. Talán csak azért, hogy ne kelljen elmondania azt, amit igazán szeretett volna: Te is éppannyira vágysz rám, mint én rád?

Úgy látszott, mintha Yarrow nem tudná levenni róla a szemét.

– Miért nem maradtál ott a húgommal és az álomvirágokkal? Miért kerestél meg? Hisz nem tudhattad, hogy van egy tengeri teknősöm, akit szeretnék megmutatni neked.

Terlu a maga kérdésével felelt.

– És te miért mutattad meg nekem a teknőst, a csillagokat, sőt még a fokhagymát is? Miért nem folytattad a kerti munkát? – Yarrow nyugodtan metszegethetett és gyomlálhatott volna tovább, nem kellett közbeiktatnia ezt a kirándulást. És Terlu ezt teljesen megértette volna. Elvárások nélkül kereste meg.

– Arra gondoltam, hátha tetszeni fog a tengeri teknős. Egyszer említetted, hogy kedveled a teknősöket.

Terlu mély levegőt vett.

– Téged kedvellek.

Yarrow szeme elkerekedett, s a lány mintha némi pánikot vélt volna felfedezni benne. Nem állt szándékában megijeszteni. Gyorsan magára kapta a tunikáját, és begombolta.

– Azt hiszem – kezdte, és megpróbált olyan hangon beszélni, mintha minden eszményien tökéletes lett volna –, hasznos lenne, ha készítenék egy idővonalat arról, mikor épültek a különböző üvegházak. Ezt össze tudnám vetni azzal, mikor jegyezte le Laiken a bűbájokat a füzetébe, így le tudnám szűkíteni a vizsgálódást azokra a részekre, amelyek a legnagyobb valószínűséggel tartalmazzák azokat a varázsigéket, amelyekkel a tengeri termet, a csillagvirágokat meg az ezekhez hasonlókat létrehozta. Rettenetes lenne, ha a világ elveszítené mindazt a csodát, ami itt van.

– Lemaradtam róla, ugye?

Terlu felöltözve és szinte teljesen megszáradva megtorpant a létra tetején.

– Miről?

– A pillanatról, amikor meg kellett volna csókoljalak.

Terlu lelke legmélyéről érkezett a mosoly, amely elterült az arcán.

– Arról lehetetlen lemaradni. – A lány odasétált Yarrow-hoz (csupán kétlépésnyire volt tőle), majd lábujjhegyre állt, és az ajkára tapasztotta a száját.

A férfi viszonozta a csókot. Gyengéd volt, és édes. Eközben, nem messze tőlük, a tengeri teknős vidáman pancsolt a vízben.

HUSZONHATODIK FEJEZET

MIUTÁN GYENGÉDEN SZÉTVÁLTAK, Terlu a férfi szemébe nézett, még mindig olyan közelről, hogy Yarrow mézédes leheletét szívta magába. Olyan érzés volt, mintha lebegett volna.

– Miért? – kérdezte Yarrow.

Terlu a férfi ajkára meredt, és arra gondolt, hogy ennek a kérdésnek az égvilágon semmi értelme nincs. Talán azért, mert egy csók sem tart örökké, hiába vágyott ennek az ellenkezőjére? Vagy mert előbb-utóbb muszáj rendesen levegőt venni? Szóval ő is megismételte a kérdést:

– Miért?

– Nem az a típus vagyok, akit bárki is kiválasztana magának – jelentette ki Yarrow, mintha csak tényt közölt volna.

Ó, a tenger szerelmére! Komolyan azt gondolta, hogy Terlu akárkit megcsókol, aki arra jár? A lány hitetlenkedésében olyan sebességgel forgatta a szemét, hogy az már szinte fájt.

– Ezt hagyd abba! Kedvellek. Ennyi, nem kell túlbonyolítani.

– Tudom, hogy én vagyok az, aki újra életre keltett, és sajnálod, hogy egyedül vagyok itt…

– Nem szánalomról van szó. És nem is háláról. – Terlu kissé hátrébb lépett, és erősen megbökte Yarrow vállát. – Hát ezt gondolod? – Igen, ezt gondolta. Látta rajta. A legteljesebb mértékben hajlandó lett volna kisétálni ebből a… valamiből, amennyiben Terlu azt mondta volna, hogy nem akar vele lenni. – Esetleg egyszerűen csak fogadd el, hogy szerettelek volna megcsókolni.

Yarrow mély levegőt vett, majd annyit mondott:

– Mindenki elhagyott, aki valaha is fontos volt számomra.

– Én pedig szoborrá változtam – felelte Terlu. Egek, hogy milyen abszurd ez az egész! Elindult lefelé a létrán. – Mindkettőnknek megvan a magunk baja! – kiabált fel a férfinak. – De ez még nem jelenti azt, hogy örök magányra és boldogtalanságra ítéltettünk. Kivéve persze, ha te erre vágysz.

– Nyilván nem – mondta Yarrow, és ő is elkezdett lefelé mászni.

Pedig ebben semmi nyilvánvaló nem volt. Yarrow maga választotta a remeteéletet.

– A húgod azt mondta, sosem válaszoltál a leveleire. – Meglehet, hogy ezt Terlunak figyelmeztetésként kellett volna értelmeznie. Vajon a férfi minden emberi kapcsolatát így kezelte? Egyszerűen hagyta őket elsorvadni? Hiszen bármilyen kapcsolat, legyen az baráti, családi vagy szerelmi, csak akkor működik, ha mindkét fél hajlandó kinyújtani a másik felé a kezét. Egy kapcsolat fenntartása nem azt a fajta „kemény munkát” jelentette, amely mögött kellemetlenség, unalom és fájdalom rejlik… az csupán egy mítosz, amelyet olyan emberek terjesztenek, akiknek érdekükben áll valakit benne tartani egy rossz kapcsolatban… bizonyos erőfeszítésekre azonban valóban szükség volt hozzá. Próbálkozni kellett.

– Nem tudtam, mit mondjak.

– Akár ezt is megmondhattad volna. Még ez is jobb a csendnél. – Terlunak nem állt szándékában vitába bocsátkozni a férfival, különösen a tengeri teknőssel való úszás és a csók után. Már félúton járt a létrán, amikor megfordult, hogy vessen egy pillantást a háta mögött húzódó akváriumra. A teknős nem messze tőle sodródott a vízben, uszonyai segítségével oldalazva haladt. A lány folytatta az útját lefelé.

– És mi a helyzet a te családoddal? – szólalt meg a feje fölött Yarrow. – Te mit mondtál nekik?

Ó! Szóval ide akart kilyukadni!

– Az egész más – felelte Terlu.

– Valóban?

Igen, az teljesen más helyzetnek számított. Ha írt volna nekik, azzal Terlu akár veszélybe is sodorhatta volna őket. Vagy saját magát. Vagy együttesen mindkettőt… persze elképzelhető, hogy Alyssium összeomlása óta senki nem foglalkozott azzal, hogy Terlut visszaváltoztatták emberré. Jól van, ebben Yarrow-nak talán igaza volt. Esetleg nem kellene annyira tartania attól, hogy csalódni fog benne a családja. Elvégre szerették őt.

– Lehet, hogy írok majd nekik.

– Én pedig lehet, hogy majd beszélek a családommal. Amikor készen állok rá.

– Remek! – Miközben leért a létra aljára, Terlu rádöbbent, hogy voltaképp éppen az imént egyeztek meg abban, hogy azt teszik majd, amire szerinte szükség lett volna: a rokonaik felé fordulnak, a kapcsolódást választják az elszigetelődés helyett. Ahogy ezt végiggondolta, a legapróbb bosszúsága is tovaszállt. Nem kompromisszum volt ez; hanem győzelem. – Írok nekik egy levelet, amelyben elmondom, hogy élek, és jól vagyok. – Az, hogy erre miként reagálnak, már az ő dolguk lesz.

Yarrow is leért a létrán.

Terlu a férfi arcát tanulmányozta, mintha le tudná olvasni róla Yarrow érzéseit és gondolatait. Nem akarta túlzottan feszegetni ezt a család-témát, különösen nem úgy, hogy tulajdonképpen csak kettejükről szeretett volna beszélni. Az, hogy együtt úszhatott a tengeri teknőssel, igazán csodás ajándék volt, a csók pedig… még csodásabb. Nem tudta, miként léphetne vissza abba a pillanatba, amikor kimászott a vízből, és hogyan nyerhetné vissza azt az érzést, amely ekkor mindkettejüket a hatalmába kerítette. Most mindketten némán álltak, és kissé feszengve méregették egymást, miközben felettük ott hullámzott egy kis szelet a hatalmas tengerből.

– Szeretnéd, ha újra megpróbálkoznánk a buborékbűbájjal? – vetette fel a lány, mintegy békejobbot nyújtva.

Yarrow kissé megenyhült, de azt mondta:

– Biztos vagy benne? Nem muszáj, ha kényelmetlennek találod a helyzetet. A családom… Elég jól ismerem őket ahhoz, hogy tudjam, nem fognak elárulni téged; ha az üvegházaknak segítesz, akkor semmiképp, te viszont még nem ismered őket…

– Van még néhány olyan változata, amelyet szeretnék kipróbálni. És ki is kell próbálnom. Az üvegházak továbbra is haldokolnak.

– Te sokkal fontosabb vagy bármelyik üvegháznál – jelentette ki Yarrow.

Terlu még levegőt venni is elfelejtett.

Egy örökkévalóságnak tűnő percig a férfira meredt, mielőtt ismét lélegzethez jutott volna. Szótlanul kinyújtotta a kezét, mintha egy őzet próbált volna magához csalogatni, hogy megsimogassa. Azok az emberek, akiknek mindig Yarrow mellett kellett volna állniuk, elhagyták őt. Újra meg újra. Akár velük kellett volna tartania, akár nem; akár meg kellett volna próbálnia megtartani maguk között a kapcsolatot, akár nem… a történtek megsebezték.

Yarrow a tenyerébe vette Terlu kezét.

Együtt sétáltak végig az alagúton, miközben a fejük felett ott úszkált a tengeri teknős. Egyikük sem szólt egy szót sem, ez a csend azonban olyan volt, mint a tenger mélyének némasága: békés és természetes. Terlu a teknősre gondolt, és azon töprengett, vajon magányos-e. Yarrow korábban azt mondta, hogy saját magától tért vissza az üvegházba. De vajon a tenger hiányzott-e neki? Vagy a többi teknős? Elhatározta, hogy amilyen gyakran csak tud, visszatér majd hozzá, és úszik vele.

A bűbáj hozzávalóit abban az üvegházban hagyta, ahol Yarrow-val kísérletezgettek, amikor megjelentek a rokonai. Örömmel nyugtázta, hogy mindent pontosan azon a helyen talált, ahol az emlékei szerint lenniük kellett. A kertész családtagjai nem bukkantak rá erre a helyre, vagyis nem valószínű, hogy esetleg megzavarják a varázslást. Hátha meg tudom úgy csinálni, hogy észre sem veszik.

– Majd én elkészítem belőlük a kevercset – ajánlotta fel Yarrow. – Te foglalkozz nyugodtan a szöveggel.

– Köszönöm. – Terlu felvett néhány papírt a jegyzetei közül. Na lássuk, vajon melyik szövegváltozatot kellene kipróbálnia először? Akadt néhány elmélete a harmadik sorral kapcsolatban… Elképzelhető, hogy a buborék paramétereit a varázslatnak egy olyan része rögzítette, amelyet ő eddig kihagyott a varázsigéből. Vagyis ha átvenné a mérési adatokat a szöveg oszlopok és tetőgerendák létrehozására vonatkozó első részéből…

Csendben dolgoztak egymás mellett.

Egy kis idő elteltével Yarrow szó nélkül átnyújtott a lánynak egy szelet, hímzett textilszalvétába csomagolt mézes süteményt. Terlu azt majszolgatta, miközben átfutotta és fejben tovább csiszolgatta a varázsigét. Az volt a kulcs, hogy a szavak a lehető legjobban összpontosítsanak a bűbájjal elérendő célra, egyúttal meghatározzák az elhelyezkedését és a hatókörét is. Amennyire Terlu az eddigi vizsgálódásai alapján meg tudta állapítani, a védőbuborék csupán egy hajszállal húzódjon beljebb az üvegházak falainál. Nem tudta, mi ment tönkre először a varázstalanodott üvegházakban – a védőbuborék vagy az üvegfalak –, de ha a pajzs repedt meg elsőként, nem kizárt, hogy az okozta az ablaktáblák törését, amikor az üvegnek feszült. Nyilván az sem jött jól, hogy a többi bűbáj is felmondta a szolgálatot, eltűnt a napfény, és a hőmérséklet-szabályozó mágia is megbolondult… Terlu arra gondolt, bárcsak tudná, pontosan mi okozta a meghibásodást. Ettől függetlenül azonban a védőbuborék és az üvegfalak pozíciója kulcsfontosságú volt az üvegházak helyreállításában. Ha tökélyre tudná fejleszteni ezt a varázsigét, akkor már alkalmazhatnák is azokon az üvegházakon, amelyeken a beszélő növények beforrasztották az üveg repedéseit. Amint ezzel elkészülnek, Terlu azt tervezte, hogy a többi bűbáj tökéletesítésével foglalkozna, amelyek a különleges természeti körülmények létrehozásáért felelnek.

Lépésről lépésre, gondolta. Meg tudom csinálni.

Yarrow mellettem áll majd. Terlunak ehhez kétsége sem fért. Akár működni fog a varázslat, akár nem; akár képes lesz helyreállítani az üvegházak működését, akár nem – nem lesz egyedül.

Felegyenesedett.

– Rendben – mondta. – Azt hiszem, készen állok egy próbára.

– Jó – felelte Yarrow.

A férfi addigra már kevercset készített a bűbáj hozzávalóiból. Terlu körbefordult, hogy szemügyre vegye a kipusztult üvegházat. A hóval borított mennyezeten át utat törő napfény egy-egy foltban világította meg a csupasz földet és az elszáradt növényeket.

– Szerintem először kenjük szét a kevercset, és határozzuk meg, hová szeretnénk védőbuborékot vonni.

– Az egész üvegházat szeretnéd körbevenni vele?

– Először talán elég, ha egy kisebb körben próbáljuk ki – mondta Terlu, és sétálva leírt egy kört, hogy megmutassa Yarrow-nak, mire gondolt. Belevont néhány virágágyást, valamint azt a részt is, ahol éppen álltak, és az üvegházban futó ösvények összeértek. A kör átmérője nagyjából három és fél méteres lehetett.

Yarrow követte, és vékony rétegben bekente a körvonalat a keverccsel, egészen addig, amíg a kör be nem zárult.

– Kész is van.

Terlu ezután beállt a kör közepére, és elmondta a varázsigét. Nagyon ügyelt arra, hogy minden egyes szótagot pontosan úgy ejtsen ki, ahogyan azt korábban magában már gyakorolta. Miközben egymás után végigment a szöveg sorain, a bűbáj hozzávalóiból kialakított körre összpontosított. A varázsige végére érve, mielőtt a szöveg a csendbe veszett volna, az utolsó szótagot hosszan kitartotta, mintha egy dal utolsó hangja lett volna.

Egy pillanatig nem történt semmi.

Terlu már épp készült bocsánatot kérni Yarrow-tól. Úgy tűnt, még sokkal több próbálkozásra és tévedésre lesz szükség ahhoz, hogy aztán valódi előrelépést érjen el. Végtére is Laiken nagyon magas szintű varázsló volt, aki mindenre kiterjedő képzést kapott, és több évtizedes tapasztalattal rendelkezett, míg Terlu csupán az ő megmaradt jegyzeteiből próbálgatott kinyerni néhány használható részt, és…

A körből ekkor csillogó fátyolként a magasba emelkedett egy buborék. Ahogy felfelé szállt, úgy vált egyre kiterjedtebbé, majd a fejük felett összezárult, mintegy kupolát vonva föléjük. Leginkább egy szappanbuborékra emlékeztetett, ezerféle színben ragyogott, ahogy megcsillant rajta az üvegház ablakain átszűrődő napfény.

– Hát működött! – ámult el Yarrow.

– Hűha! – Terlu nem számított arra, hogy a bűbáj egyszerűen csak… működni fog. Ilyen könnyen. Úgy gondolta, a varázsige számos egyéb változatát ki kell majd próbálnia, mielőtt létre tud hozni egy ilyen tökéletes kupolát. Közelebb sétált a buborékhoz, hogy megvizsgálja.

Nem látszottak rajta sem törések, sem illesztések. Ráadásul gyönyörű volt. Figyelte, ahogyan a színek váltakoznak és hullámoznak a felszínén. Több színt látott rajta, mint eddig valaha: az árnyalatok egymásba mosódtak, mielőtt tovatűntek volna. Így nézhetett ki egy életre kelt szivárvány.

– Ha a buborékot az épületek szélénél alakítjuk ki, akkor a varázstalanodott üvegházakban is szabályozni tudjuk majd a hőmérsékletet és a páratartalmat. Ismét lehet nyár a tél közepén. – Terlu egy pillanatra elhallgatott. – Feltéve, hogy a buborék tényleg tartja a meleget.

– Ki tudjuk próbálni. Van nálam gyújtós, csinálok egy kis tüzet.

– Remek ötlet. – Terlu imádta, hogy Yarrow ennyire felkészülten érkezett.

A kertész végigsétált az ösvényen, hogy összegyűjtsön némi elszáradt növényt a kipusztult üvegházlakók cserepeiből. Miután néhány maroknyit összeszedett a buborékon belül, kinyúlt egy másik fűcsomóért, amely a buborékon kívül helyezkedett el – a keze azonban tompán puffant, ahogy valamibe beleütközött.

– Hm. Ez szilárdnak tűnik.

A tenyerét a buborék falára simította, és nyomni kezdte, de nem sikerült átjuttatnia rajta a kezét.

Terlu gyorsan mellette termett. Annyi üvegházon áthaladtak már, a láthatatlan védőréteg pedig sosem okozott gondot az ajtóknál. A lány ezt a réteget vette alapul a buborékbűbájhoz, amelynek szigetelést kellett volna képeznie, nem pedig falat.

Megkopogtatta az öklével. A buborék beleremegett, de nem tűnt el.

– Nos, talán még nem egészen tökéletes. Újra meg kell próbálnunk. – Igyekezett meggyőzni magát arról, hogy nem szabad csalódottnak lennie. Természetes, hogy a bűbáj nem működött azonnal úgy, ahogy kellett volna. Elgondolkodott, melyik sort kellene módosítania ahhoz, hogy a buborék átjárható legyen, de ne engedje át a külső időjárási körülményeket…

Yarrow már erősebben nyomta a buborékot, amely kihajolt ugyan, de nem pukkant ki.

– Hümm.

Terlu nekidőlt a vállával, hátha így egyszerűen kilyukadhat a túloldalon, ám pusztán visszapattant a buborék faláról. A torkában érezte, ahogy egyre inkább eluralkodik rajta az aggodalom. Hiszen ez csak egy buborék. Csak nem estek csapdába? Ugye?

A férfi ekkor előhúzta a metszőollóját, és megpróbált belevágni a buborékba, amely azonban csak körülölelte a pengét.

– Azt hiszem, csapdába kerültünk – jelentette ki komoran Yarrow.

– Hát ez… Nem túl jó. – Nyugalom, ne ess pánikba. Ez csak egy buborék. Ki fog pukkanni.

Míg Yarrow a metszőollóját csattogtatta, Terlu visszaszaladt a varázsigés papírjához. Átfutotta a szöveget. Nem szerepelt benne, hogy… Ó! Észrevette a buborék tartósságára vonatkozó sort. Erre volt szükség ahhoz, hogy a buborék képes legyen megtartani a hőmérsékletet és a páratartalmat, azonban nem szerepelt benne olyan rész, amely lehetővé tette volna, hogy bármi más viszont áthatolhasson rajta. Lehet, hogy ahhoz egy másik sort kellett volna alapul vennie az eredeti varázsigéből?

A buborék pereménél Yarrow már a vállával veselkedett neki a kijutásnak, minden erejét és az egész testsúlyát beleadta a műveletbe. Közben halkan káromkodni kezdett. Minden kísérletét tompa puffanás kísérte, amelyet aztán el is nyelt a körülöttük ártatlanul, szivárványszínben hullámzó buborék.

Mi van, ha Yarrow nem tudja feltörni? Mi van, ha tényleg bent ragadtak?

– Valaki majd ránk talál – mondta Terlu a lehető legmegnyugtatóbb hangján, amelyet könyvtárosként is használt. Közben igyekezett meggyőzni magát arról, hogy a még be nem következett események helyett inkább a helyzet megoldására koncentráljon.

– Kötve hiszem – felelte Yarrow.

– Lotti előbb-utóbb kíváncsi lesz, hova tűntünk.

– És mégis mit tudna tenni bárki, aki idejön? Ezen lehetetlen áthatolni.

– Ha összedolgoznak… – Talán ha elég erősen nyomják kívülről a buborékot, akkor betörhetik, nem? Igaz, hogy az üvegházakat védő bűbájok már évtizedek, sőt meglehet, hogy évszázadok óta működtek, ellenállva szélnek, hónak és esőnek. Csak akkor törtek ki, amikor a varázslat annyira meggyengült, hogy már nem tudta kifejteni a hatását. Mi van, ha Terlu bűbája is ilyen erősnek bizonyul? – Rendben, azt hiszem, nem elég arra várni, hogy megmentsenek minket, ennél jobb tervre lesz szükségünk.

– Mi a gyenge pontja? – kérdezte Yarrow.

– Fogalmam sincs – felelte Terlu a varázsigét böngészve. Korábban annyira aggasztotta a buborék esetleges törékenysége, hogy inkább a strapabírására összpontosított. Lehet, hogy túlzásba vittem? Mit tettem? Csak nem zárta be magukat hosszú évtizedekre egy buborékba, ahol nincs sem étel, sem víz, sem… – Ó, jaj. Jaj, ne!

– Mi az?

– Annyira szerettem volna elkerülni azt, hogy a buborék kipukkadjon, betörje az üveget és elpusztítsa a növényeket, hogy olyan erőssé tettem, amennyire csak tudtam – magyarázta Terlu. A varázsige azon részét, amely a buborék áthatolhatatlanságára vonatkozott, egy olyan szóval alakította erőteljesebbé, amely az ellenálló képességét is növelte. Akkor nagyon is észszerűnek tűnt. – Bent tartja a levegőt.

– És minket is.

– De a levegőt, Yarrow. Nem engedi se be, se ki.

Yarrow abbahagyta a buborék falának lökdösését.

– Azt akarod mondani, hogy ha nem törünk ki belőle, akkor hamarosan el fog fogyni a levegőnk?

Terlu bólintott. Feltoluló könnyei égetni kezdték a szemét. Tudta, hogy nem lett volna szabad beleütnie az orrát a mágiába. Ezek a varázsigék… Csak a túlzott önbizalma hitette el vele, hogy megértheti őket, most meg…

– Ne kezdj el sírni! – szólalt meg Yarrow, mire Terlu visszanyelte kibuggyanni készülő könnyeit.

– Sajnálom.

– Nézd meg a jegyzeteidet, és találd ki, hogyan lehet kitörni innen – folytatta Yarrow nyugodtan, magabiztosan, éppolyan megnyugtató hangnemben, amilyet az imént Terlu is használt, amikor elővette a könyvtárosi hangszínét. A férfi hangjában nem hallatszott sem harag, sem félelem. Pedig lehetne, gondolta Terlu. Haragudnia kellene rám. Yarrow azonban nem volt mérges. – Meg tudod csinálni.

Terlu megrázta a fejét.

– Nem lett volna szabad…

– Azzal, hogy mit lett és mit nem lett volna szabad, később is ráérsz foglalkozni. Most viszont… – A kertész odalépett Terluhoz, mellétérdelt, és így szólt: – Nézz rám, Terlu Perna! Ez az egész nem a te hibád.

A lány már-már elmosolyodott.

– Ez az egész teljes mértékben az én hibám.

– Nos, igen, talán, de éppen egy csodát próbálsz megvalósítani. Nem gondolhattad komolyan, hogy már elsőre sikerrel jársz! – A korábbi Yarrow-nak, aki dühöngő medveként vetette neki magát a szivárványos buborékfalnak, nyoma sem maradt. Ez a Yarrow lágy hangon beszélt, a tekintetéből megértés sugárzott, a keze pedig gyengéden pihent a lány vállán.

– Hát azt biztosan nem gondoltam, hogy már elsőre valami halálos fog kisülni a dologból! Ez egy buborék. Nem pedig… – Terlu megrázta a fejét. Nem, ha dagonyázni kezd a bűntudatban, az aztán végképp nem segít rajtuk. – Rendben, lássuk, hogyan kell megtörni egy varázslatot. Te egyszer már megtörtél egy bűbájt, visszaváltoztattál szoborból emberré. Én pedig megtörtem a növényeket elaltató varázst. – Csakhogy mindkét esetben rendelkezésükre állt egy másik varázslat, amellyel visszafordították az eredeti bűbáj hatásait. Most azonban nem volt kéznél ellenvarázsige, amelyet elmondva kipukkaszthatta volna a buborékot. Elképzelhető, hogy létezett ilyen, ám ő nem tudott róla. Ha nála lett volna Laiken teljes könyvtára és minden feljegyzése… De azokon a jegyzeteken kívül, amelyeket fontosnak ítélt, és ezért magával hozott, nem volt nála más. Hátha a megoldás valahol ezekben rejtőzött. Kiterítette maga elé a papírjait, és tanulmányozni kezdte őket.

– Te csak olvass – mondta Yarrow –, én addig tovább próbálkozom, hátha ki tudom törni valahogy. – Felemelte az egyik cserepet, és hozzávágta a buborék falához. Az kissé kinyúlt, majd elnyelte a becsapódás erejét, a cserép pedig visszapattant, és a kör közepén landolt. Ripityára tört, ahogy földet ért.

Terlu szeme előtt összemosódtak a betűk. Ökölbe szorította a kezét, próbált összpontosítani. A torka kiszáradt, nehezen nyelt.

– Mi lenne, ha megpróbálnánk alul kiásni magunkat…?

Yarrow elővett egy kis ásót, a buborék széléhez térdelt, és ásni kezdett. Amíg ezzel volt elfoglalva, addig Terlu tovább bújta a varázsszövegeket. Mi van, ha nem sikerül? Ha elfogy a levegő, ha senki nem talál ránk… Egymást érték a fejében a gondolatok, és egyre rémesebb lehetőségek villantak fel benne.

– A földben is folytatódik – állapította meg néhány perccel később Yarrow.

Hát persze. Elvégre gömböt alkotott.

Ne ess pánikba! – parancsolt rá magára Terlu. – Rá fogsz jönni a megoldásra.

– Nem tudnád… Nem is tudom… Fordítva elmondani a szavakat? – kérdezte Yarrow, kezét a térdén pihentetve.

– Ez nem így működik. Minden varázsigéhez a megfelelő szavak szükségesek, amelyek aktiválnak bizonyos hozzávalókat… – Terlunak ekkor eszébe jutott valami. Egy bűbáj szavakból és különféle tárgyakból állt. Mi van, ha kivesszük belőle a tárgyakat? Izgatottan közölte az ötletét: – Mi lenne, ha megsemmisítenénk a bűbáj hozzávalóit?

A védőpajzsot aktív varázslat hozta létre, amely azután folyamatosan működésben maradt. Mindez világosan kiderült Laiken jegyzeteiből. Ami azt illeti, Terlunak éppen az volt az első elmélete az üvegházak pusztulása kapcsán, hogy az összeomlásuk a bűbáj hozzávalóinak elöregedése miatt következett be. Még azon is elgondolkodott, hogy talán okosabb lenne felfrissíteni az összetevőket, semmint újra elmondani a varázsigét, de mivel nem tudta, hová rejtette Laiken az üvegházakban az eredeti hozzávalókat… Ez esetben viszont más volt a helyzet, hiszen a buborék szerencsére a hozzávalókon kívül jött létre, így Terluval és Yarrow-val együtt azok is csapdába estek.

A férfi nekiállt beletaposni a bűbáj hozzávalóit a földbe.

– Ennyitől nem mennek tönkre.

– És ha tűzzel próbálkoznánk? – kérdezte a férfi.

– Lehet, hogy működne. – Leszámítva, hogy a tűzgyújtás meglehetősen oxigénigényes folyamat, nem? – Várj, mi van, ha a tűz elfogyasztja a levegőnket?

– Van más ötleted? – érdeklődött Yarrow.

Terlu egy szót sem szólt, csak a fejét csóválta.

A kertész kivett a zsebéből egy tűzgyújtót. Körülnézve Terlu több fonnyadt vagy elszáradt növényt és fűfélét is látott a buborékon belül. Letépett belőlük annyit, amennyit csak tudott, hogy ezekből legyen gyújtós. Miután átadta őket Yarrow-nak, a férfi összetekerte a növényeket, majd meggyújtotta a sebtiben összetákolt fáklya végét.

Fellobbant egy szikra, mire a lángok szétterjedtek az összesodort, száraz gazokon. Miközben Yarrow még rá is fújt, Terlu azon tűnődött, mennyi levegőt használtak el már eddig is, és vajon mennyi oxigént fogyaszt még el a tűz. Ha ez nem sikerül…

A férfi leguggolt a földre, és a kevercshez tartotta a fáklyát. A lángok hatására a paszta elszenesedett. Yarrow gondosan végigment a körvonal mentén, felégetve a bűbáj hozzávalóit.

Terlu lélegzet-visszafojtva figyelt.

Mennyi levegőjük maradhatott?

Milyen érzés lesz, amikor elfogy a levegő? Fájni fog? Vagy egyszerűen csak elszenderednek? Terlu inkább elhessegette magától ezeket a gondolatokat. Csupán néhány perc telt el azóta, hogy elmondta a varázsigét, bezárva ezzel magukat ebbe a buborékba. Rengeteg ötletet ki lehet próbálni még azelőtt, hogy az életük veszélybe kerülne. Annyi csak a bökkenő, hogy neki nem maradt több ötlete. Nem sokat tudott arról, miként kell megtörni egy varázslatot úgy, hogy nincs meg hozzá a kifejezetten ezt a célt szolgáló ellenvarázsige. Talán ezt tanulmányoznom kellett volna, mielőtt még bármiféle varázslásba kezdek.

Amint minden egyes fűcsomó hamuvá égett, Terlu újabb, gyújtósnak való adagot nyomott Yarrow kezébe, aki kiegészítette velük a rögtönzött fáklyáját. Ügyelt rá, hogy a lángok ne érjék el a kezét. Amikor egy szikra mégis az ujjára pattant, Terlu látta, hogy megrándul az arca. Már épp szólni akart neki, hogy legyen óvatos, aztán mégis inkább becsukta a száját. Yarrow tudta, hogy óvatosnak kell lennie; egyben alaposnak is.

Végre elérte a lánggal a paszta utolsó darabjait is.

És ekkor egyszer csak szertefoszlott a buborék, akár az égbolton feloszló felhő.

– Sikerült! – jelentette ki Yarrow, míg elhessegette a füstöt.

Terlu a jegyzeteit szorongatva kisietett a kevercsből készített körből, és egy oszlopnak roskadt. Soha többé nem próbálkozik ilyesmivel. Túlságosan nagy kockázatot jelentett. Nemhiába mondták ki a törvények: a varázslás maradjon csak a képzett varázslók előjoga, a hozzá nem értők ne kísérletezgessenek ilyen-olyan varázsigékkel, bármennyire is meg vannak győződve arról, hogy kiválóan értik az első nyelvet. Egy valódi varázsló sosem sodorta volna veszélybe a saját életét, és azét, akit szeret.

Szeret?

Terlu kedvelte Yarrow-t. Vágyott is rá.

De hogy szerelmes lett volna belé?

Yarrow közben odament hozzá, és átölelte. Terlu nekidőlt, magába szívta a férfiból áradó hatalmas erőt és füstillatot.

– Megégtél? – kérdezte.

– Jól vagyok. És te?

– Én is. Sajnálom.

– Ne sajnáld. Történnek balesetek. Legközelebb már tudjuk, hogyan törjük meg gyorsabban a varázst.

Terlu a férfi mellkasának döntötte és megrázta a fejét.

– Nem lehet olyan, hogy „legközelebb”. Ez az egész túl veszélyes. – Ostobaság, sőt mi több, túlzott elbizakodottság volt egyáltalán megpróbálni is. Terlu olyan erőkkel játszadozott, amelyeket nem értett teljesen, és nem állt mellette senki, aki értett a varázslatokhoz, és akitől segítséget kérhetett volna. Rögtönzött, ezzel pedig majdnem megölte mindkettőjüket.

Yarrow még szorosabban ölelte.

– Legközelebb megint melletted leszek. Legközelebb már többet fogunk tudni. Legközelebb a tűz is kéznél lesz.

Terlu el is nevette volna magát, ha nem fél attól, hogy a nevetése csakhamar zokogásba fordul.

– Megbízol bennem annyira, hogy újra megpróbáljuk? Ezek után? Hiszen meg is halhattunk volna. Ha elfogyott volna a levegőnk… Ha nem működött volna a hozzávalók elpusztítása…

– De működött – felelte Yarrow –, és tudom, hogy együtt meg tudjuk csinálni.

Olyan magabiztosnak hangzott. És olyan nyugodtnak. Terlu a mellkasának nyomta az arcát, így lélegzett ki és be, próbálta megnyugtatni hevesen kalapáló szívét.

Azt mondta, együtt.

Hisz bennem. Hisz bennünk.

– Rendben van – szólalt meg Terlu. – Újra megpróbáljuk. De csak azután, hogy kiderítettem, mi ment félre, és csak ha már teljesen, száz százalékig biztos vagyok abban, hogy a puszta véletlennek köszönhetően nem próbálom meg ismét megölni magunkat. Legalábbis nem úgy, mint az imént.

– Egyetértek.

A lány továbbra is a kertész mellkasához nyomta az arcát. Egyenletesen lélegzett, míg úgy nem érezte, hogy a szívverése a vad vágtából lassabb tempóra váltott, a benne zakatoló pánik pedig halk zümmögéssé szelídült. Hallotta, ahogy odafent a hópelyhek puhán landolnak az üvegplafonon. A távolban egy növény énekelt.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HAJNALBAN TERLU SEGÍTETT Yarrow-nak elkészíteni egy újabb adag mézes sütit. Együtt csúsztatták be a sütőbe, majd, amíg az sült, egymás mellett állva mosogatták el a tálakat és a keverőkanalakat. A reggeli nap éles fénnyel csillant meg a havon. Az egyik közeli fenyő ágán egy kardinálispinty üldögélt, vörös tollai kiragyogtak a zöld és fehér háttérből. A házban csupán a víz csobogása, a tűz ropogása és a szárnyas kandúr dorombolása hallatszott. Tökéletes béke honolt, Terlu pedig olyan otthonosan érezte magát, mint még soha, sehol.

Yarrow épp a lisztet pakolta el, amikor a lány megszólalt:

– Miután átadtam a többieknek a sütit, szeretnék beugrani Laiken műhelyébe, és ha nincs ott senki, átnézném a többi jegyzetfüzetet, hátha találok még néhány elrejtett tudnivalót a védővarázslattal kapcsolatban.

Yarrow bólintott.

– Dendyt is elviszed magaddal?

– A többi növénnyel épp a repedések összeforrasztásán dolgozik. – Terlu legszívesebben a kertészt kérte volna meg rá, hogy tartson vele, de nem igazán tudott volna észszerű okot mondani arra, miért. Leginkább társaságra vágyott.

– Segítsek?

Igen.

– Csak akkor gyere, ha van hozzá kedved.

– Én…

– Nem muszáj jönnöd. Döntsd el te.

Yarrow hálásan elmosolyodott.

Ezért a mosolyért megéri egyedül mennem. A mosolytól a férfi tekintetébe melegség, Terlu lábába pedig remegés költözött. Méghozzá annyira, hogy meg kellett támaszkodnia a konyhapultban, nehogy elessen.

– Szólj, ha ismét késznek érzed magad arra, hogy kipróbáljuk a varázsigét – mondta Yarrow. – A zöldséges üvegházakban leszek. Lassan le lehet szedni a salátát, és a répaágyásokat is ki kell gyomlálnom. – Kihúzta a süteményekkel teli tepsit a sütőből, elvette az egyiket, és megkopogtatta az aranybarnára sült kérget az alján. Az egész házat betöltötte a fahéj, a méz és a friss sütés illata. – El is készültek.

Terlu vászonszalvétába tekerte, majd egy kosárba tette a süteményeket.

– Na és te, Smaragor? Eljössz velem? Hátha van valakinél némi friss hal.

Smaragor kinyújtóztatta a tagjait Terlu ágyán, amely most már kizárólag a kandúr fekhelyeként szolgált. Megnyalogatta az egyik mancsát, majd ráérősen felállt, kitárta a szárnyát, és a lány vállára röppent.

Terlu felkacagott.

– Nézzenek oda! Úgy tűnik, valaki ismeri a hal szót!

– Okos macska.

Smaragor a lány nyaka köré kucorodott, és leengedte a szárnyát.

– Szerencsés macska – dünnyögte Yarrow.

Összenéztek. Egy pillanatra, ahogy találkozott a tekintetük, Terlu eltűnődött, merjen-e búcsúcsókot adni a férfinak, de a nyakában ott trónolt egy macska, a kezében egy mézes sütikkel teli kosarat tartott, és még mielőtt döntést hozhatott volna, Yarrow már vissza is fordult a mosogatóhoz, hogy elöblítse a még mindig forró sütőformákat.

– Yarrow…

– Hmm? – A kertész hátranézett Terlura.

A lány nem is igazán tudta, mit akart mondani.

– Semmi.

– Hamarosan újra látlak, ugye?

– Persze. Hamarosan – hangzott az ígéret.

Csak hát Terlu… Hiszen majdnem mindent romba döntött, a férfi mégis habozás nélkül megbocsátott neki. Teljesen másképp viselkedett, mint bárki, akit valaha ismert. Odahaza, ha hibázott… azt, mondhatni, nem hagyták feledésbe merülni. Jól emlékezett arra, amikor először próbált meg vacsorát készíteni a családjának, a főzés előtt azonban elfelejtette szabaddá tenni a kémény füstcsövét. A ház megtelt füsttel, a családtagjai pedig hónapokra eltiltották a főzéstől. Ahányszor belépett a konyhába, úgy kezelték, mintha csak idő kérdése lenne, hogy katasztrófát okozzon. És évekig ugratták emiatt. Sosem kegyetlenül, de azért úgy, hogy fájjon. Amikor egy alkalommal megpróbálta elmagyarázni a nővérének, milyen rosszulesik neki, hogy soha nem bíznak meg benne, Cerri csupán annyit mondott, hogy majdnem felgyújtotta a házat, mégis, mit várt?

Yarrow nem hibáztatott.

Sőt, ami azt illeti, épp az ellenkezőjét tette. Nem fordult ellene, amikor balul sültek el a dolgok. Nem az lett az egészből, hogy te csináltad ezt, te mulasztottad el azt. Yarrow róluk, kettejükről beszélt, noha teljes egészében Terlu hibája volt minden. Vagy talán éppen azért, mert ő hibázott? Yarrow nem akarta, hogy Terlu még a vád súlyát is a vállára vegye. Nem akarta, hogy elveszítse a hitét önmagában.

A kabátját gombolgatva Terlu kisétált a téli reggelbe. Kellemesen melengette a nyakában a macska, a karján pedig ott lógott a mézes sütikkel teli kosár. Eltöprengett, vajon az ő családja mit szólna Yarrow-hoz. Ő csendesebb volt, mint bármelyikük. Terlu olyan családban nőtt fel, ahol akkor hallgatnak meg, ha te vagy a leghangosabb, így ha azt akartad, hogy figyeljenek rád, meg kellett tanulnod ordítani. Egyik családtagja sem gondolta volna, hogy Terluból valaha könyvtáros lesz, tekintettel arra, mennyire szeretett beszélni, és azt is szerette, ha meghallgatják, amit mond. Ő ugyan próbálta nekik elmagyarázni, hogy akad munka a kevésbé csendes könyvtárosok számára is – méghozzá jelentőségteljes munka, összekötni a tudást a tudásra vágyó emberekkel –, ők azonban sehogy sem tudtak másképp gondolni a könyvtárosokra, mint maguknak való remetékre, akik mindenkit lenéznek, aki nem csendben olvasgat. Ahogy Rijes Velk, úgy a második emeletért felelős könyvtáros is megértette Terlut, amikor az állásinterjújára került sor. Megígérték neki, hogy olyan munkaköre lesz, amelyben az olvasókkal foglalkozhat. Senki sem hibáztatható azért, mert a törvények megváltoztak…

Most mely törvények változhattak meg?

Terlu nagyon szerette volna tudni, mi folyik Alyssiumban. Mi lett a könyvtár sorsa? Mi történhetett Rijes Velkkel? Jól van? Biztonságban? Megmenekültek a könyvek? Az a sok tudás, történelem és emberi sors…

Legalább Yarrow családja biztonságban volt. És a férfi beszél majd velük. Előbb-utóbb.

Addig is a mézes süteményei beszélnek helyette.

Közeledvén a kis kék házhoz, Terlu látta, hogy Yarrow rokonai már jelentős előrelépést értek el. Az egyik unokatestvér, Percik éppen a tetőn dolgozott, a zsindelyt javította. Egy másik rokon, Finnel az ablakot bütykölte, miközben Harvena néni és Ubri bácsi odabent takarítottak. Terlu mindenkit üdvözölt, majd átadta a süteményeket. Ezúttal a helyzet kevésbé zajlott kínosan, mint az első nap reggelén, mivel senki sem számolt azzal, hogy a lánnyal együtt Yarrow is felbukkanhat. Mielőtt Terlu továbbállt volna, még kedvesen elcseverésztek a sütikről, az időjárásról meg a munkáról.

A lány a varázsló műhelye felé vette az irányt. A tenger felől hallotta a szikláknak csapódó hullámok hangját. A nap sugarai itt-ott áttörték az égboltot borító felhőket. A móló felett madarak köröztek, és Terlu látta, hogy az egyik unokatestvér (talán Vix?) ott horgászik a végében. Újra meg kell majd kérdeznie a nevét, hogy biztos legyen benne. Smaragor leugrott a nyakából, és elrepült a móló irányába. Terlu biztosra vette, hogy ha Vix némi szerencsével járt, a szárnyas kandúrnak kiváló reggeliben lesz része. A nyávogásának lehetetlen volt ellenállni.

Terlu nagyot szippantott a tengeri levegőből. Szerette ezt a fenyőillattal keveredő sós, harapni valóan friss szellőt. A távolban sirályok szólongatták egymást, miközben a hullámok szünet nélkül a sziklákat verdesték.

Korábban elképzelni sem tudta, hogy ilyen gyorsan bele lehet szeretni egy helybe.

Felsétált a lépcsőn, amelyet hómentesített, hogy rengeteg ember járkált rajta fel-alá az elmúlt napokban. A műhelyből kiszűrődő hangokat hallva Terlu elbizonytalanodott egy pillanatra. Nem fogja tudni átnézni a jegyzetfüzeteket anélkül, hogy megkérdeznék tőle, miért tesz így, de akkor hiába jött el idáig. A süteményeket viszont még mindig oda tudja adni nekik.

Bekopogott. Egy pillanattal később Ambrel nyitott ajtót.

– Á, Terlu, jó reggelt! Nahát! Hoztál nekünk Yarrow mézes sütijéből? Kérlek, add át neki, hogy köszönjük, és hogy már nagyon várom, hogy találkozzam vele. Persze tudom, hogy tulajdonképpen már találkoztunk aznap, amikor megérkeztünk, de akkor minden olyan zűrzavaros volt. Nem hiszem, hogy az az alkalom számítana.

– Találkoztok majd – hangzott fel Ambrel háta mögül Rowan hangja –, ő pedig barátságos és nyájas lesz. Ragaszkodom hozzá. Nem kerülhet minket örökké.

Hát, ha akarná, képes lenne rá. Yarrow már megtette az első lépést azzal, hogy beleegyezett: beszél majd a családjával. Ez azonban korántsem jelentette azt, hogy készen áll ezt valóban meg is valósítani.

– Nem hiszem, hogy ha erőltet… – kezdett ellenkezni Terlu.

Ekkor azonban Rowan átnyúlt a felesége feje felett, hogy beljebb húzza a lányt.

– Gyere, reggelizzünk együtt, és beszéljük ki az embergyűlölő bátyámat! – Rowan félig volt csak felöltözve, felül laza hálóruhát, alatta munkanadrágot viselt. Fekete-arany copfjait nem tűzte fel, fürtjei körülölelték az arcát, akár a szőlőindák, mielőtt feltekeredtek volna egy lugas léceire. Ambrel már teljesen felöltözött, bő, sokzsebes szoknyát viselt, rajta egy vastag bőrköténnyel. A haját betömködte egy kendő alá. Egy oldalsó fürt kibomlott alóla. Miközben elhaladt a felesége mellett, Rowan gyengéden visszatűrte a tincset a kendő alá, majd a következő kérdést szegezte Terlunak:

– Együtt vagytok? Ezért vagy hajlandó szemet hunyni a bátyám hibái felett?

Terlu arcszíne lángoló vörösre váltott. Ő aztán nem fog válaszolni semmilyen kérdésre, amely a Yarrow-val való kapcsolatát firtatja.

Ambrel rácsapott Rowan karjára.

– Viselkedj rendesen! Nem helyes őt piszkálnod Yarrow miatt. Nincs ráhatása arra, hogy a bátyád szóba akar-e állni velünk, vagy sem.

– Én csak beszélgetni próbálok – tiltakozott Rowan.

– Hiányzik neki a virágüzlet – magyarázta Ambrel Terlunak –, ezért ilyen nehezen kezelhető.

– Sajnálom, hogy ott kellett hagynotok a boltot.

– Leégett. Nem maradt semmi, amit otthagyhattunk volna. – Rowan felsóhajtott. – Sajnálom. Olyan kedvesen fogadtál minket. És elnézést, hogy – tétován legyintett –, hogy ennyit lovagoltam a Yarrow-ügyön. Ő olyan, amilyen.

– Ez az otthonotok – felelte Terlu. – Magától értetődik, hogy kedves fogadtatásban részesülsz. – Igazság szerint ő számított itt új jövevénynek. Nem gondolta, hogy bármiféle beleszólása is lenne abba, hogy Rowanék visszatérnek-e Beldére, vagy sem.

Yarrow húga a fejét ingatta.

– Ez volt az otthonunk, és azt hiszem, talán lehet is még. Te viszont… Te idetartozol. Látom rajtad. Szeretsz itt lenni.

Terlu azon töprengett, látta-e őt az imént odakint Rowan, amint a tengert nézve pontosan ugyanez a gondolat suhant át a fején. Annyira így van ez, hogy még egy nő is látja rajtam. Elgondolkodott, vajon ugyanilyen nyilvánvalóak-e a Yarrow iránti érzései is. Sosem volt igazán jó abban, hogy elrejtse az érzéseit; azok minden porcikájából sugárzottak. Pironkodva a munkaasztalra tette a kosarat a megmaradt mézes süteménnyel, majd körülnézett a műhelyben.

Yarrow rokonainak érkezése után a műhely teljesen átalakult. Ruhák száradtak a keresztbe-kasul kihúzott szárítóköteleken. Az asztalon egymásra halmozva álltak a frissen elmosott edények és a nagy fej saláták. Terlunak eszébe jutott Yarrow, aki elment megnézni a salátatermést – a jelek szerint azonban valamelyik rokona már megelőzte. Azon tűnődött, vajon mit szól majd ehhez a férfi. A mosogatóban egy kosárnyi gomba várta, hogy megmossák. Mindent takarók, paplanok és párnák borítottak: a műhely legapróbb szegletét is alvásra használták.

Rowannak feltűnt, hogy Terlu a műhelybeli állapotokat vizsgálgatja.

– Hmm, mondhatni, megszálltuk a helyet. Ne haragudj!

– Hamarosan beköltözünk a házakba – szólalt meg Ambrel. – Épp indulok megjavítani a kéményeket.

– Ambrel korábban fémmegmunkálással foglalkozott a városban – magyarázta Rowan. – Sokat tud a kéményekről és a kovácsműhelyekről. Mindenki egyetért azzal, hogy Ambrel hasznos. És okos. És gyönyörű. – Az orrával meglökte a felesége vállát.

– Alyssiumban a munkám nagy részét a díszítés tette ki – fordult Ambrel Terluhoz –, de meg tudom javítani a zsanérokat, be tudom verni a szögeket, és el tudok végezni pár gyakorlatiasabb feladatot. Ami azt illeti, gyakran ezek a praktikus dolgok szerzik a legnagyobb örömet. Előbb-utóbb felhúzok egy kovácsműhelyt is, ahol dolgozhatok, az első lépés azonban a kémények rendbetétele.

– Nagyon úgy hangzik, mintha otthonteremtésben gondolkodnál – jegyezte meg Terlu.

– Már a zavargások előtt is alig vártam, hogy elhagyjam Alyssiumot, szóval ez számomra semmiféle nehézséget nem jelent – magyarázta Ambrel. – Másoknak, akik jobban kötődtek a városi élethez, nehezebbnek bizonyult a helyzet, de majd mindannyian belejövünk. És ha sikerül élhetővé tennünk ezt a helyet…

– Ez még a jövő zenéje – intette le Rowan.

– Pontosan mi is a jövő zenéje? – érdeklődött Terlu, miközben lopva arrébb húzott egy adag összehajtogatott, frissen mosott fehérneműt, hogy átfuthassa a mellette tornyosuló naplók gerincét. Ha Rowanék nem hagyják el a műhelyt, megpróbálhatna átvinni néhány füzetet Yarrow-hoz, hogy ott tanulmányozza őket.

Ambrel a feleségére pillantott, mielőtt magyarázatot adott volna.

– Nem mi vagyunk az egyedüliek, akik elvesztették az otthonukat. Van néhány barátunk, akiket szeretnénk majd idehívni, amennyiben sikerül élhető viszonyokat kialakítanunk, hogy itt kezdjék újra az életüket.

– Persze csak akkor, ha a sziget is elbír még több embert – tette hozzá gyorsan Rowan Ambrelre és Terlura nézve –, ami egyáltalán nem biztos, különösen úgy, hogy pusztulófélben vannak az üvegházak. Nem fogunk olyat követelni Beldétől, ami meghaladja az erőforrásait. – Rowan kibújt a hálóruhájából, és felvett egy tunikaszerű inget. – Szemben azzal, amit az a csökönyös bátyám gondol, mi igenis törődünk ezzel a hellyel.

Terlu eltűnődött, Yarrow vajon hogy fogadná, ha még több ember érkezne a szigetre azért, hogy itt éljen. Jó lenne, ha igazi közösség alakulna ki. Vagy mégsem? Hiszen még mindig itt van az ő törvénytelen mágiahasználatának ügye. Az üvegházak helyrehozatalához még rengeteg varázslatra lesz szükség. Márpedig minél több idegen érkezik ide, ő annál kevésbé lesz biztonságban. Nem tudta, mit reméljen inkább.

– Hát, majd meglátjuk, hogy alakul – jegyezte meg végül könnyedén.

– Osszuk szét mi a maradék mézes sütiket? – ajánlotta fel Ambrel.

– Az remek lenne, igen. Köszönöm – felelte Terlu, és tekintete a jegyzetfüzetekre siklott. Ha magukra hagynák, talán lenne esélye belepillantani közülük néhányba…

Rowan összekötötte a copfjait egy szalaggal.

– Ha valami szórakoztató olvasmányt keresel, ki kell ábrándítsalak, azok ott nem olyanok – biccentett a füzetek felé.

– Ó, én csak… Yarrow mondta, hogy szedjek össze néhány dolgot, amíg itt vagyok. A jegyzeteket. Mármint az ő jegyzeteit. A növényekről. El… elfelejtette őket. – Terlu mindezt igyekezett rezzenéstelen arccal előadni, nehogy feltűnjön, mennyire valószínűtlenül hangzik, amit mond. Nem volt hozzászokva ahhoz, hogy könyvekről hazudjon. Vagy igazából bármi másról.

Ambrel finoman megrántotta a felesége karját.

– Hagyjuk, hadd tegye a dolgát. Nekünk is van elég.

Lehet, hogy tudják? – tűnődött Terlu. Tudják, hogy varázsolok? Nem kizárt, hogy rájöttek, miután találkoztak az öntudatra ébredt növényekkel. Ugyanakkor neki még senki sem mondott semmit.

– Örülnénk, ha együtt vacsoráznál velünk – mondta Ambrel. – Vix éppen horgászik, úgyhogy talán tényleg lesz mit az asztalra tennünk.

Szóval Terlu jól gondolta, valóban Vixet látta.

– Hozd el Yarrow-t is, ha van kedve jönni – tette hozzá Ambrel.

– Vagy hozd el úgy, hogy nincs kedve – jegyezte meg Rowan. – Nem kerülhet minket örökké. De persze lehet, hogy mégis. Ehhez nagyon ért.

– Rowan… – korholta Ambrel.

– Elnézést, de azt hittem, egy találkozás azért összejön, ha a bocsánatkérés nem is –felelte Rowan.

Terlut elöntötte a düh. Hiszen Yarrow mindent megtett! Még mézes süteményeket is készített. Az most mindegy, hogy ő maga is abban reménykedett, a férfi családja ismét egyesülhet. Nem az én dolgom, és nem is Rowané vagy bárki másé eldönteni, hogy Yarrow mire áll készen.

– Yarrow volt az, aki itt maradt egyedül – emlékeztette a nőt Terlu.

– A saját akaratából – felelte Rowan, majd mentegetőzve felemelte a kezét. – Tudom, tudom, ő meg mondhatja, hogy a távozás pedig az én döntésem volt. Én meg tudok bocsátani, ha ő is. De muszáj beszélnie velünk.

– Adj neki időt! – kérte Terlu.

– Hmm. – Rowan csupán ennyit reagált.

– Gyere már! – szólt rá Ambrel, és kiráncigálta az ajtón.

Terlu kikísérte őket.

– Puszta kíváncsiságból kérdezem: mit gondol erről az egészről Laiken szelleme? Rólatok; arról, hogy visszatértetek a szigetre? – Furcsa érzés volt egy szellemről érdeklődni, egy hatalmas erejű varázsló szelleméről pedig különösen. Mintha ez teljesen megszokott dolog lett volna.

Rowan a nyaka köré tekerte a sálját, és vállat vont.

– Nem tudom, és nem is érdekel. Épp elég bajt okozott. Nem hiszem, hogy lenne még ebbe beleszólása. – Integetett, majd Ambrel és a maradék mézes sütemény társaságában elhagyta a műhelyt.

Amint Rowanék távoztak, Smaragor szambázott be az ajtón egy hallal a szájában. Letette a kandallóra, majd leheveredett, és dorombolva nekilátott az elfogyasztásának.

– Ügyes vagy – mondta neki Terlu.

Megkönnyebbült, hogy végre egyedül lehetett – és ez meglehetősen szokatlan érzés volt számára, tekintve, hogy régen mennyire gyűlölte a magányt. Levett egy újabb könyvet a polcról, és lapozgatni kezdte. Nem is igen tudta, miben reménykedik, mit talál majd. Egy értekezést pontosan azokkal az információkkal, amelyekre szüksége lenne? A választ arra, hogyan oldotta meg Laiken azt a problémát, hogy a védőbuborék az emberek és a levegő számára átjárható legyen, a hőt azonban bent tartsa? Laiken biztosan megoldotta valahogy, elvégre üvegházról üvegházra létrehozta a buborékot ilyen jellemzőkkel. Terlu azt kívánta, bárcsak személyesen megkérdezhetné Laikent.

A tekintete a lépcső felé siklott. Azon tűnődött, vajon megtehetné-e. Még sosem találkozott szellemmel. Mennyire emlékezhetnek vajon arra, kik voltak ők, és mi mindent tudtak? És mennyire voltak képesek kommunikálni az élőkkel?

Könnyen kideríthetném, ha felmennék az emeletre.

Amennyiben képes lenne kommunikálni a varázsló szellemével, az pedig hajlandó lenne vele együttműködni, az jelentős mértékben lerövidíthetné a kutatási időt. Talán még az üvegházak megmentésének is ez lenne a kulcsa. Vagy lehet, hogy Terlu csupán egy csodában reménykedett.

A jegyzetfüzetet nyitva hagyta az asztalon, és elindult felfelé a szűk csigalépcsőn. Minél feljebb jutott, annál jobban fázott. Nem tudta eldönteni, hogy ez a hideg a kísértet jelenlétéből fakadt-e, vagy abból, hogy egyre távolabb került a kályhától. De a melegnek nem épp felfelé kellene szállnia? Az emeleten melegebbnek kellene lennie, ehelyett minden sötétnek és szürkének tűnt. Mintha tényleg egy szellemnek való hely lett volna. Ahogy Terlu körülnézett, megborzongott, és két karjával átölelte magát.

Yarrow rokonai odafent is szétpakolták a holmijaikat: ruhakupacok magasodtak az ágyon, a komódon ott hevert egy hajkefe, az éjjeliszekrényen pedig egy parányi griffszobor. Ennek ellenére mégis minden szürkének és barátságtalannak látszott. Terlunak feltűnt, hogy a jelek szerint senki sem aludt az ágyban, amit meglehetősen furcsának talált. Laikennek már nemigen volt szüksége az ágyára, és a halála óta is több év eltelt. Azt gondolta volna, hogy a praktikum legyőzi az érzelmeket.

Az ágyhoz lépett, és halkan megszólalt.

– Laiken varázsló, itt vagy?

Semmiféle választ nem hallott, és nem is érzett semmi mást, csupán a szoba fagyos levegőjét.

– Az én nevem Terlu Perna, és azon vagyok, hogy megtaláljam azokat a bűbájokat, amelyekkel meg lehet menteni az üvegházait. A varázslatok ereje lassan elszáll, a növényei pedig haldokolnak. Ha segítene nekem…

Egy sóhajtást hallott. Ilyen hangon susog a szél a fák között.

– Laiken varázsló? – Terlu az ablak felé fordult. Vajon ez a szellem volt, vagy a szél? – Kérem, csak azt mutassa meg, hol találom meg a válaszokat a kérdéseimre. Megteszi ezt nekem?

Néma csend.

Lassan kezdte nevetségesnek érezni magát. Laiken vagy nem értette, mit akar, vagy nem foglalkozott vele. Vagy tán nincs is itt. Terlu még életében nem látott szellemet, arról pláne nem hallott, hogy egy szellem valaha is hozzájárult volna tudományos kutatásokhoz. Persze ha valamiképpen tudna beszélni vele…

Talán ha felhozna ide néhány könyvet…

– Egy pillanat. Mindjárt jövök. – Lehet, hogy az egész nem több időpocsékolásnál, Terlu azonban biztosra vette, hogy érzett valamiféle jelenlétet a varázsló hálószobájában. Amennyiben Laiken megőrzött valamit a régi énjéből, akkor ő is meg akarná menteni az üvegházakat, nem igaz?

Terlu lesietett a lépcsőn. Ha a szellem meg tudná mutatni, melyik könyvre összpontosí…

Mielőtt azonban még kiválogathatott volna egy nagy adag könyvet, a műhely ajtaja kivágódott, és Dendy támolygott be rajra. Levelei szétterültek a padlón.

– Teeerlu! Van itt még vaaalaki?

A lány odarohant hozzá.

– Csak Smaragor és én. Mi a baj? Jól vagy?

– Egy úúújabb üvegház puuusztul el éppen! Miiindenkinek szóóólok, hogy jöjjön segíííteni! – kiabálta a filodendron, majd ismét kirohant, az indáival lendítve magát előre.

Terlu az asztalra dobta a füzeteket, és Dendy nyomába eredt, futtában akasztotta le a kabátját is.

– Melyik üvegházról van szó? – kiáltotta a növény után. – Hová menjek?

– Az ééénekes virááágokéba! – kiabálta vissza Dendy, útban a móló felé.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

MIKÖZBEN A VILÁGUK LASSAN romba dőlt körülöttük, az elvarázsolt virágok továbbra is kitartóan énekeltek. Terlu elhaladt Yarrow egyik unokatestvére mellett, aki éppen egy cserepet cipelt kifelé, benne egy magas szopránján áriázó, virágzó bokrocskával. Végigpásztázta az üvegházat, és a közepén meglátta Yarrow-t: egy tulipánfa gyökereit ásta, oldalán az apjával. Egyikük sem szólt egy szót sem, mindketten a feladatra összpontosítottak. A tulipánfa mély baritonján énekelt.

Lotti a tetőgerendáról osztogatta az utasításokat, irányította a kertészeket és az alatta nyüzsgő, öntudatra ébredt növényeket. Mindenki a lehető leggyorsabban mozgott, együttműködve dolgoztak azon, hogy kiszabadítsák a daloló növényeket a földből, a cserepeket pedig átvigyék egy biztonságos üvegházba, még mielőtt a hőmérséklet a feje tetejére állna. A cserepek legalább felét már sikerült elszállítaniuk, ami jelentős haladás volt.

– Lotti! – kiabált fel a rózsának Terlu. – Látod odafentről, hogy honnan indult?

– Micsoda?

Terlu megpróbálta még egyszer, hangosabban.

– Honnan indult el a varázstalanodás? – Tudta, hogy a növények kiásásánál és átvitelénél kellene segítenie, de ha azonosítani tudná a pusztulás okát… Ezt az üvegházat már nem tudná megmenteni, azonban ha rájönne a hiba forrására, akkor talán előre lehetne jelezni, legközelebb melyik üvegháznál indulna el a varázstalanodási folyamat. Ha ezt legalább hozzávetőleges pontossággal meg tudná mondani, a növényeket már előre biztonságba helyezhetnék. Megérte most néhány értékes másodpercet szánni erre.

– Aaaz első repedééések a keleti falon jeleeentek meg – vetette oda Terlunak Dendy futtában, leveleivel lendítve előre a földlabdáját. Egyik indájával kelet felé mutatott.

Terlu az üvegház keleti részén lévő üvegtáblákhoz sietett. A repedések szüntelenül továbbterjedtek rajtuk. Minden újabb repedés feltűnését csattanó hang kísérte. Az üvegen egymás hegyén-hátán tüsténkedtek a beszélő növények – a borostyán, az orchidea és a tűzvirág –, igyekeztek a lehető leggyorsabban elmondani a repedéseket összeforrasztó varázsigét.

Ez nem segít, ha a hőmérséklet ugyanolyan ingadozásba kezd, mint legutóbb.

De Terlu azért hagyta őket próbálkozni.

– Az nem logikus, hogy az összes bűbáj egyszerre veszti el az erejét – mondta Terlu, leginkább saját magának. Kellett lennie egy olyan varázslatnak, amelynek a hatástalanodása kiváltotta a többi bűbáj meghibásodását. Elképzelhetetlen, hogy a varázslatok minden alkalommal merő véletlenségből egyszerre mondják fel a szolgálatot. Elvégre minden olyan bűbáj, amely az üvegházak létrehozásához kellett, össze volt kötve egymással. Ezt Terlu akkor fedezte fel, amikor megpróbálta szétszedni őket. Ez akkor azt is jelenti, hogy az összeomlás is láncreakciós jelleggel következik be, nem igaz? Vagyis ha képes lenne megállítani már az első meghibásodást…

Letérdelt, hogy egészen a talajtól tudja követni a felfelé futó repedéseket. Mi okozhatta a meghibásodást? Korábban úgy vélte, az ok a bűbáj hozzávalóinak elöregedésében keresendő. Amennyiben azonban így állt volna a dolog, akkor az üvegházaknak a létrehozásuk sorrendjében kellett volna varázstalanodniuk, márpedig nem így történt. Biztosan tudta, hogy ez a későbbiek közül való. A jegyzetfüzetekben olvasott dátumok alapján Laiken csak jóval azután fogott hozzá az éneklő növényekkel való kísérletezéshez, hogy begyűjtötte a palántákat a Félhold-szigetekről. Az ennél korábban létrehozott üvegházak csupán a többi sziget élőhelyeinek másolatai voltak. Ami azt illeti, a legkorábban kialakított üvegházakban leginkább zöldségek nőttek, ezek nagy része pedig egyelőre semmi jelét nem adta a pusztulásnak.

Tehát a kérdés: miért ez az üvegház ment tönkre? És miért most?

Véletlenül alakult így, vagy van valamilyen oka? Terlu Laiken szellemére gondolt, és elgondolkodott, vajon a szellemnek lehet-e bármi fogalma arról, mi áll a varázstalanodás hátterében. Muszáj megtalálnom a módját annak, hogyan kérdezhetném meg tőle. Nem hagyhatta, hogy ez az egész újra meg újra megtörténjen. Nem számított, mennyit fejtett már meg eddig a varázsló titkosírásos jegyzeteiből, vagy hány varázsigét hámozott ki belőlük, ha egyetlen katasztrofális pillanatban minden elpusztul.

Bár Terlut minden irányból zűrzavar vette körül – az emberek és a növények dolgoztak és kiabáltak –, ő igyekezett kizárni mindezt. Egyedül volt, a repedésekre összpontosított, követte az útjukat egészen a forrásukig. Mindegyik az alapzatból indult, úgy terjedt felfelé. Miért? Mit jelenthet ez? Elképzelhető, hogy a meghibásodás a talaj felől jön? Laiken elásta volna a hozzávalókat? A jegyzetek alapján úgy tudta, hogy a varázsló nem így tett: a szabad levegőn hagyta az összetevőket, hogy minél nagyobb területen fejthessék ki a hatásukat. Külön kiemelte, hogyan jött rá arra, hogy ez a célravezető eljárás. Akkor miért indult minden repedés alulról, a föld irányából? Miért nem a kupolából, amelyet ostromolt az eső, a szél és a hó is? Vagy miért nem az ablakok illesztéseinél jelentek meg először a repedések? Elvégre azok lehettek az építmény leggyengébb pontjai.

Az öntudatra ébredt növények egyike ekkor segítségért kiáltott.

A kérdések várhatnak; most meg kell menteni a növényeket.

Terlu a rejtélyt hátrahagyva visszarohant a többiekhez. Yarrow-tól kapott egy ültetőkanalat, és nekiállt kiásni az egyik virágzó cserjét, eltávolítva a földet a puhább, csupasz gyökérszálakról. A virágok moll dúdolásukat olykor jajveszékelésre emlékeztető díszítésekkel dobták fel.

Odafent, a tetőgerendákon felhangzott Lotti figyelmeztetése:

– Jön a hideg!

Terlu felpillantott: látta, hogyan terjed szét a jegesedés az üvegek repedései mentén. A zúzmara virágszerű alakzatokban burjánzott, miközben az oszlopokat és a tetőgerendákat vastagon belepte a jég. A lány előtt álló bokrocska levelei összezsugorodtak, a növények pedig villámgyorsan elfonnyadtak, és barna gombócokká váltak. Énekük először halk suttogássá lett, majd elhalt. Jaj, ne, elkezdődött! Terlu azt remélte, hogy kicsit több idejük lesz…

– Fogjátok, amit csak tudtok – kiáltotta Yarrow –, és ki innen, most!

Azok az öntudatra ébredt növények, akik már átéltek ilyet, az ajtó felé rohantak. Az emberek lassabban mozdultak meg, Yarrow így félbehagyta a daloló fa gyökereinek kiásását, és elkezdte kiterelni a rokonait az üvegházból.

Az apja azonban nem tágított a fa mellől, továbbra is a gyökerekkel küszködött.

– Hagyd! – szólt rá Terlu. – A hőmérséklet villámgyorsan le fog esni. Te is meghalsz!

– Segíts! – kiáltotta Birch.

A lány bedugta az ültetőkanalat a gyökerek közé, azzal kezdte hasogatni őket – egy sérült növény is jobb a semminél. A fa egyre hangosabban énekelt valami siratóének-féleséget, miközben a szirmai barna gombóccá fonnyadtak össze. Az enyhe virágillat mintha nehéz, gyógyszeres szagba fordult volna át. A rothadás bűzét érezték.

Yarrow is visszament hozzájuk, hárman együtt emelték ki a fát a földből. Az ágainál fogva húzták el az ajtóig, majd ki az üvegházból. Yarrow becsapta az ajtót, aztán az apjához fordult, aki a botja nélkül kénytelen volt egy oszlopnak támaszkodni.

– Mégis mit gondoltál? – szakadt ki Yarrow-ból. – Azt mondtam, hogy kifelé!

– Nem tudtam otthagyni – felelte Birch. Az egyik unokatestvér odaadta neki a botját. – Egyszer már itthagytam mindent. Nem fogom még egyszer megtenni.

– De a szíved…

– …teljesen rendben van.

Valaki felszisszent a közelükben, mire félbehagyták a vitát, és az ajtóra szegezték a tekintetüket. Végigfutott az üvegen a jegesedés, majd egy pillanattal később már el is olvadt. Terlu zihálva a földre rogyott.

– Rohadt egy varázslat.

– Ezt meg hogy érted? – pillantott fel Terlu.

– Ez nem természetes – intett az ajtó irányába Birch.

Nos, valóban nem volt az. Belde üvegházai közt nem akadt olyan, amelyik természetes lett volna.

– Az a gyanúm, hogy a meghibásodások láncreakció-szerűen következnek be – mondta Terlu –, és az egyetlen gyenge pont az eredőjük…

– Nincs rá bizonyíték, hogy bármiféle ellenséges erő műve lenne – szólt oda Yarrow az apjának Terlu feje fölött. Két keze ökölbe szorult, bosszús arccal meredt Birchre. – Régebb óta vagyok itt nálad, és azóta, hogy elmentél, egy teremtett lélek nem tette be a lábát Beldére már vagy…

– Várjatok csak – ugrott talpra Terlu –, miféle ellenség? Miről beszéltek?

– Csak egy dolog a sok közül, amiben nem értettünk egyet – felelte Birch, teljes testével a botjára támaszkodva. A lánynak feltűnt, mennyire remegnek az izmai. Nagyon rövid idő alatt nagyon megerőltette magát. Terlu körbepillantott, hátha lát valahol egy széket, amibe leültethetné, Birch azonban meg sem moccant. Változatlanul remegett, és mogorván nézett a fiára. – Úgy gondolom, hogy a meghibásodások nem maguktól történnek. Egy bűbáj okozza őket, ami Laiken egyik vetélytársától ered.

– Én meg azt mondom, hogy nincsen semmiféle rivális varázsló – csattant fel Yarrow. – Mégis hogy lehetne? Laiken senkivel nem beszélt, rajtunk kívül pedig senki sincs a szigeten. Csupán arról van szó, hogy a régi bűbájok hozzávalói elhasználódnak. Ennyi az egész. A rendszerek szétesnek. Entrópia, természetes jelenség. Ha fel tudjuk frissíteni a bűbájokat…

– Akkor is összeomlanak majd – jelentette ki Birch, és nyomatékosításként dobbantott egyet a földön a botjával. – Én mondom nektek, ennek a szigetnek a szívében rothad valami. Mondjuk, hogy igazad van, és nincsen semmiféle rivális varázsló. Csak Laiken. Ettől még nem természetszerű az, ami történik. Elképzelhető, hogy az ő hibája; lehet, hogy szándékosan szabotálta mindazt, amit létrehozott. Nem akarta, hogy az üvegházak túléljék őt, és tett róla, hogy elpusztuljanak.

– Tévedsz – felelte Yarrow. – Laiken azt akarta, hogy az üvegházak örök időkig létezzenek. Sőt, voltaképpen emiatt aggódott leginkább. – Aztán Terluhoz fordult. – Te tanulmányoztad azokat a bűbájokat. Mondd meg apámnak, hogy az idő múlása és a hanyatlás miatt történik az egész.

Terlu ledermedt. Yarrow egyik rokonának sem árulta el, hogy foglalkozott a varázslatokkal. Mi lesz, ha Birch megkérdezi, miért tette? Mi lesz, ha összefüggésbe hozza azzal, amit a növények csinálnak? Mit mondana, ha rájönne, hogy Terlu megszegte a törvényt?

Birch azonban még csak rá sem pillantott. Túlságosan lefoglalta, hogy Yarrow-ra meredjen. Úgy összevonta két bozontos szemöldökét, hogy azok szinte elnyelték a szemét.

Lehet, hogy nem is érdekli, hogy varázsoltam?

Vagy talán csak most nem ér rá foglalkozni vele, de később, amikor lesz egy kis ideje végiggondolni, nagyon is érdekelni fogja.

– Márpedig ez a sziget el van átkozva – kötötte az ebet a karóhoz Birch. – Soha nem lett volna szabad visszatérnünk ide, neked pedig el kellett volna hagynod Beldét velünk együtt.

– Nincsen semmiféle átok – felelte Yarrow.

Terlu elgondolkodva meredt a pusztulófélben lévő üvegház ajtajára. Voltaképpen, gondolta, ez sok mindent megmagyarázna, például a varázstalanodások hirtelen és véletlenszerű jellegét. Mi van, ha valóban egy szándékosan elmondott varázsige okozta az üvegházak összeomlását? Ha így van, akkor nem számít, hány üvegházat hoznak helyre, a pusztulások folytatódni fognak.

– És nincs semmiféle vetélytárs varázsló sem – jelentette ki csökönyösen Yarrow.

Terlu nem látta nyomát, hogy bizonyos varázslatok nem Laikentől származtak. Ennek ellenére egyszerűen nem tudta kiverni a fejéből azt a gondolatot, hogy az üvegházak összeomlása mögött valaki más szándéka húzódik meg. Azt nem tudta megmondani, miért akarná bárki a pusztulásukat, ám ettől még a dolog lehetséges volt. Persze létezett valaki, aki biztosan tudná, mi folyik itt. Pontosabban tudta.

– Én meg azt mondom, hogy… – kezdett bele ismét Birch.

Terlu azonban ekkor apa és fia közé toppant, és így szólt:

– Beszélnem kell a szellemmel.

Yarrow levette a tekintetét az apjáról, és a lányra pillantott.

– Tessék?

– És ahhoz, hogy ezt megtehessem – folytatta Terlu –, mindkettőtök segítségére szükségem van. Laiken nem ismer engem. Tudom, hogy egyikőtök sem akarja, hogy köze legyen hozzá, de talán meg tud válaszolni néhány kérdést, és nagyobb eséllyel hallgatja meg valamelyik kertészét, mint engem.

Yarrow megrázta a fejét.

– Sosem érdekelték a kertészei.

Ebben az apja is egyetértett vele.

– Sosem tudott jól bánni az emberekkel.

– Engem vigyél magaddal! – sipította Lotti, és a levelével Terlu lábát bökdöste. – Ha Laiken ott van, még ha csak egy kis darabja is… Én szeretnék vele beszélni. Engem meg fog hallgatni. Szerintem.

Lehet, hogy igaza van. Lotti felemelte a leveleit, Terlu pedig lehajolt hozzá, és felvette. A rózsa szorosabbra zárta a szirmait, a leveleit pedig a földlabdája köré kulcsolta.

– Gyertek velünk! – kérte Terlu a két férfit.

Arra számított, hogy újabb vita pattan ki, vagy legalábbis előállnak néhány kifogással, ehelyett azonban Yarrow bólintott. Birch nagyot sóhajtott, és ugyanezt tette.

Mialatt a többi kertész és az öntudatra ébredt növények újrarendezték az éneklő virágok sorait, és számba vették, hányan élték túl a pusztulást – ezúttal, szerencsére, szinte az összes növény megmenekült –, Terlu, az újjáéledő rózsa, Yarrow, valamint az apja elhagyták az üvegházat.

Miután visszatértek a varázsló tornyába, felmásztak az emeletre: Terlu ment elöl Lottival, Yarrow és Birch követte őket. Vitatkozás helyett mostanra inkább dühödt csendbe burkolóztak, amit Terlu nem tartott különösebb haladásnak, de legalább mindketten eljöttek.

Terlu letette Lottit az éjjeliszekrényre.

– Érzed a jelenlétét?

Lotti a levegőbe emelte a szirmait és a leveleit.

– Laiken! Itt vagy? Apa?

Terlu eltűnődött, nem kellene-e inkább egyedül hagynia a rózsát a varázslóval. De nem, fontos kérdéseket kellett feltennie Laikennek. Vagy legalábbis meg kell próbálnia feltennie őket. Nem biztos, hogy a szellem bármit is megért majd abból, amit az élők mondanak. Attól függ, mennyi maradt meg abból, ami valaha Laiken volt.

Terlu megborzongott.

Vajon a szellem miatt? Vagy a csípős levegő tette? Esetleg az árnyékok a falon?

– Ha itt vagy… A növényeidnek szükségük van rád – szólalt meg Terlu.

– Miért… Nem, nem azért vagyunk itt, hogy ezt megkérdezzem – javította ki magát Lotti. Összezárta a szirmait, mintha csak egy bírónak nyújtana be kérvényt. – Szükségünk van a segítségedre. A gyermekeidnek szükségük van rád. Mi ugyan ébren vagyunk, amint látod, az üvegházak viszont egyre csak pusztulnak. Segítesz nekünk megállítani az összeomlásukat?

Az ablakok megremegtek.

– Ez a szél volt? Vagy a szellem? – suttogta Terlu.

– A szél – közölte Birch karba tett kézzel. Olyan erősen vonta össze a szemöldökét, hogy jobban hasonlított egy medvére, mint Yarrow valaha. – Laiken nem foglalkozik velünk.

Ismét szél süvített végig a szobán, megmozdította a lepedőt az ágyon.

– Nincs igazam, Laiken? – kérdezte emelt hangon Birch. – Téged senki és semmi nem érdekel. Nem foglalkozol a kertészekkel, csak arra kellettek neked, hogy nekik köszönhetően hatalmasnak érezhesd magad. A lányoddal sem törődtél, csak uralkodni akartál rajta.

Szóval ismerte Laiken lányát, futott át Terlu agyán. Dendy azt mondta, a lány még Yarrow születése előtt meghalt, ám Birch és az idősebb kertészek még személyesen is ismerhették. Végignézték a tragédiát, és látták, miként vált Laiken üldözési mániája egyre súlyosabbá. És egyik folyamatot sem tudták megállítani. Ott voltak, amikor Laiken elaltatta a növényeket, aztán rákényszerítette hűséges kertészeit, hogy távozzanak, és hátrahagyják a munkájukat és az otthonukat.

– Csend legyen! – mordult rá az apjára Yarrow. – Feldühíted.

Birch felhorkant.

– És mit számít az? Hátat fordított nekünk. Mindannyiunknak. Az életünket ennek a helynek szenteltük. Egy álomképnek arról, amivé ez a sziget válhat. Elhittük, hogy mindaz, ami itt van, fontos, és túlmutat rajtunk. Laiken számára azonban ez az egész… csupán egy játékszer volt. Egy játékszer, amit aztán eldobott.

– Én több vagyok holmi játékszernél – közölte Lotti.

– Teljesen igazad van – erősítette meg határozottan Terlu. – Több vagy annál, amire bárki is megteremtett. – Szerette volna a szavait egyenesen a kis rózsa szívébe írni, hogy el is higgye őket. Sokkal többet érdemelt annál, mint amennyit a varázsló képes volt adni neki.

Lotti nem tágított.

– Laiken szeretetből teremtett – mondta. – Szeretett engem. Mindannyiunkat szeretett. Csak… annyira félt az elvesztésünktől, hogy túl messzire ment. – Lassan körbefordult, a szirmaival körülpásztázva a helyiséget. – De életben vagyunk. És ébren vagyunk. Dendy. Risa. Amina. Tirna. Nif. Zyndia. Mindannyian élünk, és jól vagyunk, és így is szeretnénk maradni. Nem segítenél nekünk?

A szobán végigsuhanó szellő meglibbentette a függönyöket.

Egyetlen ablak sem állt nyitva, így nem jöhetett kintről a légmozgás.

– Azt hiszem, ez igent jelentett – mondta Lotti.

– Kérdezd meg tőle, hogy egy ellensége áll-e az üvegházak pusztulása mögött – szólalt meg Birch.

Yarrow a fejét csóválta, de nem szólt egy szót sem.

Lotti megismételte a kérdést, és magasabbra emelte a szirmait.

– Nem – mondta.

– Látod? – súgta oda Yarrow az apjának. – Megmondtam.

Terlu szerette volna megkérdezni Lottitól, hogy lehet ilyen biztos a varázsló válaszában, azonban nem akarta megtörni a varázsló és a növény között kialakult kapcsolatot, akármilyen törékeny is volt. Megpróbálkozott hát a következő kérdéssel.

– Azért omlanak össze az üvegházak, mert elavultak a bűbájok?

Yarrow-val eredetileg erre az elméletre jutottak. Észszerűnek látszott, és ha így van, akkor a gyógymód is világos: helyre kell hozni a meghibásodásokat, ideális esetben még azelőtt, hogy bekövetkeznének. Meg kell újítani a varázslatokat.

Szél söpört végig a szobán az óramutató járásával ellentétes irányban.

– Nem – jelentette ki Lotti.

Nem?

Terlu újra nekifutott, ezúttal megpróbált egyértelműbben fogalmazni.

– Azért pusztulnak el az üvegházak, mert a varázslatok hozzávalói tönkrementek vagy megsérültek?

– Nem.

Terlu szeretett volna visszatérni az ellenség kérdéséhez, de a szellem egyszer már nemmel válaszolt.

– Egy bizonyos varázsige okolható a történtekért?

– Igen.

Igen? De vajon milyen varázsige… És miért? Ki mondhatta el? Mi értelme lehetett egy ilyen varázslatnak? És ha nem Laiken egyik ellensége, akkor vajon ki tehető felelőssé mindezért? Terlu megrázta a fejét. Ennek így semmi értelme.

– A bűbájt arra fejlesztették ki, hogy tönkretegye az üvegházakat?

Mindannyian lélegzet-visszafojtva figyeltek.

– Nem – közölte Lotti.

Vagyis egy helytelenül működő varázslatról volt szó. Na, Terlu ezt legalább már megértette.

– De mi… – Nem, ez túl bonyolult kérdés lett volna. – A te varázsigéd?

Csend.

– Igen – szólalt meg végül Lotti.

– Ez egy régi vagy új varázsige? – kérdezte Terlu, majd kisvártatva rádöbbent, hogy Laiken erre nem tudna válaszolni. – Régi bűbáj? – Nem. Hú, akkor nem valamelyik teremtővarázslat fulladt kudarcba. – Egy új bűbáj? – Igen. – A halálod utáni? – Nem. Hát persze hogy nem. Milyen ostoba kérdés, korholta magát Terlu. – Olyan varázsige, amelyet még a halálod előtt mondtál el? – Igen. – Olyan varázslat, amellyel akkoriban kísérleteztél, amikor meghaltál? – Ismét igen volt a válasz.

Eszébe jutott a jegyzetfüzet, amelyet Laiken éjjeliszekrényén talált.

– Készítettél róla feljegyzéseket az ágyad mellett lévő füzetbe?

Terlu ezt a füzetet még nem olvasta. Úgy ítélte meg, hogy az túlzottan a közelmúltra vonatkozik, ő viszont azokat a varázsigéket kereste, amelyeket Laiken az üvegházak létrehozása idején írt, hiszen ezeket akarta megújítani. Ám ha a varázsló elmondott egy hibás varázsigét, és meghalt, mielőtt még kijavíthatta volna…

– Igen – mondta Lotti.

Terlu kifújta a levegőt. Igen. Szóval nála van az a füzet, amely a válaszokat tartalmazza.

– Köszönöm, Lotti – mondta izgatottan. – Köszönöm, Laiken. – Most már tudta, hol kell elkezdenie. Terlu lerohant a lépcsőn, és közben elmosódva hallotta maga mögött Birch és Yarrow hangját.

– Mit számít ez? Most már tudjuk az okát, de mit kezdünk vele? – kérdezte Birch a fiát. – Ez a te barátnőd… Nem varázsló, ugye?

Terlu megtorpant a lépcsőn. Fülelt, mit felel Yarrow.

– Csodálatos lány – mondta a férfi.

– Á! – mondta Birch. Nem volt több kérdése.

Terlu reménnyel telve folytatta az útját lefelé, majd átrohant a műhelyen. Levette a kabátját az akasztóról, és magára kapta. Pontosan tudta, hol van az a jegyzetfüzet: Yarrow házában, az orchideák gondozásáról szóló könyvvel együtt hevert az asztalon.

A kertész utolérte. Ő még mindig viselte a kabátját.

– Hogyan segíthetek? – kérdezte.

Terlu mindig örült, amikor ezt kérdezte tőle.

– Még nem tudom.

– Sok szerencsét – felelte Yarrow, majd megcsókolta. Ott, helyben, az apja, Lotti és vélhetően Laiken szelleme előtt. Amikor elengedte, Terlu úgy érezte, hogy azon nyomban képes lenne megmászni egy hegyet, átúszni az óceánt, és minden kétséget kizáróan képes megmenteni Belde üvegházait.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

YARROW HÁZÁBAN TERLU BEVACKOLTA MAGÁT az ablak melletti ágyra a jegyzetfüzettel, egy halom papírral a saját jegyzetei számára, meg egy szénceruzával, amelyet szorosan körbetekert egy darabka ronggyal, hogy az ujjai tiszták maradjanak. Miközben ő a lapok közt bogarászott, Yarrow visszament az üvegházba, hogy segítsen átköltöztetni az éneklő virágokat. Az utolsó jegyzetfüzetre Laiken titkosírása még összetettebbé vált. Nemcsak a kódkönyve alapján rejtjelezett, hanem még visszafelé is írt. A szövegek lefordítása lassú és fáradságos munkának ígérkezett.

Terlu nekifogott.

Odakint a lenyugvó nap rózsaszínre és borostyánra festette az eget a fenyőfák felett. A szél lágyan fütyült az ágak között, és felkavarta a kósza hópelyheket. A kandallóban ropogott a tűz. Az ajtó felől kaparászás hallatszott.

– Mirr-áúúú!

Terlu letette a jegyzeteket Yarrow asztalára, és ajtót nyitott. Smaragor futott be rajta.

– Jó estét, uram – köszöntette Terlu. – Üdvözlöm ismét otthon. Örülök, hogy hazatért a legutóbbi kalandja után. – Aztán vizet töltött a macska tálkájába.

A Terlu lába körül tekergő Smaragor nyávogva jelezte, hogy ideje lenne vacsorázni is, noha a lány tudta, hogy korábban befalt egy tekintélyes méretű halat. Azért csak beadta a derekát, és kivett a kandúrnak a jégszekrényből egy szelet sült nyírfajdot. Amíg Smaragor falatozott, Terlu visszament az ágyba, és folytatta a munkát.

Miután a macska eltüntette a nyírfajdot, felröppent az ágyra, dagasztgatta kicsit a takarót, majd letelepedett a lány mellé. Terlu megmutatta neki azt az oldalt, amelyet éppen olvasott.

– Ebben az esetben szerinted mit jelenthet az isador kifejezés? Már önmagában igeként viselkedik, vagy… Na nem, várj, módosítva van. Nézd csak, ez a szó itt… Valóban, általában növekedést jelent, de az időbeli korlát erős konnotációjával. – Eddig csak egyszer találkozott ezzel a szókapcsolattal, egy versben, amelyben a szerző a halott szerelmétől vett búcsút. Gyakran értelmezték az öregedés metaforájaként, illetve a fiatalság elvesztése felett érzett gyász megjelenítéseként. – De azt hiszem, a szó szerinti fordítása találóbb, már csak a varázsló halálának ténye miatt is. Nem mintha tisztában lett volna azzal, hogy meg fog halni, elvégre baleset érte, de úgy sejtem, tudatában volt a saját halandóságának.

– Mirr-áúú? – érdeklődött Smaragor.

– Tudta, hogy egy nap meghalhat. Őszintén szólva, szerintem túl sokat is foglalkozott a saját halálával, tekintve, hogy sem betegség, sem komolyabb sérülés nem gyötörte.

Ha Terlu helyesen értelmezi, a varázsló egy olyan bűbájon dolgozott, amely a halála után fejtette volna ki a hatását. Hát, ez voltaképpen meg is történt. Tehát mi lehetett az, amit Laiken az örökségeként maga után kívánt hagyni?

Ekkor kinyílt az ajtó, és belépett rajta Yarrow. Leverte a havat a csizmájáról, és felakasztotta a kabátját meg a sálját a kampóra.

– Egyre hidegebb van odakint. Fagyos éjszakánk lesz.

– Mmm.

– Ettél?

– Nnmmm.

– Főzök valamit.

Terlu felpillantott.

– Laiken egy olyan varázslaton dolgozott, amelyet a halála hozott volna működésbe. Történt bármi szokatlan a szigeten vagy az üvegházakban akkor, amikor meghalt?

Yarrow rakott még némi fát a tűzre, mire a lángok hálásan felcsaptak.

– Nem tudok semmi ilyesmről. Sőt, tulajdonképpen épp ez az, amire nagyon is jól emlékszem: hogy minden olyan hétköznapi volt. Ez a nagy ember, aki csodát csodára halmozott, aki életeket hozott létre, aki megteremtette a saját világát… mégis olyan átlagos, véletlen és értelmetlen módon halt meg.

– Mikor omlott össze az első üvegház? Mennyi idővel Laiken halála után?

Yarrow egy pillanatra elgondolkodott.

– Talán pár hónapra rá.

Terlu homlokráncolva meredt a jegyzetfüzetre. Rendben, lehet, hogy Laiken utolsó varázslatának még sincs köze az üvegházak pusztulásához. Elképzelhető, hogy nem is volt alkalma aktiválni a bűbájt, bármi is az.

– Bár lehet, hogy az első összeomlás hamarabb következett be – latolgatta Yarrow. – Csak mi később vettük észre.

– Hmm. – Terlu folytatta a papírokra vetett szövegek fordítását. Saját jegyzetlapján a felvetett lehetőségek közül kihúzta azokat, amelyeket kizárt, és amikor megbizonyosodott fordítása helyességéről, leírta azt Laiken jegyzeteinek margójára. Vigyázott arra, hogy sose írjon rá Laiken soraira, hátha azután, hogy továbbolvasta a bejegyzéseket, változtatnia kell.

Amíg Terlu dolgozott, Yarrow főzött. Két halfilét helyezett a serpenyőbe, amelyet aztán a tűz fölé tartott. Megszórta fűszerekkel, sóval, borssal, és adott hozzá egy kis vörösáfonyát. A vaj sercegett a hal körül, illata betöltötte a házat, és Terlu orrát sem kerülte el. Főzés közben a férfi halkan dudorászott, kellemes háttérzajt szolgáltatva a lánynak az olvasáshoz.

Amikor a hal elkészült, Yarrow tányérra tette az egyik szeletet, és odavitte Terlunak.

– Ó, hát oda tudok én menni az asztalhoz – mondta Terlu. A jegyzetfüzetet is magával vitte. A férfi letette elé a tányért az asztalra, majd leült vele szemben a saját tányérjával. Terlu a hallal nem törődve rendületlenül olvasott tovább.

– Azt hiszem, ennek az oldalnak a közepén Laiken szándékosan hetet-havat összehordott, csak hogy összezavarja azt, aki le akarná fordítani, amit írt. Vagy valami különleges kód lehet… De szerintem igazából nem más, mint halandzsa.

– Ez rávallana.

– Mit gondolt, ki akarná ellopni a munkáját?

– Mindenki – jelentette ki Yarrow. – A végén már senkiben sem bízott. Apám szerint már ott tartott, hogy minket is elküld Beldéről, nem hagyva kertészt a szigeten. Ha nem halt volna meg…

Terlu felpillantott a jegyzetfüzetből.

– Akkor elmentél volna? – kérdezte.

Yarrow ivott egy korty vizet, mielőtt válaszolt volna.

– Nem tudom, ez esetben lett volna-e választásom. Ezek az ő üvegházai.

– Most már a tieid. – Terlu eltöprengett, eljön-e valaha az a pillanat, amikor Yarrow nem a varázsló üvegházaiként gondol Belde építményeire. Laiken szelleme nem csak a tornyában kísértett, átvitt értelemben legalábbis. Szó szerint véve azonban úgy tűnt, hogy korlátozott mozgástérrel rendelkezik, amiért Terlu igencsak hálás volt.

Yarrow vállat vont.

– Gondolom, hogy az. Igen. Laiken nem nevezett meg örököst, hacsak te nem találsz erről valamiféle feljegyzést. A törvény szerint a tulajdona arra száll, aki benne lakik, és gondozza, ez pedig én lennék. Meg a növények. – A férfi ajka halvány mosolyra húzódott. – Laiken gyűlölte volna a gondolatot, hogy egy kertész legyen az örököse. Úgy tekintett ránk, akár egy ásóra vagy egy méhre: eszköznél nem többre, amely életben tartja a kertjeit. Valamelyik levelében a húgom megkérdezte, hogy csak azért maradtam-e itt, hogy Laikent bosszantsam… Részben talán tényleg így volt.

Yarrow-nak igaza van. Laiken nem akarta, hogy bárki más birtokolja ezt a helyet. Két kertész kivételével a varázsló mindenkit elküldött a szigetről, álmot küldött az öntudatra ébredt növényekre; az volt a célja, hogy teljesen lakatlanná tegye Beldét.

– Azt hiszem, el akarta zárni az üvegházait a világ elől – mondta Terlu, és rámutatott egy szövegrészletre a nyolcadik oldalon. – Itt éppen a ’védelem’ jelentésű szó változataival kísérletezett. Ugyanez a szó szerepel a buborékos varázsigében is.

– Edd meg a halat, mielőtt kihűl.

Smaragor az asztalhoz sétált, és sündörögni kezdett a lábuk között.

– Vagy mielőtt megeszi a macska.

Terlu letette a kezéből a jegyzetfüzetet, biztonságos távolságra az ételtől, majd beleharapott a halba. Behunyt szemmel merült el a könnyed és friss íz élvezetében. Egyáltalán nem volt halízű. A sósság és az édesség keveredett benne, amelyet a vörös áfonya savanykássága tett teljessé. Amikor kinyitotta a szemét, szembesült vele, hogy Yarrow őt nézi.

– Ez egyszerűen tökéletes.

A férfi elmosolyodott.

Mindketten ettek.

A kertész odacsúsztatott egy falatot Smaragornak az asztal alatt.

– Hogy lehet, hogy te még éhes vagy? – nézett csodálkozva a kandúrra Terlu.

A macska önelégülten visszaballagott a kandallóhoz, összegömbölyödött a tűz mellett, majd nekilátott megtisztítani a bundáját és a tollait.

Jólesett együtt enni. Jó érzés volt tudni, hogy bár mindketten a saját gondolataikba merültek, ezek a gondolatok össze-összefonódtak. Terlu nem azon tépelődött, vajon mit gondolhat róla a férfi, vagy mit akarhat tőle. Amint befejezte az evést, felállt, hogy elmossa a tányérját, Yarrow azonban elvette tőle.

– Te csak olvass – mondta –, majd én összetakarítok.

– Köszönöm – felelte Terlu, és visszakuporodott a takarók közé a jegyzetfüzettel.

Miután Yarrow végzett, leült mellé az orchideákról szóló könyvével. Közelebb húzott egy lámpást, és úgy helyezte el, hogy a fénye a lány ölét világítsa meg.

– Mondd, hogy segíthetek.

– Már így is segítesz.

Yarrow ismét elmosolyodott, és kinyitotta a könyvét a hatodik fejezetnél, ahol a könyvjelzőt hagyta.

Egymás mellett olvastak, miközben lassan leszállt az éjszaka az erdőre és az üvegházakra. A távolból Terlu fel-felerősödő hangokat hallott, amelyek aztán elhalkultak. Valahol egy bagoly huhogott.

A lány ujjai begörcsöltek, le kellett ráznia a kezét, hogy elmulassza.

Yarrow megfogta Terlu ujjait, és masszírozni kezdte a lány tenyerét. Terlu hagyta, hogy a férfi egyesével végigcirógassa az ujjait, a kézfejét, majd a csuklóját is.

– Jobb már?

– Igen.

Terlu addig olvasott, míg a szeme szinte már fájt, amikor pislogott. Elfojtott egy ásítást.

– Már közel vagyok – mondta. – Csak még meg kellene…

– Nyugodtan alhatsz. Senki sem fog hibáztatni érte.

– De nem tudjuk, mikor omlik össze a következő üvegház.

– Most először sikerült szinte az összes növényt megmentenünk, még mielőtt leesett volna a hőmérséklet – mondta a férfi. – Ha szükség lesz rá, újra megtesszük. Van időd. Aludj csak.

Yarrow-nak talán igaza volt.

Terlu az ágy melletti asztalra tette a füzetet és a saját jegyzeteit. Yarrow felemelte a takarót, a lány bebújt alá, bevackolta magát mellé, a férfi pedig átkarolta.

A szárnyas macska átrepült az ágyra a kandallótól, és közéjük telepedett. Így aludtak el hárman, összebújva.

Terlu soha életében nem aludt még ilyen békésen és mélyen.

Hajnalban ébredt fel.

Olyan hirtelen ugrott ki az ágyból, hogy Yarrow is azon nyomban felült, Smaragor pedig hangos nyervogással a levegőbe emelkedett.

– Jól vagy? – kérdezte a férfi.

Terlu fellapozta a jegyzetfüzetet, és az egyik utolsó lapján rábökött egy sorra.

– Elmondta, biztos vagyok benne. Elmondta a varázsigét, hogy kipróbálja. – Éppen úgy, ahogy én is elmondok egy-egy darabot a teljes varázsigéből, így tanulok belőle. – Csak hogy életképes maradjon a bűbáj a halála után is. Nem azt ellenőrizte, hogy működik-e a varázslat, hanem az élettartamát, szóval még befejezetlen volt. Úgy tervezte, hogy amint befejezi a tesztelést, megszünteti a hatását, és újra elmondja, ha kész a teljes változata, ám aztán meghalt. Lehet, hogy megzavarta valami, és kapkodott, mert rájött, hogy a varázsige végzetes hibát tartalmaz, és emiatt esett le a lépcsőn. De előfordulhat, hogy az egész nem több szerencsétlen egybeesésnél. Mindenesetre bárhogy is történt, sosem hatástalanította a bűbájt. A befejezetlen és hibás varázsige pedig tovább működött, de ez az egésznek a kulcsa: a bűbáj úgy épült fel, hogy késleltetve fejtse ki a hatását. Szándékosan. Így Laiken halálát követően rendelkezésre állt volna néhány hónap arra, hogy azok, akik még a szigeten maradtak, elhagyhassák Beldét. Érted? Tudatosan beleépítette a varázslatba, hogy legyen idő a temetésére, és arra is, hogy elhagyhasd a szigetet.

– Én viszont itt maradtam.

– Igen, de ő nem számított erre. A bűbájt pedig amúgy sem fejezte be. A késleltetés valóban működött, ám amikor hatni kezdett a varázsige… Laiken nem tudta tökéletesíteni, így amikor a varázslat életbe lépett, nem az történt, aminek kellett volna.

Yarrow összevont szemöldökkel vizsgálgatta a titkosírással lejegyzett varázsigét és a margóra körmölt szavakat.

– És mégis minek kellett volna történnie?

– Az egész üvegházrendszert el kellett volna zárnia a világ elől. Laiken úgy vélte, csak így biztosíthatja, hogy a teremtményei biztonságban legyenek: ha mindenki mástól elvágja őket. Ha egyedül maradnak.

Yarrow felhorkant.

– Ugye? Épp az ellenkezője annak, amit tennie kellett volna. A félelem azonban felülírta a józan észt. Akárhogy is, nem fejezte be a varázsigét, így ahelyett, hogy elzárta volna és önfenntartóvá tette volna az üvegházakat, a varázslat felforgatja a már meglévő bűbájok kiegyensúlyozott működését.

– És elpusztítja mindazt, amit meg akart volna védeni – mondta Yarrow.

– Így van. Meglehetősen ironikus, tudom, de úgy gondolom, hogy Laiken félkész bűbája még mindig aktív, és néhány havonta, az általa tesztelt késleltetésnek megfelelően, újra működésbe lép, és elpusztít egy újabb üvegházat.

– Ez… nagyon is logikus – mondta tágra nyílt szemmel a kertész.

– Tehát a kérdés az, hogyan tudjuk megállítani a varázslatot – mondta Terlu körbe-körbejárkálva a házban. Megtalálta a megoldást, ebben biztos volt. Véletlenül bukkantak rá, kísérletezés közben, akárcsak Laiken. – A választ pedig aznap kaptuk meg, amikor majdnem meghaltunk, emlékszel? Ha megsemmisítjük a hozzávalókat, a bűbáj hatása megszűnik.

Yarrow Terluhoz lépett, két kezébe fogta az arcát, és megcsókolta.

A szellem nem bizonyult segítőkésznek.

Terlu a maradék mézes süteményt majszolva meredt a varázsló hálószobájában lévő maszatos tükörre.

– Tudom, hogy hallasz minket. Lotti, kérdezd meg újra.

Az éjjeliszekrényen üldögélő rózsa már szinte könyörgőre fogta.

– Kérlek, drága Laiken, varázslók varázslója, ha meg tudnál válaszolni nekünk egy iciri-piciri kérdést…

Yarrow közelebb hajolt Terluhoz.

– Iciri-piciri? – súgta a fülébe.

– Csitt! – intette le a lány. – Hadd csinálja úgy, ahogy ő szeretné. Lotti ismeri a legjobban Laikent.

Lotti teátrálisan széttárta a leveleit.

– Mérhetetlenül hálásak lennénk, és csodálattal adóznánk ragyogó zsenialitásodnak és jóságodnak. Belde hősévé válnál, aki megmenti minden lenyűgöző teremtményét. Ehhez csupán annyit kell tenned, hogy elárulod nekünk, hol vannak a bűbáj hozzávalói. Itt vannak valahol, a műhelyben?

Várták, hogy választ kapnak-e, ám a szellem semmit jelét nem adta annak, hogy egyáltalán meghallotta volna a kérdést.

– Vagy talán valamelyik üvegházban? – próbálta ismét Lotti.

Semmi válasz.

– A szigeten vannak?

A hálószoba továbbra is néma maradt, mozgásnak nyoma sem volt. Se egy szellő. Se egy hűvös fuvallat. Egy pillanatra átfutott Terlu agyán, hogy az érdeklődésükkel nem járulnak-e hozzá ahhoz, hogy a szellem továbblépjen. Hallott már ilyen történeteket: ha kielégültek, és megszűnt az érzelem, amely ezen a világon tartotta őket, szertefoszlottak. Laiken talán csak addig maradt, amíg bosszantani tudta őket.

– Kérdezd meg tőle, szeretné-e egyáltalán, hogy megmentsük az üvegházakat.

– Szeretnéd, ha megmentenénk az üvegházakat? – emelte fel a hangját Lotti.

Szél süvített át a szobán, felkapta az ágyon lévő lepedőket és takarókat, és még Lottit is arrébb lökte néhány centivel. Yarrow segített neki visszanyerni az egyensúlyát.

– Ez igennek számít – jelentette ki a rózsa.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Yarrow. – Elég határozottnak tűnt.

– Az igennek rózsaillata van. A nem pedig büdöskontyvirág-szagú.

– Hogyan… – kezdte a kérdését Terlu, de inkább elhallgatott, és megrázta a fejét. Nem az a dolga, hogy a szellemek viselkedését tanulmányozza. Nekik most csak válaszok kellettek. – Mindegy. Azt kérdezd meg tőle, tudja-e, hol vannak a hozzávalók.

Szomorkás szellő lengette meg a függönyt, és most, hogy már tudta, mire kell figyelni, mintha valóban enyhe káposztabűz érződött volna.

Yarrow felhorkant.

– Hogy lehet, hogy nem tudja?

– Ami itt van, az nem Laiken az ő teljes valójában – felelte Terlu. – Csupán az, ami a megbánásából maradt. Egy érzés. – Talán szeretet is. Elvégre a varázsló szerette ezeket az üvegházakat, még akkor is, ha ezt a szeretetet később a félelem el is torzította. – Mondd meg neki, hogy mindent megteszünk, ami tőlünk telik.

Lotti megismételte Terlu szavait, majd a lányhoz fordult.

– Szeretnék itt maradni Laikennel, ha lehet.

– Ez természetes – felelte Terlu. Ha meg tudta volna ölelni a rózsát, most megtette volna. Ez az egész borzasztóan nehéz lehetett Lotti számára. A rózsa kitárta a szirmait, a levelei megfeszültek, mintha szerette volna elérni azt, aki megteremtette és szerette, végül pedig cserben hagyta őt. Terlu nyelt egyet, majd Yarrow-hoz fordult. – Álljunk neki a keresésnek?

A férfi bólintott.

– Le tudod szűkíteni legalább, hogy nagyjából mit keresünk, vagy megint kérdezz-feleleket kell játszanunk egy szeszélyes szellővel?

A fuvallat keresztülsöpört a szobán, meglibbentette a függönyöket, a lepedőket és a helyiségben tartózkodók haját.

Szerencsére a fordításai alapján Terlu meg tudta mondani, mit kell keresniük. Mielőtt válaszolt volna, megigazította a fürtjeit.

– Héjakat. Mindenféle héjat: a hikoridió termésének héját, kagylóhéjat, csigaházat, vörösbegytojás héját, tücsök kitinpáncélját, teknőspáncélt… És mindebből jó sokat. Én arra szavazok, hogy kezdjük a keresést itt, ahol Laiken dolgozott.

Terlu és Yarrow átfésülték az emeletet. Nem tartott sokáig: néhány láda porlepte ruhát találtak, meg fióknyi, elsősorban gyógyászati célokat szolgáló kenőcsöt. Laiken nem tartott sok holmit a hálószobájában. Odalent, a műhelyben már mindent átnéztek korábban, amikor a varázsigék után kutattak, de most ismét benéztek minden fiókba, edénybe és mérőpohárba.

– Az a legvalószínűbb, hogy a hozzávalók az üvegházakban vannak – ismerte el Terlu.

A lány azt remélte, könnyebb dolguk lesz, ám az üvegház sokkal logikusabb választásnak tűnt a műhelynél, elvégre ott a közelben volt minden, amire a bűbájnak hatnia kellett. De hogyan fogják tudni átkutatni az összes üvegházat? Ez hatalmas feladatnak tűnt. Még ő maga sem járt mindegyikben!

Egyedül nem fogjuk bírni.

Ezt azonban nem mondta ki hangosan. Tudta, hogy Yarrow-nak nem fog tetszeni a javaslata.

Mindketten belebújtak a kabátjukba.

Yarrow kinyitotta az ajtót, majd megtorpant. Meglátta a húgát, Rowant, aki éppen a mólótól sétált fel a feleségével. Ambrel egy horgászbotot vitt a vállán, Rowan kezében pedig egy vödör lógott, feltehetően tele hallal.

Yarrow nagyot sóhajtott.

– Egy kis segítséggel gyorsabban megy majd a keresés.

Terlu csak pillogott.

– Igen, de… Ezt most tényleg te mondod?

– Tudom, tudom.

– Szeretnéd, ha én beszélnék velük? – ajánlkozott Terlu.

– Ó, igen – felelte Yarrow egy megkönnyebbült sóhaj kíséretében. – De azért… Én is veled tartok.

Terlu kézen fogva kivezette a férfit a varázsló műhelyéből. Futva indultak Rowan és Ambrel felé.

– Hahó! – kiabált nekik Terlu. – Várjatok meg, légy szíves! Nekem… nekünk szükségünk van a segítségetekre!

HARMINCADIK FEJEZET

YARROW-T MAGA UTÁN HÚZVA, Terlu végre utolérte Rowant és Ambrelt a hófedte fenyők alatt. Zihálva próbálta visszanyerni az uralmat a légzése felett. A szél rángatta a fákat a kifakult égbolt alatt. A hullámok egyre erősebben csapdosták a sziklákat, a tenger felszíne úgy fodrozódott, mintha felrázták volna.

– Minden rendben? – kérdezte Ambrel.

Yarrow-t meglátva a húga olyan jelentőségteljesen vonta fel a szemöldökét, hogy Terlu önkéntelenül is arra gondolt: Hibát követünk el.

– Na nézzenek oda – szólalt meg Rowan –, csak nem úgy döntöttél, hogy megtisztelsz minket a jelenléteddel? Azonnal dobjunk el mindent, ezt meg kell ünnepelni!

A kertész válaszra nyitotta a száját, majd becsukta.

– Még mindig nincs mit mondanod nekem? – kérdezte Rowan.

– Csitt! – intette le Ambrel. – Mi a gond, Terlu?

Yarrow félig-meddig behúzódott Terlu háta mögé, mintha a lány meg tudná óvni a húgától. Terlu azt kívánta, bárcsak elég közel lenne hozzá ahhoz, hogy megfogja a kezét – jó lett volna, ha a férfi is tudja: nem hagyja magára az ellenséges erőkkel szemben.

– Röviden: úgy gondolom, hogy az üvegházak azért pusztulnak el, mert az egyik varázslat rosszul működik – szólalt meg határozottan Terlu. – Meg kell találnunk és meg kell semmisítenünk a bűbáj összetevőit, különben a varázslat újabb és újabb üvegházakat fog tönkretenni. A gond csak az, hogy fogalmunk sincs, hol vannak ezek a hozzávalók. Bármelyik üvegházban ott lehetnek.

– Vagy bárhol máshol a szigeten – tette hozzá Yarrow.

Terlu bólintott.

– Rengeteg mindent kell átkutatnunk – mondta, és arra gondolt, milyen jó lett volna, ha Laiken feljegyezte volna azt is, hol mondta el a varázsigéket. Azt, hogy mik voltak a bűbáj hozzávalói, részletesen leírta, azt azonban már nem, hogy hová rejtette őket.

Rowan csípőre tette a kezét. Ebben a pillanatban egy hullám olyan erővel csapódott a szikláknak, hogy a vízpermet kifröccsent a hóra.

– Szóval azért jöttél, hogy a segítségünket kérd. – A szavait egyenesen Yarrow-hoz intézte, mintha Terlu ott sem lett volna.

– Mindenki segítségére szükségünk van – pontosított a férfi.

– De az enyémre különösen. Az enyémre, a húgod segítségére. – Rowan hangja olyan élesen csengett, hogy Terlu összerezzent. – Emlékszel, ugye, hogy van egy húgod, aki én vagyok?

Terlu tekintete találkozott Ambrelével. Látta a szemében, hogy ugyanúgy érez, ahogy ő: igen, Yarrow-éknak beszélniük kellene; nem, erre nem most kellene sort keríteni. Terlu biztosra vette, hogy Yarrow-t csak egy hajszál választja el attól, hogy elmeneküljön, amitől csupán az tartotta vissza, hogy nagyon közel kerültek az üvegházak megmentéséhez.

Ambrel a felesége vállára tette a kezét, és a fülébe súgott valamit. Rowan egy pillanat alatt rászegezte a tekintetét, és így szólt:

– Rengeteg kimondatlan szó szorult belém, amelyeket ki kell mondani, és én éppen ezt fogom tenni.

Ambrel egy nagy sóhaj kíséretében leeresztette a kezét.

A fenyők között süvítő szél lesöpörte a havat a faágakról. Amikor nagy puffanással földet ért, egy kismadár riadtan felröppent a levegőbe. Erre most nincs időnk. Yarrow pedig még nem áll készen. Terlu előrébb lépett.

– Most nem…

– Hiányoztál, Rowan – szólalt meg a férfi.

A nő torkára forrt a szó, mielőtt dühös kirohanásba kezdhetett volna.

– Nos. – Elhallgatott, majd újrakezdte. – Nem igazság, hogy rögtön ezzel jössz. – Megbökte Yarrow vállát, az ujját elnyelte a férfi vastag kabátja. – Sosem mutattad ki.

– Tudom – felelte a kertész. – És sajnálom.

Rowan megint szótlan maradt.

Terlu azon tűnődött, nem kellene-e félreállnia. Ez a pillanat igazán fontosnak tűnt, olyannak, amiben neki nem sok keresnivalója van, ugyanakkor megígérte Yarrow-nak, hogy ő beszél majd helyette. Ki tudja, még mindig ezt akarta-e. A felesége mögött ácsorgó Ambrel, úgy tűnt, már-már jól szórakozik a helyzeten. Terlu elgondolkodott, vajon gyakran fordul-e elő, hogy Rowan szava elakad. Valószínűleg nem.

A nő egy darabig némán tátogott.

– Ennyi? – nyögte ki végül. – Nem fogsz kifogásokat keresni?

Yarrow pedig nem keresett kifogásokat. Egy szóval sem.

– Nem csűröd-csavarod a dolgot addig, míg végül rám kened? Vagy apára? Vagy Laikenre?

– Vissza kellett volna írnom neked – felelte Yarrow.

Rowan meglehetősen zavarodottnak tűnt. Úgy festett, mintha legszívesebben csapkodna, kiabálna és toporzékolna, most azonban…

– Hah. Hát igen, vissza kellett volna. Gyereknél alig voltam több. Nem én döntöttem úgy, hogy elmegyek a szigetről, vagy ha mégis, akkor nem fogtam fel, hogy lehetett volna más választásom is. Nem mellesleg, azt hittem, hogy te is jössz majd, amint tudsz. Nem fogtam fel, hogy búcsúznunk kell.

– Örülök, hogy visszatértél – mondta Yarrow.

Rowan összehúzott szemmel méregette a bátyját.

– Hazudsz.

– Egy kicsit – ismerte be a férfi. – Korábban kicsit csendesebb volt itt az élet.

– De hiányoztam? – kérdezte Rowan.

– Igen.

– Nos. – Rowan ismét elhallgatott, és kifújta a levegőt. A lehelete páraként gomolygott előtte, mielőtt szertefoszlott. Egy sirály felrikoltott a tenger felett. – Ez legalább már valami, azt hiszem. Na akkor, mi van ezekkel a varázshozzávalókkal? És mióta vagy te varázsló? Várj csak, nem fogadott tanítványául téged az a vén bolond, ugye?

Yarrow a fejét rázta.

– Ritkán szólt hozzám. Vagy bárkihez.

– És nem fogunk varázsolni – vágott közbe gyorsan Terlu. – Meg fogunk törni egy varázslatot.

Rowan felvonta a szemöldökét.

– Lehet – szólalt meg komolyan Yarrow –, hogy meg tudjuk akadályozni újabb üvegházak pusztulását.

A húga füttyentett egyet.

– Rendben. Figyelek.

Terlu megmutatta nekik a hozzávalók listáját.

– Meg kell találnunk, hová helyezte el Laiken az utolsó bűbája hozzávalóit. Olyan hely lehet ez, ahol nem bolygatják az összetevőket, de ahol elég nagy mennyiség elfér belőlük ahhoz, hogy a hatásuk az összes üvegházra kiterjedjen. Tehát jelentős mennyiségű héjat keresünk: csonthéjasokat, kagylókat, csigaházakat.

– Elképzelhető, hogy eltemette őket valahová? – kérdezte Ambrel.

Először Terlu is ettől tartott, de aztán arra jutott, hogy ez a megoldás kevésbé valószínű.

– Akkor ássák el egy bűbáj hozzávalóit, ha a hatását egy bizonyos célpontra akarják korlátozni. – Amennyiben Laiken elásta volna az összetevőket, a bűbáj nem lett volna képes befolyásolni ennyi üvegház működését, különösen nem a távolabb esőkét. – Laiken azt szerette volna, hogy a bűbáj hozzávalói a lehető leghatékonyabban működjenek, ez pedig azt jelenti, hogy szabad levegőn hagyhatta őket. Ezért is gondolom, hogy az összetevők látható helyen lesznek. Elrejtve ugyan, de észrevehetően. – Annyi kísérletezgetés után, amennyi a háta mögött volt, Terlu mindezt meglehetős magabiztossággal tudta kijelenteni.

– Ó, tudom már! A napraforgó-labirintus! – csapott a homlokára Rowan. – Oda tehette őket, ahol…

– Ott már jártunk – vágott közbe Yarrow. – Héjaknak ott nyoma sincs.

– Tényleg megoldottátok? – ámult el Rowan. – Elképzelni sem tudjátok, hány délutánt töltöttem ott, mielőtt apa kirángatott, hogy segítsek a házimunkában. Mit csináltatok a sárkányokkal?

– Sárkányokkal? – kérdezte tágra nyílt szemmel Ambrel.

– Szeretik a mézet – felelte Yarrow.

– Feltétlenül mutasd meg, hogyan… – lelkesedett Rowan.

– Koncentrálj! – szorította meg a felesége karját Ambrel.

– Elnézést. Akkor majd később.

– Később szívesen megmutatom – felelte komoran Yarrow.

– Rendben – nyugtázta a húga.

Terlu hirtelen maga előtt látta Rowant kisgyerekként, ahogy izgatottan várja, milyen új kalandokban lesz része Alyssiumban. Tudta, mit érezhetett.

Rowan néhány pillanatig a bátyja arcát tanulmányozta.

– Segítségre van szükséged, méghozzá annyira, hogy még arra is rávetted magad, hogy elém állj, vagyis komoly a helyzet. – Úgy tűnt, Rowan döntésre jutott. – Gyerünk, gyűjtsünk össze mindenkit!

Meg sem várta a választ, máris nekivágott az útnak.

Ambrel rámosolygott Terluékra, majd csatlakozott a feleségéhez.

Yarrow megszorította Terlu kezét, hogy erőt merítsen vagy megnyugodjon, de aztán követte a húgát a családjuk többi tagjához. Elindult, hogy szembenézzen minden kínos beszélgetéssel, amelyet eddig gondosan elkerült. Terlu olyan erősen fogta a kezét, amilyen erősen csak tudta, anélkül, hogy túlzottan szorította volna. Azt akarta, hogy a férfi tudja: nem hagyja magára. Nem lesz egyedül, amikor szembesül a családjával.

Rowan állta a szavát, és mindenkit összecsődített – nagynéniket, nagybácsikat, unokatestvéreket, sőt még azt a két családi barátot is, akiket a saját biztonságuk érdekében hoztak el Beldére. Dendy segítségével összeterelte az öntudatra ébredt növényeket is. Ragaszkodott ahhoz, hogy nyilván a növények is segíteni szeretnének majd, és ebben Terlu és Yarrow is egyetértett vele. Mindannyian – emberek és növények egyaránt – a rózsás üvegházban gyűltek össze.

A fejük felett lévő ventilátorok keltette légmozgás ide-oda ringatta a rózsákat. Odakint hullani kezdett a hó, és puhán landolt a kupolán, bent azonban a nyár illata lengte be a teret. Minden lélegzetvétel rózsaillattal töltötte meg az ember tüdejét, és Terlu is érezte, hogy minden egyes belégzéssel oldódik a görcs a vállában.

Mindannyian eljöttek, gondolta. Hátha mindannyian segítenek is majd.

Yarrow mézessütemény-szeleteket osztogatott – vajon mikor jutott ideje még több adagot sütni belőle? Biztosan megállás nélkül sütött. Ezenkívül csak egy magyarázat jöhetett szóba: ha a kandúr is megtanulta, hogyan kell elkészíteni a sütit. Az emberek a virágágyások szélén, lefordított virágcserepeken és a környező házakból hozott székeken üldögéltek, az öntudatra ébredt növények pedig az üvegház több pontján, szétszórva foglaltak helyet. Dendy a tetőgerendákon állomásozott Lotti társaságában. Risa, a borostyán feltekeredett az egyik oszlopra; Amina, az orchidea egy lila rózsákkal teli bokor ágai közt bujkált; Cyna, a százszorszép pedig egy fehér rózsákkal befuttatott lugason talált magának helyet.

Rowan felállt egy felfordított virágcserépre, és füttyentett, hogy magára vonja a figyelmet.

Erre mind az emberek, mind a növények elcsendesedtek.

A tűzvirágból kipattant egy szikra, majd sisteregve elenyészett a levegőben.

– Jól van, mindenki – kezdte Rowan. – Sziasztok! Ő itt Terlu. Mindannyian találkoztatok már vele. Szeretne kérni valamit, amivel megmenthetjük Belde üvegházait, és megakadályozhatjuk más üvegházak pusztulását. Lehet, hogy Yarrow is szól néhány szót, de valószínűleg nem fog. Mindenesetre figyeljetek. Ez fontos.

– Ööö, köszönöm – mondta Terlu.

Rowan lelépett a virágcserépről, majd Terlu fellépett a helyére – Yarrow támasztotta meg, nehogy leessen. A lány körbenézett a helyiségben. Valahogy eljutott attól a gondolattól, miszerint egyedül van ezen a szigeten, odáig, hogy most egy tömeghez beszéljen. Együtt erősebbek vagyunk. Vagy legalábbis azok lehetünk. Mint egy kötél, amely összefonódó szálak összessége. Mindenki, aki itt van – az összes ember és összes növény –, azt akarta, hogy az üvegházak életben maradjanak. Terlu a szíve legmélyéből hitt ebben. Megköszörülte a torkát, majd beszélni kezdett.

Elmondta az elméletét arról, mi az oka az üvegházak összeomlásának (egy hibás bűbáj); mi az, amit meg kellene találniuk (sok-sok kagyló és egyéb héj összegyűjtve egy helyre); és mit kell majd vele csinálniuk (megsemmisíteni). Mindez kevesebb mint másfél percet vett igénybe.

Amikor végzett, leszállt a virágcserépről. Felkészült arra, hogy záporozni fognak a kérdések: honnan tudta, mit kell csinálni; hogyan fejtette meg a varázsló titkosírását; miként tudta lefordítani Laiken feljegyzéseit és tanulmányozni a varázsigéit.

– Te varázsló vagy? – kérdezte Perick, Yarrow egyik fiatalabbik unokatestvére.

Terlu erre a kérdésre nem számított, de nem riadt vissza tőle.

– Nem, könyvtáros voltam – felelte. Minthogy Perick nem vádolta meg azonnal azzal, hogy megszegte a birodalom törvényeit, ügyesen ki tudta kerülni a kényelmetlen részt. Nekiállt elmagyarázni, hogy a nyelvismerete, illetve a nyelvekkel, különösen a kihalt nyelvekkel kapcsolatos képzettsége miként segítette hozzá ahhoz, hogy…

Ekkor Lotti kiabált közbe harsányan a tetőgerendákról:

– Jóformán varázsló!

Ó, a tenger szerelmére! Terlunak elakadt a lélegzete.

Amina, az orchidea is belebeszélt:

– Ő ébresztett fel minket.

– Így van – kapcsolódott be Risa, a borostyán –, mind nagyon hálásak vagyunk neki.

– Meeegtanított minket ööösszeforrasztani a repedéseket az üvegeeen – tette hozzá Dendy. – Ééés egy ideje már azon dolgozik, hogy megfejtse azokat a bűűűbájokat, amelyek lééétrehozták az üveghááázakat, és ííígy megmenthesse őket. Bííízhattok a szavában. Ha őőő azt mondja valamire, hogy az szükséges, akkor azt el kell végezni.

Mit fogok csinálni? Mit fogok mondani? Terlu torkában ott dübörgött a pánik, és érezte, hogy remegni kezd. Nagy levegőt vett. Szólnom kellett volna a növényeknek, hogy ne locsogjanak annyit. Amikor kitalálta, hogy segítséget kér, nem számolt azzal, hogy a barátai egyszerre mindenkinek kifecsegik majd a titkát. Honnan tudhatná, hogy Yarrow minden rokonában megbízhat-e? Lehet köztük olyan, mint az a könyvtári olvasó, aki annak idején feljelentette.

Nem lehetek újra szobor. Nem lesz szobor. Sem most, sem soha többé.

Ha el kell hagynia Beldét, hát megteszi. Majd idehívja Marint. Elmenekül innen, amilyen messzire csak kell. Akkor is, ha ez azt jelentené, hogy el kell hagynia azt a helyet, amelyet annyira megszeretett.

Yarrow átkarolta Terlu vállát.

– Ha ezzel bárkinek problémája akad…

– Jaj, hallgass! – szólt rá a húga. – Azt hiszed, tényleg nem tudtuk, hogy kettőtök közül valaki mágiával foglalkozik? Mindannyian láttuk, hogyan forrasztják össze a növények a repedéseket, márpedig Laiken sosem tanított nekik varázsigéket. Egyikőtöknek kellett állnia emögött.

– Szép munka volt – jegyezte meg Rorick bácsi.

A többiek egyetértően bólogattak.

Terlu végignézett a körülötte lévő arcokon. Egyiken sem látott rémületet vagy megütközést.

– De… ez törvénytelen… Ti nem… Úgy értem… – Az itt lévők reakciója épp ellentétben állt azzal a megrettenéssel, amelyet az embereken látott, miután megalkotta Cazt. Most hogyhogy nem akarják elítélni? – Én ezt nem értem.

– Használtál valaha varázslatot arra, hogy másoknak árts? – kérdezte Rowan.

– Hát, nem.

– Hogy árts bármilyen növénynek?

Terlu alyssiumi tárgyalásán a szándékok mit sem számítottak… Pislogott néhányat; úgy érezte, menten elsírja magát.

– Egyáltalán nem. Mindig csak segíteni akartam.

– Meeegmentett minket – mondta Dendy.

– Ez esetben te csak jóváteszel egy hibát – mondta csípőre tett kézzel Rowan. – Kijavítod valaki más tévedését. Szerintem ez csodálatra méltó. – A családtagjaira villantotta a tekintetét, mintha csak kihívná őket: mernek-e vele egyet nem érteni.

A felesége mellé lépő Ambrel is helyeselt.

– Már nem Alyssiumban vagyunk. A birodalom összeomlott, a törvényei pedig amúgy sem érnek el idáig. Nem leszel megbüntetve valamiért, amit kedvességből tettél.

Terlu egyszer már hitt ebben. Biztonságban érezte magát a könyvtárban, és hitte, hogy semmiféle büntetés nem vár rá azért, mert megteremtette Cazt, elvégre ő annyira nyilvánvalóan jó dolog volt. Egy új élettel gazdagítani a világot nem lehet elítélendő dolog, mondogatta magának akkoriban. Úgy gondolta, amint megértik, hogy a szándékai ártalmatlanok, ártatlanok, sőt szeretetteliek, meg fognak bocsátani neki.

Ettől még önző voltam, gondolta. Szemben azzal, ami itt történt, Cazt nem a póknövény saját érdekében keltette életre; önmagáért tette, a magánya miatt.

Vajon kellőképpen különbözött-e ettől az, amit Beldén tett? Itt már meglévő életeket próbált megmenteni. És nem önös érdekből. Vagy legalábbis nem csak önös érdekből. Nehezen hitte volna el, hogy bárki is azt szerette volna, ha Lotti, Dendy meg a többi öntudatra ébredt növény tovább szunnyad. És mégis hogy fordíthatott volna hátat az elpusztuló üvegházaknak és a haldokló növényeknek, ha van esélye megállítani ezeket a folyamatokat?

– Egyikünktől sem kell tartanod – jelentette ki határozottan Rowan. – Igaz? – Kezét a csípőjére téve a családtagjaira szegezte a tekintetét. Terlunak feltűnt, hogy az ő pillantása éppúgy medvére emlékezteti, mint Yarrow-é meg az apjuké.

Ekkor Birch vette át a szót.

– Törődsz az üvegházakkal, és ez az, ami kertésszé tesz téged. Mint mindannyiunkat. Nincs köztünk olyan, aki az üvegházak pusztulását kívánná. – Majd Yarrow-ra pillantva hozzátette: – Mind azt akarjuk, ami a legjobb a növény barátainknak. A családunknak.

Terlu biztosra vette, hogy Yarrow apjának szavai egyáltalán nem neki szóltak. De ezzel nem is volt semmi gond. Legalább kapott némi haladékot, legalábbis egyelőre. Nem tudta, hogy igazuk lehetett-e Alyssiummal vagy a birodalmi törvények hatáskörével kapcsolatban, mindenesetre jelenleg nem úgy tűnt, mintha bárki is szeretné megakadályozni abban, hogy megtegyen minden tőle telhetőt a hely megmentése érdekében. A mellkasában lassan engedett a szorítás, és sűrűn pislogott, nehogy kibuggyanjanak a könnyei.

Bízhatok bennük.

Yarrow családja nem utasította el azután sem, hogy megtudták róla az igazat.

Talán a sajátom sem fog.

– Rendben! – kiabált le Lotti a gerendákról. – Elég az érzelgősködésből, emberek! Ezt most rendesen fogjuk csinálni. A növények mennek a keleti üvegházakhoz. Te meg te: irány nyugat! És ti ott: kezdjétek északon. Amikor végeztetek, jelöljétek meg az üvegház ajtaját, hogy ne pazaroljunk rá újra energiát. Egy darab szénnel rajzoljatok oda egy X-et. Nincs vesztegetni való időnk! Munkára, mindenki!

Yarrow az üvegházak minden olyan négyzetcentiméterét ismerte, amely napi gondozást igényelt. Ezekben gyorsan ment a munka: körbejárták a helyiségeket, benéztek a szerszámoskamrákba vagy tárolódobozokba, és ha volt bent varázskályha, belülről átvizsgálták azt is. Terlu együtt kutakodott Yarrow-val, ügyelve minden kis sarokra, amelyet a férfi esetleg megszokásból kihagyott. A növények a tetőgerendákat ellenőrizték.

Yarrow néhány rokona ugyanabba az irányba indult el, ám amikor az ösvények elágaztak, ők is szétváltak, míg végül csak Yarrow apja, Birch maradt ott kettejükkel. Beléptek egy üvegházba, amelyet mindenhol burjánzó, szélben lobogó szalagokra hasonlító indák borítottak.

– Sosem szerettem ezt a helyet – jegyezte meg Birch. – Kígyókra emlékeztetnek.

Yarrow felhorkant.

– A maguk módján gyönyörűek. Akárcsak a kígyók.

– De minek elvarázsolni mindet? – vetette fel Birch, miközben átbújt egy nagy halom tekergő levél alatt. A feje fölött több inda is egymásba fonódott, egymást érték rajtuk a csomók. Zöld levélegérkék szaladgáltak rajtuk. – Miért nem lehetett őket meghagyni átlagos növényeknek?

– Szerintem szépek – jegyezte meg Terlu. Felegyenesedett, és lesöpört egy indát a válláról, az azonban visszasettenkedett, és megpróbált rátekeredni a csuklójára. Egy egérke rácincogott, mintha az ellenkezése miatt korholta volna, de az is lehet, hogy csak egy kis sajtot kért.

Yarrow lehámozta az indát a combjáról.

– Átkutathatod valamelyik másik üvegházat – fordult az apjához –, ha ez nem tetszik. – Ezután beletúrt az egyik zsebébe, és morzsákat szórt az ösvényre. Néhány levélegérke felcincogott, majd leszaladtak az indákon, hogy lakmározhassanak a kenyérdarabkákból. Az egyikük zöld levelei közül kitűnt egyetlen narancsszínű levél. Megrázta magát, mire a narancsszínű levél a földre hullott; egy kis darabnyi őszi lomb.

Terlu elmosolyodott. Hát persze hogy Yarrow megeteti az egereket.

– Gyorsabban végzünk, ha együtt maradunk – jelentette ki Birch.

– Mindenki más különvált – emelte ki Yarrow.

– Rendben van, igaz. Csak szeretnék több időt tölteni veled. Tudom, hogy rengeteg felelősség nyomja a válladat, és hozzászoktál ahhoz, hogy egyedül cipeld őket, azonban én, akárcsak Rowan, úgy gondolom, hogy szándékosan kerültél engem.

– Így is van.

Terlu majdnem elnevette magát: ez a válasz annyira jellemző volt Yarrow-ra. Bekukkantott a szerszámosláda mögé, mielőtt jelentést tett volna Yarrow-nak és Birchnek.

– Azt hiszem, ezzel az üvegházzal végeztünk.

Miután Lotti ötletének megfelelően egy széndarabbal X-et rajzoltak az ajtóra, hogy mások is tudják, ezt a helyiséget már átnézték, továbbindultak a következő üvegházba, amelyben kaktuszok és pozsgás növények éltek. Némelyik gömb alakú volt, tüskékkel. Mások a vastag karjaikkal nyúltak az ég felé. Az üvegház közepén egy csavart törzsű, tüskékkel borított fa állt, amely eltakarta az égboltra nyíló kilátást. A mesterséges nap száraz meleget ontott magából; Terlu úgy érezte, a bőre alá kúszik a szárazság, és kiszív belőle minden nedvességet, amitől olyan érzése támadt, mintha sütőben sülő mézes sütemény lenne. A levegőben szálló homok csikorgott a nyelvén. A lány cikcakkban haladt végig az üvegházon, igyekezett kikerülni a szúrós fa tüskékkel borított ágait. Eközben Yarrow a helyiség széleit járta körbe. Amint Terlu végzett, csatlakozott a férfihoz.

– Megszámlálhatatlanul sokszor végigjártam már ezeket az üvegházakat – mondta Yarrow. – Csak észrevettem volna egy halom kagylóhéjat.

A kertésznek igaza volt. De mégis, itt kellett lennie valahol… Hacsak nem járt Terlu teljesen tévúton a varázslattal kapcsolatban. A szellem azt sugallta, hogy igaza van.

– Nem is kerested – felelte Terlu. – Talán ezért nem láttad.

Birch megállt Yarrow előtt, voltaképpen eltorlaszolva az ajtót. A botjával a földre koppantott.

– A lánynak igaza van. Van, hogy nem vesszük észre azt, ami ott van az orrunk előtt. Yarrow, bocsánatkéréssel tartozom neked.

– Azt akarod, hogy szóba álljak veled? Akkor segíts nekünk, és ne akadályozz minket. Folytasd a keresést. – Yarrow elviharzott az apja mellett. X-et rajzolt az üvegház ajtajára, majd kitárta, és dühösen átvonult a következő üvegházba.

– Elnézést – dünnyögte Terlu, miközben elsurrant Birch mellett, hogy csatlakozzon Yarrow-hoz.

Birch is követte őket.

– Nem kell elfogadnod a bocsánatkérésemet, de szeretném, ha tudnád, hogy sajnálom. Amikor elhagytam Beldét… Annyi mindent mondtam, amit szívem szerint visszavonnék.

Yarrow merev mozdulattal Terlu felé fordult.

– Átnézem a szerszámosládákat, te járd körbe a helyet. Talán te észreveszed azt, ami az én figyelmemet elkerülte – mondta, majd a sarokban lévő ládák felé indult, ügyet sem vetve az apjára. Terlu hallotta a felpattanó, majd visszazáródó fedelek hangját.

Birch a fia után ment.

Terlu nem tudta eldönteni, csodálja-e Yarrow apját, amiért nem adja fel, vagy inkább rákiabáljon, amiért túlságosan erőszakosan és túlságosan türelmetlenül szorongatja a fiát. Körbejárta az üvegház szélét. Itt olyan virágok nyíltak, amelyeket nem ismert fel: harang alakú virágaik szélcsengőként csilingeltek, amikor elhaladt mellettük. Egy nagyobb virág formája egy cimbalomra hasonlított. Amikor a lány hozzáért, felcsendült a virág mély, bronzos hangja.

Terlu a túloldalról meghallotta Birch szavait:

– Tudod, hogy nem akartalak magadra hagyni. Azt hittem, idővel észhez térsz, és csatlakozol hozzánk Alyssiumban.

– Látom, milyen jól bevált a terved.

– Alyssiumban legalább együtt voltunk! Velünk, a családoddal lehettél volna, ahelyett hogy remeteként élsz ezen a haldokló szi…

– Fejezd be!

Birch nagyot sóhajtott.

– Szörnyen ügyetlenül kérek bocsánatot.

– Valóban. Ismétlem: nem kell ilyeneket mondanod nekem. Nem hibáztatlak azért, mert elmentél. Beteg voltál. Nem maradhattál itt.

– Hibáztatsz, mert nem jöttem vissza.

– Ezért sem hibáztatlak – felelte Yarrow, majd lecsapta a szerszámosláda fedelét. – Azokért a dolgokért hibáztatlak, amelyek még azelőtt történtek. – Azzal kiviharzott az üvegházból. Vissza sem nézett.

Birch lassított a léptein, amikor Terluhoz ért.

– Fogalmam sincs, hogy hozzam ezt helyre.

A lány sem tudta, mit mondhatna neki. Lehet, hogy Yarrow-nak csak időre volt szüksége? Vagy arra, hogy békén hagyják? Vagy talán épp az ellenkezőjére. Igyekezett valami hasznosat mondani. A szavai alapján úgy tűnt, hogy Birch szerette volna rendezni a fiával a dolgokat, csak nem tudta, hogyan tegye. Terlu jól ismerte ezt az érzést.

– Miatta kértél bocsánatot, vagy magad miatt? – kérdezte szelíden.

– Csak azt szeretném, hogy minden olyan legyen, mint régen.

– Nem lehet, hogy régen sem volt minden olyan jó? – vetette fel Terlu. Tudta, hogy ezt a beszélgetést nem neki kellene lefolytatnia, és szerette volna elkerülni, hogy akaratlanul is tovább rontson a helyzeten. Másfelől viszont aligha tudott volna rontani rajta. Elvégre Yarrow már elviharzott. – Nem sokat mesélt a gyerekkoráról, de egy történetet igen, amikor Rorick bácsikája „játékból” otthagyta egy barlangban.

Birch csak pislogott.

– Ó, az? Hiszen nem lett semmi baja.

– Gyerek volt. És félt.

Birch elengedte a füle mellett Terlu megjegyzését.

– Olyan régen történt! Nem haragudhat még mindig miatta.

Terlu félrebillentett fejjel meredt a férfira. Yarrow nem kifejezetten a barlangos eset miatt neheztelt az apjára, ugyanakkor nyilvánvalóan mindarra, ami történt, a vele való bánásmód szimbólumaként tekintett. Újra meg újra magára hagyták.

– Bocsánatot kérhetek amiatt, de szerintem túlreagálja – folytatta Birch. – Mindig is hajlamos volt túldramatizálni a dolgokat. Éppen ezt szerettük volna megváltoztatni benne. Meg akartuk tanítani arra, hogy megálljon a saját lábán.

Yarrow meg a túldramatizálás? Terlu nem ezt a szót választotta volna egy olyan ember jellemzésére, aki leginkább morgásokkal és vállrándításokkal kommunikált.

– Ehelyett azt tanítottátok meg neki, hogy nem bízhat meg azokban az emberekben, akik elvileg szeretik őt – mondta Terlu, ügyelve arra, hogy a lehető legszelídebb hangon beszéljen, noha legszívesebben megrázta volna Birchöt a vállánál fogva, hogy megértse végre, mennyi fájdalmat okozott.

A férfi döbbenten meredt a lányra.

– Az egy beavatási szertartás volt! Megünnepeltük, amikor kijutott a barlangból.

Terlu megvonta a vállát, éppen úgy, ahogy Yarrow szokta.

– Ugyanazt az eseményt nem mindenki látja ugyanúgy. Laiken is azt hitte, hogy jót tesz azokkal, akiket szeretett.

– Kicsit sem hasonlítok Laikenre – felelte mogorván Birch.

Terlunak nem állt szándékában Yarrow apjával vitázni, különösen úgy, hogy nem tudta pontosan, mit érez Yarrow, és Laikennel sem találkozott soha, csak a szellemével meg a feljegyzéseiben hátrahagyott szavaival.

– Esetleg megkérdezhetnéd Yarrow-t, hogy ő mit szeretne.

– Megkérdezni? Csak úgy… kérdezzem meg?

Terlu ismét vállat vont.

– Hm.

Miután megjelölték az átvizsgált üvegház ajtaját, Yarrow után mentek a következőbe. Amikor megérkeztek, a kertész mindkettejüket mogorván méregette.

– Yarrow… – kezdte az apja.

A férfi, mintha meg sem hallotta volna, Terlura szegezett ujjal így szólt:

– Én nem holmi elrontott bűbáj vagyok. Ezt is rendbe akarod hozni. Fejezd be! – mordult rá, majd sarkon fordult, és a szomszédos üvegház ajtaja felé vette az irányt.

Na jó, talán egy kicsit mégiscsak túldramatizálja a dolgokat.

Yarrow visszakapta a családját. Ezzel együtt pedig lehetősége nyílt arra, hogy velük legyen, és bepótolják az elveszett éveket. Másfelől az is igaz, hogy rengeteg sebet okoztak neki, különösen az édesapja, akinek az őszinte bocsánatkérését Terlu még mindig hiányolta. Birch semmi jelét nem mutatta sem annak, hogy próbálná megérteni a fia érzéseit, sem pedig annak, hogy készen állna a valódi változásra. Egyáltalán nem csak arról volt szó, ami a sziget mélyén lévő barlangban történt…

Terlu megtorpant. Eszébe jutott valami.

– Yarrow! Várj!

– Nincs kedvem beszélgetni – felelte a férfi, azonban megállt az ajtónál, és figyelt.

– Az a labirintusként kanyargó barlangrendszer, amiben otthagytak – kezdte Terlu –, ott húzódik az üvegházak alatt is, igaz? – Bevillant neki, amit a legutóbb összeomló üvegházban vett észre: az üveg repedései egy pontból indultak ki, onnan, ahol az üveg találkozott a földdel. Bármi is repesztette meg az üveget és tette tönkre a bűbájt… az a föld alól jött.

A kérdésére Birch válaszolt:

– Igen. Tele van ilyen barlangokkal a sziget.

Yarrow Terluhoz fordult.

– Gondolod, hogy…

– Igen – felelte a lány. – Pontosan azt gondolom.

Alig telt el pár perc, s már mindhárman kabátba burkolózva gázoltak át a havon. Apró szemű, száraz hódara szállt a levegőben, mintha köd fedte volna el az égboltot. Néhány kis hópehely Terlu szempilláján landolt, és Yarrow-t is pillanatok alatt fehér pettyekkel borította be a hó.

– Nekem kellene mennem – jelentette ki Birch.

Yarrow felhorkant.

– Nem.

– Amint azt a barátnőd nemrég megjegyezte, tartozom neked ezzel.

– Azzal tartozol nekem, hogy értesíted a többieket, ha nem jönnénk vissza – felelte Yarrow. – Ha nem érünk vissza napnyugtáig, küldj valakit a keresésünkre. Most az egyszer tedd azt, amire valóban szükségem van, ne pedig azt, amire szerinted szükségem lenne. – Yarrow elindult a házuk felé, Terlunak pedig hozzátette: – Nem megyünk be ellátmány nélkül. Víz kell. Meg élelem.

A lánynak feltűnt, hogy Yarrow nem reagált a „barátnő” szóra, azonban úgy döntött, ezt a kérdést nem most fogják megbeszélni, bár szorosan magához ölelte a kifejezést.

– Mi lenne, ha fonalat is vinnénk? Ha kitekerjük, általa visszatalálhatunk. – Terlu egyszer olvasott egy történetet egy kisgyerekről, aki fonal segítségével talált haza egy sötét, útvesztőkkel és árnyékszörnyekkel teli erdőből. Most, hogy jobban belegondolt, rájött, hogy egy ősi gíniai népmeséről volt szó, amelyet még akkor olvasott, amikor a gíniai nyelvet tanulgatta. Nagyon is logikusnak tűnt, hogy a meséikben a labirintusokban való tájékozódással foglalkoztak.

– Tudsz hozni nekünk egy orsónyi fonalat? – kérdezte Yarrow az apját.

– Meglesz – felelte Birch, láthatóan megkönnyebbülve, amiért feladatot kapott.

Amint Birch fürgén távozott – szinte alig használta a botját –, Terlu és Yarrow beléptek a házba, ahol körüllengte őket a meleg és a mézes sütemény illata. Kigombolták a kabátjukat, majd Yarrow a konyhapulthoz sietett.

– Ezt nem kell neked intézned – mondta Terlu. – Apádnak ebben igaza van. Nem ismered jobban a barlangrendszert a többieknél. Odaküldhetnénk Rorick bácsikádat. Az lenne a megfelelő választás.

Yarrow ajka felfelé görbült.

– Csábító gondolat – mondta –, de nekem kell végigcsinálnom. Ahogy mondtad, ezek az én üvegházaim. – Rövid ideig keresgélt a konyhaszekrényben, majd kivett belőle egy kulacsot.

– Jártál azóta a barlangokban? – kérdezte Terlu. – Vagy bárki? Létezik a barlangrendszerről térkép? – Laiken jegyzetei között nem talált ilyesmit, de ennek a varázsló túlzott paranoiája is lehetett az oka: nem akarta, hogy bárki is kövesse oda, ahol elmondja a varázsigét. Nagy valószínűséggel a sziget minden zegzugát ismerte bármiféle feljegyzés nélkül is. Ha ezt megcsináljuk… ha sikerül… ha valahogy lesz rá időm… készítek egy térképet Belde minden egyes szegletéről. És mindent fel is fog jegyezni róla. Rendes jegyzeteket, titkosírás nélkül.

– Nincs térkép. És csak egyszer mentem vissza. Nem maradtam ott. – Yarrow megtöltötte a kulacsot vízzel, és egy táskába tette. – Nem kell velem jönnöd.

– Nem kérdés, hogy veled megyek. Folyton azt hiszed, hogy mindent egyedül kell csinálnod, pedig ez nem így van. Egyébként pedig támadt egy ötletem. – Odasétált a konyhaszekrényekhez és a jégszekrényhez, és néhány üveg mézet meg egy fazék mézes vajat tett Yarrow táskájába. – Szerintem el kellene vinnünk magunkkal pár sárkányt.

Yarrow felkacagott.

– Tessék? Miért?

– Ismerik az útvesztőket, és a kincseket is.

– Gondolod, hogy megértenék, mit akarunk?

– Szerintem örömmel elcserélnék a kincseiket mézre, a barlangban talált kagylóhéjakat pedig kincsnek tekintenék. Azt nem tudom, hogy mindannyian hajlandók lesznek-e otthagyni a napraforgóikat, de egy kérdést megér. – Ha nem kérdezel, sosem tudod meg, ki az, aki szeretne segíteni neked.

– Mindig meg tudsz lepni – felelte Yarrow.

Terlu örömmel nyugtázta a dicséretet, és a férfira mosolygott.

Yarrow visszamosolygott rá.

– Rendben van, akkor ez a terv – jelentette ki Terlu. – Viszünk magunkkal ennivalót, vizet, lámpásokat, fonalat meg sárkányokat. És nem nyugszunk, amíg meg nem mentjük Beldét.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

YARROW NEM VÁGOTT NEKI egyedül a barlangoknak csak azért, hogy bebizonyítsa, saját magán kívül senki másra nincs szüksége – ez pedig kellemes meglepetést okozott. Ehelyett, miután egy köszönömre emlékeztető mordulás kíséretében átvette az apjától a fonalgombolyagot, Terluval együtt a napraforgós labirintushoz ment.

Könnyedén kinyitotta a rejtvényajtót.

– Csak utánad – szólt Terlunak.

A lány belépett, és a magasba tartotta a mézes vajjal teli edényt.

– Hahó! – kiáltotta. – Kicsi sárkányok, itt vagytok?

A hamis sarki fény végighullámzott az üvegen a fejük felett, míg a parányi sárkányok méhek módjára repkedtek napraforgóról napraforgóra. Felhangzott egy fénylő vörös sárkány csipogása – üdvözlés lehetett, vagy talán figyelmeztetés, Terlu nem tudta megítélni, mindenesetre meglehetősen barátságosnak hallatszott.

Terlu magasabbra emelte az edényt.

– Van kedvetek eljönni velünk kincset keresni? – kérdezte az apró lényeket.

– Nem vagyok biztos benne, hogy értik, amit… – kezdte Yarrow.

Ekkor három sárkány – a vörös, a fekete-arany színű, valamint egy irizáló smaragdzöld – felé cikázott. Pillangószárnyukkal verdesve a lányra telepedtek: egyik a bal, másik a jobb vállára, a vörös kis sárkány pedig belefészkelte magát a hajába a feje tetején.

– Látod? – fordult Terlu Yarrow-hoz. – Szeretnének jönni.

– Téged mindenki szeret? – kérdezte némi bosszúsággal a hangjában a férfi.

Terlu felkacagott.

– Tudok adni egy listát azokról, akik nem.

– Azon a listán csupa bolond szerepelhet.

A lány megint rámosolygott a kertészre.

Együtt kisétáltak az üvegházból a kikötő felé. A hóhullás már elállt, egy felhő sem volt az égen, a makulátlan égbolt kékségétől a frissen hullott hó megannyi apró gyémántként szikrázott. Útközben Terlu azt magyarázta a sárkányoknak, hogy hová mennek és miért, illetve elmondta azt is, reményeik szerint mit találnak majd ott. Bár nem lehetett biztos abban, hogy a sárkányok megértették, legalább nem széledtek szét az erdőben mindenféle csillogó dolgot hajkurászva, szóval talán felfogtak belőle valamit. Vagy egyszerűen csak élvezték az utazást.

Majdnem egy kilométerre az üvegháztól, az utolsó házikó után, de még a varázsló tornya előtt Yarrow az útról letérve bement a fenyők közé. A hó kérgesre fagyott, a férfinak minden lépésnél fel kellett törnie. Terlu a lábnyomaiba lépve követte, amihez igencsak nagyokat kellett lépnie. Hidegebb volt, mint előző nap, a mindent beborító jég vakítóan csillogott a napfényben. A sárkányok, mit sem törődve a hideggel, vidáman csiripeltek a lány vállán és a feje tetején. Szavukra madárdal felelt, az egész úgy hangzott, mint egy gyakorlatlan zenekar kavalkádja.

Yarrow a partra vezette őket.

– Óvatosan – mondta, és kinyújtotta a kezét, hogy segítsen egyensúlyozni az utánaigyekvő Terlunak.

A smaragdzöld sárkány halkan duruzsolt a lány fülébe.

A hullámok tajtékos csókokat hintettek a homokra. Terlu követte a férfit a barlang bejáratáig. Úgy nézett ki, mint egy kapu, amely az árnyak birodalmába nyílik, és ami azt illeti, Terlu úgy vélte, ez nem is állt messze a valóságtól. Elvégre a barlangoknak nem kellett világosnak lenniük, valamiért mégis félelemmel töltötte el a látvány. Pedig neki semmiféle traumatikus gyerekkori élménye nem kötődött ide, nem úgy, mint Yarrow-nak.

Ez csak sötétség, biztatta magát. És nem egyedül megyek be oda. És ő sem. Arra az esetre, ha Yarrow-nak is jólesne ezt hallani, Terlu hangosan is kimondta:

– Ezúttal nem vagy egyedül.

– Nem félek.

– Én igen. Annyira sötét, és olyan… barlangszerű.

A férfi elvigyorodott.

– Szeretnéd fogni a kezem?

– Mindig, de azt ettől függetlenül is. – Terlu megfogta Yarrow kezét, és együtt léptek be az árnyak közé. Ahogy a nappali fény elhalványult körülöttük, Yarrow elengedte a lány kezét, hogy meggyújtsa a lámpást, majd ismét Terlu kezéért nyúlt, a lámpást pedig áttette a másik kezébe. A sárkányok csivitelve fogadták a lámpa szétáradó fényét. A vörös sárkány felszállt a lány fejéről, és körözni kezdett a lámpa körül.

– Ezek a barlangok labirintusszerűen szerveződnek – mondta Yarrow a sárkánynak –, mi pedig kincseket keresünk bennük. Van kedved segíteni nekünk? Annyi mézet kapsz, amennyit csak akarsz.

– Héjakat keresünk – tette hozzá Terlu, és felkapott a homokból egy kagylóhéjat, amelyet a víz besodort a barlangba. Bár idefele jövet elmagyarázta nekik, mit fognak csinálni, most újra elmondta, remélve, hogy megértették. – Olyat, mint ez, csak rengeteget, és sok különbözőfélét. Tojáshéjakat, teknőstojások héját, magok és kagylók héját. – Ismét a levegőbe emelte a mézes vajat.

A vörös sárkány karmocskáival megragadta a tálkát, majd rikoltozva elrepült a sötétségbe.

– Kövessük? – kérdezte Yarrow.

Terlu azonban nem beszélte a sárkányok nyelvét.

– Nem tudom. Talán.

Yarrow letekert egy keveset a fonálból, és a végét az egyik sziklához kötötte.

– Rendben. Akkor induljunk. – Beljebb sétáltak a sötétségbe. Néhány lépéssel később Terlu érezte, hogy a jobb vállán ülő sárkány is a levegőbe emelkedik. Előrerepült, pikkelyei megcsillantak a lámpás fényében, majd eltűnt a szemük elől.

Ahogy a barlangrendszer kanyarodott, úgy kanyarodtak ők is, mire a harmadik sárkány is berepült az árnyak közé.

Terlu hiányolta a súlyukat a válláról. Tudta, hogy éppen ezt kérte tőlük, de mégis… Még jobban szorította Yarrow kezét.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Igen. Ezúttal minden más.

– Az jó. Én még sosem jártam barlangban. És úgy látszik, nem rajongok különösebben a sötétségért, amit idáig nem is tudtam. Miután szoborrá változtattak… – Megtorpant, nyelt egyet, majd folytatta. – Rövid időre bezártak egy kamrába. Otthagytak, amíg elkészítették a talapzatot az Északi Olvasóteremben. Csupa más, ott tárolt holmi vett körbe. Nem voltam több egy elpakolandó tárgynál, amelyről megfeledkeztek. Attól féltem, elfeledkeztek rólam. Azt hiszem… azt hiszem, egy időre én is elfeledkeztem saját magamról. – Álmában sem gondolta volna, hogy a barlang majd éppen ezeket az emlékeket hozza benne felszínre. Jobban örült volna, ha lent maradnak a tudata mélyén.

– Sajnálom, hogy ezt át kellett élned – mondta Yarrow. A hangja úgy hatott, akár egy ölelés.

– Amikor visszavittek a fényre – folytatta Terlu –, egy kicsit magamhoz tértem. Emlékszem, milyen volt, amikor felállítottak az Északi Olvasóteremben. Arra is emlékszem… – a hangja megremegett –, hogy megköszöntem nekik. Megköszöntem. Magamban. Hiszen nem tudtam beszélni. De hálát éreztem ezért a kis kedvességért, a napfényért, és azért, hogy végre nem voltam egyedül. Láthattam az embereket, ahogy eljöttek, és megbámultak. Hallgathattam, ahogy elmesélték a történetemet. Persze alaposan megcsonkítva. Egy idő után már nem figyeltem rájuk. Végül ők is elvesztették az érdeklődésüket irántam. Már csupán megszokott dísztárgyként néztek rám. Nem úgy, mint ami valaha ember volt. Azt hiszem… Azt hiszem, nem hibáztathatom őket ezért, elvégre valóban egy megszokott dísztárgy voltam. Évekig. – Hat éven át.

– Megengeded, hogy gyűlöljem őket helyetted is? Azokat, akik ezt tették veled.

– Én tettem ezt magammal. Megszegtem a törvényt, és rajtakaptak.

– A bűnödhöz képest eltúlozták a büntetésedet.

– A bíró nem így gondolta.

– Nem hagyom, hogy megint ilyesmi történjen veled – jelentette ki Yarrow. Újabb kanyar következett a barlangban, így ők is bekanyarodtak, maguk után húzva a fonalat. Terlu azon töprengett, hová repülhettek a sárkányok. Nem hallotta a szárnyuk verdesését, csak a kavicsok ropogását kettejük cipője alatt.

– Nem hiszem, hogy képes lennél megakadályozni őket.

– Ha a családomnak igaza van, akkor „ők” lehet, hogy már nem is léteznek. Amíg te meg én… mással foglalkoztunk, megváltoztak a dolgok a külvilágban. De te már nem is a külvilágban vagy többé. Hanem Belde szigetén. És itt minden másképp működik.

Yarrow-nak talán igaza volt. Terlu már nem Alyssiumban volt, a birodalom pedig összeomlott. Vagyis lehet, hogy biztonságban van. Mégsem kérhetett arra senkit, hogy kockára tegye az életét miatta. Ő tanulta meg a varázsigéket – az is ő lesz, aki vállalja a felelősséget, ha megjelenik itt egy birodalmi nyomozó. Ha kell, azt állítja majd, hogy ő kényszerítette együttműködésre a növényeket.

– Ezenkívül a növények sem engednék, hogy elvegyenek tőlük téged – mondta Yarrow, mintha csak kitalálta volna Terlu gondolatait. Megszorította a lány kezét. – Te sem vagy már egyedül.

A szavak villámcsapásként hatottak Terlura. Eddig ő hajtogatta azt Yarrow-nak, hogy nincs egyedül; hogy nem kell egyedül csinálnia a dolgokat; hogy mennyivel jobb most, hogy már nincs egyedül… Ám közben elfelejtette, hogy ugyanez vonatkozik rá is, noha Yarrow már korábban is mondta neki. Ezúttal azonban hagyta, hogy a szavak a lelke mélyére hatoljanak. Yarrow ezt próbálta megmutatni neki minden mézes süteménnyel, amelyet sütött; minden üvegházzal, amelyet megosztott vele, és minden délutánnal, amit együtt töltöttek a bűbájokkal való kísérletezgetéssel.

Nem vagyok egyedül.

Terlu rátalált a helyre, ahová tartozott. És talált magának társaságot is. Nem csupán Yarrow, hanem Smaragor, az öntudatra ébredt növények és a sárkányok személyében, és most már itt volt Yarrow családja is.

Egyszeriben ez az elhagyatott sziget tele lett élettel.

A férfi megállt, amikor a barlangbeli alagút egy hatalmas, koncertteremnyi méretű helyiséggé szélesedett.

– Emlékszem erre a helyre – mondta.

Maguk elé tartotta a lámpást, de már amúgy is pislákolt odabent némi fény: fentről beszűrődő napsugár törte át a sötétséget, mintha csak egy kintről jövő suttogás világította volna be az óriási teret. A mennyezetről lógó és a talajról meredező cseppkőképződmények képében oszloppá formálódott az éveken át csöpögő víz. A fel-felbukkanó napsugár megcsillant a nedves sziklafeleületen, előcsalogatva a kőzetek finom árnyalatait.

Terlu ámulva állt a férfi mellett.

– Ez gyönyörű!

Az egyik oldalukon egy elefántcsontszínű kőfalon csordogált lefelé a víz, amely zöldre és rézszínűre színezte a köveket. A lány álmában sem gondolta, hogy ennyi szépség rejtőzhet a föld alatt.

– Gyere! – mondta Yarrow.

Keresztülvezette a mészkőkupolák között Terlut, aki felpillantott a mennyezetre, amely mintha a csöpögésben félúton megállt cseppkövekből állt volna, és eltűnődött, vajon bárki más tud-e erről a fenséges jelenségről az üvegházak alatt. Vajon Laiken járt itt? Mire gondolhatott, és mit érezhetett, amikor elé tárult ez a látvány? Lenyűgözte-e ez a sok szépség, vagy teljesen elvakította a tévútra jutott küldetése?

Terlu egy nyíláson átbújva követte a férfit egy kisebb, fülkeszerű helyiségbe, ahová már nem ért el a sziklák repedésein keresztül beszűrődő napfény. Yarrow a magasba emelte a lámpását. Itt a kövek finom, csipkeszerű függönyök formájába rendeződtek.

– Visszajöttem ide egyszer, évekkel később – szólalt meg Yarrow. – Szerettem volna bebizonyítani magamnak, hogy… Mindegy is, mert nem sikerült. Egy órát bírtam ki, aztán kimenekültem. De emlékszem erre a helyre.

– Imádom.

A férfi elmosolyodott.

Terlu nem tudta, hogy a kövek ilyen formát is ölthetnek. Az egész úgy nézett ki, mintha mágia hozta volna létre, nem pedig a víz és az idő múlása. Bár talán a víz és az idő is varázsoltak a maguk módján.

– Szerettem volna újra látni, immár veled – folytatta Yarrow. – Hogy kiderüljön, megváltozik-e a jelenlétedtől. És igen, megváltozott. Te mindent megváltoztatsz.

– Hűha! – csúszott ki Terlu száján. Elfintorodott. Komolyan ezt felelte? A férfi, akibe szerelmes volt, most mondta el a legromantikusabb, leg… Szerelmes? Ez a szó már a második alkalommal villant fel a fejében, mintha ott lett volna a helye. Lehet, hogy szerelmes vagyok belé? Hiszen még csak néhány hete ismerte őt. Még egy évszak sem telt el azóta, hogy találkoztak. És mégis, már most úgy érezte, hogy az élete szorosan összefonódott Yarrow-éval. A férfi már a részévé vált, éppen annyira, mint a levegővétel.

Terlu hirtelen szárnycsapások hangjára lett figyelmes.

– Azt hiszem, ezek…

– Vagy denevérek, vagy a sárkányok.

– A denevérek nem csapnak ekkora zajt – mondta Terlu, majd a hangot követve visszament a hatalmas terembe. A fentről lógó cseppkövek között, nyolcasokat leírva, ott repdesett a vörös sárkány. Szorongatott valamit a karmai között.

Terlu, oldalán Yarrow-val, megállt, és megvárta, hogy a teremtmény észrevegye őket, és a magasba tartott lámpás felé vegye az irányt.

A sárkány a lány tenyerébe ejtette a tárgyat.

Egy tengeri kagyló volt az.

A lány szíve zakatolni kezdett. Yarrow a vállára tette a kezét, és megszorította.

– Ez…

– Megmutatod nekünk, hol találtad? – kérdezte a sárkánytól Terlu.

A parányi lény azon nyomban elindult a vissza a sötétségbe. Yarrow továbbra is eltartotta a lámpást, és változatlanul maguk után húzták az útjelző fonalat is. Nagyjából egy órája gyalogoltak már, amikor Terlunak feltűnt, hogy fogytán van a fonal. Esetleg megjelölhetnék a falakat. Hátha az működne.

Amikor elfogyott a fonal, Terlu előkapta a szénceruzáját, azzal rajzolt nyilakat a falra.

– Milyen mélyre megy le a barlang?

– Végtelen mélyre.

– Az nem túl valószínű.

– Fogalmam sincs. Lehet, hogy benyúlik a sziget minden része alá?

– Ez már valószínűbbnek hangzik. Jól vagy?

Yarrow egy pillanatra elhallgatott, mielőtt megszólalt:

– A szénceruza jó ötlet.

– De nem tart ki örökké.

– Megállunk, amikor a szénceruza is elfogy – jelentette ki Yarrow. Magasabbra emelte a lámpást, a fénye körbetáncolt a mészkövön. Árnyékok vonaglottak a lábuk körül. Terlunak feltűnt, hogy már nem érzi a tenger illatát, csak valamiféle nyirkos, rezes, savanyú szagot. – Nem fogunk eltévedni idelent. Nem éri meg.

– De a sárkány talált egy kagylót.

– Nem éri meg – ismételte meg a férfi.

– Ha nem semmisítjük meg a bűbáj hozzávalóit…

Yarrow megtorpant. Terlu érezte, hogy a férfi keze nyirkos lett az izzadságtól, és erősebben szorította az ujjait.

– Akkor nem semmisítjük meg őket – mondta. – Hagyjuk elpusztulni az elvarázsolt üvegházakat, és megépítjük a sajátjainkat, megmentve annyi növényt, amennyit tudunk. Nem teszem kockára az életedet egy halott varázsló álmáért.

– De annyira szereted az üvegházakat!

– Téged viszont jobban szeretlek – felelte Yarrow.

– Ó… – Terlu csak ennyit tudott kipréselni magából cérnavékony hangon.

Yarrow szeme tágra nyílt, ahogy a lány háta mögé meredt.

– Bár úgy látom, az építésért felesleges aggódnunk. Nézd csak! – Odaintett a lámpással. Terlu megfordult, hogy ő is lássa, amit a férfi: a következő barlang közepén a három sárkány egy kövekből állított oltárnak tűnő építmény felett körözött.

Az oltár közepén egy hatalmas teknőspáncél feküdt, tele rengeteg kagylóhéjjal.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

AZ ÖSSZES ÜVEG MÉZÉRT CSERÉBE a három kis sárkány átengedte az új kincseit. A bűbáj hozzávalóiból épített dombocska gyönyörűen volt elrendezve: a kagylók zsindelyszerűen feküdtek egymáson, csigavonalban elrendezve egy a hátára fordított teknőspáncélban. Ahogy Yarrow a halom fölé tartotta a lámpást, Terlu látta, ahogy a fény megcsillan a kagylók gyöngyházszínű belsőjén. A varázslat összetevői ennyi idő után is tökéletes épségben és gondosan elrendezve sorakoztak.

Nem csoda, hogy a bűbáj hatása nem szűnt meg.

Ha nem állítanák meg, egymás után tenné tönkre az üvegházakat egészen addig, míg minden egyes virág, fa és inda kipusztulna.

Yarrow letette a lámpást, és előhúzott az egyik zsebéből egy csomó száraz füvet.

– Az egyik elpusztult üvegházból való – magyarázta. – Célszerűnek tűnt idehozni – mondta, majd a kagylók közé helyezte a fűcsomót.

– Úgy érzem, most valami mélyenszántót illene mondanunk – jegyezte meg Terlu.

Yarrow felmordult, aztán elővette a tűzgyújtóját, és lángra lobbantotta a száraz növényeket. Tovább táplálta a tüzet, miközben a füst a barlang teteje felé szállt.

A sárkányok csiviteltek, mire mindannyian visszahúzódtak a bejárathoz. Yarrow a lámpást is magával vitte. A teknőspáncélba rakott kagylóhéjak továbbra is égtek, és ontották magukból a füstöt. Valahányszor gyengülni kezdett a láng, Yarrow visszalépett a barlangba, és tett még a tűzre.

A lángok lassan elaludtak, és Yarrow sem táplálta őket tovább.

Hogy a füst belégzését elkerülje, Terlu az orrához emelte az ingujját, így vizsgálta meg a teknőspáncélt. A benne lévő maghéjak nyom nélkül eltűntek, a kagylók pedig hamuvá porladtak.

Yarrow megemelte a parázsló teknőspáncélt.

– Azt hiszem, megsemmisült.

– A hamut beleszórhatnánk a tengerbe – javasolta Terlu –, hadd mossák el az áramlatok.

A szénnel falra rajzolt jeleket követve visszatértek ahhoz a ponthoz, ahol a fonal véget ért. Terlu megfogta, és miközben továbbsétáltak, gombolyagba tekerte a fonalat. A három sárkány ismét letelepedett a vállára és a fejére. Az egyik közvetlenül a füle mellett majszolta a lépes mézet édes kis cuppogó hangok kíséretében.

– Gondolod, hogy most már tényleg biztonságban vannak az üvegházak? – kérdezte Yarrow.

– Nem tudom – felelte Terlu. – De azt hiszem, igen. – Eszébe jutott, hogy ez az egész olyan, mint a saját helyzete. Most, hogy már tudta, a birodalom összeomlott, azt gondolta, hogy biztonságban van, de vajon valaha is biztos lehet ebben? Ám talán ennyi is elég. Legjobb tudomása szerint a növények biztonságban voltak. És a legjobb tudomása szerint ő maga is biztonságban volt. Remény és hit. Lehet, hogy ennél többet hiába is vár az ember. És talán ennyi elég is.

Miközben a kezében egyre nagyobb lett a fonalgombolyag, Terlu zajra lett figyelmes. A hangok elölről jöttek. A fején trónoló sárkány erre széttárta a szárnyait, és vijjogni kezdett. A hangok egyre erősebbé és izgatottabbá váltak.

Fények táncoltak a falakon, Terlu pedig meghallotta, hogy valaki a nevét kiáltja.

– Terlu! Yarrow! Jól vagytok?

– Itt vagyunk! – kiáltotta vissza.

Miután befordultak a sarkon, egy nagyobb csoportot pillantott meg maguk előtt, amelynek Birch és Rowan állt az élén. Lotti Rowan vállán üldögélt, Dendy pedig mellettük ugrándozott. Terlu észrevette köztük Rorickot is, Yarrow nagybátyját, illetve Rowan feleségét, Ambrelt, aki a többi növény társaságában jött mögöttük. Terlu hallotta, hogy Yarrow lélegzete elakad. Tudta, a férfi egészen eddig a pillanatig nem hitt abban, hogy érte jönnek majd, annak ellenére, hogy évek teltek már el azóta, amikor kisfiúként egyedül maradt a barlangban. És annak ellenére is, hogy mindenki tudta, miért jöttek ide, és mennyi minden forgott kockán.

Rowan elvigyorodott, amint meglátta őket.

– Hé! Hát nem tévedtetek el, és nem is haltatok meg!

– Örülök, hogy ez ilyen boldoggá tesz – felelte Yarrow.

– Naná, hogy azzá tesz. Na, várjunk csak. Te boldognak látszol. Azt hiszem, boldog vagy. Konkrétan mosolyogsz. – Hátrafordult, a feleségére nézett. – Ambrel, ez szerinted is egy mosoly a bátyám arcán?

– Tudok mosolyogni – jegyezte meg Yarrow.

– Nem voltam biztos benne.

Birch belelesett a hamuval teli teknőspáncélba.

– Szóval megtaláltátok?

– És el is égettük – erősítette meg Yarrow. – A tengerbe dobjuk, ami még megmaradt belőle.

Birch nagyot sóhajtott.

– Képes lettem volna feladni, miközben a válasz mindvégig itt volt a talpunk alatt. Sajnálom. Azt gondoltam… Sok mindent gondoltam, amiben tévedtem, de az otthonunkat sosem lett volna szabad feladnom. És téged sem.

Ez már igazi bocsánatkérés.

Terlu Yarrow-ra pillantott: látta rajta, hogy ő is kihallotta az őszinteséget az apja szavaiból. Szemben Birch korábbi próbálkozásaival, ez a bocsánatkérés a szíve mélyéből jött: Birch szerette volna rendbe hozni a kapcsolatukat, és megértette, miért romlottak el köztük a dolguk.

– Nem mondod komolyan, hogy ezért magadat hibáztatod! – csattant fel a szemét forgatva Rowan. – Nem hiszem, hogy bármelyikünk is azt gondolta volna, hogy… Hé! Azok ott sárkányok? A labirintusból?

A Terlu vállán fészkelő lények csivitelni kezdtek.

Rowan visszagügyögött nekik. A Terlu bal vállán ülő sárkány átröppent a nő vállára, és a karmaival elkezdte dögönyözni a copfjait, mint mikor a macskák dagasztják a takarót.

– Jaj, ez csikiz! – kiáltott nevetve Rowan.

A másik két kis sárkány nem mozdult el Terluról. Az egyikük a nyaka köré tekerte a farkát, mintha meleg tapintású drágakövekből álló nyaklánc lett volna. A másik összegömbölyödött a feje tetején.

A fonalat követve mindannyian, együtt hagyták el a barlangot. Dendy a lábuk között szökdécselve beszámolt arról, hogyan haladtak a növények az üvegrepedések összeforrasztásával, és hogyan készítettek elő még több hozzávalót, hogy megtaníthassák a varázsigét azoknak az embereknek, akik erre nyitottak. Lotti elmesélte, hogy ismét kapcsolatba lépett Laiken szellemével, és elmondta neki, hogy Terluék éppen a bűbáj hozzávalóit keresik. A rózsa szerint úgy tűnt, a varázsló örült a hírnek, bár nehezen lehetett megmondani, pontosan mit szólt hozzá, tekintettel arra, hogy milyen kevés maradt Laikenből ezen a világon. A szellem által keltett légmozgás illata ezúttal leginkább levendulára emlékeztetett, számolt be róla Lotti, ami azért sokkal kellemesebb, mint a káposztaszag.

Mire kiértek a barlangból a felszínre, a dagály már feljebb húzódott. A víz a barlang bejáratától néhány méterre lévő köveket nyaldosta.

– A kikötőnél kellene kidobni a hamut – vetette fel Yarrow. – Ott mélyebb a víz.

– Szétszórni – helyesbített Terlu.

– Az ugyanaz, nem?

– De sokkal drámaibbnak hangzik – felelte Terlu. – A szavak sokat számítanak. – A megfelelő szavak képesek meggyógyítani a törött üveget. A szíveket. A családokat. Az életeket.

– Kár, hogy nekem sosem sikerül megtalálnom a helyzetnek megfelelő szavakat – jegyezte meg Yarrow.

– Amikor igazán számít, akkor megtalálod őket – felelte mosolyogva Terlu. Karját a férfi karjába fonta, aki átadta a lámpást az apjának. A másik karjában a teknőspáncélt tartotta óvatosan. Felkapaszkodtak a fák között a domboldalon, és követték a hóban a rengeteg lábnyomot az útig, a kis menet pedig onnan a kikötő felé vette az irányt.

Yarrow és Terlu együtt sétáltak ki a móló végéig, míg a többiek mögöttük várakoztak.

– Szeretnéd te csinálni? – kérdezte Yarrow.

– Neked kellene. Neked okozta a legtöbb fájdalmat ez a varázslat.

– De te vagy az, aki helyrehoztad a dolgokat – felelte a férfi.

– Csináljuk együtt? – kérdezte Terlu.

– Együtt – bólintott Yarrow.

A hullámok közé szórták a hamut, majd egy pillanattal később a teknőspáncélt is utánadobták. Az rövid ideig a víz felszínén lebegett, majd ahogy a hullámok ide-oda dobálták, szép lassan megtelt vízzel, és süllyedni kezdett.

– Valószínűleg partra sodorja majd a víz – mondta Yarrow.

– Nem baj. Ez már inkább szimbolikus cselekedet volt. A tűz alapos munkát végzett.

– Akkor jó.

Csendben nézték, ahogy a páncél a hullámok közé merül.

Visszacsatlakoztak a többiekhez, és visszasétáltak a hóban.

Ahogy a varázsló tornyához értek, Lotti megkérte Rowant, hogy segítsen neki bejutni. Szerette volna elmondani Laikennek, hogy mit értek el, és hogy a növényei immár biztonságban vannak, de nem tudta lenyomni a műhely ajtajának kilincsét. Rowan először áthelyezte a kis sárkányt a saját válláról Terluéra, majd Ambrellel együtt leváltak a többiekről, hogy segítsenek a rózsának.

A maradék két ember, Birch és Rorick a házakhoz érve jelezték, hogy csatlakoznának a többiekhez, akik a tetőkön, ablakokon és kéményeken dolgoztak. A kék házikó már lakhatónak látszott, csakúgy, mint az, amelyik a napfelkelte színeiben pompázott. Az emberek éppen egy harmadikon dolgoztak. Sok volt még a tennivaló, de legalább már nem kellett minden családtagnak egymás hegyén-hátán aludnia a varázsló műhelyében.

A többi növény Terluval, Yarrow-val és a sárkányokkal maradt, míg oda nem értek az üvegházhoz. Ott elbúcsúztak, hogy tovább dolgozzanak a repedések kijavításán. Terlu és Yarrow pedig visszavitték a sárkányokat a labirintusba.

Amint kinyílt a krizantémrejtvényes ajtó, a három kicsi sárkány a levegőbe emelkedett, és vidám trillázás meg turbékolás közepette visszarepültek az útvesztő belsejébe. A többi sárkány üdvrivalgással fogadta őket. A sarki fény zöld és sárga szalagokként hullámzott felettük.

– Köszönjük a segítségeteket! – kiáltott utánuk Yarrow.

Terlu a mézesüvegeket az ajtón belülre tette, hogy a sárkányok könnyedén megtalálhassák őket.

– Mostantól nyitva tartjuk az ajtót – jelentette ki Terlu, és Yarrow-ra pillantott, hogy lássa, egyetért-e vele. A férfi bólintott. Az, hogy Laiken egy bizonyos módon bánt Belde lakóival, nem jelentette azt, hogy nekik is így kell tenniük. Lottihoz és a többi, öntudatra ébredt növényhez hasonlóan a sárkányok is bebizonyították, hogy sokkal többek annál, mint aminek gondolták őket. Itt az ideje, hogy megváltozzanak a dolgok. – Szóljatok, ha több mézet szeretnétek!

Mindhárom sárkány visszarepült a labirintusba. Terlu rövid időre belefeledkezett a virágok között fickándozó teremtmények látványába. Eltűnődött, vajon elmesélik-e a többieknek, ami velük történt. Végül az igen mellett döntött.

– Szerinted ki fognak repülni a labirintusból, ha nyitva hagyjuk az ajtót? – aggodalmaskodott Yarrow.

– Igen – felelte Terlu. – De aztán visszatérnek majd. Itt van a családjuk és a barátaik.

– Hmm. Meg a kincses dombjuk is.

– Bizony, az is itt van.

Egymás mellett álldogálva néhány percig még a sárkányokat nézték, majd Yarrow így szólt:

– Azon gondolkodom, vajon szeretik-e a mézes süteményt. Süthetnék kisebb adagokat, hogy fel tudják emelni…

– Szerintem odalennének érte.

Magukra hagyták a sárkányokat, és visszasétáltak az üvegházakon keresztül. A lány arra számított, hogy a kertész majd rohan gyomlálni, metszeni vagy átültetni, de talán ezekre nem volt szükség most, hogy már nem egyedül kellett gondoznia a több százezer növényt. Azon tűnődött, vajon hogyan viszonyult a férfi ahhoz, hogy az apja lejött érte a barlangba. Igaz, Yarrow már nem gyerek, és nem is tévedt el, de hátha ez legalább a kezdete lehetett valaminek. De nem fogja megkérdezni. Ezt Yarrow-nak egyedül kellett feldolgoznia.

– Szóval… Most akkor csak várunk? – kérdezte a kertész. – Hogy kiderüljön, lesz-e még összeomló üvegház?

– Azt hiszem, igen. – Idővel kiderül, hogy sikerrel jártak-e. De Terlu biztosra vette, hogy így történt. Bízott abban, hogy jól fordította le Laiken utolsó feljegyzéseit.

– Hm.

Ahogy a rózsákkal teli üvegházakon sétáltak végig a rózsaszín, piros és fehér különféle árnyalataiban pompázó virágok alatt, Yarrow így szólt:

– Most, hogy mindent megmentettél, ami számomra valaha fontos volt, mit szeretnél, mi legyen a ráadás? – Átkarolta a lány derekát, és igyekezett kisebbeket lépni, hogy felvegye Terlu járásának ritmusát. A lány hozzábújt, és a rózsák illatával együtt beszívta a férfiét is: a méz, a tenger és az izzadság édes elegyét.

A következő lépésen gondolkodott.

– Azt hiszem… szeretnék írni egy levelet.

– Hm. Rendben.

Terlu minél többet gondolkodott rajta, annál biztosabbá vált az elhatározásában.

– Nem épp erre a válaszra számítottam – vallotta be Yarrow.

– Szeretném, ha a családom tudná, hogy élek – mondta Terlu. – És boldog vagyok. – Végre készen állt arra, hogy kapcsolatba lépjen a családtagjaival. Már nem ugyanaz az ember volt, mint akkor, amikor átfagyva és magányosan magához tért az erdőben; a sziget sem ugyanaz volt, mint amikor először megismerte a csodáit, és a külvilág… immár az sem volt ugyanaz. Itt az ideje.

– Áá – sóhajtotta Yarrow –, rendben. Csinálok magunknak ebédet, amíg megírod a levelet. Van egy quiche-recept, amit már régóta szeretnék kipróbálni… – Majd ugyanazzal az imádni való lelkesedéssel magyarázott Terlunak a pitéről, ahogy korábban a fokhagymaültetésről.

Ismét hullani kezdett a hó, finoman beborította a fákat, a házikókat és az üvegházakat. A szárnyas macska Yarrow házának ajtajában csatlakozott hozzájuk, majd együtt bementek.

Miközben a férfi feltört néhány tojást, és elkezdte felverni őket, Terlu leült az íróasztalához, elővett egy üres papírlapot, majd tintába mártotta a tolla hegyét.

Kedves…

Megállt.

Külön levelet írjon a szüleinek és a nővérének? És mi legyen az unokatestvéreivel? Meg a nagynénikkel, nagybácsikkal, nagyszülőkkel?

Kedves Családom, írta végül.

Aztán újra megállt.

– Írd nekik, hogy jól vagy – tanácsolta Yarrow.

Meg is írta. És miután papírra vetette ezeket az első szavakat, csak áradt belőle a mondandó. Leírta nekik, hogy tele reménnyel és félelemmel érkezett meg annak idején Alyssiumba. Mesélt nekik a könyvtárról, és arról, milyen büszke volt, amikor megkapta a könyvtárosi állást – és mekkora csalódottsággal töltötte el, amikor kiderült, hogy a munkája nem olyan, ahogyan ő azt elképzelte. Írt nekik arról, micsoda honvágy gyötörte; mennyire hiányoztak neki, és elmondta azt is, miért nem tért vissza hozzájuk: szeretett volna találni egy olyan helyet, ahol azt érezhette, oda tartozik; ahol célja lehetett, és tisztában volt azzal, hogy ez a hely – bármennyire is szerette a családtagjait – nem Eano. De nem is Alyssium. Kiderült, hogy ez a hely Belde.

Ez a hely. Ezzel a férfival.

Mosolygott, miközben Yarrow-ról és az itteni életéről írt.

Találtam egy olyan helyet, ahol lenni szeretnék, és egy olyan jövőt, amire vágyom. Boldog vagyok, és remélem, hogy ti is azok vagytok. Kérlek, válaszoljatok a levelemre.

Hiányoztok.

Szeretettel,

a ti Terlutok

HARMINCHARMADIK FEJEZET

NÉHÁNY HÉTTEL KÉSŐBB az üvegeken lévő utolsó repedés is összeforrt.

Terlut ez nem érte váratlanul, hiszen tudta, hogy a beszélő növények egy ideje már az utolsó elpusztult üvegházon dolgoznak. Olyannyira számított rá, hogy ma reggel még a tengeri teknőssel közös úszásának idejét is rövidebbre szabta, remélve, hogy így nem marad le a nagy pillanatról. Így hát amint meghallotta a távoli üdvrivalgást, pontosan tudta, hogy az mit jelent. Éppen különféle varázsige-változatokon dolgozott egy olyan épületben, amelyet a gyakorló üvegházának nevezett – ott, ahol egy korábbi kísérletük során Yarrow-val majdnem megfulladtak a védőbuborékban.

Lotti rontott be a hírrel.

– Megcsináltuk! – dalolta boldogan. – Az összes üveget rendbe hoztuk!

– Ez csodálatos! – kiáltotta Terlu, együtt örvendezve a kis rózsával. Lotti a levegőbe emelt szirmait rázva körbetáncolta a lányt, aki forogva követte a mozdulatait. Elvégre ez valóban hatalmas teljesítmény volt: több ezer, sőt több százezer repedés után az üveg végre ismét simává vált. Minden üvegház alkalmas lett arra, hogy újfent élőlények költözzenek bele.

– Kell egy új bűbáj, amivel foglalkozhatunk!

Terlu felkacagott.

– Komolyan mondom. – A rózsa kitárta a szirmait, mintha így akarná komolyabbnak mutatni magát. – Csodálatos, hogy az üvegeket sikerült megjavítani, de rengeteg még a tennivaló.

– Még nincs új bűbájom – felelte Terlu, és a papírjai felé intett, amelyek az elmúlt időszak próbálkozásait rögzítették. Többkötegnyi lapot írt már tele, és számtalan varázsige-verziót kipróbált, ám idáig nem járt sikerrel.

Lotti közelebb ugrált a papírokhoz.

– Ez itt mire jó?

– Ideális esetben, ha jól működik, ez a varázsige egyfajta védőpajzsot hoz létre az üveg belső felületén. Ez teszi lehetővé, hogy egyes üvegházakban kellőképpen meleg és párás körülmények legyenek a trópusi növények számára, másokban pedig zöldséget lehessen termeszteni a téli napforduló idején is.

– De még nem működik?

Terlunak eddig annyit sikerült elérnie, hogy létrehozott egy olyan buborékot, amely eléggé átjárható volt ahhoz, hogy az emberek át tudjanak sétálni rajta, miközben elég erősnek bizonyult ahhoz, hogy ne durranjon szét. A lány a biztonság kedvéért minden esetben a hozzávalókból alkotott körön kívül állva mondta el a varázsigét. A buborékról azonban az is kiderült, hogy nem tartotta bent a meleget, noha ez lett volna az egész lényege. Terlu biztosra vette, hogy ha eleget csiszolgatja a bűbájt, akkor előbb-utóbb sikerrel jár majd. Már közelebb járt ahhoz, hogy megértse, miként lépnek egymással kölcsönhatásba a varázsige szavai. A hangsúly azonban az „előbb-utóbb”-on volt.

– Nem, még nem. Mi lenne, ha megkérnéd Birchöt meg a többieket, hogy tanítsák meg, hogyan kell palántázni?

Lotti izgalmában alig kapott levegőt.

– Ó, gondolod, hogy tudnék palántázni?

– Teljes mértékben. Szerintem meg tudsz tenni bármit, amit csak szeretnél. – Vagy legalábbis bármit, ami egy aprócska, leheletfinom levelekkel borított virág számára fizikailag kivitelezhető. Bár Terlu igazából semmiféle korlátot nem akart szabni Lotti számára. – Nem látom okát, miért ne válhatna belőled és a többi növényből kertész, most, hogy már bebizonyítottátok, varázslónak is jók vagytok.

– Ne vedd sértésnek – felelte Lotti –, de inkább lennék kertész. Fontosabb szakma.

– Nem veszem sértésnek – mondta mosolyogva Terlu –, kertésznek lenni valóban fontosabb.

Lotti elégedetten kiszökdécselt az üvegházból.

Terlu lejegyzett a füzetébe néhány sort a legutóbbi kísérletének eredményeiről, majd összegyűjtötte a bűbáj hozzávalóit, hogy félretegye őket egy következő próbálkozáshoz. Sajnálta, hogy nem akadt senki, akit megkérhetett volna, hogy nézze át a szöveget vele együtt, hiszen a közismerten bonyolult első nyelv értelmezése még a varázsló titkosírásának megfejtése után is nehéz feladat. Sebaj, ez csak annyit jelentett, hogy több időbe telik majd megalkotnia a bűbájt. Márpedig most, hogy Laiken félresikerült varázslatát hatástalanították, ideje volt bőven.

Mióta Yarrow-val megsemmisítették a bűbáj hozzávalóit, egyetlen üvegház sem omlott össze, Terlu pedig lassan el merte hinni, hogy az üvegházak pusztulása valóban véget ért. Ráadásul Laiken szelleme is szertefoszlott, miután Lotti elmondta neki, mi történt. Ez pedig újabb bizonyítéknak bizonyult arra, hogy helyesen jártak el.

Terlu teóriája szerint Laiken egy része tudta, hogy halálra ítélte szeretett növényeit, ezért ragadt a szelleme ezen a világon. Most, hogy a hibáját jóvátették, Laiken békére lelt, ami örömteli fejleménynek számított. És legalább az emeleti hálószoba sem volt már annyira huzatos, még ha senki sem akarta igazán birtokba venni – Lottin kívül, aki az éjjeliszekrényen lévő cserépben aludt. Egész egyszerűen túl sok emlék tapadt a varázsló tornyához ahhoz, hogy Yarrow bármelyik családtagja úgy döntsön, végleg odaköltözik, a szomszédjuk pedig, aki a totyogósával érkezett Beldére, nem akart olyan helyen élni, ahol lépcsők vannak, meg bűbájok.

Miután mindent elpakolt, Terlu kilépett a gyakorló üvegházból. Átsétált a rózsákkal teli üvegházon. A parányi sárkányok egyike éppen szorgosan röpködött rózsabokorról rózsabokorra. Mióta a lány nyitva hagyta a labirintusuk ajtaját, a sárkányok rendszeresen segítettek a beporzásban, bár a nap végén minden alkalommal visszatértek a napraforgóik közé.

Az aranypikkelyes, zafírkék szemű sárkány trillázva üdvözölte.

– Gyere később a kunyhóhoz – szólította meg Terlu –, kapsz egy kis mézet.

A teremtmény elégedetten továbbrepült a következő rózsához, és igyekezett megkapaszkodni a szárában, miután a virága hajladozni kezdett a súlya alatt. Amint a sárkány megtalálta az egyensúlyt, az orrát a virág közepébe dugta.

Terlu folytatta az útját. Yarrow-ra annál a házikónál bukkant rá, amelyben korábban az elvadult griffek tanyáztak. Úgy hallotta, hogy a griffeket egy használaton kívüli fészerbe költöztették át a sziget másik végén. Terlu legnagyobb örömére ebben a műveletben neki semmiféle szerep nem jutott. Yarrow az apjával együtt a tetőn dolgozott, a zsindelyeket igyekeztek rögzíteni. A lánynak feltűnt, hogy a kertész az apja alatt helyezkedett el, hogy el tudja kapni Birchöt, ha az esetleg megcsúszna. Terlu azon tűnődött, vajon tudatos lépés volt-e ez Yarrow részéről, vagy ösztönösen alakította így. Yarrow nem is tudja, micsoda hatalmas szíve van.

– Hallottad? – kiáltott fel a férfinak Terlu. – Minden repedést kijavítottak az üvegeken!

– Ez nagyszerű! – kiabálta vissza Yarrow.

Időbe telik még, mire Terlu kellőképpen kiismeri majd magát a mágiában ahhoz, hogy a régi, elromlott üvegházakból ismét jókat varázsoljon, de a jelenlegi állapotukban is megfelelően működtek az efféle épületek általános törvényszerűségei szerint. Néhány korábban elpusztultat már ismét birtokba is vettek: olyan növényeket helyeztek el bennük, amelyeknek nem volt szükségük mesterségesen gerjesztett hőre, illetve amelyeknek a fejlődését a kertészek szerették volna a négy évszakhoz igazodva megtartani. A többi, visszanyert üvegházat majd csak tavasszal fogják használni. Yarrow már ki is szemelt egyet, amelyet a déli szigetekről behozott fűszernövények otthonának szánt. Már összegyűjtötte a magokat, és csak a megfelelő helyre várt, ahol elültethette őket.

Minden kertész tele volt tervekkel, a tél pedig kiváló időszak az álmodozásra.

– Arra gondoltam, hogy hozzáadhatnánk még valamit a télünnephez – vetette fel Terlu. – Egy olyan alkalmat, amikor azt ünnepeljük, hogy az összes üvegház üvegét rendbe hoztuk. – A kezével árnyékolta a szemét a naptól, amelynek fényét visszaverte a friss hótakaró. Olyan erővel szikrázott, hogy Terlunak még a könnye is kicsordult.

Yarrow először segített az apjának, majd lecsúszott a tetőn, és lemászott a létrán. Nem várta meg az utolsó fokot, már azelőtt leugrott a létráról, és Terlu mellett ért földet.

– Mi lenne, ha cukorüvegből készítenénk valamilyen csemegét?

Terlu egy ünnepi köszöntőre, esetleg nagyobb lélegzetvételű beszédre gondolt, Yarrow ötlete azonban sokkal jobban hangzott.

– Fogalmam sincs, mi az – felelte –, de remekül hangzik.

A férfi tartotta a létrát, amíg óvatosan lemászott rajta az apja is. Amint Birch földet ért, Yarrow segített neki visszanyerni az egyensúlyát.

– Valószínűleg túl öreg vagyok már ahhoz, hogy tetőkre mászkáljak fel – kuncogott Birch.

– Én megmondtam – jegyezte meg szelíden a fia.

– Jobban hangzik, ha én magam mondom ki – felelte Birch.

Yarrow felmordult.

– Velünk vacsoráztok ma este? – kérdezte Birch, miközben magához vette a ház falának támasztott botját. – Rorick fogott néhány csíkos halat, és mindet meg akarja sütni, amíg még frissek.

– Úgy érted, szeretne felvágni azzal, milyen jó fogása volt – felelte Yarrow.

– Igen, pontosan.

Yarrow Terlura pillantott, és felhúzta a szemöldökét.

A lány vállat vont. Neki megfelel, amit a kertész szeretne.

– Ma este nem jó. De ha marad egy kis hal, tegyél félre belőle Smaragornak – mondta végül Yarrow, majd kézen fogta Terlut, és ketten elindultak a házikójuk felé.

– Van valami terved ma estére? – kérdezte a lány.

– Cukkini, tök és paradicsom vékonyra szeletelve, kakukkfűvel, sóval és borssal fűszerezve. A tészta már a második kelesztésnél tart, úgyhogy egy friss vekni kenyeret is süthetünk mellé.

– De ha mindezt már előkészítetted, miért gondolkoztál el egyáltalán a közös vacsorán a többiekkel?

A férfi megvonta a vállát.

– Gondoltam, ha neked lenne kedved menni.

– Hát, ha a tészta már a másodszori kelesztésnél tart, akkor nem. – Terlu szerette, ha sok időt tölthet sok ember társaságában, olyanok között különösen, akik nyilvánvalóan szerették egymást, ahogyan Yarrow rokonai is, de egy friss vekni Yarrow-féle kenyér? Arra sosem mondana nemet. – Ma kipróbáltam a bűbáj újabb változatát.

– Valóban?

Terlu elmesélte a férfinak, mivel próbálkozott, mi történt, valamint milyen ötletei vannak a következő kísérlethez. Yarrow figyelmesen hallgatta, miközben beléptek a házba, és levették a kabátjukat. A férfi a konyhapulthoz ment, és nekilátott felszeletelni a zöldségeket, amelyeket aztán szépen elrendezett a serpenyőben. Terlu közben begyújtott a tűzhelybe, és feltette forrni a teavizet.

Ezután helyet foglalt a férfi mellett az asztalnál, és feljegyzett néhány dolgot a füzetébe. Laikenhez hasonlóan ő is saját füzetet kezdett vezetni, bár ő nem használt titkosírást. Világos és rendezett jegyzetekben szerette volna rögzíteni mindazt, amit felfedezett az üvegházi varázslatokkal kapcsolatban – és ez bizony jóval több volt a buborékbűbáj sikertelenségénél.

Laiken több varázsigéjét is sikerült már azonosítania: a napraforgós labirintusét például, vagy az éneklős növényeket megalkotó varázslatát. Biztosra vette, hogy tudja, hogyan lehetne más, öntudatra ébredt növényt is létrehozni, azonban megfogadta, hogy a tudását csak akkor fogja alkalmazni, ha a többi növény kéri rá. A fennmaradó varázslatok közül ugyanakkor az a bonyolult bűbáj bizonyult a legnehezebbnek, amellyel Laiken megteremtette az üvegházakat. Azt ugyanis több különböző bűbájból szőtte a férfi. Noha Terlu azt már értette, hogyan futnak össze benne a különféle varázsszálak, ettől még akár egy teljes élet munkájába is telhet, mire újra tudná alkotni mindazt, amivel Laiken elvarázsolta az üvegházakat. De legalább egyértelmű feljegyzéseket hagy majd maga után annak, aki a jövőben folytatni fogja, amit elkezdett. Mindeközben rábukkant egy olyan bűbájra is, amelynek segítségével együtt tudott úszni a tengeri teknőssel anélkül, hogy sok oxigénre lenne szüksége.

Annyi mindent kellett még megtanulnia és tennie! És megennie, és éreznie, és gondolnia és átélnie! Olykor még mindig elakadt a lélegzete, ha eszébe jutott, milyen közel volt ahhoz, hogy lemaradjon minderről: hogy soha többé ne szívhassa be mélyen a levegőt, és ne élhesse meg az életet a maga teljességében.

Yarrow kis vekniket formázott a kenyértésztából, majd betolta őket a sütőbe, hogy amíg a serpenyőben elkészülnek a zöldségek, a kenyér is megsüljön. A házikót betöltötte a fűszerek és a sülő paradicsom illata. Terlu mélyet szippantott belőle.

– Elképesztően jó illata van – mondta.

– Most kísérletezem ezzel – felelte Yarrow. – Kíváncsi vagyok, mit gondolsz.

– Szeretem a kísérleteidet. Ízletesebbek, mint az enyéim – mondta Terlu asztalterítés közben. Mindkettejüknek vizet töltött, néhány mentalevelet dobott bele, és jégcsapokat, hogy legyen mivel megkeverni.

Miután a zöldségek elkészültek, Yarrow két tányérra tálalta őket, a maradékot egy tálba kanalazta, a serpenyőt pedig beáztatta a mosogatóban.

– Na, kóstold meg! – biztatta a lányt.

Terlu a villájára tűzött egy falatot, megfújta, majd bekapta. Igazi ízrobbanást érzett a nyelvén, minden egyes porcikáját megtöltötték a fűszerek. – Olyan íze van, mint a nyárnak.

– Ebben bíztam.

Amíg Terlu evett még egy falatot, Yarrow ránézett a sülő kenyérkékre. Kivette a vekniket, megkopogtatta az aljukat, majd elégedetten félretette őket, hogy kihűljenek. Ezután visszaült a vacsorához.

Hol beszélgettek, hol csendben eszegettek. Amint egy kis vekni már eléggé kihűlt, Yarrow felszeletelte, és a sárkányok minőség-ellenőrzésén is megfelelt mézes vajjal tálalta.

– Kellene ilyet csinálnod a télünnepre is – javasolta Terlu.

– A télünnepre valami különlegessel készülök.

– Igazán?

– Majd várd ki a desszertet. Azzal is kísérletezem.

– Ez nagyon ígéretesen hangzik – vigyorodott el a lány.

Miután befejezték a vacsorát, és elpakoltak maguk után, Yarrow kivett egy tányért a jégszekrényből. Egy rózsaszín és lila virágokkal hímzett textilszalvéta takarta – az apjától kapta ajándékba, aki Alyssiumból hozta magával. Birch ott tanult meg hímezni, miközben abból a betegségéből lábadozott, ami miatt a fővárosba küldték. Olyan szívgyengesége volt, amilyet csak az ottani specialisták tudtak meggyógyítani. A hímzett virágok kissé aránytalannak tűntek, de ettől még a szalvéta remekül mutatott.

Yarrow az asztal közepére helyezte a tányért, majd egy teátrális mozdulattal fellebbentette róla a szalvétát.

– Te tényleg imádod a drá… – kezdte Terlu, ám elakadt a szava, és csak meredt maga elé.

Egyik felükön selymes csokoládéba mártott narancsszeletek sorakoztak előtte, mindegyik tökéletes és telt, akár egy ékkő. Gombóc gyűlt Terlu torkába. Nem is tudta, hogy Yarrow figyelt rá, amikor néhány héttel ezelőtt a kedvenc csemegéjéről mesélt. Akkoriban még nem is igazán kedvelte őt. Legalábbis Terlu határozottan úgy gondolta, hogy nem kedveli.

Hirtelen úgy érezte, mintha itt lenne vele az egész családja – noha még mindig nem válaszoltak a soraira. A levelét hetekkel ezelőtt vitte el egy erre járó tengerész, ám azóta sem jött hajó a válaszlevéllel. És mégis: egy falatka otthon állt előtte.

Terlu sűrűn pislogott.

– Nem szereted? – kérdezte aggódva Yarrow. – Tudom, hogy meséltél a télünnepi kandírozott narancsokról, de aztán eszembe jutott a gyerekkori történeted a narancsfáról…

– Tökéletes – rebegte Terlu. – Ahogy te is.

Yarrow felhorkant.

A lány felállt, odament hozzá, a két tenyerébe vette az arcát, és megcsókolta. Yarrow átkarolta a derekát, hogy közelebb húzza magához. Terlu magába szívta a férfi testének melegét, kezével a nyakát cirógatta, és beletúrt a hajába. Yarrow a lány nevét suttogva apró csókokkal hintette be a nyakát és a fülét.

A csokoládés narancsokat csak sokkal később fogyasztották el.

Valóban tökéletesek voltak.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

A HÓ LÁGYAN HULLOTT a tenger felszínére.

A csokoládés narancsos este után öt nappal Terlu éppen Laiken naplóit válogatta a varázsló tornyában, amikor a műhely ablakából megpillantotta a tengeri kígyót. Elmosolyodott. Felkapta a kabátját, és leszaladt a kikötőbe.

Ha a tengeri kígyó visszatért, Marin és Rí sem lehetett messze.

Integetni kezdett, amint kiszúrta őket a láthatáron, és figyelte, ahogyan Marin a kikötőbe irányítja a hajót. A mirtuszbokor úgy rohangált fel-alá a hajó fedélzetének kötélzetén, mintha oda született volna.

– Legyetek ismét üdvözölve Beldén! – kiáltotta Terlu, miközben Marin a cölöp köré vetett egy kötelet, majd leugrott a hajóról, hogy rögzítse rajta a csomót.

A nő visszaintett neki, arcán széles mosollyal. Terlu közben a kikötő végébe kocogott, hogy üdvözölje.

– Hoztál levelet? – kérdezte.

– Ami azt illeti, igen, hoztam egyet – felelte Marin, és előhúzott egy levelet az oldaltáskájából. – Bár kicsit rosszulesik, hogy az örömöd nem pusztán nekem szól.

– Meg nekem! – visította Rí.

– Dehogynem, nektek is örülök, mindkettőtöknek – mondta Terlu, bár a szemét le sem vette a levélről, amely egy többszínű szalaggal volt átkötve: piros, sárga és narancssárga váltakozott rajta. Ezekben a színekben pompázott a szülői háza. Terlu átvette a levelet, és az orrához emelte, hogy megszagolja. Gyengén, de érezni lehetett a papíron a citrusok és a sós tenger illatát. Otthon. Szíve szerint azonnal feltépte volna, hogy olvashassa. De nem. Megvárja, amíg lesz néhány perce egyedül. Ha eddig kibírta a várakozást, ez a kevés idő már igazán semmiség. – Köszönöm – mondta, és a mellkasához szorította a levelet.

– Igazán nincs mit. Amúgy is erre jöttem volna.

– Tényleg?

– Mondtam, hogy a télünnepre visszajövök, nem emlékszel? – felelte Marin. – Amit megígérek, azt mindig megtartom. Különösen, ha rubinnal fizetnek érte. Meghoztam a kertészed szokásos ellátmányát is, meg még néhány különlegesebb kiegészítőt. – Ahogy Marin félreállt, a hajóból szállingózni kezdtek az emberek: egy kisgyerekes pár (mindhármuknak puha, vörösesbarna bundájuk volt, és a hajuk közül kikandikált az agancsuk), illetve egy idősebb hölgy is, akit bőr helyett ezüst pikkelyek borítottak. – Alyssiumi menekültek. Akad még itt hely számukra, ugye?

– Hogyne, hát persze – szaladtak ki Terlu száján a szavak, még mielőtt végiggondolhatta volna, mit mond. De hogy mondhatott volna nemet? Főleg így, hogy a menekültek rászegezték riadt, elgyötört, reménykedő tekintetüket. És csak négyen voltak. Négy embert csak el tudnak helyezni Beldén, nem igaz? Pláne, ha az egyikük egy gyerek. Terlu üdvözölte az új jövevényeket, és megmutatta nekik az utat, amelyen elindulva végül megérkezhettek Birchhöz, Rowanhoz meg a többiekhez. Remélte, hogy nem veszik majd rossz néven, hogy igent mondott négy további ember elszállásolására. – A harmadik ház lesz az, jobbra – magyarázta. – Ott találtok majd néhány embert, aki segíteni fog nektek szállást találni.

Minél többen laknak itt, annál jobb, nem igaz?

Kivéve, ha az újonnan érkezők gondot jelentenek majd a mágia használatában. Ez már nem csak Terluról szólt. Itt voltak a beszélő növények, meg Yarrow számos unokatestvére, és a nagynénje, Rin, aki segített az üvegházak repedéseinek helyrehozatalában is.

Amint a fővárosból jött menekültek elhagyták a kikötőt, Terlu halkabbra vette a hangját, nehogy meghallják, amit mond:

– Csak az aggaszt, kényelmesen érzik-e majd magukat egy elvarázsolt üvegházrendszer szomszédságában élve. Meglehetősen sok bűbáj fordul elő errefelé… – Elhallgatott, nehogy elszólja magát arról, ki az, aki elmondja ezeket a varázsigéket.

Marin a fejét rázta.

– Nem hiszem, hogy ez gondot okozna. A törvények mostanában állandóan változnak, és senki sem rökönyödik meg némi varázslat láttán egy ritkán lakott szigeten, amíg az nem árt másoknak. Ártani ugyanis továbbra is tilos. Az a törvény azonban, amelynek értelmében szoborizáltak téged…

Terlu hátrahőkölt.

– Te tudsz erről? Tudsz… rólam?

– Mit gondolsz, ki hozott ide?

– Hát… – Nem is sejtette. De ha Marin volt az a tengerész, aki ideszállította őt szoborként, akkor nyilván fel kellett ismernie abban a pillanatban, amikor meglátta őt a kikötőben élő, lélegző emberként, a szobor pontos másaként, amelyet a szigetre hozott a hajó gyomrában. És úgy döntött, nem szól semmit. Terlu nem igazán tudta, mit érez ezzel kapcsolatban. Meredten nézte a tengerészt. – Te végig tudtad?

– Persze – felelte Marin, és vállat vont, mintha ez az egész csupán egy jelentéktelen részlet lett volna, nem pedig Terlu életének legmeghatározóbb (és legtraumatikusabb) eseménye. – Nem egyezem bele vakon abba, hogy bűnözőket szállítsak a hajómon, anélkül hogy ne járnék utána, mi volt a bűnük. Tudtam, mit követtél el, és együttéreztem veled. Egy szó, mint száz, azt a törvényt, amelynek alapján szobrot csináltak belőled, már hatályon kívül helyezték. Gondoltam, hátha érdekel.

Hatályon kív… Micsoda?

Az a rengeteg aggodalmaskodás! Az óriási félelem…

És a törvényt eltörölték sok-sok kilométerre innen? Terlu, ha nem beszélt volna Marinnal, talán soha nem tudta volna meg, mi történt, és ugyanúgy szorongással telve élné az életét, attól rettegve, hogy egy birodalmi nyomozó egyszer csak lecsap a szigetre, és elszakítja őt mindentől és mindenkitől, akit megszeretett. – És a birodalmi nyomozók…

– Feloszlatták őket – mondta Marin.

– És ki… Hogyan…

Marin Alyssium felé intett.

– A törvényeket újraírják. Az ideiglenes kormány még azt se tudja, merre van az előre, de igen, a birodalom összeomlott, ez pedig rengeteg változást jelent, jót is, rosszat is. A birodalmi nyomozók feloszlatása a jobbak közé tartozik, és szerintem így is fog maradni. Hallottál a külső szigeteket sújtó varázsviharokról, nem? Vagy nem jutott el hozzád a hírük? Elég védett helyen éltél, először a könyvtárban, aztán itt, Beldén. – Marin szünetet tartott, várta Terlu válaszát, ő azonban annyira elképedt a hallottakon, hogy csak bámult rá. – Na, mindegy, a lényeg az, hogy kiderült, a császár mágia-központosítási törekvéseinek mellékhatásaként megszaporodtak a pusztító viharok. Szóval mindenki boldog, ha a „régi, szép idők” nem térnek vissza. Hiszen akkor kevesebb halál lesz, és kevesebb pusztulás.

Terlunak elképzelése sem volt a halálról és a pusztulásról, ami odakint zajlott, míg ő szoborba faragva állt a talapzatán. De az, hogy kevesebb lesz ebből… Igen, az jól hangzott. Terlu úgy érezte, mintha forogna vele a világ. Marin végig tudta, hogy ő szobor volt? És egyetértett azzal, hogy Terlu a jövőben ne legyen szobor, noha bíróság elé vitték az ügyét, amit ítélet és büntetés zárt? – Hajlandó voltál kockáztatni… Miattam?

– Igen, nos, mi értelme van szabadon szelni a habokat, és megválasztani, mit látsz a láthatáron, ha nem választhatod azt, ami helyes, ahelyett, ami könnyű? – Marin mosolya egy pillanatra leolvadt az arcáról, miközben a messzeséget kémlelte.

Terlu válaszra nyitotta a száját, aztán becsukta. Nem tudta, mit is mondjon.

Rí ekkor ágaival egy kötélbe kapaszkodva feléjük lendítette magát, és nagy ívet leírva repült át a hajó felett. Amint elengedte a kötelet, nagy puffanással ért földet a mólón, ahogy a földlabdája nekiütődött a deszkáknak.

– Hé, Marin! – kiáltotta. – Láttad ezt? Megcsináltam!

– Tökéletes volt! – ujjongott Marin. – Mint mindig. – Majd halkabban folytatta, hogy csak Terlu hallja, amit mond: – Az első próbálkozásainál vagy egy tucatszor elmérte a távolságot. – Eljátszotta, ahogy a mirtusz átrepül a móló felett, majd vízbe csobban.

– Szerencsére én…

– …halofita vagyok – fejezte be Rível együtt a mondatot Marin, szeretettel a hangjában. – Igen, tudjuk.

– Üdv újra itt, Rí – köszöntötte Terlu. – Hol a másik matróz, aki veletek tartott? – A nevére nem emlékezett, de arra igen, hogy gyémántszarvai voltak, és amilyen otthonosan mozgott a hajón, Terlu azt hitte, hogy a legénység állandó tagja.

Marin vállat vont.

– Visszament a szárazföldre, ahova tartozik. Nem mindenki arra született, hogy a tengeren legyen, mint például Rí. – Marin mosolyogva, szeretetteljesen pillantott a kis bokorra.

Rí felborzolta a leveleit, mintha egy madár tollászkodott volna.

– A barátaid örülnek majd, hogy újra látnak – mondta Terlu a viaszmirtusznak. – Jó, hogy visszatértél a télünnepre.

– Ó, ha már itt tartunk… – Marin beletúrt az oldaltáskájába, és kihúzott belőle egy vékony, zöld vászonkötésű könyvecskét. – Hoztam neked egy ajándékot az ünnep alkalmából. Boldog napfordulót!

Egy ajándékot. Terlu úgy érezte, már megkapta a legnagyobb ajándékot, amelyet valaha el tudott képzelni: az életét, amelyben a félelemnek már nem jutott hely. És egy levelet a családjától, amely még mindig ott volt a szívéhez szorítva.

– Én nem hoztam neked semmit – mondta.

– Kaptam tőled egy óriási rubint, emlékszel? – jegyezte meg a szemét forgatva Marin, majd Terlu kezébe nyomta a könyvet. – Ez egy új varázskönyv, amit most kezdtek el terjeszteni, hétköznapi embereknek íródott. Állítólag sokszor előkerülnek benne a növények, a kertek és hasonlók, és mivel, ugye, itt van ez az egész üvegházas dolog… Gondoltam, talán hasznos lehet. Egy imádni való lekvárboltban bukkantam rá, és nem tudtam otthagyni.

– Hát ennyire megváltoztak a törvények? – Terlu a könyvecskére meredt. A címe egyszerű volt: Bűbájok Caltrey-ról. Nem tudta pontosan, hol van Caltrey, nem találta ismerősnek a sziget nevét.

– Bizony – felelte Marin.

Terlu a kezében tartotta a bizonyítékot. Egy varázskönyv, hétköznapi embereknek.

– Egy teljesen új világban élünk. Rengeteg ember kap második esélyt, nem csak te.

– Ó… – Ez túl sok volt egyszerre. Terlu olyan sok időt töltött rettegésben, hogy ismét szoborrá változtatják, és ahhoz, hogy ez elmúljon, mindössze egy ezer éve hatalmon lévő kormány bukása szükségeltetett. Mindössze! Haha! Elmosolyodott. A könyvecske, amelyet a kezében tartott, megcáfolhatatlan bizonyítékaként szolgált annak, hogy Marin igazat beszélt. Ha a birodalmi törvény még mindig érvényben volna, nem nyomtathatták volna ki ezt a könyvet. Éppúgy, mint a családjától kapott levelet, a kötetet is magához ölelte. Mindkettőt igazán nagy becsben tartotta. – Ez csodálatos napfordulós ajándék.

– Örömömre szolgál. Szóval most már meg vagyok hívva a télünnepre?

– Naná!

Ekkor egy hang hallatszott a hajó felől. Terlu rögtön felismerte.

– Én is hivatalos vagyok? – Azzal kilépett a raktérből az Alyssiumi Nagy Könyvtár főkönyvtárosa, a nő, aki harcolt Terlu életéért, majd kudarcot vallott, aztán mégis megtalálta a módját annak, hogy megmentse őt.

– Rijes Velk! – ujjongott Terlu, és meghajolt. – Én… Ó… ó… Hű… – Könnyek szöktek a szemébe, ahogy Marin felé fordult. Ezt már végképp túl soknak találta. Először a levél, aztán a szabadság híre, most pedig ez? Remegett a térde. – Hát megtaláltad? Hogyan? Hát ez… Ez… Hihetetlen!

– Elég nagy volt az a rubin – vont vállat Marin. – És sokat segített, hogy tudtam, hol van.

– Mondtam, hogy meg fog lepődni! – rikkantotta Rí. – Juhé! Remek munkát végeztünk!

Terlu eddig bele sem gondolt abba, hogy Marin esetleg ismerhette Rijest, de hát persze hogy ismerte, ha egyszer ő hozta ide és helyezte biztonságba Terlut. Sem csoda nem volt ez, sem pedig véletlen, hiszen Rijes és Marin már korábban is kapcsolatban álltak egymással. Mégis, mintha csoda történt volna.

– Azt hittem, lehetetlent kérek tőled. De itt vagy. Nem tudom, hogyan köszönhetném meg neked. Én… köszönöm.

– Ragyogóan festesz – mondta Rijes.

Rijes… nagyon másképp nézett ki. A tárgyaláson a főkönyvtáros hímzett selyemruhát viselt. A haját olyan copfba fonta, amely a rácsos mintázatot idézte Kinney Termének kapuján. Arcára szimbólumokat festettek, amelyek azt jelezték, hogy Rijes felesküdött a Félhold-szigetek történelmének, bölcsességének és tudásanyagának ápolására. Most egyszerű tunikát viselt, ónixszínű arcán nem díszelegtek jelképek, csak ráncok; fáradt, kékesfekete szemét vörös karikák vették körül; vékony, ősz haja a vállára omlott. Úgy festett, mint egy idős asszony egy hosszú utazás végén, nem pedig úgy, mint valaki, aki fontos tisztséget tölt be.

– Te is – felelte Terlu. – Csodásan nézel ki.

Rijes szája mosolyra húzódott.

– Mindig is melegszívűbb voltál annál, mint amire a világ lehetőséget adott. Örömmel hallottam, hogy jól érzed itt magad.

Terlu késve kapcsolt, hogy még mindig a mólón álldogálnak, a csípős tengeri szélben.

– Gyertek – szólt a lány –, biztosan éhesek és fáradtak vagytok.

– Én eléggé – jegyezte meg Marin.

– Én remekül vagyok – mondta Rí.

– Van csomagotok? Segítek vinni! – Terlunak előreszaladtak a gondolatai. – Laiken, az egykori varázsló háza üres. Korábban kísértetjárta hely volt, de a szellem már odébbállt. Ott maradhattok, ha szeretnétek, ameddig csak akartok. – Tulajdonképpen egyeztetnie kellett volna a többiekkel, mielőtt újabb embereket fogad be Beldére. Nem gondolta ugyanakkor, hogy bárki is kifogásolná, különösen Yarrow nem. Ő pontosan tudta, mit jelent Terlu számára Rijes. És Marin meg Rí ellen sem ágálna senki, elvégre ők mentették meg a menekülteket.

Marin bebújt a hajó gyomrába, majd két táskával jött elő, és fújtatva a mólóra lökte őket.

– Én inkább itt alszom, a hajómon, de köszönöm – mondta.

– Én is – vágta rá Rí.

– Meddig tudtok maradni? – érdeklődött Terlu.

– Csak amíg meg nem fordul a széljárás – felelte Marin.

– Ó! – felelte Terlu, bár nem igazán tudta, mit akart ezzel mondani. Egy naptári dátum jóval konkrétabbnak hangzott volna, mindenesetre addig maradhattak, ameddig csak akartak. Ugyanakkor azt remélte, hogy Rijes tovább marad. Felkapta az egyik táskát, és megtántorodott. – Könyvek?

– Egypár – vallotta be Rijes.

– Akkor mindenképpen Laiken tornyába menjünk. Ott vannak könyvespolcok. Ó, és lakik benne egy beszélő rózsa is, Lotti. Most épp az egyik üvegházban van, de egyébként a toronyban él. Biztosra veszem, hogy örülni fog, ha kap egy kis társaságot. Igazán barátságos. – Terlu döcögve elindult a főkönyvtáros csomagjaival, Marin pedig követte egy másik táskával és dobozzal, amelyben Terlu feltételezései szerint további könyvek lapultak. – Egy ideje már a varázsló feljegyzéseit tanulmányozom… – magyarázta, miközben Laiken műhelyéhez vezette őket, és kitárta előttük az ajtót.

A Terlu mögött álló Rijes a könyvespolcok láttán halkan felsóhajtott. Ez egy olyan nő hangja volt, aki nem számított arra, hogy megleli a boldogságot, és mégis rátalált. Terlu jól ismerte ezt.

– Ez tökéletes! – jelentette ki Rijes.

A korábban elhagyatott és rendetlen helyiség mára otthonossá és egészen könyvtárszerűvé vált.

– Sokkal tisztább, mint volt – jegyezte meg Terlu, aki hálával gondolt Yarrow-ra, hogy így kisuvickolta Laiken műhelyét. Nem számított arra, hogy egyszer majd a Félhold-szigetek legcsodálatosabb könyvtárát vezető főkönyvtárosnak fogja megmutatni a tornyot. Terlu letette a földre a könyvekkel teli csomagokat, Rijes pedig azon nyomban odarohant a könyvespolcokhoz, leemelt róla egy kötetet, és belelapozott.

– Érdekes – mormolta összevont szemöldökkel.

– Titkosírást használt – magyarázta Terlu. – Meg tudom mutatni a fordítását…

– Igen, az remek lenne!

– Nem érne rá evés után? – szólt közbe panaszosan Marin.

Terlu elnevette magát.

– Dehogynem, ráér. Rendezkedjetek be egy kicsit, addig hozok vacsorát. És áthozom a kódkönyvet is. Rí, biztosra veszem, hogy a barátaid örülnek majd, hogy jól vagy. – Ha Rijest érdekelnék a jegyzetfüzetek… az hatalmas nyereség lenne. Senki más nem volt a szigeten, akinek olyan szaktudása lett volna, mint neki.

– Tökéletes lesz így – felelte Rijes. Terlu már az ajtó felé tartott, amikor utánaszólt: – Terlu! Az, hogy ideküldtelek… Bárcsak többet tehettem volna! És most még itt is a terhedre vagyok.

– Ez nem teher. Megtiszteltetés – felelte Terlu, és a lehető legkomolyabban így gondolta.

– Alyssium számított az otthonomnak hosszú évtizedeken át. Úgy képzeltem, örömmel halok majd meg a Nagy Könyvtár polcai között mint a birodalom által felhalmozott bölcsesség és tudás szolgája. – Rijes nagyot sóhajtott. – De ott már nincs hely számomra.

– Itt viszont van – jelentette ki határozottan Terlu. – Ameddig csak szeretnéd. Akár örökre is. – Valóban így gondolta. Ha valahogy viszonozhatná azt, amit Rijes tett érte… – Keresve sem találni jobb helyet az újrakezdésre.

Marin vigyorogva oldalba lökte a főkönyvtárost.

– Mondtam neked.

– Tudom – felelte Rijes. – De ez bárkitől hatalmas kérés lenne.

Terlu elképzelni sem tudta, hogy nemet mondjon, és nem is fogja engedni, hogy a szigeten bárki így tegyen, noha kételkedett benne, hogy bárkinek ellenvetése lenne Rijes miatt. Ez a hely már nem csupán növények menedéke volt.

– Megmentetted az életemet.

– Azzal, hogy elszakítottalak mindentől és mindenkitől, akit valaha ismertél – felelte Rijes. – Az adott körülmények között ez látszott a legjobb megoldásnak, mégis félek, igazságtalanul nagy terhet raktam rád anélkül, hogy bármiféle támpontot adtam volna arra, reményeim szerint mit fogsz elérni. Te… Te boldog vagy itt, kedvesem?

Erre a kérdésre nem volt nehéz válaszolni. Terlu elmosolyodott.

– Igen. Az vagyok.

– Akkor örülök.

– Annyi mindent tettél kockára értem… Miközben alig ismersz.

– Azt tettem, amit helyesnek gondoltam – felelte Rijes. – Ez a kötelességem. Ami azt illeti, úgy vélem, minden embernek ez a kötelessége, különösen azoknak, akik hatalommal bírnak: el kell utasítani az igazságtalan törvényeket. És a kedvességet meg az együttérzést választani, amikor csak lehet.

– Nem is tudom, hogy köszönjem meg neked.

– Már megtetted – felelte a főkönyvtáros, és körbemutatott a toronyban, majd a szigeten is.

Terlu mosolyogva távozott a toronyból; hagyta, Rijes hadd rendezkedjen be Marin segítségével a varázsló műhelyében, és elindult, hogy megkérdezze Yarrow-t, ma este tudna-e egy-kettővel több vekni kenyeret sütni. Rijes itt van! Az volt a legtöbb, amiben Terlu reménykedni mert, hogy Marin rábukkan Rijesre, és átadja neki a köszönetét. De ez… A lány álmában sem gondolta volna, hogy viszonzásaként annak, amit vele tett, az újrakezdés lehetőségét ajánlhatja majd neki.

Ahogy Terlu a házakhoz ért, megpillantotta a nemrég érkezett embereket Birch és Ambrel társaságában. Integetett nekik, ők pedig visszaintegettek, és boldognak tűntek. A kisgyerek egy új sapkában és egyujjas kesztyűben ugrándozott a hóban. Biztosan megmondták nekik, hogy itt maradhatnak. Terlu örült neki, de nem lepte meg különösebben, elvégre Yarrow családtagjai pontosan tudták, milyen érzés menekültnek lenni és mások nagylelkűségében reménykedni. Tudta, hogy Rijest is szívesen fogadják majd. Mindannyian boldogok lesznek a szigeten.

Belde lakosainak száma gyorsabban növekedett, mint Terlu legmerészebb álmaiban. Már egy kialakulóban lévő falunak tűnt, és ez igencsak örömteli dolog volt. Nem kell elszigetelni ezt a helyet ahhoz, hogy biztonságban lehessen tartani – Laiken mindent fordítva szemlélt, és összekevert. A sziget túlélésének kulcsát – egyben az ő boldogulásuk kulcsát – az együttlét és az összekapaszkodás jelentette.

Terlunak igazán kedvére való volt ez a gondolat.

Sietősen benyitott a házba, ahol Yarrow épp a cukorüveggel bíbelődött. A férfi felpillantott, Terlu pedig érezte, hogy a szája olyan széles mosolyra húzódik, hogy szinte belefájdul mindkét orcája.

– Annyi mindent kell elmesélnem! – mondta.

– Már főztem teát, még meleg – felelte a férfi.

– Szeretlek.

Terlu nem úgy tervezte, hogy ez a szó csúszik ki a száján, mégis megtörtént.

– Sejtettem – mondta Yarrow.

A lány úgy érezte magát, mintha kilépett volna a napfényre. A szó ott lebegett a levegőben, és helyesnek tűnt, hogy végre kimondta. Yarrow pedig még mindig ott állt előtte, és úgy mosolygott rá, mintha ő is a nap fényében sütkérezne.

– Mondj el mindent! – kérte a férfi. – Figyelek.

Terlu belefogott. Azzal kezdte, hogy elmesélte, ki mindenki érkezett a szigetre: Marin, a menekültek, és legfőképp Rijes – a nő, aki megmentette őt.

– Arra gondoltam, talán élhetne Laiken tornyában.

– Jó ötlet – felelte Yarrow. – Mindenki örülni fog, ha a műhelyben más is lesz majd az emlékeken kívül. Mit gondolsz, tudna neked segíteni Laiken varázsigéivel?

– Úgy tűnt, érdekli a dolog – mondta Terlu. – Megígértem neki, hogy átviszem a kódkönyvet.

Yarrow néhány pillanatig a lány arcát fürkészte.

– És van még valami, ugye?

Terlu elmosolyodott.

– Igen, van – felelte, és meglengette a levelet a levegőben. – Kaptam választ a családomtól. Most épp azt képzelem, hogy csupa olyasmit írtak, amit hallani szeretnék: hogy megbocsátottak nekem, hogy megértik a döntésemet, és hogy büszkék rám.

– Még el sem olvastad?

– Abban bíztam, hogy majd te elolvasod.

Terlu levette a kabátját és a csizmáját, majd lehuppant az ágyra a varázskönyvvel, amelyet Marintól kapott. A takarón összegömbölyödött Smaragor hangosan nyivákolva fejezte ki tiltakozását.

– Nyugodtan aludj tovább – szólt neki a lány.

A kandúr kinyújtóztatta a mancsait, megmozgatta kicsit a szárnyát, és visszacsukta a szemét.

– Hallottál valaha Caltrey-ról? – kérdezte a lány Yarrow-tól.

A férfi megrázta a fejét.

– Északon van?

– Lehet.

– Biztos azt szeretnéd, hogy felolvassam a levelet? Hangosan? – kérdezte a kertész, miközben kibontotta a levelet körbevevő szalagot, amelyre Smaragor tüstént rávetette magát, majd zsákmányával felröppent a tetőgerendák közé.

– Magadban – felelte Terlu. – És aztán mondd el, hogy boldoggá tesz-e majd, vagy elszomorít.

Yarrow átfutotta a lapokat.

– Ez itt három levél. Egy édesanyádtól, egy édesapádtól, egy pedig Cerritől. Ő a nővéred, ugye? – Terlu bólintott. Nem volt biztos benne, hogy képes lenne most szavakat formálni. Yarrow eközben csendben tovább olvasott. Aztán elmosolyodott.

Terlu olyan erővel fújta ki a levegőt, mintha egy buborék pukkant volna szét.

– Megbocsátanak neked, megértik a döntésedet, és büszkék rád – mondta Yarrow, és átadta a lánynak a leveleket. – Nézd meg magadnak.

A lány feltérdelt az ágyon, átvette a papírokat, és olvasni kezdett.

Először az anyjáét. Ő megfeddte, amiért ilyen sokáig nem írt; elmondta, mennyire aggódott érte, és hogy mind milyen boldogok most, hogy tudják, Terlu jól van. Majd az apja levele következett. Ő az árapály alakulásáról írt, és arról, hogy a csillagok megüzenték, hogy Terlu megtalálja majd a boldogságot. Nagyon hiányzott nekik a lányuk, tette még hozzá.

– Az apám azt írta, biztosra vette, hogy megállok majd a saját lábamon. A nővérem pedig… – Elolvasta a Cerritől érkezett levelet is. – Ó! Kisbabája született! Nagynéni lettem! Azt szeretnék, ha találkoznék majd az unokaöcsémmel.

Terlu magához ölelte a leveleket, mintha így közvetlenül beolvadhatnának a szívébe. Hat évet veszített el az életéből szoborként. Most már nem veszíthet el többet. A családja még mindig szerette őt. Nem haragudtak rá, és hiányzott nekik. Meglehet, nem értettek meg mindent, de szerették. Ha eljönnének ide meglátogatni őt… Amikor eljönnek meglátogatni őt, helyesbített magában Terlu, majd mindent megpróbál elmagyarázni. Azért hagyta el Eanót, hogy rátaláljon arra a helyre, ahol az életének célja van. Mindössze annyi történt, hogy ez kicsit több idejébe került, mint gondolta. De most már minden rendben lesz.

Van egy unokaöcsém! Az apja pedig biztosra vette, hogy megtalálja majd a boldogságot.

Háromszor is újraolvasta a leveleket, miközben Yarrow a konyhapultnál sürgött-forgott: tésztát dagasztott, majd egy letakart edényben a kandalló mellé tette, hogy megkeljen. Amint Terlu végre teljesen megbizonyosodott arról, hogy a levelek valódiak és a családja jól van, kinyitotta az ajándékát, a varázskönyvet.

Elakadt a lélegzete.

A könyv címoldalán cirkalmas betűkkel ott állt a szerzők neve: Caltrey-i Kiela és Caz. Terlu szíve a torkában dobogott. Azt nem tudta, ki lehet ez a Kiela, Caz viszont…

Lehet, hogy csupán véletlen egybeesés.

Nem feltétlenül kell ennek az ő Cazának lennie. Nem biztos, hogy a beszélő póknövényről van szó, akit ő teremtett meg hosszú évekkel ezelőtt. Igaz, nem számított gyakori névnek, de nem is volt olyan, amit ne hallott volna már máskor. Mégis, ez a Caz lehet, hogy ő. De hogy írhatott társszerzőként egy varázskönyvet? És hol van ez a Caltrey? Terlu utolsó információja szerint Caz Alyssiumban tartózkodik. Ha ez ő, akkor túlélte a könyvtár felégetését. Teljes szívéből remélte, hogy így történt.

– Terlu – szólította meg Yarrow, a hangjában némi aggodalommal.

A lány végiglapozta a könyvecskét: tele volt kiejtés szerint lejegyzett varázsigékkel, amelyekhez a hozzávalók listáját is mellékelték. A legtöbb bűbáj a növények növesztésére és a fák újjáélesztésére szolgált, de akadt köztük néhány recept is – a málnalekvár és a fahéjas csigák elkészítésének útmutatója. A leírás szerint a receptek egy helyi péktől, Bryntől származtak.

De mi a helyzet Cazzal? Vajon ez az ő Caza?

Terlu gyorsan a könyv végére lapozott, ahol rövid ismertető állt a szerzőkről: Kiela és Caz közösen működtettek egy lekvárboltot Caltrey szigetén. Kiela korábban az Alyssiumi Nagy Könyvtár könyvtárosa volt, Caz pedig, a beszélő póknövény, a segédjeként dolgozott. Kiela köszönetét fejezte ki a férjének, Larrannek, illetve rengeteg barátjának. Caz pedig a társának, Mípnek mondott köszönetet.

Yarrow átölelte a lány vállát.

Terlunak csak ekkor tűntek fel a saját könnyei.

– Caz jól van – motyogta. – Helyesen cselekedtem.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

A TÉLÜNNEP, VAGYIS A TÉLI NAPFORDULÓ napja ragyogó hajnallal virradt rájuk. Terlu kiugrott az ágyból, majd Yarrow is csatlakozott hozzá. Előző este a lány segített neki tésztát dagasztani, és mostanra már eleget tudott a sütés folyamatáról ahhoz, hogy tisztában legyen vele, mi a következő lépés. Amíg Terlu a vekniket formázgatta a második kelesztésre, Yarrow kiment a fürdőbe, hogy megmosakodjon. Miután visszatért, nekilátott a díszek elkészítésének: apró rózsákat és indákat formázott a cukormázból. Amint a veknik formázásával végzett, Terlu is megmosakodott, és felöltözött: egy alyssiumi ékkőszínű ruhát választott, amelyet Ambrel adott neki kölcsön. Miután elkészült, visszatért Yarrow mellé a konyhapulthoz. Yarrow is kitett magáért: puha gyapjúnadrágot viselt, az oldalán hímzett növényi mintákkal, felül pedig egy feszesen a mellkasára simuló fehér inget. Megfésülködött, és meg is borotválkozott, Terlu pedig gyönyörködött benne, miközben a férfi megterítette az asztalt kettejüknek. Yarrow, amikor észlelte, hogy a lány őt nézi, elmosolyodott, s pillantása hosszan elidőzött Terlu ajkán, mintha épp egy kedves emléket idézett volna fel.

A maradék mézes süteményt ették meg reggelire, Terlu két tükörtojást készített mellé. Az egyik új jövevény ugyanis elővarázsolt egy tyúkot Marin hajójának gyomrából. Már tervbe vették, hogy több baromfit is hoznak a szigetre, illetve egy kecskét, meg talán egy tehenet is. (Marin hallani sem akart arról, hogy ilyesmit szállítsanak a hajóján, de voltak más szállítóhajók is, amelyekkel meg lehetett oldani a dolgot.) Most, hogy a kis közösségükhöz tartozók száma egyre csak nőtt, senki sem akarta megtizedelni a helyi madárállományt azzal, hogy levadásszák őket, vagy kifosztják a fészküket. A több ember több éhes szájat jelentett. De több ötletet és több álmot is. Összességében Terlu úgy gondolta, hogy a sok ember határozott nyereséget jelent.

– Beszéltél Ambrellel a dekorációról? – kérdezte Yarrow. Már elfogyasztotta a tükörtojását, és visszatért a desszertjeihez, amelyeket a télünnepre készített. Többtálcányi sorakozott már a cukormázdíszből, mind tökéletesen megformázva.

– Azt mondta, Rowan is szeretne segíteni benne.

Yarrow kezében megállt a habzsák, amellyel éppen egy rózsát formázott.

– Csak azt ne.

– Miért ne? Olyan izgatottnak tűnt.

A férfi nagyot sóhajtott.

– Már egy ideje szemgolyókat horgol fonalból, rá akarja tenni őket a növényekre. Szerinte mulatságos lenne.

Terlu elvigyorodott.

– Ez tényleg vicces lenne, ha a növények is benne vannak.

– Lotti ötlete volt.

– Akkor mi baj lehet belőle?

Yarrow horkantott egyet.

– Teljesen nevetséges.

– Az. Na és…? A télünnep nem valami komoly, fennkölt esemény. A fényt ünnepeljük a sötétségben. Meg a családot és a barátokat. Az egész arról szól, hogy együtt nevessünk, és feloldjuk ezzel a sötétség magányát. Szerintem ez az ötlet teljesen beleillik.

Yarrow ismét felsóhajtott, bár Terlu úgy érezte, nincs már benne igazi tiltakozás. Amíg a férfit senki nem kéri meg arra, hogy viseljen magán horgolt szemgolyókat, addig aligha lesz ellenvetése.

– Remekül fogunk szórakozni – jelentette ki Terlu.

A férfi felmordult, de aztán elmosolyodott, és átnyújtotta Terlunak a félig kész cukorrózsát.

– Megkóstolod?

– Ezek elvileg az ünnepre készülnek, nem szabadna…

Yarrow egyenesen a lány szájába pottyantotta a rózsát.

Az szétolvadt Terlu nyelvén, aztán ízek kavalkádjává vált. A lány azt hitte, csak cukrosan édes lesz, ehelyett eper és vanília ízét érezte, mintha egy falat tavasz került volna a szájába.

– Ó! Hát ezt meg hogy csináltad?

– A különféle színű rózsáknak különböző lesz az ízük.

– Te zseni vagy.

Yarrow elpirult.

– Örülök, hogy ízlik. Cukorüveg-darabkákra fogom tenni őket, ezek jelképezik majd az üvegházak repedéseit, amelyeket a növények meggyógyítottak.

– Mesésen hangzik.

Válaszként újabb horkantás érkezett.

– Szebbek, mint a horgolt szemgolyók.

Terlu előrehajolt, hogy csókot nyomjon Yarrow arcára, és egy apró cukorfoltot hagyott a bőrén.

– Neked csak kell valami, amin moroghatsz. Valld be, örülsz annak, hogy a húgod itthon van.

– Nincs vele bajom.

Terlu elvigyorodott, elvégre a férfi ezzel gyakorlatilag teljesen beismerte, hogy igaza van.

– Beugrom a többiekhez, aztán visszajövök. Rijes először próbál meg főzni, és megígértem neki, hogy benézek hozzá, nehogy magára gyújtsa a tornyot. Ez állítólag jogos félelem. – Terlu elképzelni sem tudta, hogy lenne valami, amiben a főkönyvtáros nem teljesít zseniálisan.

Felhúzta a kabátját, és már nyitotta is az ajtót.

– Terlu!

A lány visszapillantott.

– A nyárünnepre hívjuk meg a családodat, a szüleidet, a nővéredet és az újdonsült unokaöcsédet is. Meg a növény barátodat is, ha szeretnéd.

Ez elképesztő lépés volt Yarrow részéről. Tényleg azt javasolta, hogy még többen legyenek a szigeten? Különösen olyanok, akiket nem is ismer? Ráadásul úgy hangzott, mintha komolyan is gondolta volna. Terlu ajándéknak tekintette a felvetést, és hálásan elfogadta.

– Örülnék neki.

Kabátban, csizmában és élénkpiros sálban, arcán óriási mosollyal indult neki a téli napnak. A korai óra ellenére mindenki ébren volt már, a házikók és az üvegházak között sürögtek-forogtak az emberek. Terlu mindenkinek intett, akit meglátott, és mindenki viszonozta is a köszönését.

Végigsétált az úton, majd a havon átvágva megérkezett Laiken tornyához. Bekopogott, és várta, hogy kinyíljon az ajtó. Amikor Marin kinyitotta, füst gomolygott ki rajta.

Terlu könnyezni kezdett, hátrébb lépett. Odabent nem látott lángokat, így abban bízott, hogy mindez inkább egy már lezajlott katasztrófa maradványa, nem pedig egy éppen zajlóé.

– Mindenki jól érzi magát?

– A helyzet az, hogy mi nem viszünk ételt a télünnepre – jegyezte meg Marin.

– Úgy döntöttem – hallatszott Rijes hangja bentről –, hogy én történetekkel fogok hozzájárulni a téli napforduló megünnepléséhez. Sok olyan történetet ismerek a múltból, amelyeket biztosan nem hallottak még Beldén.

– Szerintem ez kitűnő ötlet – felelte Terlu. – A történeteket mindenki szereti. – Hunyorogva és az orrát ráncolva beljebb ment, hogy kinyissa az ablakokat, és kiszellőztesse a füstöt. Egy kupac elszenesedett… hát, nem igazán tudta meghatározni, hogy pontosan minek is indult ez a valami, mindenesetre ételnek már aligha lehetett nevezni. A maradványok összetöpörödve, szomorúan hevertek a serpenyőben, miközben a műhelyből odaégett hagyma bűze áradt. Terlu inkább nem kérdezett a főzésről többet. Úgy tűnt, még a főkönyvtárosoknak is megvoltak a maguk korlátjai. – Délben kezdünk, ugye?

– Igen, a dél tökéletes.

Terlu magára hagyta Marint és Rijest a konyhai katasztrófájukkal, és kisétált a varázsló tornyából. Útközben minden, már elkészült (és majdnem kész) házikónál megállt, és megbizonyosodott arról, hogy mindenki tisztában van azzal, hogy délben kezdődik az ünnepség. Az már csak a hab volt a tortán, hogy így számos ünnepi fogásból kapott kóstolót – mindenki szerette volna tudni, hogy ízlik neki az étel –, és szerencsére több elszenesedett maradvánnyal sem kellett szembesülnie. Úgy tűnt, Yarrow-nak volt honnan örökölnie a szakácstehetségét. Minden étel isteninek ígérkezett.

Az orgonákkal teli üvegházban összefutott Lottival és Dendyvel, mindketten büszkén viselték a Rowan által horgolt szemgolyóikat. Dendy a legnagyobb levelein viselt egyet-egyet, míg Lotti két kisebb szemet helyezett a szirmai közepébe.

– Mindketten nagyon… – Terlu elhallgatott, nem tudta, milyen jelzőnek örülnének a növények.

– Csodásan nézünk ki? – fejezte be Lotti.

– Igen, csodásan festetek – mondta Terlu.

– Ééén az abbbszurdra szavaztam vooolna – jegyezte meg Dendy.

– Az is igaz – hagyta helyben Terlu.

A növényekkel együtt visszament a rózsás üvegházba, amelyet éppen egy hatalmas ünnepi teremmé alakítottak át. Birch és Rorick fennhangon utasítgatták fiatalabb rokonaikat, akik felállították az asztalokat. Ezeket frissen ácsolták az előző héten a megmaradt faanyagból. Ubri és Pipa különféle, mindenféle formájú és méretű székekkel rakta őket körül. Az egyik új jövevény – Flick, a vörösesbarna bundás, agancsos férfi – a szalvétákat rendezgette, míg Yarrow nénikéje, Rin virágcsokrokat helyezett el az egymástól néhány centire álló vázákba. Sokan segítettek az öntudatra ébredt növények közül is: itt volt Rí, a mirtuszbokorból lett matróz, aki éppen szalagokat aggatott a tetőgerendákra, majd masnikkal kötötte össze őket. Eközben egy csapat apró sárkány gubbasztott nem messze tőle, akik a szalagokat rágcsálva figyelték a sürgés-forgást odalent.

Az egyik sarokban három hangszerekhez értő szigetlakó rendezkedett be, Yarrow nagynénjének, Harvenának a vezényletével. Az ebédhez behoznak majd egy kórusra való éneklő virágot, akik a háttérzenét fogják szolgáltatni, ám mielőtt még asztalhoz ültek volna, illetve az étkezés után bárki zenélhetett, aki kedvet érzett hozzá. Terlu is jelentkezett: Vix, Yarrow nagy horgász unokatestvére kölcsönadta neki a hathúros gitárját. A lány nem játszott hangszeren azóta, hogy Beldére jött, meg persze a szoborként eltöltött hat esztendő alatt sem jutott lehetősége gyakorlásra, ám úgy tűnt, a zene minősége itt mindenkit hidegen hagyott. Csak az számított, hogy sose hallgasson el.

Annak idején, amikor Terlu egyedül magához tért a dermesztően hideg hóban, eszébe sem jutott, hogy még ugyanabban az évszakban egy teljes körű ünnepség részese lehet. Semmire sem számított, ami az azóta eltelt időben történt. Talán ezért is volt számára olyan fontos ez a nap: ideje megünnepelni azt a valószínűtlenül erős fényt, amely áttörte a kérlelhetetlennek tűnő sötétséget.

Lotti bukdácsolt el mellette, szirmain egy szalagot húzva maga után.

És ideje megünnepelni ezt a rengeteg növényt is, gondolta Terlu, és elmosolyodott.

Délben pedig megkezdődött az ünnepség!

Mindannyian a rózsás üvegházban gyűltek össze. A hangjuk és a nevetésük betöltötte a teret egészen a tetőgerendákig, ahol Smaragor és a parányi sárkányok a kedvenc csemegéiket majszolták. Úgy tűnt, a kandúr tűzszünetet kötött a sárkányokkal, illetve – köszönhetően a bőséges táplálékmennyiségnek – a levélegérkékkel is. A sziget két gyereke, vagyis a totyogós Epu, illetve a nemrég érkezett pár kisfia hamar barátságot kötött egymással, most éppen kergetőzve rohangáltak körbe-körbe odabent. Rowan egy vidám dallamot játszott a maga készítette furulyáján, míg Ambrel Birchcsel táncolt.

Yarrow Terlu mellett ült, és úgy látszott, hogy csodával határos módon, a tömeggel járó hangzavar ellenére, jól érzi magát. A lány másik oldalán Rijes foglalt helyet, aki ütemesen tapsolt a zene ritmusára. Felettük pillangók és szitakötők röpködtek.

Mindenki, aki tudott főzni, készített valami finomságot.

Akadt az asztalon répa – olyan édes, akár a cukorka –, és krémes, sárga szósszal lelocsolt spárga. Volt az asztalon krumpli, hat különféle módon elkészítve – sütve, ropogósra pirítva, héjában sütve, kétszeresen megsütve, sajttal, illetve tejszínnel –, és hal olyan különleges fűszerekkel, amelyeknek Terlu még a nevét sem tudta, ám elmondhatatlanul finom lett tőlük a hús. Előfordult néhány olyan fogás, amely nem lett a kedvence, például a vajban párolt kagyló, amelyet Yarrow imádott, Terlut viszont túlságosan is a meztelencsigákra emlékeztette. A tökből készült, diós szósszal leöntött spagettiért azonban odavolt, ahogy az egyik nagybácsi által sütött édes répás kenyérért is. Yarrow pedig elkészítette Terlu kedvencét: a cukkinival, tökkel és paradicsommal rétegezett egytálételt, amelyet a férfi már tökélyre fejlesztett.

Falatoztak, beszélgettek, nevetgéltek, énekeltek, történeteket meséltek egymásnak, és még táncoltak is.

Az üvegházra közben lágyan hullott a hó, ahogy az év legrövidebb napja lassan estébe hajlott. Amikor feltálalták az édességeket, a terem megtelt elragadtatott kiáltásokkal. Egyöntetűen Yarrow cukorüvegjeit és rajtuk a különféle ízű rózsákat kiáltották ki az este fénypontjának, de lehetett még kóstolni bogyós gyümölcsből készült pitéket (Terlu maga egy áfonyás pitével járult hozzá a desszertek sorához), tortákat, gyümölcsös süteményeket, valamint egy elképesztő barackos lepényt is (Yarrow nagyapjának receptje alapján). Ó, és persze ott voltak még a csokoládéba mártott narancsgerezdek is.

Miután már mindannyian annyit ettek, hogy mélyen belesüppedtek a székükbe, miközben azt hajtogatták, hogy soha többet nem esznek egy falatot sem, Terlu megbökte Yarrow vállát, és a fülébe súgta:

– Na, mit gondolsz?

– Csodálatos az egész – suttogta vissza a férfi.

– Szeretnél már elindulni? – kérdezte a lány.

– Szeretlek – hangzott a válasz.

Terlu elmosolyodott.

– Sejtettem.

Yarrow megfogta a lány kinyújtott kezét, majd felálltak, elnézést kértek az asztalnál ülőktől, megköszönték az estét, és boldog napfordulót kívántak mindenkinek. Jó néhány percbe telt, mire sikerült elszabadulniuk, és végre már csak kettesben sétálhattak, kéz a kézben, az üvegházakon keresztül. Terlu mélyen magába szívta a tavaszi virágok édes illatát.

– Valóban jól érezted ma magad? Nem zavart ez a sok ember és növény az üvegházadban? – kérdezte a kertésztől a lány, amikor már elég távol jutottak az ünnepléstől, amelynek zenéje és a beszélgetésfoszlányok háttérzajjá csendesültek. – És nem zavar, hogy ilyen sokan élünk most Beldén? – Ezt tulajdonképpen még sohasem kérdezte meg tőle. Az egész csak úgy megtörtént, hirtelen nagyon sokan lettek a szigeten, és Yarrow-nak nem is volt beleszólása a dolgok alakulásába. A férfi nyugalmas és csendes élete a feje tetejére állt, ami Terlu szerint örömtelinek számított, de vajon Yarrow is így gondolkozott erről?

– Nincs vele bajom.

– Tényleg nincs, vagy csak úgy mondod?

Yarrow megállt egy orgonabokor mellett, megfordult, és a lány mindkét kezét a tenyerébe vette.

– Amióta te beléptél az életembe… – A férfi nyelt egy nagyot, Terlu pedig egy pillanatig azt hitte, nem is fogja megtalálni a megfelelő szavakat, de aztán, mélyen a lány szemébe nézve, folytatta: – Azt hittem, megelégszem azzal, hogy egyedül éljem le az életemet Beldén. Volt célom, és azt hittem, ez elég. Te viszont… Maga voltál a váratlanság.

Terlu az ajkába harapott, nehogy rákérdezzen, a „váratlanság” vajon jót jelent-e, vagy sem.

– Te mindent megváltoztattál.

Most Terlu nyelt egyet. Igen, valóban így történt.

– Engem is.

– Nem állt szándékomban – felelte Terlu. – Szerintem te úgy vagy csodálatos, ahogy vagy.

Yarrow a fejét rázta.

– Azt próbálom elmondani, hogy jobbá teszed a világomat. Minden egyes nap, millió különböző módon. Életre keltettél.

– Tehát akkor… Ez jó? Ez az egész. Mi ketten?

– Nagyon jó – felelte a férfi. – És te? Elvégre te sem ezt az életed tervezted. Nem volt választásod, csak idehoztak, nem szólhattál bele abba, hogy egyedül térj magadhoz a fagyban… Egyébként nagyon sajnálom, ami aznap történt, ha még nem mondtam volna. Nem kellett volna egyedül hagynom téged. Miután elmondtam a varázsigét… Mivel nem látszott azonnal a hatása, meg voltam győződve arról, hogy egyáltalán nem is fog működni.

A rengeteg félresikerült bűbáj után, amelyekkel maga is próbálkozott… Terlu teljesen megértette ezt a helyzetet. Yarrow legalább nem ejtette csapdába őket egy áthatolhatatlan buborékban, és nem változtatta vízzé az üvegablakokat. Szerencsére Terlu mostanában már nem idézett elő katasztrófákat, és úgy érezte, eleget tanult már ahhoz, hogy a jövőben elővigyázatosabban járjon el.

– Semmi gond.

– Boldog vagy? – kérdezte a férfi.

Terlu pedig ugyanúgy válaszolt, mint korábban Rijesnek:

– Igen. Az vagyok.

Álmában sem számított minderre: Belde szigetére; az üvegházakra; az életcélra, amelyre Laiken varázsigéinek fordításában lelt rá; az épülő új közösségre; a növényekre és a sárkányokra; a szárnyas macskára és Yarrow-ra. Az egészre. Még azt sem tudta, hogy egyáltalán létezik ez az élet, amelyről álmodhatott volna. Most azonban már világossá vált, hogy ez az az élet, amire vágyott.

– Ez az otthonom – mondta Yarrow-nak.

A férfi magához húzta, és megcsókolták egymást. Odakint a hó lágyan hullott az üvegházra, míg odabent és körülöttük mindenhol tengernyi virág pompázott.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

HARMINC KÖNYVET ÍRTAM MÁR – cozy fantasyt, epikus fantasyt, thrillereket, tündérmese-átiratokat… felnőtteknek, tiniknek és gyerekeknek szóló könyveket… könyveket, amelyekben számos beszélő állat szerepelt… sőt (idáig!) két olyat is, amelyben beszélő növények vannak. Minden egyes történetemet, amit valaha írtam, egyetlen szál fűzi össze: a reményé.

Amikor a Bűbájok boltját írtam, egy szereplőt remény nélkül hagytam: Terlut, a könyvtárost, aki életre keltette Cazt, és akit ezért büntetésként szoborrá változtattak. A póknövény úgy hitte, hogy a lány bennégett az Északi Olvasóteremben, amikor felgyújtották az Alyssiumi Nagy Könyvtárat. Ez a gondolat nem hagyott nyugodni. Állandóan Terlura gondoltam, aggódtam érte, és azon töprengtem, mi történhetett vele.

Az elvarázsolt üvegház azért született meg, mert úgy gondolom, mindenki megérdemli a reményt, a szerelmet, a barátságot és azt, hogy legyen egy második esély meg némi varázslat az életében. És persze mézes sütemény, apró sárkányok és egy szárnyas macska.

Azért írtam ezt a történetet, mert hiszek benne, hogy a sötétséget fény követi, hogy a leghidegebb télben sem lehetetlen melegségre és csodákra bukkanni, és megvan a világban az a kedvesség, amely képes arra, hogy meggyógyítson minket. Azt remélem, hogy ez a könyv némi fényt, melegséget és egy jó adag kedvességet nyújthat az olvasójának, akinek talán szüksége van rá.

Vagyis neked írtam, ha bármikor szükséged lenne rá.

Köszönöm a csodálatos ügynökömnek, Andrea Sombergnek és a fantasztikus szerkesztőimnek, Ali Fishernek és Dianna Vegának, hogy hittek bennem és az én üvegházakkal teli szigetemben! Köszönettel tartozom a lenyűgöző grafikusnak, Lulu Chennek és Esther S. Kim tervezőnek ezért az elképesztő és tökéletes borítóért. Hálás vagyok Devi Pillainak, Monique Pattersonnak és Will Hintonnak, hogy segítségükkel a könyveim a Bramble Kiadó történetének részesei lehetnek. Köszönöm a rendkívüli sajtósomnak, Caro Pernynek és a szintén rendkívüli marketingesemnek, Julia Bergennek, valamint Lauren Abesamesnek, Ariana Carpentierinek, Greg Collinsnak, Amanda Crimarcónak, Claire Eddynek, Rafal Gibeknek, Shawna Hamptonnak, Eileen Lawrence-nak, Megan Kiddoonak, Katy Millernek, Emily Mlyneknek, Sarah Reidynek, Lucille Rettinónak és Jessica Spracklennek, a fantasztikus értékesítési csapat tagjainak, és minden remek kollégának a Bramble-nél, a Tornál és a Macmillannél, hogy életre keltették ezt a könyvet, és segítettek neki utat találni az olvasóihoz. Ugyancsak hálámat fejezem ki a Macmillan Audio csodálatos hangoskönyves csapatának, Katy Robitzskinek, Emma Paige Westnek és Isabella Narvaeznek, és persze a történet mesés narrátorának, Caitlin Daviesnek. Köszönöm a fantasztikus szerkesztőmnek, Gillian Greennek a Tor UK-nél, valamint Grace Barbernek, Becky Lushey-nak, Bella Pagannek, Olivia-Savannah Roachnak, Sophie Robinsonnak, Charlotte Williamsnek és mindenki másnak a Tor UK-nél, illetve a Pan Macmillannél, hogy Európába is eljuttatták a könyveimet. Köszönöm Chris Scheinának és a jogi csapatnak, Andy Hahnemann-nak a Fisher Tornál, és köszönöm minden szerkesztőnek és fordítónak Európában, valamint mindenkinek, aki segített megosztani a történeteimet szerte a világon. És hálásan köszönöm a könyvárusoknak, a könyvtárosoknak, és legfőképpen az olvasóknak, akik megnyíltak az én varázslatos szigeteim előtt, és a szívükbe zárták őket.

Végül pedig teljes szívemből és teljes lényemmel köszönöm a férjemnek, a gyerekeimnek, a családomnak és a barátaimnak. Mindörökké szeretlek benneteket!

És köszönettel tartozom a macskámnak, Gwennek is, akinek az álmaiban saját szárnyai vannak.

A SZERZŐRŐL

Sarah Beth Durst több mint huszonöt könyvet írt felnőtteknek, fiataloknak és gyerekeknek egyaránt. Eddigi legnagyobb sikere a Bűbajok boltja, mely hat hetet töltött a New York Times sikerlistáján. Durst munkásságát az Amerikai Könyvtárosok Egyesülete is díjazta; jelenleg férjével, gyermekeivel és egy meglehetősen szemtelen macskával él a New York állambeli Stony Brookban.

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVE AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN

Bűbájok boltja

Az Agave Könyvek megvásárolható e-könyveit megtalálja a DiBookon.