A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Rufi Thorpe: Margo’s Got Money Troubles
William Morrow, An Imprint of HarperCollinsPublishers

Első kiadás

Copyright © 2024 by Rufi Thorpe

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025
Hungarian translation © Palásthy Ágnes, 2024

Borítóillusztráció © Nicole Rifkin
Szerzőfotó © Leyna Ambron

Fordította Palásthy Agnes

A regény fikció. A nevek, szereplők, szervezetek, helyek,
események a szerző képzeletének teremtményei.

Bármely hasonlóság valós személyekkel, történésekkel
pusztán a véletlen műve.

Neked

ELSŐ FEJEZET

Éppen új könyvet készülsz olvasni, és legyünk őszinték, ez kissé feszültté tesz. Olyan ez, mint az első randevú. Azt reméled, már az első soroktól kezdetét veszi a varázslat, és úgy merülsz majd bele a történetbe, mint egy forró fürdőbe. Ám erre a reményre némi árnyékot vet, hogy egy csomó ember nevét kell majd megtanulnod és észben tartanod, mintha olyasvalakinek a tejfakasztó buliján vennél részt, akit amúgy alig ismersz. És ezzel nincs is baj, hiszen az ég rá a tanú, hogy szerettél már bele olyan könyvekbe, amelyek nem szippantottak be rögtön az első bekezdésnél. Ettől persze még kívánhatod, hogy bárcsak megtennék, és remélheted, hogy az elméd sötétjében megszólítanak, és szenvedélyesen megcsókolnak.

Margo tejfakasztó buliját Tessa rendezte, annak az étteremnek a tulajdonosa, ahol Margo dolgozott. Tessa úgy gondolta, vicces, ha a torta egy méretes dákót formáz. Talán azért, mert Margo tizenkilenc éves volt, saját maga még alkoholt sem vehetett, és a tanára volt az, aki fölcsinálta. Tessa tehetséges cukrász volt. Ő készítette az étterem összes desszertjét, és mindent bevetett a pénisztortánál. A kézzel formázott 3D-s fallosz tizenkét piskótarétegén matt pink bevonat feszült. Tessa belerejtett egy kézi pumpát, és miután elénekelték a „Mert szülsz egy hatalmas bébit” a „Mert ő egy nagyszerű fickó” dallamára, és miután Margo elfújta a gyertyákat – miért is?, nem volt születésnapja –, Tessa erősen megnyomta a pumpát, mire fehér puding spriccelt ki a torta tetején, és lecsorgott az oldalán. Tessa jókedvűen ujjongott. Margo úgy tett, mintha nevetne, de később a mosdóban sírva fakadt.

Margo tudta, hogy Tessa a szeretete jeleként sütötte a tortát. Tessa egy személyben volt undok, mégis szeretetteli. Amikor rájött, hogy a salátás fiú nem érez szagokat, sem ízeket, mert tizenéves korában úgy megverték, hogy kis híján belehalt, Tessa felszolgált neki egy tányér borotvahabot virág– földdel, mondván, ez egy új desszert. A fiú két nagy falatot megevett a kreálmányból, mielőtt leállította.

Tessa csak megpróbálta kicsit feldobni ezt a nem túl örömteli szitut. Tehetsége volt hozzá, hogy a tragédiát karneválba fojtsa. Ugyanakkor igazságtalan volt, hogy csak ilyen suta és fájdalmas szeretet állt Margo rendelkezésére.

Az anyja, Shyanne az abortuszt javasolta. A tanára hisztérikusan követelte Margótól, hogy vetesse el. Valójában maga sem volt biztos benne, hogy akarja-e a kisbabát, inkább azt akarta mindkettőjüknek bebizonyítani, nem kényszeríthetik rá az akaratukat kényük-kedvük szerint. Azzal azonban nem számolt, hogy ha nem fogad szót, akkor háttérbe vonulnak. Sőt, ami a tanárát illeti, ő teljesen felszívódik.

Shyanne végül elfogadta Margo döntését, támogatni is próbálta, ha nem is mindig túl szerencsés módon. Amikor Margo vajúdni kezdett, az anyja négy óra késéssel állított be a kórházba, mert körbeautózta a várost egy jópofa játék mackót keresve.

– Nem fogod elhinni, Margo, de végül visszamentem a Bloomingdale’sbe, mert ott találtam meg a legjobbat!

Shyanne a Bloomingdale’sben dolgozott vagy tizenöt éve. Margo egyik legkorábbi emléke az anyja lábának a látványa volt az áttetsző fekete harisnyanadrágban. Shyanne maga elé tartotta a mackót – amely fehér volt, kissé eltorzult ábrázat– tal –, és magas, nyafogó hangon azt mondta: „Nyomd ki azt a kisbabát, találkozni akarok a barátommal!”

Shyanne annyi parfümöt használt, hogy Margo megkönnyebbült, amikor az anyja leült egy távolabbi sarokban, hogy a telefonján pókerezzen. PokerStars. Ez volt a kedvence. Rágózott, egész éjjel pókerezett, és tönkreverte azokat a bohócokat. Shyanne mindig így nevezte a többi játékost: „bohócok”.

Egy goromba ápolónő az osztályról kigúnyolta Margo névválasztását. Margo a bódhiszattva után Bodhinak nevezte el a babát, ami az anyja szerint is hülyeség volt, mégis pofon vágta az ápolónőt, amiből aztán nagy botrány lett. Ez volt az a pillanat, amikor Margo úgy érezte, az anyja végső soron mégis szereti őt, és még évekig újra meg újra lejátszotta magában az emléket: a pofont és a tökéletes döbbenetét a nővér arcán.

De ez már az epidurális után volt, meg az egész, piszkosul szomjasan töltött éjszaka után, amikor Margo jégkásáért könyörgött, ám helyette egy sárga szivacsot kapott, hogy azt szopogassa, hiszen köztudott, hogy az enyhíti a szomjúságot. Mi a franc?!, morogta magában Margo szájában a citromízű szivaccsal.

Ez már azután volt, hogy nyomott, és az asztalra csinált, és a szülészorvosa olyan undorodó arcot vágott, miközben letakarította, hogy Margo rákiabált:

– Hiszen látott már ilyet!

Mire az orvos nevetve felelte:

– Igaza van, igaza van, láttam, anyuka, na most nyomjon még egy nagyot!

És akkor következett a varázslat, amikor a csukott szemű Bodhi síkos, lila testét szorosan törülközőbe csavarva Margo mellére tették. Margón azonnal erőt vett az aggodalom, hogy miért olyan vézna. Különösen a lába tűnt nagyon fejletlennek. Az egész gyerek egy ebihalra emlékeztetett. Hiába énekelték a kollégái a dalt, a baba csak három kilót nyomott. És Margo imádta. Annyira imádta, hogy szinte belecsengett a füle.

Akkor esett pánikba, amikor kiengedték a kórházból. Shyanne egy műszakot már mulasztott, mert ott akart lenni a szülésnél, és nem tudott még egy napot kivenni, hogy segítsen Margónak hazajutni a kórházból. Plusz amúgy is megtiltották, hogy a kórház területére lépjen, miután megpofozta a nővért. Margo azt mondta az anyjának, hogy persze, minden rendben lesz. Ám miközben kifelé hajtott a parkolóból, és a baba a kemény műanyag babaülésben ordított, Margo úgy érezte magát, mint aki éppen bankot rabol. A baba szörcsög– ve, erőtlenül sírt, Margo szíve pedig a hazáig tartó negyvenöt perces úton végig úgy dobogott, majd’ kiugrott a helyéről.

Az utcán parkolt, mert a lakásukhoz csak egyetlen parkolóhely járt, de amikor ki akarta venni Bodhit hátulról, nem tudta, hogyan működik az ülést kioldó gomb. Megnyomta. Semmi. Lenne egy második gomb is, amit ezzel egy időben kellene nyomnia? Mozgatni kezdte az autósülést, vigyázva, nehogy túl erősen rázza. Mert ezt mindenki a lelkére kötötte: a kisbabát sosem szabad rázni. Bodhi most már hisztérikusan sírt, Margo pedig arra gondolt: Nincs benned annyi kalória, hogy ilyen sok energiát elvesztegess. Meg fogsz halni, mielőtt még feljutnánk az emeletre.

Ötpercnyi tömény pánik után Margónak végre eszébe jutott, hogy egyszerűen ki is szíjazhatja a babát. Miután elbabrált az ijesztően óriási műanyag kapoccsal a gyerek mellkasa fölött, és emberfeletti erővel sikeresen megnyomta azt az ostoba piros gombot a gyerek ágyékánál lévő csaton (közben elképzelt egy csapat hegymászót, akik megszokták, hogy az ujjuk hegyén függeszkednek a sziklapárkányokon, majd később úgy döntenek, hogy babaholmit terveznek), sikerült kiszabadítania a kisfiút. Arról azonban fogalma sem volt, hogyan kellene felcipelnie ezt az apró, törékeny kis lényt és vele együtt a táskáit is. A varratai az alvégen már őrülten fájtak, és mélységesen megbánta, hogy hiúságában farmert csomagolt, csak hogy megmutassa, belefér, amikor hazajön a kórházból.

– Jól van – mondta komolyan a lehunyt szemű, liláspiros arcú, apró Bodhinak. – Ne mozdulj!

Letette az anyósülésre, hogy a pelenkázótáskát és a sportszatyrot úgy vesse át keresztben a mellkasa előtt, mintha tölténytartó övék lennének. Aztán felkapta a parányi babát, és áttotyogott az utcán a Park Place roskadozó, barna épületeihez. Bár ezek az izgalmasnak hangzó nevű Fuel Up! benzinkút mögötti lakások nem voltak kifejezetten rosszak, az utca másik részét szegélyező vidám, bolondosán rikító, 1940-es évekbeli házakhoz képest szerénynek voltak mondhatók.

Miközben a külső lépcsőn felkapaszkodott a második szintre, végig attól rettegett, hogy leejti a babát, és az apró test pörögve zuhan, mint egy csirke, a falevelekkel teli közös úszómedence felé. A lakásba lépve köszönt a kanapén ülő lakótársának – a legkedvesebbnek, Suzie-nak, aki imádta a szerepjátékokat, és néha egy átlagos hétköznapon is manónak öltözött. Mire Margo elért a szobájába, becsukta az ajtót, lehajította a táskáit, és leült az ágyára, hogy megszoptassa Bodhit, úgy érezte magát, mint aki megjárt egy háborút.

Nem szándékozom megsérteni azokat, akik valóban tudják, mi is az a háború. Csak úgy értem, hogy a stressznek és a fizikai megterhelésnek ezzel a mértékével Margo eddig még nem találkozott. Miközben a kicsit szoptatta, az pörgött a fejében: mekkora lúzer vagyok, mekkora lúzer vagyok, mekkora lúzer vagyok. Csak visszhangzó üresség vette körül, senki nem törődött vele, senki nem aggódott érte, és senki nem segített neki. Ennyi erővel akár egy elhagyatott űrállomáson is szoptathatta volna a kisbabát.

Karjában tartotta a baba tökéletes, meleg testét, és elgyötört kis arcába nézett; parányi orrocskájának kiszélesedő barlangjai misztikusan gyönyörűek voltak. Azt olvasta, hogy a kisbabák szeme csak a körülbelül fél méterre lévő dolgokra tud fókuszálni, és az anyjuk arca szoptatás közben pont ilyen távolságra van. Bodhi most ránézett. Vajon mit látott? Margo rosszul érezte volna magát, ha a kicsi sírni látja. Amikor a baba elaludt, Margo nem tette a kiságyba, ahogy kellett volna. Elnyúlt mellette a saját ágyában, öntudatának akkumulátora lemerülőben volt. Félt elaludni, mert ő volt az egyedüli gondviselője ennek az aprócska lénynek, ám a teste nem hagyott más választást.

A középiskolában tanultam az első személyű, második személyű és harmadik személyű elbeszélésről, és azt gondoltam, ennyit lehet tudni a narrátor nézőpontjáról, amíg 2017 őszén nem találkoztam Bodhi apjával. A kurzus, amit Mark tartott, az elbeszélhetőség határáról szólt. Emlékszem, egy Derek nevű fiú az évfolyamból folyton Kleinman rendkívül népszerű és kevésbé tudományos pszichológiakönyve alapján próbálta diagnosztizálni a novella főszereplőjét, és Mark egyre azt mondogatta:

– A főhős nem valóságos személy.

– De a könyvben nagyon is valóságos – felelte Derek.

– Amennyiben nem macskaként vagy robotként ábrázolják – mondta Mark.

– Szóval én csak azt mondom, a szereplőnek szerintem borderline személyiségzavara van.

Nem túl érdekes így olvasni a könyvet.

– Talán magának nem – mondta Derek. – De én érdekesnek találom.

Derek fekete kötött sapkája alól kilógó zsíros, vékony szálú haja egy beteg macska szőrére emlékeztetett. Az a fajta fiú volt, aki romantikus értelemben sosem érdeklődött irántam, cserében én sem gondoltam rá túl gyakran. Valószínűleg sok idegen nyelvű művészfilmet látott.

– De a szereplő nem lenne érdekes, ha valóságos személy volna – folytatta Mark. – Maga sem vágyna egy ilyen ember társaságára, sosem lenne a barátja. Ők csak azért érdekesek, mert nem valóságosak. A hamisságban van az érdekesség. Sőt odáig mennék, hogy minden, ami igazán érdekes, nem egészen valóságos.

– A valódi dolgok unalmasak, a nem valóságosak pedig érdekesek, értem – foglalta össze Derek.

Én csak a tarkóját láttam, de a hangszíne alapján grimaszt vágott, ami még tőle is pimaszság volt.

– A lényeg az – mondta Mark –, hogy a narrátor nem azért tesz ezt vagy azt, mert borderline személyiségzavara van. Azért tesz ezt vagy azt, mert a szerző azt csináltatja vele. Az olvasó nem a szereplővel próbál kapcsolatot teremteni, hanem a szerzővel, a szereplőn keresztül.

– Rendben – válaszolt Derek. – Ez már kevésbé hangzik ostobán.

– Köszönöm – mondta Mark. – Beérem a kevésbé ostobával.

Ekkor mindenki nevetett, mintha most már mindnyájan jóbarátok volnánk. Én egy szót sem szóltam azon az órán. Egyiken sem. Őszintén szólva meg sem fordult a fejemben, hogy kellene. A tanárok mindig azt mondták, az osztályzat az órai aktivitástól is függ, én pedig már régen megtanultam, hogy ez blöff. Nem értettem, miért akarna bárki is felszólalni az órán, de mindig akadtak páran, akik egész idő alatt locsogtak, mintha a tanár egy késő esti talkshow házigazdája volna, ők pedig kedvelt hírességek, akik azért jöttek, hogy fényezzék magukat.

Ám aznap, amikor visszaadta az első dolgozatunkat, Mark megkért, hogy maradjak bent óra után.

– Mit keres maga itt? – kérdezte.

– Ö, hát beiratkoztam – válaszoltam.

– Nem erre gondoltam – mondta Mark. – A dolgozatáról beszélek.

Most vettem észre, hogy a fogalmazásomat tartja a kezében. Láttam, hogy egy piros tollal írt A van rajta, de úgy tettem, mintha aggódnék. Nem tudom, miért.

– Nem jó a dolgozat?

– Ellenkezőleg, a dolgozat kitűnő. Azt kérdem, miért jár a Fullerton College-ba. Mehetne bárhová.

– Micsoda? – kérdeztem nevetve. – Például a Harvardra?

– Igen, például a Harvardra.

– Nem hiszem, hogy felvennének a Harvardra azért, mert jól fogalmazok.

– Pontosan azért veszik fel az embereket a Harvardra.

– Ó! – mondtam.

– Volna kedve meginni egy kávét valamikor? – kérdezte Mark. – Beszélgethetnénk még erről.

– Igen – feleltem.

Akkor még fogalmam sem volt róla, hogy érdeklem. Fel sem merült bennem. Nős volt, jegygyűrűt viselt, a harmincas évei végén járt, vagyis elég idős volt ahhoz, hogy ne gondoljak rá úgy. Ám ha tudtam volna, mi a szándéka, akkor is el akartam volna menni vele kávézni.

A professzorom volt, és valamilyen oknál fogva ez a titulus misztikussá tette. Kezdetben nehéz volt elképzelni, hogy megbánthatnám az érzéseit, vagy bármilyen hatással lehetnék rá. Erkölcsileg sem ítéltem el. Elfogadtam olyannak, amilyen. Mintha azzal, hogy jobb és okosabb volt, mint a többi ember, jobb és okosabb, mint én, kiérdemelte volna a jogot, hogy bogaras, fura és házasságtörő legyen. Mark épp olyan volt, mint Fullerton: fura, titokzatos, és tökéletesen haszontalan.

Fullerton valójában semmivel sem volt gazdagabb, mint Downey, ahol felnőttem, habár egészen más hangulata volt a főiskolák, a Cal State Fullerton és kishúga, a Fullerton College miatt. Downey-ban az ember ehetett túlárazott tengeri herkentyűket technotól lüktető sötét éttermekben, vagy sorban állhatott egy órát, hogy Instagram-kész édes péksüteményt egyen a Portosból. Ezzel szemben Fullertonban mintha az egész várost aggszűz nagynénik működtették volna. Olyan sok fogorvosa és adótanácsadója volt, hogy az ember azt hihette, itt szinte nem is foglalkoznak mással. Még a fiúkollégiumok is régimódinak és ártalmatlannak tűntek az öreg szilfák árnyékában. Fullerton vagyona nem az iparból származott, hanem az itt elérhető oktatásból. A főiskolák miatt voltak magasak a lakbérek, és emiatt áradt a pénz a városba. Mark a része volt mindennek. Szélcsengő emberi alakban, aki mókásan leng a felsőoktatás dicsőséges fáján.

Kezdetben úgy éreztem, a kapcsolatunkban én vagyok a domináns fél. A professzorsága nem tett vakká az esetlenségei iránt. Tisztában voltam vele, milyen nevetséges a nadrágja (zöld! kordbársony!), a cipője (Birkenstock!), a Beowulf rongyosra lapozott példánya, ami kikandikált a bőr oldaltáskájából (bőr oldaltáska!).

Velem is úgy bánt, mintha csak egy könyv szereplője lettem volna. Például nem tudta túltenni magát rajta, hogy Breki, a béka van a csípőmre tetoválva.

– Miért éppen Breki? – kérdezte, amikor először lefeküdtünk egymással, és az ujja hegyével megsimította Breki zöld testét.

Vállat vontam.

– Akartam egy tetkót. A többi kígyó, kés meg ilyen komoly dolgok voltak, és én nem vagyok komoly ember.

– Milyen ember vagy?

Elgondolkodtam.

– Álmodozó.

– Álmodozó?! – vakkantotta.

– Igen, álmodozó – feleltem. – Például tizenkét éves koromig hittem a Télapóban. Szóval álmodozó vagyok.

– Te vagy a legkülönösebb ember, akit ismerek – mondta tűnődőn.

Részben ezért nem beszéltem neki soha az apámról. Vannak emberek, akik hódolattal tekintenek a pankrációra, és vannak, akik lenézik. Aggódtam, hogy Mark az a típus, aki hódolattal tekintene arra, amit lenéz. Tudtam, hogy az én mutatványos-vérvonalam fétis lenne neki.

Minél hamisabbnak tűnik egy dolog, annál jobban érdekel minket – ez az, amit Mark szeretett egy adott elbeszélői pozícióban: ahogyan nyilvánvalóan hamis volt, vagy annyira próbált valódinak látszani, hogy fura módon épp ez mutatta, mennyire hamis.

– Az, ahogyan nézel valamit, megváltoztat)a azt, amit látsz – jelentette ki.

Ha harmadik személyben írok, sokkal könnyebb rokonszenvet ébreszteni az iránt a Margo iránt, aki akkor, a múltban létezett, mint ha megpróbálnám megmagyarázni, hogyan és miért csináltam mindazt, amit csináltam.

Bodhi apjával kapcsolatban az volt zavarba ejtő, hogy csak azért feküdtem le vele, mert a tanárom volt, és mert a kedvenc tárgyamat, az irodalmat tanította. És az is tetszett, ahogyan egyre bizonygatta, hogy a markomban tartom. De melyikünk volt a másik markában valójában? Sokat gondolkodtam ezen.

Eltekintve attól, hogy megtermékenyített, és nagyjából tönkretette az életemet, Mark sokat segített nekem az írásban. Szétszedte minden mondatomat, és megmutatta, hogyan lehetnének jobbak. A dolgozataimat kiválónak értékelte, aztán követelte, hogy írjam át az egészet.

– Ami benned van – mondta –, túlságosan értékes ahhoz, hogy ne csiszoljunk rajta.

Volt, hogy rámutatott egy mondatra, és megkérdezte:

– Itt mit akartál mondani?

Én eldadogtam neki, mi volt a szándékom, mire azt mondta:

– Akkor mondd egyszerűen azt. Ne kertelj!

Már hetekkel azelőtt segített így nekem, hogy a viszonyunk elkezdődött volna. Egy nap be kellett mennem a szobájába. Amikor odaértem, közölte, hogy most nem tud koncentrálni, és megkérdezte, találkozhatnánk-e egy másik nap. Én azt feleltem, persze. De végül együtt jöttünk el az épületből, majd sétáltunk egyet, miközben sokat panaszkodott, a tanszékről és a feleségéről, a gyerekeiről, és hogy úgy érzi, csapdába ejtette az élete.

– És még csak meg sem érdemlem ezt a pocsék életemet – mondta. – Borzasztó ember vagyok.

– Nem az – válaszoltam. – Sok időt töltött velem, hogy segítsen nekem.

– Miközben egyfolytában kétségbeesetten szerettem volna megcsókolni.

Nem tudtam, mit feleljek erre. Hiszen bizonyos értelemben diáklányosan rajongtam érte, és eszembe sem jutott, hogy csókolózzak vele. De nagyon jó érzés volt, és ragyogtam, valahányszor megdicsért.

Esett az eső, és mi körbe-körbe jártunk a campuson. Nem volt esernyőnk, de mindketten kapucnis dzsekit viseltünk. Megálltunk egy hatalmas eukaliptuszfa alatt.

– Megcsókolhatlak? – kérdezte.

Bólintottam. Elképzelhetetlen volt, hogy nemet mondjak. Megtettem volna bármit, amit kér. Mark alacsony volt, úgy százhatvanöt centi lehetett, mint én, és bár sosem csókolóztam alacsony fiúval korábban, valahogy kellemes volt. Rajtunk volt a kapucni az esőben, de közben arra gondoltam: „Nyilvánosan csókolózunk a campuson? Ez nagyon rossz ötlet.”

A helyzet az, hogy mire ennek a dolognak vége lett köztünk, ő már nagyon gyerekesen viselkedett, nekem meg nagyon sok felelősséget kellett magamra vállalni azért, amit tettünk. Emiatt nem éreztem úgy, hogy kihasznál. Azt éreztem, hogy... elegem van. Ha ő felnőtt módra viselkedik, valójában az egész meg sem történt volna.

Amikor Mark először ment fel Margo lakására, baseballsapkát és napszemüveget viselt, mintha a paparazzókat akarta volna megtéveszteni. Margónak eszébe sem jutott, hogy kitakarítson vagy rendet rakjon a férfi látogatása előtt. Nem zavarta, hogy Mark látja a foltos pink bársonykanapét meg a tévéből kilógó kábelgubancot. A keret nélküli ágyát, egy matracot a padlón. Ez mind nem zavarta. A férfi azért jött, hogy megdugjon egy tizenkilenc éves lányt – ugyan mire számított?

– Vannak lakótársaid – jegyezte meg a férfi.

– Mondtam, hogy vannak – állította Margo.

– Nem gondoltam, hogy itthon lesznek.

– Az ott sör? – kérdezte Suzie.

Mark valóban egy hatos csomag sört szorongatott, fura módon gyógyszeres üvegnek kinéző palackokban. Red Stripe. Ilyen sört Margo még nem látott. Ilyet természetesen nem tartottak a munkahelyén. A férfin még a szobában is rajta volt a napszemüveg.

– Azt vedd le! – mondta Margo, és a szemüveg felé nyúlt. Mark ellegyintette a kezét.

– Dioptriás.

– Fizessen a trolinak – szólalt meg Suzie, és kinyújtotta a kezét egy sörért.

– Tessék?

– Adj neki egy sört! – fordított Margo a férfira nevetve.

Mark úgy szorította a melléhez a sört, mint egy gyerek, aki nem akar osztozni.

– Hány éves vagy? – kérdezte Suzie-tól. – Jézusom, Margó, én nem terveztem, hogy...

– Elég idős vagyok, hogy beköpjem a dékánnál, szóval fizessen szépen a trolinak – mordult rá Suzie.

– Ez hatalmas hiba volt – jelentette ki Mark.

– Tessék – mondta Margo, amint kicsúsztatott egy üveget a csomagolásból, és Suzie várakozó kezébe nyomta.

– A troli nagyon elégedett – közölte Suzie.

– Menjünk a szobámba! – ajánlotta Margo.

Mark követte a folyosón, elhaladva Nagyobb Kát és Kisebb Kát szobája mellett, Margo ajtajáig.

– Isten hozott tündérországban! – mondta a lány, és kinyitotta előtte az ajtót.

Habár Margo nem különösebben vonzódott Markhoz, a szex meglepően kellemes volt vele. Korábban két fiúval szexeit. Az egyik a középiskolás fiúja volt, Sebastian. Sebastiannak volt egy csodálatos, Remmy nevű pásztorkeverék kutyája, aminek földimogyoró-illatú volt egy kicsit a feje, és Margo határozottan jobban szerette a fiúnál. A másik fiúval a gólyahéten ismerkedett meg a főiskolán, és azóta sem beszélt vele. Mark mindkettőtől különbözött az ágyban. Nem volt körülmetélve, ami Margót kíváncsivá tette, és nem tudott betelni a fityma bőrének rugalmasságával. De Mark Szenvedélyes is volt, nagy Sz-szel. Első alkalommal állva szexeitek, úgy, hogy Margót a falhoz nyomta a férfi. Ez nem tűnt praktikusnak, és kényelmetlen is volt, de Margo feltételezte, hogy ezzel a férfi egy fantáziaképét váltották valóra. Más okot el sem tudott képzelni arra, hogy valaki a falnak támaszkodva szexeljen.

Amikor vége volt, Mark leült a lány forgószékére, és kör– bepördült. Margo kiment a fürdőszobába, hogy pisiljen, és ezzel garantálja, hogy nem kap hólyagfertőzést, és mire visszaért, a férfi az íróasztalfiókokban kutatott.

– Mit csinálsz? – kérdezte Margo.

– Te alsóneműben járkálsz? – kérdezte felpillantva a férfi.

– A többiek is lányok. Miért kutatod át az íróasztalomat?

– Csak kíváncsi vagyok.

Margo haragudott volna, ha van valami érdekes a fiókjaiban. Ám ha Mark meg akarta vizsgálni a repedt kijelzőjű számológépét, csak tessék. Sosem találná meg a titkait. Valójában nem voltak titkai. Vagy voltak, de még önmaga előtt is rejtetten. Például nem kedvelte a férfit, nem igazán, és a megvetésének titka olyan volt, mint egy összehajtogatott ígéret, ami egy fiókban várakozott benne.

– A feleséged tudja, hogy ezt csinálod?

– O, nem! – felelte a férfi, és pördült egyet a székkel.

– De csináltad már máskor is?

– Hallgatóval? Nem.

– Más nőkkel?

Mark abbahagyta a forgást, és úgy tűnt, fontolóra veszi a választ. Kinyitotta az egyik fura sört, amit hozott. Az íróasztal szélén feszítette le a kupakot, és a lányt meglepte ez a durvaság.

– Senkinek sem mondtam még el – bökte ki a férfi.

– Mit? – kérdezte Margo. Az ágyon feküdt a párnáira dőlve, és tudatában volt, hogy még most is igyekszik csábítónak tűnni az alsóneműjében, a kissé kitolt csípőjével. A folyosóról behallatszott, ahogy az egyik lakótársa hányt. Valószínűleg Kisebb Kát, aki nagyon hányós volt. A dolgok olyan szeszélyesen léptek be a testébe, majd távoztak belőle, amit Margó elképzelni sem tudott.

– Lefeküdtem a feleségem húgával az esküvőnk estéjén.

Margo felszisszent.

– Jóságos ég, te nagyon rossz ember vagy!

Mark összevont szemöldökkel bólintott.

– Tényleg az vagyok.

– De később nem feküdtél le a húggal.

– Nem. Úgy értem, volt még pár alkalom, miután hazajöttünk a nászutunkról, de aztán abbahagytuk, igen.

– Nem volt bűntudatod? – kérdezte a lány. Nehéz megmondani, mit gondolnak a férfiak. Mindig csodálkozott, hogyan lehet az apja immunis az ő apa iránti vágyára. Hogyan tehette meg, hogy mire ő felébredt, összecsomagolt és lelépett, anélkül, hogy elköszönt volna tőle? Gyerekkorában azt feltételezte, hogy a saját gyerekeivel másmilyen, de ahogy idősebb lett, és jobban megismerte az apját, megértette, hogy ilyen a feleségével és az „igazi” gyerekeivel is. Ilyen volt egy pankrátor élete. Mindig várta egy repülő. A legszívesebben egy bérelt autóban nyomorgott másik két férfival, akik egyenként csaknem százötven kilót nyomtak, egyfajta örökös pszichózisban élnek, erőszakosak és fájdalomcsillapító-függők. A hétköznapi világ talán sohasem volt teljesen valóságos a számára.

– Ez nagyon gázul fog hangozni, de nem igazán – válaszolt Mark. – Egyszerűen úgy csináltam, mintha meg sem tettem volna. És mivel a feleségem nem tudta, hogy megtettem, olyan volt, mintha nem is történt volna meg.

Mark verseket írt Margónak, összesen majdnem egy tucatot, de a lánynak ez tetszett a legjobban:

Az éhes szellem

A sötétben egymás feléfordulunk,
a test tényén meghökkent két torz galamb.
Semmit sem érzek.
Érj hozzám, semmit sem érzek.

Éhes szellem vagyok.

Felfalnánk egymást,
de mintha álomban futnánk, olyan:

A valóság sötét jege repedezik körülöttünk. *

* Elekes Dóra fordítása.

MÁSODIK FEJEZET

Marknak két gyereke volt, a négyéves Lizzie és a hétéves Max, de alig beszélt róluk. A feleségét nem is említette. Csak a költészetről és az írásról akart beszélni. Elvitt a Barnes & Noble könyvesboltba.

– Olvastál már valamit Jack Gilberttől? Nem? Rendben, muszáj tőle olvasnod, egyszerűen muszáj – mondta, újabb és újabb köteteket téve a stószra.

Elvitt vacsorázni. Akkoriban nem merült fel bennem, hogyan engedhette meg magának mindezt a főiskolai tanári fizetéséből.

Szerette a tengeri herkentyűket. Mindig olyasmiket rendelt, ami némi rettegéssel töltött el engem: grillezett polipot vagy kagylót, ami úgy nézett ki, mint egy hulla kagylóba tömött klitorisza. Én ezeket a dolgokat éppen olyan aggódó arckifejezéssel nyomtam le a torkomon, mint a kutya, akinek répát adtak. Aztán Mark mesélt nekem egy fura álmáról, amelyben egy fiatal lány volt a Meidzsi-kori Japánban.

Csak öt alkalommal feküdtek le egymással, majd az ötödik alkalom után Mark elmagyarázta, hogy a szex miatt rendkívül nagy bűntudata van, mert megcsalja a feleségét, úgyhogy abba kellene hagyniuk. Margo lakásában voltak, meztelenül a lány kétszemélyes ágyában, amikor ezt mondta.

– De továbbra is találkozni akarok veled – tette hozzá.

– Miért? – kérdezte Margo. Valójában még mindig azon csodálkozott, vajon mit gondolhatott a férfi. Ha lefekszik vele, mi mást érezhetne a feleségével szemben, mint bűntudatot?

– Nos, mert fontos vagy nekem. Kérlek, ne szakíts velem, ha már nem dugunk.

Margo félrehajtotta a fejét. Fel se merült benne, hogy szakíthatna is. Neki úgy tűnt, ez az egész viszony valahogy a férfi ügye. Hagyta, hogy ő irányítson. De hogy együtt lógjon ezzel a középkorú férfival szex nélkül – vagyis legyen egy idősebb, bogaras haverja?

– Jól van – mondta Margo –, tisztázzuk a dolgot. Szóval továbbra is el akarsz járni velem vacsorázni?

– Igen.

– És e-mailezni?

– Persze hogy e-mailezhetünk! Az e-mailek, izé, a legfontosabb része a dolognak. Életünk végéig e-mailezhetünk egymással.

Margónak nyilvánvaló volt, hogy nem fognak.

– De a szerelmes versek nem bántanák jobban a feleségedet, mint a szex? Mondjuk, ha én feleség lennék, azon túl tudnám tenni magam, hogy a férjem lefekszik valakivel. De a szerelmes cuccon kiakadnék. Például nem volna szabad azt mondanod, hogy szeretsz.

– De tényleg szeretlek.

Margo nem tudta, mit válaszoljon. Volt egy vízhólyag a hüvelykujján, mert felkapott egy forró tányért a munkahelyén. Az ő hibája volt, hogy túl sokáig hagyta melegedni, de az új hosztesz triplán betáblázta. Most egyfolytában nyomogatta a hólyagot, és érezte, milyen feszes a bőre a felgyülemlett víztől. Franciából is bukásra állt. Tanulnia kellene.

– Nem vagyok hajlandó hazudni arról a tényről, hogy szeretlek. Ha nem lehetek ennyire őszinte magammal, akkor az egésznek nincs semmi értelme.

– Megyek pisilni – mondta Margo. – Kérsz egy pohár vizet?

– Igen, kérek – felelte Mark, az álláig húzva a takarót. Aztán egy kis öregasszony hangját utánozva hozzátette: – Olyan szomjas vagyok, Margo!

Gyakran csinálta ezt; úgy tett, mintha öregasszony volna.

– Rendben, nagyi – mondta a lány. Tiszta alsóneműt vett, és kibotorkált az előtérbe.

Úgy gondolta, a férfi valószínűleg nem mondta komolyan, hogy nem szexeinek többet. Hogy Mark valójában játszmázik: azt mondja, nem fognak lefeküdni, aztán megadja magát, és mégis lefekszik vele, majd bűntudata lesz, megesküszik, hogy többé nem csinálja és így tovább. De kiderült, hogy nem ez a helyzet. Mark soha többé nem feküdt le vele. Továbbra is flancos helyekre vitte vacsorázni, szerelmes verseket írt hozzá, és mindeközben látványosan jól érezte magát. Ez hihetetlenül bosszantotta Margót, de majd észhez téríti a férfit.

Ez volt többé-kevésbé a helyzet, amikor Margo rájött, hogy várandós. Még csak észre sem vette, hogy késik. Egyik este, munka közben, többször is felböfögött, majd visszanyelt egy kis tacót, mire Tracy, a kedvenc munkatársa megjegyezte:

– Lehet, hogy állapotos vagy.

De sokkal valószínűbbnek tűnt, hogy csak a szervezete lázad a taco ellen.

Ám a szervezete egyre csak lázadt, munka után a sajttorta ellen, majd másnap reggel a joghurt ellen. Margo ivott egy kis kék Gatorade-et, az istenek hideg, sötét vérét, majd rögtön ki is hányta. Ez ment teljes negyvennyolc órán át, míg végül beadta a derekát, és vett egy terhességi tesztet. Nem használtak óvszert. Mark mindig kihúzta. Nős volt, és azt mondta, a feleségével mindig így csinálják, és még sosem hibáztak. Margo rendkívül ostobának érezte magát. Azért, mert hitt a férfinak, azért, mert viszonya volt vele, és azért, mert volt méhe.

Először is felhívta az anyját, de képtelen volt egy szót is szólni, csak zokogott.

– Állapotos vagy? – kérdezte az anyja.

– Igen! – kiáltotta sírva.

– A francba!

– Sajnálom – mondta Margo. – Nagyon sajnálom.

És akkor az anyja elvitte fánkozni.

Margo megette a fánkot, és nem hányta ki.

Amikor elmondtam Marknak, egy étteremben ültünk, én salátát rendeltem friss fügével, majd rögtön eltöprengtem rajta, miért tesz úgy mindenki, mintha szeretné a friss fügét. Nem értettem ezt a hatalmas közösségi színjátékot, hogy úgy tesznek, mintha a füge jó volna.

Mindenesetre megmondtam Marknak, hogy állapotos vagyok, mire ő azt felelte:

– Te szent szar!

Mire én:

– Igen.

– Egészen biztos?

– Hát, igen – feleltem.

– Voltál már orvosnál?

– Még nem.

– Akkor lehet, hogy csak késik.

– Vagy négy terhességi tesztet csináltam, úgyhogy nem hinném, de lehet.

Kortyolt a söréből.

– Ha belegondolok, elfog a büszkeség. Erős a magom! – kiáltotta valamiféle német vagy viking akcentussal.

Nevettem. Nagyon izzadt a tenyerem. Úgy éreztem, mintha az egész étterem imbolyogna, mintha egy hajón lettünk volna. A nehéz ezüst evőeszközök mintha csúszkáltak volna az abroszon.

– Sajnálom – mondta Mark. – Tudom, hogy a helyzet komoly. Melletted akarok lenni, hogy támogassalak, amilyen módon csak tudlak. Anyagilag, természetesen, és ha szeretnéd, hogy elvigyelek az orvoshoz vagy ilyesmi. Ez az én balfaszságom is, és vállalom a teljes felelősséget.

– És hogy kell időpontot kérnem az orvosnál?

– Hát, én először felhívnám a nőgyógyászatot, de, izé, nem tudom, hogy a magánorvosok csinálják-e, vagy hogy ott jobb-e. Nem akarom, hogy valami olcsó abortuszod legyen.

Nekem eszembe sem jutott, de ő már eldöntötte, hogy abortuszom lesz. Ugyanúgy eldöntötte, mint azt, hogy többé nem fekszünk le egymással (bár smárolni az autójában, azt rendben valónak tartotta), meg azt, hogy legyen-e viszonyunk. Én sosem mondtam neki nemet, egyszer sem. Oda mentünk, ahová ő akart, azt ettük, amit ő akart, és smároltunk vagy nem, ahogyan ő akarta. És őszintén szólva, azt hiszem, csak azért mondtam ezt, hogy baszakodjak vele:

– Ó, én nem megyek abortuszra!

Elzöldült az arca, aminek nagyon örültem.

– Talán vallásos vagy? – kérdezte sokkal undokabb hangon, mint ahogy általában beszélt velem.

– Nem, de ez az én döntésem – feleltem.

– Nem gondolod, hogy nekem is lehet beleszólásom?

– Nem – válaszoltam. Felálltam, letakartam a szalvétámmal az undorító fügesalátát, és távoztam. Amikor kiléptem az étteremből, beszívtam az óceán illatát, és volt egy fura pillanat, amikor úgy éreztem magam, mint a mamám, amint gőgösen vonul a járdán, mintha áttetsző, fekete harisnyanadrág volna a lábamon, mintha valaki egészen más lennék. Aztán megbotlottam a járdaszegélyben, és az érzés elillant. Megint csupán az az idióta voltam, aki túl messze parkolt.

És nagyon-nagyon szeretném, ha a következő rész nem történt volna meg, de az az igazság, hogy Mark utánam rohant, és végül smároltunk a kocsijában, és én azt mondtam, gondolkodom az abortusz dolgon, csak nem akarom, hogy kényszerítsenek, mire azt felelte:

– Nem is tudnálak kényszeríteni egyetlen átkozott dologra sem, Margo. Te zabolátlan természetű vagy, még nem ismertem hozzád hasonlót.

Tetszett, hogy zabolátlan természetűnek nevez, habár mindig úgy éreztem, azoknak, amiket Mark mondott rólam, valójában semmi közük nem volt hozzám. Inkább a rólam alkotott képnek szóltak. De szívesen smároltam vele az autójában, és jó hangulatban váltunk el. Utána Mark három napig nem keresett, ami még sosem fordult elő. Egyfolytában nézegettem a telefonomat meg az e-mailjeimet. Küldtem neki SMS-t.

Hé, jól vagy?

Nem válaszolt.

És akkor tudtam, hogy valami történt, hogy megváltoztak az érzelmei. Úgy tudnám elmondani, mintha egy láthatatlan madzaggal lettünk volna összekötve, amit ha meghúztam, éreztem őt a másik végén. Hirtelen elfogott az a borzasztó érzés, hogy ezt a zsinórt elvágták, és most nem vezet sehova, csak úgy himbálódzik a levegőben.

Azután jött az e-mail. Hosszú volt, és nyakatekert. Elmagyarázta, hogy úgy érzi, jobb lesz, ha megszakítunk minden kapcsolatot a jövőben, ami nem volt nehéz, mivel véget ért a szemeszter, és már nem jártam az órájára. Sajnál mindent, aminek kitett engem, de úgy érzi, eldobom az életemet, és ezt nem képes elviselni. „Bárhova mehetnél, bármit csinálhatnál”, írta. „Ne dobd el mindezt egy kisbabáért. Ezúttal higgy nekem, Margo. Idősebb vagyok nálad, nekem vannak gyerekeim. Nehéz velük. Ne akarj most babát.”

Zavarba ejtő volt, hogy ezt úgy sulykolta belém, mintha én nem akarnám. Számomra az akarom és a kellene két különböző dolog. Sőt akarni valamit általában annak a jele, hogy nem érdemled meg, és nem fogod megkapni. Például New Yorkba költözni és egy flancos egyetemre járni, mint amilyen a NYU. Ugyanakkor minél kevésbé akartál megtenni valamit, annál valószínűbb volt, hogy meg kellene tenned, például elmenni a fogorvoshoz, vagy befizetni az adódat. De én elsősorban helyesen akartam dönteni, és ebben hiába reméltem bárkitől is segítséget.

Margo legjobb középiskolai barátnője bejutott a NYU-ra, és New Yorkba költözött. Nagyon fájdalmas volt, hogy Becca azt az életet élte, amiről korábban együtt álmodoztak, Margo pedig főiskolára járt, és mellette pincérnőként dolgozott – aminek az volt a ki nem mondott oka, hogy Becca szüleinek volt pénze, Margo anyjának meg nem –, és a lányok már nem is beszéltek egymással. Margo most mégis felhívta Beccát, aki az első csengetésre felvette.

Margo nagyjából összefoglalta a történteket.

– Szóval, mit gondolsz?

– Kurva gyorsan menj abortuszra! – válaszolt Becca.

– De... – Margo szirénát és városi zajt hallott a háttérben.

– Nincs semmi de. Ez nem egy „de” szituáció! Ez vészhelyzet!

Margo számára nem tűnt vészhelyzetnek.

– Hiszel abban, hogy a dolgok okkal történnek? – kérdezte Beccát. – Vagyis azt gondolod, hogy minden előre elrendelt, vagy hiszel a szabad akaratban?

– Margo, ez nem filozófiai kérdés. Ez egy anyagi döntés.

– Csak annyira elcseszettnek tűnik, hogy egy fontos döntést olyan ostoba és kitalált dologra alapozva hozzunk meg, mint a pénz.

– Biztosíthatlak, a pénz nagyon is valóságos – jelentette ki Becca.

Margo a szobájában ült, és a szekrényéből kiömlő szennyeshalmot bámulta. Mintha a ruhái el akarnának mászni.

– Szerintem – folytatta Becca – egyedülálló anyának lenni nem annyira csodálatos, mint gondolod.

– Becca, én vagyok az, akit egyedülálló anya nevelt fel – mondta bosszúsan Margo –, és kurvára nem volt csodálatos. Nem azt mondom, hogy azért tartanám meg a kisbabámat, mert az könnyű és szórakoztató. Szerintem egy rendes ember megtartaná a babát.

– Szóval, ha elveteted, rossz ember leszel?

– Nos, nem – felelte Margo. Habár, bizonyos értelemben, nem ezt érzékeltette mindenki? Az ember nem választhatja csak azért az abortuszt, mert az kényelmesebb. Elvárják, hogy idegileg totálisan kikészüljön az ember, mire meghozza a döntést.

– Magyarázd el nekem még egyszer, miért leszel attól jó ember, hogy megtartod a kisbabát.

– Nem tudom! Nem mondom, hogy az leszek! – Margó a körmével beleszántott a fejbőrébe.

– Szó szerint azt mondtad, azért fontolgatod, hogy megtartsd a babát, mert szerinted egy jó ember azt csinálná.

– Akkor talán nem úgy értettem.

– És mióta törődsz azzal, hogy jó ember legyél? Hiszen dugtál valakinek a férjével!

– Tudom – mondta Margo. De valójában nem tudta. Azzal mindig tisztában volt, hogy Mark rettenetes ember, de eddig a pillanatig az nem tudatosult benne, hogy ő is rettenetes. – Csak... egyáltalán mihez kezdek az életemmel? Járok a főiskolára, és azzal áltatom magam, hogy majd átmegyek az egyetemre? Van fogalmad róla, hogy szinte lehetetlen bekerülnöm egy egyetemre? És ha sikerülne is, milyen szakot vennék fel? Angolt? Nem lehet elhelyezkedni egy angol szakos diplomával, és ötletem sincs, mi mást tanulhatnék! Úgyhogy mihez kezdjek magammal? Pincérkedjek? Szerezzek egy állást a Bloomingdale’sben, mint a mamám? Egyiknek sincs értelme. Ez legalább volna valami.

– Sok szuper dolgot csinálhatnál, Margo. Foglalkozhatnál borászattal, vagy ilyesmi.

Margónak azonnal eszébe jutott a borügynök, akivel az étterem, ahol dolgozott, kapcsolatban állt. Nagyon mesterkélt nő volt, és egy hatalmas szőlőfürt volt a mellkasára tetoválva. Pont a dekoltázsra, hatalmas, ronda, karikatúraszerű szőlőszemek. És Margo tudta,, ha arról beszélnének, hogy mihez kezdjen Becca az életével, a szőlészet szóba sem jönne.

– Azt mondom, hogy ez egy nagy dolog! – jelentette ki Margo. – Legalább el kellene rajta gondolkodnom, vagy te nem így látod? Miért akarod úgy beállítani, mintha nem volna nagy dolog?

– Sajnálom – felelte Becca. – Nem tudom, miért vagyok ilyen dög. Ez nagy dolog, nagyon is nagy dolog.

Ez nem volt elég meggyőző, bár Margo nem tudta, miért nem.

– Hogy megy az iskola? – kérdezte, és erről beszélgettek egy kicsit. Miután letették a telefont, Margo húsz percig sírt, majd elment dolgozni.

Persze az idő nem állt meg, kedd lett, és Margo az első orvosi vizsgálatra ment. Először a nőgyógyászatot hívta fel. Ám ők nem csinálnak ultrahangvizsgálatot, csak a nyolcadik héten. A terhességi matematika kegyetlen. Abban a pillanatban, amikor az ember rájön, hogy várandós, már négyhetes. Még négy hetet várni arra, hogy megtudja, valóban állapotos-e vagy sem, abszurdnak tűnt. Úgyhogy addig telefonált, amíg nem talált olyan szülész-nőgyógyászt, aki hajlandó volt hathetesen fogadni.

Pontosan olyan volt, mint korábban, amikor orvoshoz ment. Nem tudta volna megfogalmazni, ez miért lepte meg. Talán azt gondolta, kedvesebbek lesznek hozzá. Az orvos pufók, középkorú fehér pasas volt, kopaszra borotvált fejjel.

– Szóval nem tudja a legutolsó menstruációja idejét?

– Nem, nem jegyeztem fel.

– Oké zsoké, ne aggódjon, elrendezzük a dolgot. – Remek ember, kiváló férj, akit a felesége ennek ellenére megcsal. – Én most kimegyek. A nővér hoz magának egy köntöst. Öltözzön át, az alsóneműjét vegye le.

Margo bólintott.

– Ez egy nőgyógyászati ultrahangkészülék – mondta az orvos. – Volt már ilyen vizsgálaton?

– Nem.

– Nos, amikor a magzat ekkora, pocákon át nem sokat lát az ember, úgyhogy be kell kukucskálnunk.

Margo a készülékhez csatlakoztatott futurista dildóra pillantott. Nagyjából felfogta, mi fog történni. Egyáltalán nem így képzelte a dolgot.

Miután az orvos elhagyta a helyiséget, Margo átöltözött a köntösbe, amit a nővér hozott neki, és magában hálát adott az égnek, amiért Mark nem jött el, hogy tanúja legyen ilyesminek. Épp elég fura lett volna az is, ha az anyja kíséri el, de Shyanne dolgozott.

És aztán eljött a pillanat, hogy megdugja egy robot, és találkozzon a születendő gyermekével.

– Rendben – mondta az orvos. – A zselé felmelegítve, úgyhogy nem lesz túl kellemetlen.

Lassan bevezette az óriási dildót. Nem fájt. Csak pokolian fura volt.

Az orvos alaposan körbekotort odabent, mintha a gerincoszlopában próbálna meglátni valamit.

– Jól van! – mondta. Elfordított egy gombot a gépen, és halk, gyors, surrogó hang hallatszott. – Ez a szívverés.

– Tényleg?

Olyan volt, mint egy felhúzós játék hangja. Margo nem tudta, miért sír. Egyáltalán nem volt valami különleges hang.

Az orvos tovább kotorászott a pálcával. Képeket készített, a másik kezével a számítógép egerét kattogtatva. Igazán lenyűgöző volt ez a kétkezesség.

– Méreteket veszek, hogy legyen némi elképzelésünk a ... hm... magzat koráról.

Margo észrevette, hogy a férfi kerüli a kisbaba szó használatát. Arra gondolt, ez kedves tőle, és ettől újra sírni kezdett.

– Rendben – mondta az orvos. – Azt mondanám, hogy a mérések alapján, amelyek meglehetősen pontosak, különösen ilyen korán, körülbelül nyolchetes lehet.

Nem mintha nem lett volna lehetséges, csak Margo erre nem volt felkészülve. Nyolchetes terhes rettentően terhesnek hangzott.

Az orvos kihúzta a pálcát, és lehántotta róla a gumióvszerre emlékeztető valamit, aztán megnyomott a gépen egy gombot, és a nyomtató életre kelt.

– O, meg kellett volna kérdeznem, kér másolatokat a képekről?

– Igen – felelte Margo, habár attól, ahogy kimondta, köhögni kezdett, mert nagyon sírt, miközben igyekezett csendben maradni.

– És... tudja, mihez kezd a terhességével?

– Nem – válaszolt a lány, és behunyta a szemét.

– Hagyom, hogy letörölje magát, utána beszélhetünk még a lehetőségeiről.

Miután az orvos kiment a helyiségből, Margo megnézte a képeket, amelyek még kilógtak a gépből, a fényes, keskeny papírcsíkon. És ott volt ő. Az ő kisbabája, és isten bizony teljesen úgy nézett ki, mint egy apró, deformált gerle.

HARMADIK FEJEZET

Az orvosi vizsgálat után elmentem az anyámhoz.

– Szia, Nokedli! – köszönt az anyám.

– Kiderült, hogy nyolchetes terhes vagyok – vágtam bele, és ledobtam magam a kanapéra.

Az anyám hosszasan nézett rám.

– Meg akarod tartani a kisbabát, igaz? – kérdezte.

– Nem tudom – válaszoltam.

Kiment a konyhába. Hallottam a roppanást és a szisszenést, amint kinyitott egy sört. Aztán visszajött a szobába.

– Tetszik a körmöd – mondtam. Új körme volt. Valami radioaktív sárga.

– Ha megtartod ezt a kisbabát – kezdte komolyan –, én nem fogok gondoskodni róla. Ez a te babád lesz.

– Tudom – feleltem összezavarodva. Sosem adnám a kisbabát az anyámnak.

– Az isten verje meg! – káromkodott, fel-alá járkálva a tévé előtt a sörével.

– Anya, nincs semmi baj! – nyugtatgattam. – Meg fogok oldani mindent.

– Csak... azt hittem, jól csináltam! Főiskolára jártál! Lett volna belőled valaki!

– Ki lett volna belőlem? – kérdeztem. Hirtelen magam előtt láttam, ahogy az anyám rávasalja az elképzelését, hogy ki vagyok, a valódi énemre, mint egy műkörmöt, egy nagy maszkot a valódi arcomra.

– Tudod, hogy értem. Lett volna karriered, és mindenfélét csinálhattál volna.

– Például mit?

– Nem tudom – felelte Shyanne. – Amit csak szerettél volna!

Nem válaszoltam. Mark, Becca, az anyám – mind egyre azt hajtogatták, hogy milyen sok lehetőségem volt, én pedig képtelen voltam rájönni, hogy mik azok a lehetőségek. A középiskolában a pályaválasztási tanácsadóval, Mr. Riccivel összesen kétszer találkoztam. Az első alkalommal azt mondta, hogy pályázhatok ösztöndíjra és szociális támogatásért, és adott egy csomó űrlapot, hogy töltsem ki. Másodszor mintha egyáltalán nem emlékezett volna rám, és azt mondta, az egyetlen reményem, ha át tudok menni egy egyetemre. Beiratkoztam a Fullerton College-ba, csak éppen az első évben nem voltam képes bejutni egyetlen olyan kurzusra sem, ami kreditet ért volna az átjelentkezéshez. Azok egykettőre beteltek. Úgyhogy egy teljes éven át súlytalan humán krediteket gyűjtöttem, amelyek sosem segítették volna az átjelentkezésemet sehová. Mindenki azt mondogatta, mennyit veszítek, ha megszülöm a kisbabát, de én nem éreztem úgy, hogy veszítenék bármit is.

– Félek megmondani Kennynek – jelentette ki Shyanne, és újra járkálni kezdett.

– Ugyan miért félnél megmondani Kennynek?

– Ő vallásos! – sziszegte. Velociraptorra hasonlított, ahogyan fel-alá trappolt.

– De hát akkor örülnie kellene, hogy nem mentem abortuszra, nem?

– Nem. Felháborodna, hogy kurválkodtál! Tinédzser anya? Egyébként az abortuszt nem mondanánk el neki soha!

– Őszinte leszek, anya, nem érdekel, mit gondol rólam Kenny. Ráadásul már húszéves leszek, mire a baba megszületik.

– Lehet, hogy ő lesz a nevelőapád.

Én ezt nem tartottam túl valószínűnek, de undokság lett volna kimondanom.

– Kenny remek ember – mondta anyám. – Kenny csodálatos.

– Jól van – feleltem. – Igen.

– Minden rendben lesz – folytatta. – Csak célozni fogok rá, hogy Mark kihasznált. Valójában nem a te hibád.

Nem akartam felugrani, mégis megtettem, aztán nem tudtam, mit csináljak, amikor már álltam.

– Mark nem használt ki – közöltem. – Nem úgy volt.

– Persze, te így gondolod. Nem csináltad volna, ha úgy érzed, hogy kihasznál. De ő felnőtt ember, édesem. Vannak olyan dolgok, amiket csak akkor értesz majd meg, amikor idősebb leszel.

Nagyon dühös voltam, megfájdult a talpam, és pisilnem is kellett, úgyhogy kimentem a mosdóba. A mamám fürdőszobájában egy nagy poszter volt az Eiffel-toronyról, és kicsi francia szappanok. Az egész helyiség párizsi tematikájú volt. Arra gondoltam, milyen ostobán néz ki, és milyen bosszantó az anyám, miközben kezet mostam a kicsi szappannal, amely durva volt, és göcsörtös, mintha krumplit hámoznék, aztán rájöttem, az anyám valószínűleg kétségbeesetten szeretné látni Párizst, ahová valószínűleg sosem jut el. Belenéztem a tükörbe, és ekkor megláttam, mennyire hasonlítok rá. Egy Shyanne-másolat vagyok, nekem is távol ülő a szemem, és mindkettőnknek buta arca van: szép és kedves. Az ilyen arc azt sugallja, hogy üres a fejünk.

Amikor visszamentem a nappaliba, az anyám elterült a kanapén, mintha valaki kiengedte volna belőle a levegőt. Lefeküdtem mellé, és az ölébe hajtottam a fejem.

– Amikor teherbe estem veled – mondta, és szórakozottan simogatni kezdte a hajamat –, nagyon féltem.

– Miért tartottál meg? – kérdeztem. Ezt soha nem értettem. Egyéjszakás kaland volt, alig ismerte az apámat. A Hootersben találkoztak, ahol az anyám dolgozott. Még a valódi nevét sem tudta az apámnak, csak azt, amit a ringben használt. Jinx. Átok. Mert az első meccsén az ellenfele holtan esett össze, mielőtt egy ujjal is hozzáért volna.

– Nem tudtam, hogy nős – felelte az anyám. – Nem viselt gyűrűt. Egyikük sem viselt, leszakíthatta volna az ujjukat, de én ezt akkor nem tudtam. Nagyon mély volt ez a dolog köztünk, és én arra gondoltam, talán... nem is tudom. Olyan sorsszerűnek tűnt. Mintha ő volna az igazi.

A megható reménykedése és a nyilvánvaló naivitása túl sok volt nekem. Sietve folytattam:

– Milyen volt akkoriban apa? Most nagyon komoly, így nehéz elképzelnem. Még azt is, hogy valaha részeg volt.

– Ó, hidd el, a papád úgy tudott inni, mint a legnagyobb ivók. Nem is tudom. Sötét szeme volt, ami valahogy ragyogott. És a rengeteg szteroidtól, amit magába tömött, hatalmas vállizmai voltak. És nem bámult le. Sápadt volt, és hatalmas, mint egy tejfehér bika.

– Anya, én a jelleméről kérdeztem!

– Most mondtam volna! Úriember volt. Valószínűleg azért, mert kanadai. Mindig kedves volt, de a ringben gonoszt játszott, úgyhogy nem gondoltad volna. Inkább hallgatni szeretett. Hátradőlt, és hagyta, hogy a többiek beszéljenek.

– Azt látom – mondtam. Apám pankrátor múltjáról kevés az emlékem. Csak arra emlékszem, hogy kétszer is porckorongsérve volt Japánban, és menedzselni kezdte Mordért és Mayhemet. Hétköznapi értelemben menedzselte őket, azaz lekötötte a meccseiket; a Monday Night Warsban kevés hozzájuk hasonló független előadó szerepelt. De a tévében is eljátszotta a menedzserük szerepét, mivel sem Murder, sem Mayhem nem volt túl beszédes, Jinx pedig zseniálisan értett a hírveréshez. Gondolom, abbahagyhatta a szteroidok szedését a sérülése után, mert nagyon lefogyott, és a korral mintha egyre soványabb lett volna. Magas termetével, csontvázsoványságával és a borotvált fejével egy kopasz macskára kezdett hasonlítani.

– És hogyan... úgy értem, hogy mondtad meg neki? – Eddig meglepő módon keveset gondoltam erre.

– Nos, egyik este egy óra körül beállítottak az étterembe, seggrészegen. És a műszakom után felvitt a hotelszobájába, én pedig megmondtam neki. Nagyon örült. Fura volt. Egyre csak mosolygott, és a hasamat fogdosta. Akkor mondta meg, hogy nős, nekem meg összetört a szívem. Sírtam. Ő azt mondta, „nagyon örülök, hogy megismertelek”. És akkor rájöttem, én is örülök, hogy megismertem. Úgyhogy megpróbáltuk beérni annyival, amennyi nekünk jutott. Amikor a városban volt, találkoztunk. Tudtam, hogy a nagy pénzt a feleségének meg a családjának kell félretennie. Ezzel mindig tisztában voltam. De valóban jött, amikor csak tudott, ebben biztos vagyok. Azt hiszem, arra nem számíthatsz, hogy Mark is ilyen lesz. És valószínűleg sokan azt mondanák, hogy ostobán viselkedtem, de szerettem az apádat.

Ezt tudtam. Ez nyilvánvaló volt. Valahányszor az apám a városba jött, anyám körülrajongta. Állandóan kínálgatta, hogy csinál neki egy szendvicset, tölt neki egy pohár vizet. Ketrecharc folyt köztünk az apám figyelméért, és én mindig veszítettem. Az a néhány alkalom, amikor én győztem, és Jinx rám sugározta szeretete lézerfényét, másképp volt fájdalmas. Egyik évben a városban volt a születésnapomon, és elvitt egy étterembe. Tizenhárom éves voltam, és egyáltalán nem szerettem a sült húst, de elvitt erre a flancos vacsorára, és amikor hazaértem, Shyanne nem undok volt miatta, hanem összetört. Akkor az apám egy szállodában lakott, nem nálunk. Néha így voltunk, és én sosem tudtam, miért, és hogy ez mit jelentett.

– Te úgy döntöttél, hogy megtartasz – mondtam. Hallottam, ahogy a söre halkan sistereg.

– Igen. És máskor pedig máshogyan döntöttem. Hallgattam. Erről nem tudtam. De logikus volt.

– Szerinted a dolgok okkal történnek? – kérdeztem.

– Nem tudom – felelte. – De azt hiszem, egyszerűen csak félsz beismerni, hogy most készülsz tönkretenni az életedet.

– Szerinted tönkre fogom tenni az életemet? – kérdeztem. Megsimogatta a hajamat.

– Igen, Nokedli, ez tönkre fogja tenni az életedet, az biztos. De néha semmire sem vágyunk jobban.

Tudtam, arról beszél, amikor teherbe esett, és úgy döntött, megtart engem. Arról a szürke zónáról, amelyben ő meg Jinx éltek. A keserédes érzésről, hogy be kellett érnie egy másik asszony férjével. Arról, ahogyan én sikítottam, amikor Jinx belépett az ajtón. Könyörögtem, hogy dobjon fel a levegőbe, mielőtt még a táskáját letehette volna a földre. Anyám a kezét konyharuhával törölgetve, sietve jött ki a konyhából, ahol valami fura retró ételt főzött. Tonhalas ragut mazsolával, paradicsomos húsgombócot. Ilyenkor rám förmedt, hogy hagyjam apámat lélegzethez jutni, aztán megkínálta sörrel, miközben én lelkesen az iskoláról meséltem neki. Aztán mikor pár nap múlva Jinx újra elment, nagyon csendes lett a lakásunk. Mi pedig nem tudtuk, hogyan is szóljunk egymáshoz, mintha csak szégyelltük volna magunkat amiatt, ahogyan viselkedtünk.

– Tönkretettem az életedet – mondtam, nem kérdeztem. Csak azt akartam tudtára adni, hogy tudom.

– Szépen tetted tönkre az életemet, Nokedli.

Nem feleltem. Csak feküdtem a kanapén, a fejem az ölében. Ő a hajamat simogatta, és a fejbőrömet vakargatta a műkörmével.

De volt olyan is, amikor együtt nevettünk, miközben pattogatott kukoricát ettünk; ott voltak a hurkolt kézírásával írt cédulák, amiket a tízóraim mellett hagyott, és azt állította, hogy a macska írta őket. Amikor a karunk tökéletes összhangban mozgott, miközben egy gumis lepedőt hajtogattunk. Vagy ott volt az a nap, amikor nyolc órát kocsikáztunk a Grand Canyonig, megnéztük, vettünk valami édességet, és hazahajtottunk, hogy másnap iskolába mehessek.

Ha én nem vagyok Shyanne-nek, mi lett volna neki?

– Bejelentkeztem abortuszra – mondtam. Ő nem szólt semmit. – De nem hiszem, hogy el is megyek. Nem tudom elképzelni, hogy elmenjek.

– Nos – szólalt meg Shyanne. – Várj, amíg eljön az idő, aztán döntsd el, hogy elmész-e, vagy sem.

– Rendben – válaszoltam, és igyekeztem nem mutatni, mennyire örülök, amiért nem erősködik, hogy mindenképpen csináljam végig. Mintha betegséget hazudnék, hogy otthon maradhassak.

Amint aznap eljöttem tőle, telefonon lemondtam a műtétet. Nem tudnám megmondani, miért. Rossz ötlet volt. Nem voltak jó okaim. És nem azért, mert jó ember akartam lenni, nem igazán. Nem azért, mert szerelmes voltam Markba. Csak akartam azt a kisbabát. Jobban akartam, mint életemben bármit.

Kivágtam a legjobb ultrahangos fotót, és az éjjeliszekrényemre tettem. Órákon át bámultam. Nagyon rossz és groteszk kép volt, és idegesített, hogy nem adott kapaszkodót, amiből elképzelhetném, milyen lesz a baba. A testem titokban alkotott valamit, és én kénytelen voltam ezeken a szemcsés fekete-fehér fotókon kukkolni a belső szerveimet. De kitartottam, hűségesen várakozva.

Margo a tizenhatodik hét után, amikor az abortusz már nem volt törvényesen lehetséges, megírta Marknak, hogy megtartja a babát. El akarta kerülni, hogy a férfi megpróbálja lebeszélni róla. Mark nem válaszolt. Margo kioktatásra számított, rémült telefonhívásra. Napokon át várta a reakciót, amiről biztosan tudta, hogy jön majd. Még az e-mail után két héttel is arra számított, hogy a férfi megkeresi valamilyen módon. De nem tette.

Margót megijesztette, hogy ez mennyire fáj neki. Hogy nem vesznek róla tudomást. Talán arra számított, hogy ha megtartja a kisbabát, azzal rákényszeríti a férfit, hogy foglalkozzon vele. Nem ezért döntött így. Nem azt várta, hogy Mark férjet és apát játsszon. Ezt tudta. Ha a férfi azt mondja: „Rendben, a házasságom úgyis csak színlelés, elválok, elveszlek feleségül, és felnevelem a kisbabát”, Margo elborzadt volna. Nem is vágyott túl gyakran Markra. De a férfi mindennél határozottabban állította, hogy Margo fontos. Margo csodálatos. De ha tényleg az volna, akkor így bánna vele?

Amikor Margo elmondta Jinxnek, hogy megtartja a babát, a férfi nagyon lazán fogadta.

– Örömmel várom, hogy nagypapa legyek – mondta a maga furán nyugodt, Mr. Rogers-szerű hangján. Margo volt a legfiatalabb a gyerekei közül, és az első, akinek kisbabája lesz. Margo tisztában volt a helyzet iróniájával.

– Ha fiú, lehet, hogy pankrátor lesz belőle – jegyezte meg Jinx.

Margo emiatt rosszul érezte magát, mert Mark alacsony. Még csak nem is egy nagy, erős fajankót választott, hogy gyereket nemzzen neki, hanem egy alacsony, erkölcstelen különccel párosodott. Jinx elegánsan kitöltötte a csendet.

– Nem tudtam, hogy van pasid – mondta.

– Valójában nincs.

– O, semmi baj, Margo! Szerintem jól megleszel.

Azóta nem beszéltek. Margo most felhívta.

– Félek – bökte ki, amint a férfi felvette.

– Üdv! – mondta a férfi fura hangon. Aztán Margo meghallott a háttérben egy nőt. Lehetett egy szerető, vagy a felesége, vagy az egyik lánya, és Margo tudta, ez azt jelenti, az apja rövidre fogja majd a társalgást. Legalább felvette, mondta magának. Látta, hogy ő hívja, és mégis felvette. Ez is egyfajta szeretet.

Rögtön a lényegre tért.

– Mi van, ha nagy hibát követek el?

– Nem teszed – felelte az apja. Mindketten tudták, hogy a lehető legrövidebben kell beszélniük. Olyan volt, mintha morzekódot használnának.

– Nem? Biztosan tudod?

– Garantálhatom – válaszolt a férfi.

– Rendben – mondta Margo.

– Rendben – mondta Jinx.

Amint letették a telefont, Margo jobban érezte magát. De csak lassan, kelletlenül oldódott benne a feszültség, mint amikor az ember állott sört tölt ki.

Egy szombati napon, amikor Margo már a hatodik hónapban volt, elmentek Shyanne-nel vásárolni a Goodwillbe. Azt remélték, találnak egy használt babakocsit, amely első ránézésre nem szánalmas. Margo még soha életében nem vágyott úgy semmire, mint most egy UPPAbaby sport babakocsira, de a babakocsik a Goodwillben fényévnyire voltak az álommárkától. Barna alapon virágmintás huzatuk egy másik korszakot, esetleg országot idézett, talán a Szovjetuniót, és rájuk száradt az ennivaló, amit egy előző kisbaba fogyasztott – ránézésre elég sok tojást.

– Marknak kellene megvennie a babakocsit – mondta Shyanne. – Ez a legkevesebb, amit megtehet. Beszéltél vele erről egyáltalán?

Miután Shyanne elfogadta, hogy Margo nem veteti el a babát, kizárólag egyetlen dologra koncentrált: hogy pénzt szedjenek ki Markból. Minden beszélgetésük e körül forgott: Margónak perelnie kellene az apaság elismeréséért, és elérni, hogy a férfi gyermektartást fizessen. Shyanne fel volt háborodva, amikor Margo erre nem volt hajlandó, és azt mondta, nem akarja tönkretenni Mark házasságát. A felesége nem tudott róluk, és Mark kétségbeesetten igyekezett, hogy így is maradjon.

– Ne kövesd el ugyanazt a hibát, amit én – mondta Shyanne. – Lehet, hogy tudat alatt azt reméled, ha nagylelkű vagy, és nem forgatod fel a házasságát, talán, tudod, a dolgok köztetek...

De erről szó sem volt. Margo tényleg nem akarta, hogy bármi köze legyen a jövőben Markhoz.

– Nem – jelentette ki. – Nem kérek Marktól egy átkozott babakocsit.

Csakhogy most a sírás határán volt a Goodwillben, és sosem gondolta magáról, hogy anyagias lenne. Tökéletesen megfelelt neki mindig, amit a Targetben talált, vagy a turkálóban. De úgy érezte, ha kényszerűségből az egyik barna, pállott sportcipőszagú babakocsit választja, akkor a kisbabája felnőve kamionablakokon köpdös majd kifelé, és nevet a rasszista vicceken. És őszintén szólva igen nagy esélyét látta, hogy ez történjen, bármilyen babakocsit használ is. Fojtogató egy gondolat.

– Talán nincs is szükségem babakocsira – jelentette ki. – Vagy találok majd egyet használtan a neten.

– Megmondom, mit csinálsz – mondta az anyja, az üvegáru és kerámia, Margo kedvenc részlege felé vezetve a lányt. – Megírod Marknak, hogy...

– Nem – felelte Margo. – Nem tudom, hogy magyarázzam ennél jobban. Soha, de soha nem fogok kérni semmit Marktól. Soha.

Shyanne elhúzta a száját.

– Majd meglátjuk.

– Menjünk, nézzük meg még egyszer a kéket!

– A kék etetőtálcája rossz.

– Menjünk, nézzük meg újra – erősködött Margo, és visszavonszolta Shyanne-t a babakocsikhoz.

Végül Margó harminc percig állt sorba, és megvette a kéket, felemelt fejjel, a szemében fénylő büszkeséggel. Érezte belül a nyaldosó kék lángnyelveket, és hitte, hogy ez a tűz megtisztíthatja, hogy elégethet minden tisztátlanságot, és megmentheti őt.

Aztán megszületett Bodhi, és Margo egyedül volt vele a szobájában, mintha bezárták volna, ráparancsolva, hogy fonjon aranyat a szalmából. Más nők hogy csinálták? Egyhuzamban legfeljebb két órát aludt. A pizsamájára tej és babahányás száradt. Ahelyett, hogy átöltözött volna, felvette az óriási szürke pólópulóverét, felcsatolta magára Bodhit a hordozóban, és lecsoszogott a sarki benzinkútra, ahol narancslét és sajtos csipszet vett, azt a reggelit, amelyet ő meg Becca talált ki, és Narancskájának nevezett el.

Még a telefonbeszélgetésük után nem sokkal SMS-t küldött Beccának: „Megtartom”, és Becca nem válaszolt. Amikor Bodhi megszületett. Margo küldött Beccának egy fotót. Becca visszaírt: „Gyönyörű! Gratulálok!”, de azóta nem adott magáról életjelet. Páran Margo középiskolai lányismerősei közül, akik dicséretes módon próbálták megőrizni a barátságot Margóval, átmentek hozzá némi kínai kajával, miután Bodhi megszületett, azt remélve, hogy majd nézhetik a Netflixet, de csalódniuk kellett, mert egy kisbabával lehetetlen szórakozni. Nem tudták, hogyan fogják a kicsit – Bodhi megfeszítette a hátát, és kézzel-lábbal kapálózott a kezükben –, úgyhogy még segíteni sem tudtak, amíg Margo lezuhanyozott. Bodhi egy teljes tányér omlettet levert a hadonászó karjával, miközben Margo cicijére volt csatlakozva. Ez volt a másik dolog: a két melle ott volt mindenütt. Elfelejtette el rakni őket, és az egyik cici ott lógott, mint egy kancsal szem, miközben Margo befejezett egy mondatot, vagy evett egy falatot. És a mellbimbói furán megnyúltak, legalább másfél centisre. Nem volt valami szórakoztató meglátogatni Margót és a babát, úgyhogy fokozatosan mind elmaradtak.

Margó lakótársai nem voltak megértőek a bébivel szemben. Mindhárman úgy viselkedtek, mintha az, hogy Margó szült egy kisbabát, nagyjából ugyanolyan volna, mintha hozott volna egy kutyát, holott a bérleti szerződés megtiltja, hogy kutyát tartsanak. Szerintük egy síró bébi önhatalmú beköltöztetése a lakásba ugyanaz a kategória, és Margo megértette az álláspontjukat. Halványan emlékezett még az ilyen gondolkodásmódra, de nem volt képes elmagyarázni nekik, mi változott az ő számára, vagy hogy szerinte a többieknek hogyan kellene viselkedniük.

Egyszer az éjszaka közepén Bodhi nem hagyta abba a sírást, és neki fogalma sem volt, miért. Megpróbált mindent: kicserélte a pelenkáját, megszoptatta, megbüfiztette. De a baba továbbra is ívbe feszülve fülsiketítőén rikoltozott, mint egy végtelenül kiborult sasmadár. Margo megpróbálta a gyerek szájába tömni a mellét, de ő csak elfordította a fejét, és tovább sikoltozott.

Nagyobb Kát dörömbölt a falon.

– Halkabban odaát!

– Nem gondolod, hogy ha tudnám, hogyan hallgattassam el, megtenném? – rikkantott vissza Margo.

Hallotta, hogy Nagyobb Kát a falhoz vág valamit. A hangja alapján egy könyv lehetett, vagy talán egy ébresztőóra, mindenesetre valami viszonylag nehéz dolog.

– Mit akarsz, mi a picsát csináljak? – kiabált át Margo.

– Menj el! – üvöltötte Nagyobb Kát, aztán lábdobogás hallatszott, és Nagyobb Kát máris ott állt a szobájában. Hadarva mondta, mint egy árverésvezető: – Nem tudom, miért képzeled, hogy ez elfogadható. Ez teljesen elfogadhatatlan, te kurvára begolyóztál, ha azt hiszed, nekem nincs holnap semmi dolgom. Záróvizsgám van biokémiából, és te nem érted, mibe kerülhet nekem a ma éjszakai alvás, fel sem foghatod, úgyhogy, ha nem tudod elhallgattatni, akkor vidd ki a lakásból!

Megjelent Kisebb Kát is az ajtóban.

– Nem tudnátok halkabban? – mondta.

– Hajnali kettőkor kirúgnátok egy háromhetes babával a lakásból? – kérdezte Margo, és érezte, hogy az éledő düh csodálatos melege átjárja a testét. Nem tudta, hogy erre van szüksége: hogy kiadja a dühét. Nagyon dühös volt, már hetek óta. Markra, amiért teherbe ejtette, és amiért beigazolódott, hogy a kisbabákkal nehéz, és nem kellene szülnie. Shyanne– re, amiért nem segített többet, és amiért igaza volt, hogy ezzel a döntéssel tönkreteszi az életét. Valóban tönkretette az életét. Az élete romokban hevert. Nem zuhanyozott már négy napja, és amikor sikerült neki, akkor sem tehetett mást, mint hogy Bodhit a fürdőszobaszőnyegre fekteti, és hagyja, hogy sírjon, miközben beszél hozzá, énekel neki, és olyan gyorsan mossa közben a haját, amennyire csak lehet. Mi a csudáért csinálta ezt? Tulajdon ostobasága megsemmisítő következményei. És mindez annál inkább fájt, mert Bodhit jobban szerette, mint bármit vagy bárkit korábban, és le nem mondott volna róla a világ minden kincséért sem.

– Baszódjatok meg! – fakadt ki Margo. – Egy kicsit segíthetnétek nekem. Mutathatnátok némi alapvető emberséget irántam.

– Miről beszélsz? – kérdezte Nagyobb Kát á sötét hálószobában hadonászva. – Elment az eszed? Ez a te kisbabád! A te felelősséged, nem az enyém! Az én felelősségem az, hogy átmenjek a biokémia-vizsgán!

– Szerintem – szólalt meg halkan Kisebb Kát – Margo azt akarja mondani...

– Rendben – vágott közbe Margo. – Elmegyek.

Bodhit felcsatolta magára, és sapkát nyomott a fejére.

– Most boldogok vagytok? – kérdezte.

– Igen! – felelte Nagyobb Kát. – Mert végre alhatok!

– Margo... – kezdte Kisebb Kát, de aztán többet nem mondott.

Margo becsapta az ajtót, és leszökdécselt a külső lépcsőn. Normális körülmények között rettegett a lépcsőtől Bodhival, mert biztos volt benne, hogy megcsúszik és leesik, és agyonnyomja a kicsit a hatalmas testével (nagyon is tisztában volt a méretkülönbséggel; háromhetesen Bodhi alig volt akkora, mint egy kisebb macska). Ám a düh olyan erőt adott neki, hogy nem félt semmitől. Amikor kiért a sötét utcára, elvarázsolta az éjszaka szépsége. Friss volt a levegő, de nem hideg. Sütött a hold. Margo elindult a kocsija felé, mert nem tudta, mi mást tehetne. A mozgástól elringatva Bodhi megnyugodott, elfészkelt a hordozóban, és Margo látta rajta, hogy az elalvás határán van. Végignézett a járdán. Szép éjszaka volt. Égtek az utcai lámpák, és Margo viszonylag biztonságban érezte magát, amíg a kis lakónegyedben marad, és nem kerül túl közel a sztrádához.

Több mint egy órán át sétált Fullertonban, azon gondolkodva, ami történt; a döntéseken, melyek idáig vezettek, és hogy mindez mit jelent. Hogy milyen sokat jelentene most egy kis kedvesség, amit senki sem hajlandó adni neki. Hogy az ő kis szentje mennyire hétköznapi és bosszantó másoknak.

A kimerültségtől teste-lelke fájt. Még sosem volt ennyire gyámoltalan, mégis erősebb, mint valaha. Azt már nem választhatta, hogy a földre veti és jól kisírja magát. Tovább kell mennie. El a rózsabokrok és kerti törpék mellett a sötétben az alvó babával a mellén, azon tűnődve, mikor tud biztonságban hazamenni.

NEGYEDIK FEJEZET

Margo nem számított rá, hogy Shyanne ügyetlenül bánik majd a kisbabával. Amikor Bodhit a karjába tették, valami fura dolog történt Shyanne-nel, mintha marionettbábu lett volna, aminek a zsinórjai túl magasra húzták a karját, és még a boldog mosoly sem tudta elfedni az asszony egyre erősödő rémületét.

– Ez nagyon fura, anya – jegyezte meg Margo, mert tényleg fura volt, határozottan fura.

– Nos, eltelt már némi idő, mióta utoljára kisbabát tartottam a karomban, ha nem haragszol – válaszolt Shyanne.

Bodhi mintha mindig sírt volna, amikor Shyanne tartotta. Margo meg volt győződve róla, hogy azért, mert Shyanne nem tud ellazulni, és a gyerek megérzi a feszültséget.

– Vagy talán a parfümöd miatt van, anya. Lehet, hogy túl erős a kis orrának.

– Nem értem, miért szoptatod. Miért nem üvegből eteted?

Shyanne többször is feltette már ezt a kérdést, és Margo minden alkalommal elmagyarázta, hogy ha túl korán adna cumisüveget a babának, azzal megzavarná a szoptatási rendjüket.

– Te szoptattál engem? – kérdezte Margo, végre összerakva magában a dolgot.

– Hát, megpróbáltam – felelte Shyanne.

Margo habozott, megkérdezze-e, hogy nem Shyanne implantátumai miatt volt-e lehetetlen a szoptatás.

– Súlyos fertőzést kaptam – közölte Shyanne, a mellkasára intve.

– Mastitist?

– Nevezd, aminek akarod.

– Jinx sokat volt itt, amikor kisbaba voltam? – kérdezte egy másik látogatás alkalmával, egy kudarcba fulladt próbálkozás után, hogy Shyanne cumisüvegből anyatejet adjon Bodhinak. Bodhi ordított, Shyanne pedig reszketett a pániktól, miközben próbálta a cumit a baba szájába erőltetni.

– Nem, éppen ez volt a baj – válaszolt Shyanne. – Úgy volt, hogy jön, de aztán nem jött. Éppen akkor sérült meg Japánban.

– O, te jó ég! Mennyi idős voltam, mikor megsérült a háta?

– Háromhetes.

– Jézusom! A mamád itt volt, hogy segítsen neked?

– Viccelsz? Mama rettegett a repüléstől. És az sem tetszett neki, hogy házasságon kívül gyereket szültem. Szóba sem jött, hogy ideautózzon Oklahomából, és kisegítsen engem abból az ostoba zűrből, amibe a saját átkozott hibámból kerültem.

– Jinx mikor jött el végül? – kérdezte Margo. Tudta, hogy az apja megsérült, amikor ő kisbaba volt, de az sosem merült fel benne, hogy ez pontosan mit jelenthetett az anyjának.

– Nos, az első műtétje Japánban volt, mert nem tudott repülni, utána két hónapos rehabilitáció következett ott. Amikor hazajött, Cherivel és a családdal kellett lennie, úgyhogy nem emlékszem pontosan, de azt hiszem, kilenc hónapos lehettél, amikor először látott.

– Nem ölted meg?

– Megöltem volna, ha nem kell annyira a pénz, amit kaptam tőle – nevetett Shyanne, de nem hangzott nagyon vidámnak.

– Nem lehetett sok pénze. Hiszen elvesztette az állását, nem igaz?

– Aha – válaszolt Shyanne. – Nem volt épp vidám időszak senkinek. Még mindig szaladgál a hideg a hátamon, ha csak beszélek róla.

– Nagyon sajnálom, anya – mondta Margo, és komolyan gondolta. Mielőtt világra hozta Bodhit, akkor is tudta, hogy az anyja szereti, de nem értette, milyen drága volt az a szeretet, és az anyja milyen árat fizetett érte.

Margo a szülés után akkor ment először dolgozni, amikor Bodhi körülbelül hathetes volt. Shyanne vigyázott rá, de azután azt mondta, soha többé nem fog.

– Visszajönnek az emlékek – mondta. – Nem szeret engem, Margo. Órákig csak sír és sír, ami nem tesz jót egy kisbabának.

Margo bólintott. Ő sem akarta, hogy Bodhi órákig sírjon.

A következő műszaknál Margo bébiszittert fogadott, az anyja szomszédját, akinek az előkertjében egy béka formájú Elvis kerti dísz állt. Ő azt mondta, a kisfiú nem fogadta el a cumisüveget, és gyakorlatilag hét órán át egyfolytában sírt. A következő műszakjára Margo felfogadott egy Teresa nevű bébiszittert a Care.com-ról. Teresa huszonnégy éves volt, gyermekpszichológiát tanult az egyetemen, és korábban iker kislány babák mellett volt dadus. Amikor Margo hazaért, Teresa gyakorlatilag kirohant a lakásból, mondván, remek volt minden, és Bodhi egy angyal. Bodhi magánkívül volt, habár megnyugodott, miután Margo megszoptatta, úgyhogy Margo megnyugtatta magát, hogy minden rendben van. Később fagylaltot keresve benézett a mélyhűtőbe, és látta, hogy a hat tasak anyatej, amit hagyott, érintetlen. Mintha Teresa meg sem próbálta volna megetetni Bodhit. A lakótársai azt mondták, a baba egyfolytában sírt, és Margo soha többé nem hagyhatja bébiszitterekre a lakásban.

Margónak még egy műszakja volt a hétvége előtt – vagyis az ő hétvégéje, kedd-szerda előtt –, úgyhogy felhívta az anyját.

– Muszáj elvállalnod – mondta. – Most nagyon nagy szükségem van a támogatásodra.

– Nokedli, nem vagyok képes rá – felelte Shyanne. – Amikor sír, elfog a pánik. Mondom, az a baba nem szeret engem.

– Ő egy kisbaba, nincs olyan, hogy szeret vagy nem szeret. Kérlek. Csak ezt kérem tőled – könyörgött Margo.

– Nokedli – szabadkozott Shyanne.

– Fizetek neked – vágta ki Margo.

Az anyja némi szünet után megszólalt:

– Egye fene, hánykor?

Ám a műszakja felénél felhívta Margót az étteremben, és közölte, egy perccel sem tud tovább vigyázni Bodhira, és ha Margo nem jön érte, Shyanne odaviszi, és ott hagyja a csaposnál. Tessa, a tulajdonos rendkívül bosszús volt, amikor a telefont átadta Margónak.

– Telefon önnek, madame.

A munkahelyen általában szigorúan tilos volt magánjellegű hívásokat fogadni. Tessa szemfestéke elmaszatolódott, amitől a nő még inkább úgy nézett ki, mint egy elegáns és gyönyörű buldog.

– Akarod, hogy odavigyem? – kérdezte Margo anyja. A hangja fémesen csengett az ormótlan, zsinór nélküli telefonkészülékben.

Margo nem tudta, Tessa mitől lenne dühösebb: ha elmenne a műszak közepén, vagy ha megjelenne egy bébi a pultnál. Nyitotta a száját, de nem jött belőle hang.

– Mi történik? – kérdezte Tessa, Margo arca láttán megenyhülve. – A babáról van szó?

– Nem – válaszolt Margo. – Úgy értem, igen, ő jól van. A mamám azt mondja, nem tud rá vigyázni, mert állandóan sír, és azt kérdi, idehozhatja-e.

– O, a picsába! – mondta Tessa. Kiragadta a telefont Margó kezéből, és ráförmedt Shyanne-re. – Szégyellhetné magát! Hozza ide! Én magam fogok vigyázni rá.

Aznap este Tessa megengedte, hogy Margo megszoptassa Bodhit a hátsó irodában, amitől a gyerek azonnal elaludt. Tessa átvette, és az ő masszív mellén aludt az egész műszak alatt, amitől Tessa szinte babasuttogónak érezte magát. Az összes részeg törzsvendég odajött, hogy megcsodálja a kicsit, és Tessa előadta, mi a titok: bármivel próbálkoztak, végül az vált be, hogy egy kis whiskybe áztatott mosogatóruhát adtak neki, hogy szopogassa, habar Bodhi nem ettől aludt el.

Bizonyos értelemben olyan volt, mint egy kilencvenes évekbeli sitcom, és Margo elképzelte, hogy Tessa lenne a da– dus, és a mellére szíjazott Bodhival vezethetné az éttermet. A kisfiú valamiféle kabala lenne. Semmi nem vidítja fel úgy a korosodó alkoholistákat, mint egy kisbaba! A műszak végén Margo rendet rakott, és szétosztotta a borravalót. Jól érezte magát. Többet keresett, mint máskor, és a műszak második felét könnyű szívvel dolgozta végig, tudva, hogy Bodhi biztonságban van. Amint lefejtette az alvó kisbabát Tessa melléről, Tessa közölte vele:

– Valamit ki kell találnod.

– Tudom – válaszolt Margo.

– Ha nem szerzel egy bébiszittert a következő műszakra, ki vagy rúgva.

– O! – mondta Margo.

– Tudom, hogy durván hangzik, de édesem, neked nem volna szabad itt lenned. Neked otthon kellene lenned a babával.

– Igen – felelte Margo. Hirtelen nagyon dühös lett, ami váratlan energiával töltötte fel. – Csak hát, tudod, élnem kell, lis lakbért fizetnem.

– Költözz haza az anyádhoz! Jézusom! – mondta Tessa, és a szemét dörgölte az öklével. A csapos, Jose, aki már százmillió éve ott dolgozott, de valahogy még mindig csak huszonháromnak nézett ki, meghallotta a beszélgetésüket, és töltött Tessának még egy whisky-szódát.

– Nem költözhetek az anyámhoz – jelentette ki Margo.

– Mi a francért nem? Mi az, nem jöttök ki egymással. Ezek a dolgok nem számítanak, Margo, van egy kibaszott kisbabád!

Margo csak állt ott dühösen, és próbált nem sírni. Dacosan hallgatott.

– Valójában nem akarlak kirúgni – közölte Tessa sóhajtva. – Úgy értem, persze ki foglak, de nagyon fogom utálni, úgyhogy kérlek, ne kényszeríts rá.

Margo bólintott. Nem volt képes Tessára nézni. Nem volt képes senkire sem nézni. Körbehordozta a tekintetét, és az étterem sötét kaleidoszkópja örvénylett körülötte. A sok nevető részeg. A kisbabája a karjában.

– Jó éjt! – mondta.

– Margo – szólalt meg Tessa. – Ne borulj ki!

Margo ment tovább, kilépett az ajtón, végigment az utcán az ütött-kopott lila Civicjéhez. Te jó ég! Mennyire örült ennek az autónak, amikor megkapta, harmadikos korában. Használt volt, és már rengeteg kilométer volt benne, de volt napfénytetője, meg rádiója, és csak ez számított. Jinx lepte meg vele. Margo és Becca körbeautóztak, hogy kikémleljék a házakat, ahol azok a fiúk laktak, akik tetszettek nekik.

Bodhi abban a pillanatban felébredt, hogy Margo betette a babaülésbe, és az úton hazafelé végig sírt.

Margónak két szabadnapja volt a következő műszakja előtt, de nem jutott eszébe új megoldás bébiszitterfronton. A dadusok és a bébiszitterek heti bére nyolcszáz dollár volt, míg a bölcsőde háromszáz dollár. Ám a bölcsőde kizárólag nappal volt elérhető, a nappali világosság megszállottja. Ha valami tisztes állása lett volna, titkárnő vagy ilyesmi, könnyebben talált volna gyermekfelügyeletet. De ő éjszaka dolgozott, ami valahogy megfosztotta őt a megfizethető gyermekfelügyelet jogától. Ennek nem volt semmi értelme! Az éjszakai gyermekfelügyelet sokkal könnyebb lett volna – a babák olyankor alszanak.

Miből fog megélni? Vállalta, hogy keményen dolgozik, nem alszik, ronda egyenruhát visel, eltűri, hogy nap mint nap lekezelik. Hajlandó volt megtenni mindent, amit csak kell. De hinnie kellett abban, hogy van értelme.

A probléma részben az volt, hogy mivel óránként húsz dollárt keres, ha megfizet valakit, hogy éjjelente vigyázzon Bodhira, az több mint a felét elviszi a bevételének. Gondolt rá, hogy ebédidőre cserélje a műszakját, de amikor felhívta a helyi bölcsődét, tele voltak. Szeretne felkerülni a várólistára? Milyen hosszú a várólista? Ó, nem olyan hosszú, többnyire csak három-hat hónapot kell várnia a jelentkezőnek.

– Komolyan beszél? – kérdezte Margo. – Akkor fel kellene iratkozni a várólistára, mielőtt még megszületik a gyerek!

– Pontosan ezt csinálják az emberek – felelte a nő.

– Ó!

Hogy lehiggadjon, Margo mások furcsa örömforrásairól nézett videókat a YouTube-on, miközben Bodhit szoptat– ta. Például ahogy tökéletesen felvágnak egy sajttortát, vagy fóliába csomagolnak egy bőröndöt. Amikor ezt megunta, a Twittert kezdte görgetni, ami olyan volt, mintha más emberek gondolatainak piszkos vizében lubickolt volna. Az Instagram-oldalán ugyanazok a reklámok ismétlődtek újra meg újra. Az algoritmus nagyon kiismerte, és állandóan ugyanazt az összeállítást kínálta neki: vitaminokat, flancos gyerekruhákat és olyan leggingseket, amik jobban kiemelik a fenekét. Ez persze csak sóvárgás volt a köbön. Ebből semmit sem engedhetett meg magának. Ennek ellenére képernyőképet csinált azokról a dolgokról, amelyekre a leginkább vágyott.

A lelke legmélyén Margo nem hitte, hogy Tessa kirúgná. Nem reális két napot adni arra, hogy egy ilyen súlyos, makacs problémát megoldjon. Margónak több időre volt szüksége, hogy kitaláljon valamit. Talán Tessa segítene neki ötletelni.

A következő műszakja előtti este küldött egy SMS-t Tessának:

Nem találtam bébiszittert.

Tessa válaszolt: Most kurvára viccelsz.

Margo: Csak még egy kis időre van szükségem. Nehéz bármit ilyen hirtelen kitalálni.

Tessa: Kilenc hónapod volt, hogy kitalálj valamit. Sajnálom, Margo.

Margo: Várj, ki akarsz rúgni?

Tessa: Igen.

Margo: Ki vagyok rúgva?

Tessa: Igen.

Margo: Várj, ez komoly?

Tessa erre már nem válaszolt. Akkor ennyi. Margo majdnem két évig dolgozott nála.

Újra és újra beletúrt a hajába.

Azt hitte, több kedvességet várhat majd az emberektől, ha megtartja a babát. De a nők rosszallóan felhúzták a szemöldöküket, amikor meglátták őt Bodhival az élelmiszerboltban. A férfiak tekintete átsiklott rajta, mintha láthatatlan volna. Bárhová ment, mintha a szégyen felhőjében járt volna. Egy ostoba lotyó volt, amiért szült egy gyereket, de ha elment volna abortuszra, akkor ugyancsak egy ostoba lotyó lett volna. Ezt a játszmát nem nyerhette meg. Sokan próbálták figyelmeztetni: az anyja, Mark, még Becca is. Ám amikor az elszalasztott lehetőségekről beszéltek, azt hitte, a főiskola négy évére gondolnak. Nem értette, hogy arra gondoltak, minden egyes ember, akivel találkozik, minden új barát, minden potenciális pasijelölt, minden munkaadó, minden főbérlő mérlegeli és megítéli majd ezt a választását.

Hogy lehiggadjon, megevett két tál Crunch Berriest, amíg azt nem érezte, hogy a cukor és az ételfesték szétárad a vérében, mint a varázslat. Rájött, hogy a pánik ellenére a lelke legmélyén örül, amiért kirúgták. Hogy nem kell többet fekete borsot őrölnie. Hogy többé nem kerül salátaöntet a kezére, amit jobb híján beledörzsöl a bőrébe, mint egy kézkrémet.

Elmosolyodott, amikor arra gondolt, soha többé nem kell látnia Séant, a főszakácsot, aki egyszer csellel elérte, hogy megnézze a farkát, amikor egy tányérra rakta némi petrezselyemkörítéssel.

Az üres tálat a mosogatóba tette, és visszaosont a szobájába az alvó kisbabájához.

Másnap majd regisztráltatja magát munkanélkülinek. Kitalál valamit. Mert az lehetetlen, hogy ne legyen megoldás. Az idő kezdete óta születnek kisbabák, és valahogy boldogulnak az emberek. Csak egy kicsit jobban kell próbálkoznia.

Másnap reggel Margo még aludt, amikor kopogtak a szobája ajtaján.

Nagyobb Kát és Kisebb Kát volt az.

– Csak tudatni akartuk veled, hogy találtunk magunknak egy másik albérletet – közölte Nagyobb Kát.

– Bodhi alszik – suttogta Margo, és intett, hogy vegyenek vissza a hangerőből. Nagyobb Katnek csodálatosan erős, telt hangja volt. Ez volt az egyik, amit Margo eleinte kedvelt benne.

– O, bocs – súgta vissza Nagyobb Kát, rejtélyes módon még mindig hangosan. – Találtunk egy új albérletet. Úgyhogy egy hét múlva kiköltözünk. Csak időben akartunk szólni, hogy új lakótársakat kereshess.

Beletelt pár másodpercbe, míg Margo felfogta, mit mond Kát. Technikailag csak Margo és Suzie nevén volt a bérleti szerződés. Ők adták ki a két szobát a két Katnek, de semmi nem volt írásba foglalva.

– Nincs harmincnapos felmondási idő? Ugye most csak vicceltek velem? – suttogta Margo elvékonyodott hangon.

– Hát már kifizettük a bérleti díjat erre a hónapra, úgyhogy van, izé huszonöt napod, vagy mi – válaszolt Kisebb Kát.

Margo nem tudta, mit mondjon. Annyira igazságtalan volt ez a helyzet, hogy szinte már irreálisnak tűnt. Nincs valaki, aki felügyeli, hogy mennyi rossz dolog történhet egyszerre?

– Lesz egy tengerimalacunk! – súgta Kisebb Kát, az álla alatt izgatottan összefonva az ujjait.

– Remek – súgta Margo. – Még remekebb lett volna, ha több időt adtok nekem.

– Nos, nem tudtunk – mondta Kisebb Kát. – Sajnálom!

– Sok szerencsét a babával, meg minden – szólalt meg Nagyobb Kát, felvont szemöldökével jelezve, milyen nagy szüksége lesz Margónak a szerencsére. A mozdulattól kissé megemelkedett a beanie a fején. Túl kicsi volt rá, és most, hogy kimozdult a stabil helyzetéből, elkezdett lecsúszni Kát fejéről. Margo csak állt, és nézte, és Nagyobb Katnek éreznie kellett, de nem igazította meg.

– Majd meghívunk a házavatóra – közölte Kisebb Kát.

– Rendben – felelte Margo, és becsukta az ajtót. Aztán az ágyához ment, és hasra feküdt az alvó Bodhi mellett. Nem sírt, csak a takaróba nyomta az arcát. A bérleti díj háromezer-kilencszázkilencvenöt dollár volt, amit négyfelé osztottak, úgyhogy most havonta kétezer dollár hiányozni fog. Margo nem hitte, hogy Suzie bele tudna adni a hiányzó összegbe. Nem azért, mert Suzie-ra nem lehetett számítani, hanem azért, mert Suzie a Dékáni hivatalban dolgozott gyakornokként talán tizenegy dolláros órabérért, és az összes pénzét manófülekre, varázslóköpönyegekre meg hasonló holmikra költötte. Suzie anyja még nehezebben élt, mint Shyanne. Suzie-nak egyszer plazmát kellett adnia, hogy megvehessen egy pár kontaktlencsét, amitől úgy nézett ki, mint egy macska.

– Picsááába! – mondta Margo a paplanba. Elgondolkodott, vajon mikor kell abbahagynia a káromkodást a baba közelében. Egy darabig még biztosan nem.

Majdnem két teljes napba telt, amíg Margónak sikerült munkanélküliként regisztráltatnia magát. El kellett hoznia a születési anyakönyvi kivonatát és a társadalombiztosítási igazolványát Shyanne-től, de végül hivatalosan is felvették a segélyezettek listájára. Amikor az utolsó képernyőképhez ért, elállt a szívverése. Gratulálunk! Az állam ezerkétszázharminchat dollárt ad neki havonta. Digitális konfetti záporozott le a képernyőn.

Margo csak bámult. Hogy gondolta bárki is, hogy Kaliforniában ennyiből meg lehet élni? Kétszáz dollárja marad, miután kifizeti a bérleti díjat, feltéve, hogy azonnal talál új lakótársakat.

Felvette a telefonját, lerakta, aztán újra felvette, és felhívta Jinxet. Csak csörgött és csörgött. Normális körülmények között nem hagyott volna hangüzenetet ilyesmiről. A többi gyereke és a felesége tudtak róla, de nem szerették, ha Jinx beszélt vele, és Margo tudta, hogy Jinx felesége, Cheri állandóan a férfi telefonjában szaglászott. De nem volt képes várni, és arra gondolt, az apja valószínűleg Japánban van, Cher ¡-mentes övezetben.

– Apa, itt Margo! Nagyon komoly bajban vagyok. Kirúgtak a munkahelyemről, a lakótársaim pedig hirtelen ejtettek, és havonta három lepedő lakbért kellene fizetnem. Kértem munkanélküli-segélyt, de csak ezerkettőt adnak havonta. Segítségre van szükségem. Majd belehalok, hogy ezt mondom, mert magamnak köszönhetem, és mindenki megmondta előre. De meg vagyok rémülve. Úgyhogy, ha volnál szíves visszahívni, amint lehetséges, az nagyon... ki vagyok bukva. Szóval, igen. Rendben. Bocs, hogy ez nem volt túl vidám. Szeretlek.

Biztos volt benne, hogy az apja visszahívja. Még sosem kért tőle semmit. Nem kérte, hogy jöjjön el a ballagására, nem kért tőle iPhone-t, még csak azt sem kérte vagy várta el, hogy Bodhi születésekor meglátogassa. Egy egész életre elég zsetont gyűjtött össze eddig, és most megpróbálta beváltani őket. És tudta, hogy az apja szereti. Tudta, hogy telefonálni fog.

Pár nappal később, amikor egy mikrózott pizzát ettem a két Kát költöztetődobozainak tornyai között – amelyekről valami oknál fogva eldöntötték, hogy az étkezőfülkében van a legjobb helyük –, leégettem szinte az összes bőrt a szájpadlásomról. Miközben az érzéketlen fehér bőrlebenyeket bántottam le, a mamám hívott.

– Kenny találkozni akar veled.

Beletelt pár másodpercbe, amíg válaszolni tudtam.

– Már találkoztam Kennyvel.

– Futólag! – kiáltotta az anyám.

– Rendben. Szóval?

– El akar vinni téged vacsorázni, hogy jobban megismerjen.

Ez ijesztően hangzott.

– Te is ott leszel?

– Igen, gondolom. Vagyis nem kérdeztem. Te jó ég, nem is tudom!

– Ez egy felvételi beszélgetés lesz?

Mintha Bodhit hallottam volna a másik szobából. Elvettem a fülemtől a telefont, és hallgatóztam, de semmi. Az anyám még mindig beszélt, amikor a telefont újra a fülemhez emeltem.

– ...nem iszom előre a medve bőrére, azt már korábban megtettem, de tényleg úgy gondolom, ez azt jelenti, hogy kezd komolyodni a dolog, határozottan azt hiszem.

– Ha megkérné a kezedet, igent mondanál?

Ezt nehéz volt elképzelnem. Kenny nagyon öreg volt, és valahogy merev, ragaszkodott hozzá, hogy minden úgy legyen, ahogy ő elképzelte. Feszes pocakja volt, amilyen a sovány férfiakon szokott nőni, ahogy öregednek. Régen matekot tanított egy középiskolában, de korán nyugdíjba ment, hogy az egyházánál dolgozzon. A mamám a bloomingdale-es kedvezményével évek óta nagy tételben vásárolta a szépségszérumokat meg a ránctalanítókrémeket, és nem nézett ki harmincnál sokkal többnek. Úgyhogy bár Kenny csak hat évvel volt idősebb, mégis nagyon furcsán festettek egymás mellett.

– Arra mérget vehetsz! – felelte. – Az az ember minden, ami én nem vagyok. Ő zsugori, filléreskedő, és mindent előre megtervez.

Felnevettem. Elképesztő, hogy bármilyen lehangolt is az ember, mégis mulatságosnak találhat dolgokat. Sőt így még mulatságosabbnak tűnnek a dolgok.

– Margo, ez az, amit úgy nevezünk: biztonság. Jó kezekben tudod a jövődet. Hé! Böngészed már az álláshirdetéseket?

– Hát persze – válaszoltam. Egyáltalán nem böngésztem.

– És behívtak már valahová interjúra?

– Igen, egy halételeket árusító helyre szerdára.

Fogalmam sem volt, az agyam melyik része ötlötte ki ezt a hazugságot. Még azt sem tudtam, milyen nap van, és hány nap múlva lesz szerda.

– A halvendéglő tökéletes. Fogadni mernék, nagy borravalókat kapsz majd – jelentette ki az anyám.

Visszafojtott lélegzettel vártam, megkérdi-e, ki fog vigyázni a babára, és azon tűnődtem, arról is hazudjak-e, de nem kérdezte.

– Szóval a szép kövér nyugdíj-megtakarításáért mész hozzá Kennyhez?

Jó volt ugratni az anyámat. Mindig bekapta a horgot.

– Soha! – felelte. – Akkor is hozzámennék, ha egy centje sem volna.

– Dehogy mennél.

– De igen! – erősködött. – Mert Kenny olyan ember, aki ha el is veszít mindent, újra fel tudja építeni az életét.

– Szerinted az az ember hagyja majd, hogy négyszáz dollárt költs arckrémekre?

– Nem kell tudnia a krémekről.

– Tudni fog róla, ha hozzámész, és közös számlátok lesz, meg ilyenek. El sem hiszem, hogy feladod a függetlenségedet.

– Vannak módszereim – jelentette ki anyám. Tudtam, hogy a pókernyereményeiről beszél. Vagy a Jinxtől kapott pénzről.

– Szereted? – faggattam.

– Igen.

Gondoltam, hogy blöfföl, bár nem voltam benne biztos.

Még tudta fokozni:

– Csodálom. Csodálom azt, amilyen, mert annyira különbözik attól, amilyen én vagyok.

– Rendben – feleltem megenyhülve. Megértettem, hogy önmagát is áltatja. Az az igazság, hogy az anyám élete tarthatatlan volt, és ezt ő is tudta. Hosszú ideig kitartott, túl hosszú ideig, azt remélve, hogy Jinx elhagyja a feleségét, és elveszi, de ez nem történt meg, ő pedig tudta, hogy nem lesz fiatalabb. A mamám szerette a rosszfiúkat. Szerette a motoron száguldozó nagydarab izompacsirtákat. Az, hogy Kennyt választotta, aki nem a zsánere, egy utolsó kétségbeesett kísérlet volt, hogy megmentse magát önmagától, és ebben volt valami bölcsesség. Ha nem akarsz újra meg újra ugyanoda jutni, muszáj valamin változtatnod.

– Gondolom, nem tudnál kisegíteni egy kis pénzzel lakbérre, amíg állást keresek – mondtam. – A két Kát kiköltözött, úgyhogy nekünk kell előteremteni a hiányzó két lepedőt.

– Kétezer dollárt kérsz tőlem?

– Hát, valahogy úgy.

– Nincs kétezer dollárom, Nokedli.

– Sejtettem.

– Kérj Marktól! Neki kellene két lepedőt adnia neked.

– Ja – feleltem teljesen lezsibbadva.

– Szóval mikor érsz rá? Keresned kell egy bébiszittert is.

– Hogy Kennyvel vacsorázzak?

– Igen.

– Miért ne vinném magammal a babát?

– Nem beszéltem neki a babáról.

– Na jó! Nem fogok úgy tenni, mintha nem volna kisbabám, anya.

Tisztában voltam vele, hogy most kell elejét vennem a dolgoknak. Amikor nagyi végül meghalt, Shyanne többször a gyászra hivatkozva húzta ki magát a dolgokból.

– Tudtam, hogy ilyen leszel.

– Igen, mert kész elmebaj ez az egész.

– Semmi köze hozzá, hogy van-e gyereked, Margo.

– Elmegyek vacsorázni Kennyvel, amint megmondtad neki, hogy van egy kisbabám – közöltem vele.

– A picsába! – válaszolta, és letette a telefont.

ÖTÖDIK FEJEZET

Aznap, amikor a két Kát kiköltözött, Suzie előjött a szobájából, ledobta magát mellém a kanapéra, és azt mondta:

– Hála az égnek, hogy elmentek! Igaz?

– Na igen, kivéve a lakbér részét a dolognak – válaszoltam.

– Van pár barátom, aki talán beköltözne – jelentette ki Suzie. – Meg kell kérdeznem, milyen szerződésük van.

Rettegtem attól, hogy Suzie fura kocka barátai beköltözzenek. Egyfolytában szerepjátékoznának a nappaliban. De bólintottam.

– Próbáld meg – feleltem.

Bármit, csak ne kelljen hirdetéseket feladnom és interjúztatnom embereket. Bármit, csak hogy félálomban maradhassak, egyfolytában szoptatva. Két hét után kezdett nyilvánvalóvá válni, hogy Jinx nem fog visszahívni, és emiatt nagyon szomorú voltam.

– Hé, láttam Markot a kampuszon – bökte ki Suzie.

– Tényleg?

Nem akartam Markról beszélni. Fájt, ahányszor csak rágondoltam. Nem azért, mert hiányzott, vagy mert szerettem, csak úgy fájt.

– Rosszul nézett ki – jelentette ki Suzie. – Nagyon rosszul.

Vállat vontam, de egy kicsit azért örültem, hogy nem él és virul.

– Tudtad, hogy kinevezték tanszékvezetőnek?

– Gratulálok.

– Nem – tiltakozott Suzie. – Mindenki utál tanszékvezető lenni, túl sok meló. Mark baromi szerencsétlen. De most már ott van minden kari értekezleten, úgyhogy a tekintetemmel tudom sugározni felé a gyűlöletemet.

Suzie feladatai közé tartozott, hogy az értekezletekről jegyzőkönyvet készítsen a dékán számára. Belegondolni is fura volt, hogy valaha én is része voltam annak a világnak, a kampusznak és a főiskolának, most meg csak a benzinkút kedvéért hagytam el a lakást.

Befejeztem a tavaszi szemesztert, és júliusban megszületett Bodhi, úgyhogy nem iratkoztam be egyetlen órára sem ősszel. Úgy képzeltem, hogy majd valamikor visszamegyek, de mostanra ez a terv nevetségesnek tűnt.

– Megfoghatom egy kicsit? – kérdezte Suzie. Korábban sosem kérte ezt. Bodhi befejezte a szopizást, és most mélyen aludt a karomban. Átgördítettem Suzie mellére, hálásan, hogy felállhatok és nyújtózhatok egyet.

– Oda a derekam – közöltem.

– Ó, egek, mintha egy cica aludna rajtam! – gügyögött Suzie. – Egy embercica!

– Úgy tudnál maradni? – kérdeztem. – Nem kakiltam már vagy két napja.

– De mennyire! – suttogta Suzie. Hátradőlt, és Bodhi pihés fejét az álla alá dugta. – De ha felébred, berontok, és visszaszolgáltatom.

– Megbeszéltük.

Tíz nap volt a lakbér befizetéséig. Margo lenyelte a büszkeségét, írt Marknak, és háromezer dollárt kért tőle kölcsön. Kíváncsi volt, válaszol-e a férfi.

– Hát persze hogy e-mailezhetünk – mondta valaha. – Életünk végéig e-mailezhetünk egymással!

Mintha csak valóságos lett volna, ami köztük volt. Vajon Mark számára valóságos volt? Ezt Margo nem tudta eldönteni. Úgy tűnt, a férfi teljesen elmerül a fantáziálásában. De lehet, hogy Margo volt az ostoba. Persze hogy valóságos volt ez a dolog! Csak rá kell nézni erre a valóságos babára a karjában, meg az esedékes valóságos lakbérre.

Emlékezett arra a napra, amikor Mark és Derek vitatkozott az órán. Derek azt próbálta bizonygatni, hogy a harmadik személyű, mindentudó elbeszélő „őszintébbnek tűnik”.

– Az őszinteség és a fikció összeférhetetlenek – jelentette ki Mark.

– De, tudja, ott vannak a megbízhatatlan első személyű narrátorok, meg ilyenek – gesztikulált Derek a sápadt, puha kezével.

– A fikció mindig hazugság – közölte Mark. – Nézze, mindjárt megmutatom: „A gazdagon terített asztal roskadozott a hústól és gyümölcstől, bortól és süteménytől.” Van itt ilyen asztal?

Mark körülnézett, mintha az asztalt keresné.

– Igen, de... – kezdte Derek.

– Igen? – kérdezte Mark.

– Nem tudom – mondta Derek.

– Szereti, ha a hamis dolgai valóságosabbnak tűnnek?

– Azt hiszem, igen – válaszolt Derek.

– Én nem – jelentette ki Mark. – Én szeretem a hencegést. Szeretem a merészséget, amikor a szerző azt mondja:

„Hé, nézd, ez mennyire hamis, és most elfeledtetem veled mindezt.”

Margo tudta, hogy mindaz, ami Markkal történt, olyan hamis volt, mint annak a rendje. Ám ettől az eredmény nem lett kevésbé valóságos, és ő fizetett meg érte. Segítségre volt szüksége.

Eltelt egy nap, aztán még egy, anélkül, hogy egyetlen szót hallott volna Markról vagy Jinxről. Aztán jött egy hívás Margo mobiljára egy helyi számról, amiről Margo úgy gondolta, talán Bodhi orvosa, dr. Azarian lehet. De Mark anyja volt. Találkozni akart vele, hogy megbeszéljék Margó „követeléseit”. Margo, miközben hallgatta, el sem tudta hinni, hogy a férfi fogta a problémáit, és rálőcsölte anyucira. Ez abszurd volt.

– Nincsenek követeléseim – mondta Margo.

– Nos, nekem vannak – jelentette ki Mark anyja. És közölte Margóval, mikor és hol akar találkozni vele.

Az épület, ami előtt Margo állt, úgy nézett ki, mint egy egészségügyi központ. Amikor bement, és megkereste a szobaszámot, akkor látta, hogy az egy ügyvédi iroda. O!, gondolta, és belépett. Bodhi élénk volt, és mosolygós. A titkárnő megkérdezte, hogy hívják. Margo csodálkozott, hogy tudta a nevét, és egy megbeszélésre van előjegyzése. Bevezette egy irodába, ahol egy pink kosztümös, ránézésre gazdag, idős nő ült, meg egy lóarcú, göndör hajú ügyvéd. Az ügyvédet Larrynek hívták. Larry az ügyvéd. A nő, Elizabeth, Mark anyja volt. Láthatóan meglepődött, sőt megdöbbent, hogy Margo magával vitte Bodhit.

– Erre valóban nem számítottunk! – kiáltotta Elizabeth, nevetést színlelve.

Mit gondoltak, hol hagyja a babát? A velük élő svéd dadusával? Margo olyan feszültséget érzett az irodában, hogy az első öt percben nem is fogta fel, mit mondanak. Nyomasztó volt látnia, mennyire hasonlók Elizabeth és Mark modorossággal. Mindketten ugyanúgy néztek lefelé, hogy látni lehetett egyenes, törékeny szempillájuk szálait, és ugyanúgy csücsörítettek, mielőtt mondtak volna valamit. Amikor Margo végre mást is hallott a szívdobogásán kívül, Elizabeth még mindig beszélt. Minden alkalommal, amikor Larry megpróbált közbevágni, Elizabeth feltartotta a kezét, mintha vissza akarná nyomni a férfiba a szavakat.

– És ennek fejében maga garantálja, hogy a jövőben nem látogatja a Fullerton College-ot, nem keresi meg Markot, sem a családját. És alá kell írnia ezt a titoktartási szerződést, ezért van itt Larry.

Larry bólintott. Az biztos, hogy itt vagyok!

– Szóval megtudhatom, hogy szerepel-e Mark neve a gyermek születési anyakönyvi kivonatán? – kérdezte Larry.

– Oöö, nem. Üresen hagytam azt a helyet. De ha mindezt megteszem, akkor mi lesz? – érdeklődött Margo, átölelve Bodhit. A kisfiú az ölében feküdt és nézegetett, mintha Margo egy óriási emberi karosszék volna.

– Azonnal megkapná a tizenötezret a kezdeti kiadások fedezésére, ha úgy tetszik, és amikor a gyermek betölti a tizennyolcat, megkapja a már említett letétet.

Elizabeth egyfolytában „a gyermek”-nek nevezte Bodhit, habár Margo megmondta neki a nevét.

– Csak... volna rá mód, hogy újra elmondja nekem a letét részt?

Elizabeth hamis szemöldökrándulásaiból megállapította, hogy az asszony ostobának tartja, de mindenképp ki akarta deríteni, hogy miről van szó.

– Rendben – mondta Elizabeth lassan. – Fogunk ötvenezer dollárt, és letétbe helyezzük. Ezt úgy képzelje el, mint egy bankszámlát. És mi befektetnénk azt a pénzt úgynevezett befektetési alapokba. Az a pénz gyarapodna, és mire a gyermek betölti a tizennyolcat, körülbelül háromszázezret érne.

– Rendben – felelte Margo, kábultan az összegtől. – Ez korrektnek tűnik. Én lemondok a főiskoláról, de ő majd mehet.

– Maga is mehet főiskolára – jelentette ki Larry.

– Csak nem erre – tette hozzá Elizabeth. A rúzsa pontosan olyan árnyalatú pink volt, mint a kosztümje. Margo elképzelt egy szekrényre való ruhát, mind élénk málnasörbet színű, mintha Elizabeth Batman gazdag női változata volna. Habár ez túl jó volt, hogy igaz legyen. Elizabeth olyan nőnek tűnt, aki drappot is visel.

Hogyan lehet utálni azt az embert, aki megment?

– Rendben – mondta Margo.

– Szóval beleegyezik? – kérdezte hitetlenkedve Elizabeth. Arra számított talán, hogy Margo vitatkozni fog? Ez volt az egyetlen gyanús jel Margo számára, hogy valamilyen módon kihasználják. Nem rakta össze, hogy ez nem sok pénz ezeknek az embereknek, kérhetett volna kétszer ennyit, Elizabeth akkor sem tiltakozott volna. Margo a kezében tartotta Mark életét. Véget vethetett volna a karrierjének, tönkretehette volna a házasságát és a jó hírét. A Me Too mozgalom ott volt körülöttük mindenütt, a hírekben nap mint nap. Egy évvel ezelőtt Markot nem rúgták volna ki, amiért lefeküdt egy hallgatóval. Most minden változóban volt. A múlt felduzzadt és eltorzult egy új lencse alatt. Kezdett úgy tűnni, hogy még az egykor kurvás Monica Lewinsky is csak egy szegény gyakornok volt, akit kihasznált az Egyesült Államok elnöke. A férfiakat pellengérre állították, a férfiakat mellőzték, a férfiak elveszíthettek mindent.

De az, hogy ötvenezer dollár valakinek nem sok pénz, meghaladta Margo, az akkori Margo képzelőerejét.

Arra gondolt, Elizabeth, Larry és Mark azért rendezték ezt így, mert Margót valamiféle közönséges, éretlen lánynak gondolták, aki esetleg bedühödik, és felhívja Mark dékánját csak úgy, tréfából, vagy beállít az otthonába a dráma kedvéért. Margo megmondhatta volna nekik, hogy ő sosem tenne ilyet. Ám most az életben maradása függött attól, hogy azt higgyék, megtenné.

Úgyhogy aláírta mindenütt, ahol mondták. Túlságosan zavarban volt, hogy elolvassa a jelenlétükben. Amikor visszaült az autójába, a szerződéseket betömte a kesztyűtartóba. Nem akart rájuk nézni. Szinte piszkosnak tűntek. A csekket azonnal elvitte a bankba, hogy letétbe helyezze. Még sosem volt ötszáz dollárnál több a számláján. Ez nagyon sok pénznek tűnt. Aggódott, hogy a pénztáros esetleg számonkéri, megvádolja, hogy hamisította vagy lopta. Margo aláírta a csekket a hátoldalán, átadta, és a pénztáros azt kérdezte:

– Ez minden?

Még mindig látom őt, azt a Margót, amint szinte lebeg vissza a lila Hondájához, belül zsibbadtan, szinte sokkos állapotban. Azt sem tudta, mihez kezdjen. Bodhi csodával határos módon elaludt, úgyhogy elment az Arby’s autósbüfébe, rendelt két marhahúsos szendvicset, és mindkettőt meg is ette az autóban, míg a kicsi aludt. Amint a zsír bekerült a véráramába, rájött, hogy rendkívül boldog. Van tizenötezer dollárja. Igen, pocsékul érezte magát, megalázva, de megcsinálta. Megmentette magukat.

Szeretem a mai énemmel nézni a múltbéli énemet. Az önszeretet egy formájának gondolom. Megértőén megcirógatni az arcát annak a lánynak. Képzeletben lesimítani a haját.

Margo rettegett a vacsorától Kennyvel, amit Shyanne szervezett, miután végre megmondta a férfinak, hogy a lányának van egy kisbabája.

– Rendben – mondta Margo. – Hová megyünk?

– Az Applebeebe – válaszolt Shyanne. – Úgyhogy legyél csinos, de ne túl csinos.

Margo megértette az üzenetet. Shyanne nagyon hitt abban, hogy mindig az alkalomnak megfelelően kell öltözni, és általában több időt töltött azon szenvedve, hogy mit viseljen, mint hogy mit mondjon egy adott szituációban. Margót gyerekkorától a beszédes ruhaválasztás tudományára és művészetére oktatta. Shyanne azt akarta, a lánya úgy öltözzön fel, hogy Kenny értse, Margo számára ez különleges alkalom, és igyekezett, de azért a férfi ne feszengjen, amiért nem egy jobb helyre vitte.

– Agyonhordott? – kérdezte Margo. Shyanne abban hitt, hogy ha olyan ruhadarabot viselünk, amin látható, hogy már hordtuk, az rokonszenvet kelt az emberekben, úgy érzik, hogy igyekeztünk a lehető legszebben felöltözni abból, amink van.

– Talán a kis fekete kardigánt, ami kibolyhosodott – javasolta Shyanne.

– Vagy egy régi top egy szebb pulóverrel?

– Ennyire nem figyel a részletekre.

– Na, jó. Hányra?

Csak mikor már az Applebeeben ültek, akkor kapcsolt Margó, hogy enni fognak, és nagyon megörült. Mindig kissé falánk volt, főleg, mivel megtehette. Őszintén fogalma sem volt, mit kellene tennie, hogy hízzon, de az biztos, hogy a csilis dog és sajtos kréker orgiáktól nem tudott. A szoptatás új, ragyogó csúcsokra emelte az étvágyát. Úgy nézett a színes fotókra az Applebee étlapjában, mintha az a gazdagok karácsonyi katalógusa volna. A bordák sötéten ragyogtak, a rántott garnélarák pedig ropogós ízélményt ígérve csillogott. Margo szájában összefutott a nyál.

– Rendeljünk előételt is?

– Nem tudom – felelte Shyanne.

– Margo, azt akarom, hogy tudd – szólalt meg Kenny –, erre az étkezésre én hívtalak meg titeket, úgyhogy rendelhetsz, amit csak akarsz, bármibe kerül.

Melegen a lányra mosolygott. Talán amiatt, hogy Mark gyakran hívta meg vacsorára, Margo hirtelen arra gondolt, mit szólna Mark és Kenny, ha összeeresztené őket, és kis híján hangosan felnevetett.

– Nem kérünk előételt – jelentette ki Shyanne.

– Lehet, hogy te nem kérsz, és mindjárt rendelsz egy akkora Margaritát, mint a fejed, de én kérek.

– Margo – szólt rá élesen Shyanne. – Tudod, hogy nem iszom!

Margo megdermedt.

– O! – ámult el. – Azt hiszem, elfelejtettem.

Kenny nevetett.

– Nem baj – mondta..

Margo nem tudta, mire gondol. Nem baj, hogy Shyanne nyilvánvalóan iszik, csak az ő kedvéért azt színleli, hogy nem, vagy nem baj, hogy Margo elfelejtett egy ilyen alapvető tényt a saját anyjáról?

– Mihez volna kedved, Margo? – kérdezte a férfi.

– Nachoshoz vagy csirkeszárnyhoz.

– Remek! Azzal nem lehet hibázni.

– Inkább a nachosra szavazok – döntött Margo, még mindig éhesen pásztázva az étlapot. – A szárnyakat illetően válogatós vagyok.

– Hogy szereted a szárnyakat? – kérdezte Kenny izgatottan, mintha újdonság volna, hogy egy lány is szereti a csirkeszárnyat.

– Csonttal és bunda nélkül. Kivéve a Hootersben, annak imádom a bundáját.

– Margo! – szólt rá Shyanne.

– O, ugyan már! – válaszolt Margo. – Te is szereted a Hooters-szárnyakat, ismerd el.

– Egyetértek-jelentette ki csillogó szemmel Kenny. – Egyszer-kétszer kóstoltam, és pompás.

– Én még sosem voltam ott – jelentette ki Shyanne. Margó csak bámult. Az anyja hat évig ott dolgozott. Átfutott a lején, hogy talán nem is Kennyvel van a gond, hanem azzal a hamis képpel, amelyet Shyanne elszántan igyekezett magáról mutatni.

Amikor a pincérnő megérkezett, Kenny jeges teát rendelt magának és Shyanne-nek, valamint egy adag csirkeszárnyat és marhahúsos nachost. Margo boldogan összecsapta a kezét.

– O, olyan izgatott vagyok! – mondta.

Megnyugtató volt az Applebeeben ülni. A hamis téglafala k között, a műgyantával vastagon bevont, sima és ragyogó asztallapok mellett. A kiszolgálás botrányos volt. Margo kíváncsi lett volna, hogy a lány, aki kiszolgálta őket, jól alszik-e éjjelente. Amikor kihozta a nachost, a hüvelykujját beledugta a babba. Margo látta, ahogy lenyalja, amint elmegy.

– Szóval, mondd csak, Kenny, te az egyháznak dolgozol?

– Én vagyok az ifjúsági programok koordinátora – válaszolt a férfi széles mosollyal – a Forest Park Közösségi Templomban. És nagyon szeretem!

– O, remek! – mondta Margo, habár Kenny öreg volt, és a legkevésbé sem menő. Nehéz volt elképzelnie, amint fiataloknak eredményesen programokat szervez.

– Nagyszerű programjaik vannak, Margo – szólalt meg Shyanne. – Sok játék, meg ilyenek.

– Én nagyon szeretem a musicaleket – tette hozzá Kenny.

– Még a Rentet is bemutatták – jegyezte meg Margo.

– Eléggé liberális társaság vagyunk – magyarázta Kenny. – Ezért volt butaság Shyanne-től amiatt aggódni, hogy esetleg elítéllek, amiért a házasság szentségén kívül hoztál a világra egy gyereket.

Margo nyelt egyet. Mindig is volt valami ijesztő számára a házasság szentsége kifejezésben.

– Nos – mondta –, elismerem, sok hibát követtem el életemben, de szerintem az nem tartozik közéjük, hogy megszültem Bodhit.

– Áment mondok rá – felelte Kenny, és felemelte a jeges teáját. – Olyan sokan akarnak mostanában kibújni a tetteik következményei alól. Nem gondolod?

Megjelent a pincérnő, és felvette a rendelésüket. Majd miután elment, Kenny folytatta:

– A legtöbben, és nyugodtan ellentmondhatsz nekem, Margo, kíváncsi vagyok a véleményedre ebben a kérdésben, de a legtöbb ember úgy gondolja, hogy ő áldozat. Megrendelik az ízesített lattéjukat hab nélkül vagy extra habbal, vagy karamellel, ezzel– Azzal, és ha nem kapják meg, felháborodnak. Sok lány a te helyzetedben erőszakot kiáltott volna. Azt mondta volna: „De ő a tanárom! Neki így kellene viselkednie, amúgy meg helytelen viselkednie.”

Margo nem tudta, a Starbucksnak mi köze bármihez is.

– Nos, valóban úgy gondolom, hogy Marknak nem lenne szabad lefeküdni a tanítványaival.

– Ó, ez tökéletesen igaz! – válaszolt Kenny. – Mindnyájan bukott teremtmények vagyunk. Az az igazi mérce, mihez kezdünk a tetteink súlyos következményeivel. Kibúvókat keresünk, vagy férfiasán vállaljuk a felelősséget? Nálad van az irányítás, hatalmadban áll az életedet mennyországgá, de ugyanúgy pokollá is tenni. A döntéseidtől függ.

– Rendben – mondta Margo. Nagyon valószínűnek tűnt, hogy ez a gondolat olyan irányba folytatódik, amitől ő kényelmetlenül érzi majd magát, ennek ellenére ebben a gondolatmenetben nem volt semmi, amivel kifejezetten nem értett volna egyet.

– Én mondtam, hogy kijövünk majd egymással – fordult Kenny Shyanne-hez, aki nevetett, és lesütötte a tekintetét.

Az anyja gyönyörű volt. Margo mindig is így gondolta, de amint idősebb lett, képes volt olyannak látni az anyját, amilyennek a világ látta. Amikor kettesben voltak otthon, Shyanne hajlamos volt buta pofákat vágni, kancsalítani, kidugni a nyelvét. Mivel távol ülő szeme volt, hüllőre emlékeztetett, és ettől Margónak minden alkalommal nevetnie kellett. Ám amikor tudta, hogy nézik, Shyanne máshogyan tartotta a fejét. A nyaka hosszabb volt, és egy kicsit lehajtotta a fejét, mintha a szépség valamiféle zabla volna, amire rá kellett harapnia.

– És ez az oka – hadarta Kenny –, hogy meg akartalak hívni erre a vacsorára ma este.

Margo kitalálta a hangjából, hogy valami fontos dolog fog történni.

Kenny átnyúlt az asztal felett, és megfogta Shyanne kezét.

– Az áldásodat kérem, Margo. Szeretném feleségül venni az édesanyádat.

– Ó! – mondta Margo. – Gratulálok!

Shyanne fojtottan felkiáltott, olyan hangon, aminek csak a szex, a sport vagy esetleg a szerencsejáték a közege. A győzelem érzelmes torokhangja volt.

– Szóval, megkapjuk az áldásodat? – kérdezte Kenny.

– Igen, természetesen – válaszolt Margo, habár émelygett a gondolattól, hogy Kenny állandó, buzgó jelenléte tönkretesz majd minden karácsonyt és hálaadást. Az anyjára nézett, aki sírva, és a boldogságtól reszketve ült mellette a bokszban. En sosem vágytam erre, gondolta Margo. Nem akarok hozzámenni senkihez. Az fix.

Ekkor Kenny felállt. Olyan elszántnak és zavartnak tűnt, hogy Margo meghatódott. Szinte maga előtt látta, ahogy Kennyt megverik a buszon, vagy nem mer megszólítani egy lányt. Mintha csak a kisiskolás énje lépett volna átmenetileg a középkorú énje helyébe. Kenny letérdelt az Applebee barna szőnyegére, és elővett egy kis dobozt. Felpattintotta a tetejét.

– Shyanne – kezdte –, te vagy a leggyönyörűbb nő, akivel életemben találkoztam.

Margo észlelte, hogy az étterem elcsendesedett, az emberek őket figyelik, és azt is, hogy Kenny eltorlaszolja az átjárót. Egy pillanatra megmerevedett, amikor egy felszolgáló egy nagy tálcával szeretett volna elmenni mellettük.

– Igen! – kiáltotta Shyanne, széttárt ujjaival legyezve az arcát. – Igent mondok!

– Hadd fejezzem be – mondta Kenny.

Margo a gyűrűre nézett. Rózsaszínű, párnacsiszolású gyémánt volt. Lehet, hogy a férfi tényleg ismerte Shyanne-t.

– Shyanne, megtisztelnél, ha engednéd, hogy én legyek az unalmas a te szépséges, erős, törékeny, komoly, csacsi éned mellett. Leszel a feleségem?

– Igen – válaszolt Shyanne, habár annyira sírt, hogy csak Margo és Kenny hallhatták. Kenny az ujjára húzta a gyűrűt. Shyanne megölelte a férfit, és hozzátapadt, akinek a feje sután a mellébe nyomódott, miközben az étterem tapsban tört ki.

Nos, gondolta Margo, végignézve a tapsoló embereken, legalább kapnak egy ingyendesszertet.

HATODIK FEJEZET

Körülbelül egy héttel később megszólalt az ajtócsengő.

Bodhi aludt, és Margó megállt egy pillanatra, hogy megnézze, nem ébred-e fel, de akkor kopogni kezdtek, úgyhogy odasietett, és résnyire nyitotta az ajtót.

A tévében és a tévén kívül Jinx mindig ugyanazt viselte: fekete farmert vagy bőrnadrágot, fekete garbót és fekete bőrzakót. Mint valami istentelen pap. Hosszú, vékony ujjain sok gyűrű, és gyakran összekulcsolta a kezét valami fura, mesterkéltnek ható mozdulattal. Úgy, ahogy az ember összehajt egy esernyőt.

Nem hívta vissza Margót, de mindig ő döntötte el, hogy mikor találkoznak, és gyakran bejelentés nélkül állított be. Még az sem volt túlságosan fura, hogy vele volt a bőr tengerészzsákja.

– Rosszkor jöttem? – kérdezte lehalkítva a hangját, hátha van valaki Margónál.

– Nem, csak éppen... Nem válaszoltál az SMS-eimre már hetek óta, és hagytam neked hangüzenetet, megkaptad?

– Azért vagyok itt – válaszolt az apja. – Jöttem, amilyen gyorsan tudtam. Nem volt nálam a telefonom, mert rehabon voltam, és ott nem lehet nálad a telefon. Amikor kiengedtek, és visszakaptam, egymillió hangüzenetem volt. Meghallgattam a tiedet, és egyenesen idehajtottam. Bejöhetek? Azonnal írhatok neked egy csekket.

– Ó! – hökkent meg Margo. – Ööö, igen. De megoldottam a pénzdolgot, úgyhogy...

Kinyitotta az ajtót. Tudta, hogy az apja már korábban is volt rehabon. De mindig valahogy elsiklottak felette. Margo eltűnődött, vajon ez azt jelenti-e, hogy rosszul állnak a férfi dolgai.

Jinx kissé lehajtotta a fejét, amikor a lakásba lépett.

– Nagyon kedves itt – mondta.

Margo el is felejtette, hogy az apja még nem látta a lakását.

– Kérsz valamit inni? – kérdezte, és ekkor Bodhi sivalkodni kezdett a másik szobában. – Felveszem, aztán csinálok neked egy teát vagy valamit.

Jinx szerette a teát. Ez a zöld teával kezdődött Japánban. Most odavolt a gyógynövényes teákért meg a fakéregből készült gusztustalan italokért, és hosszan tudta ecsetelni a növények gyógyhatását, bár Margo nem volt biztos benne, hogy minden, amit mond, igaz.

– A csipkebogyó csodálatos a gyulladásokra – mondta például a férfi, teáscsészét tartva origami darura emlékeztető kezében.

Margo visszatért Bodhival, aki a bal mellére tapadt. A lány azt gondolta, fura lenne szoptatni az apja előtt, de úgy tűnt, Jinxet nem zavarja.

– Amint végzett, add ide nekem. Gyönyörű gyerek. Csodálatos kisbaba, Margo.

Jinx ránézett, és könnyes volt a szeme.

Margo furamód szédült. Ez volt talán az első alkalom, hogy az apja büszke volt rá, vagy legalábbis az első alkalom, amiről tudomása volt.

– Szóval itt vagy a városban? – kérdezte, és a konyhába indult, hogy feltegye a teavizet.

– Igen, és félig-meddig állandóra, azt hiszem – válaszolt a férfi.

– Hogy érted?

– Nos, Mayhem visszavonult.

Margo jól ismerte Murdert és Mayhemet, és amikor Jinx meglátogatta, az gyakran azt jelentette, hogy Mayhem is vele volt, mivel ő szívesebben lógott együtt a kölykökkel, mint Murder. Mielőtt beállt pankrátornak, Murder verőlegény volt egy Los Angeles-i utcai bandában. így kapta a ringbeli nevét, mivel valóban ölt embert.

– Azt hittem, hogy te dolgozni fogsz a... hogy is hívták?

Jinx éppen egy váltás közepén volt, habár Margo kissé elveszett a saját drámájában, és most volt egy olyan érzése, hogy alapvető részletek maradtak ki neki a sztoriból. Murder öt évvel ezelőtt meghalt drogtúladagolásban. Mayhem próbálta szólóban folytatni, és pár évig még elsántikált. Meghívták meccsekre, mert akkoriban ő meg Murder ikonikus figurák voltak, részei a történelemnek. De valójában Mayhem túl öreg volt, és a háta is rendetlenkedett. Amikor végül hivatalosan visszavonult, Jinx egy új fickóval kezdett dolgozni, aki olyan volt, mint egy elszabadult hajóágyú, vagy ez volt a trükkje. Margo odavitte Jinxnek a teát a kanapéhoz, és leült vele szemben egy székre szoptatni.

– Billy Ants, igen, de nem vált be. Nem tudom, már beszéltem-e neked erről, de Cheri meg én elválunk.

Természetesen sosem beszélt erről Margónak. Ritkán mesélt a házasságáról meg a másik családjáról, az igazi családjáról.

– O! – döbbent meg Margo. – Nagyon sajnálom.

– Nem nagy ügy – felelte Jinx. Hátradőlt, és keresztbe vetette lehetetlenül hosszú lábát. – Várható volt.

Bodhi, miután teleszívta magát tejjel, álomba merült Margó karjában. A lány mellbimbója nagy cuppanással kicsúszott a szájából.

– Tessék – mondta Margo. Felállt, és az alvó babát az apja karjába tette.

– Gyere, te tökéletes kis apróság – mondta Jinx. Nem gügyögött, mégis nagyon meleg volt a hangja. Gyakorlottan ringatni kezdte Bodhit.

– Értesz hozzá – jegyezte meg Margo. Nem képzelte volna, hogy az apja ilyen jól bánik a kisbabákkal, talán a fekete bőrcucc miatt, vagy mert nagyon hasonlított Beerusra a Dragon Ballbái.

– Hát volt nekem pár – felelte halkan Jinx. Cherivel öt, aztán Margo. – Meg ott voltak a húgaim és az öcséim.

Jinx a második volt kilenc gyerek közül. Margo sosem találkozott egyikükkel sem, és a nevét sem tudta mindegyiknek.

Jinx ismét hátradőlt a kanapén Bodhival, vigyázva, hogy ne ébressze fel, és tanulmányozni kezdte a babát, kihajtva a kis öklét.

– Nagy lesz.

– Ezt honnan veszed?

Margo tudta, hogy nem lesz nagy. De szeretett volna úgy tenni, mintha.

– Nézd, milyen hosszú és vastag ujjai vannak.

A férfi szeretettől mámoros arca láttán Margo torka elszorult. így nézett rá is az apja kisbaba korában?

Kint borús volt az ég, felhők takarták, amitől a nappali elegáns homályba merült.

– Shyanne tudja, hogy a városban vagy? – kérdezte Margo.

– Igen, ő küldött ide.

– Ó, odamentéi először?

Úgy tűnt, Jinx elfelejtette, hogy korábban azt állította, egyenesen Margóhoz sietett.

– Na igen, nem tudtam a címedet. És beszélnem kellett vele valamiről. Találkoztam Kennethszel.

Ez jellemző volt Jinxre, hogy Kennethnek hívja Kenny helyett. Margo biztos volt benne, hogy ez halálra idegesítette Kennyt.

– Hogy ment?

– Nos, nagy rajongó.

– Ne már!

– De igen, és az időzítés nem a legjobb. Azt hiszem, Shyanne sokkot kapott.

– Miféle időzítés? Várj, azt tervezted, hogy újra összejössz vele?

– Ez volt a terv – bólintott Jinx. – Vittem rózsát meg minden.

– Szólhattál volna neki erről!

Jinx vállat vont, és megigazította Bodhit az ölében.

– Igen, hát, az én életem elég zűrös, ha őszinte akarok lenni. Aztán idejövök, és neked már nem is kell a segítségem, úgyhogy azt hiszem... azt hiszem, nem is kellett volna eljönnöm.

– Apa! – Margo bosszús volt, hogy a férfi most megjátssza az áldozatot, amiért neki már nincs szüksége a pénzére. Arra gondolt, legalább egyszer kicsit undok lehetne vele, de a férfi szomorúnak tűnt, úgyhogy végül azt mondta: – Én mindig örülök, ha látlak. És nagyon szerettem volna, hogy találkozz Bodhival.

Jinx elmosolyodott, és megrázta a fejét.

– Valószínűleg jobb is, hogy nem mondtam el Shyanne-nek a tervemet. Úgyis eléggé átgondolatlan volt. És talán bizonyos értelemben megmentettem mindkettőnket. Egymástól.

Margo nem tudta, erre mit mondjon. Jinx volt Shyanne legnagyobb szerelme.

– Egy szempillantás alatt elhagyná érted.

– Kedves, hogy ezt mondod – felelt a férfi. – De sok év telt el, és azt hiszem, nagyon nehéz volt neki.

Margo vitatkozni szeretett volna, meg akarta mondani a férfinak, hogy Shyanne érzései iránta mit sem változtak, hogy mindig is ő volt, és mindig is ő lesz az igazi, és ha most összekerülnének, az értelmet adna mindannak, amit Shyanne-nek el kellett viselnie.

– Szerintem legalább beszélned kellene erről vele – jelentette ki.

– Lehet, hogy fogok, de vannak köztünk olyan dolgok, amiket nehéz lenne megértened.

– Miért? Nem vagyok már gyerek.

– Persze hogy nem – mondta Jinx. Ismét keresztbe vetette a lábát, és Margóra nézett. – Úgy tűnik, alkatilag képtelen vagyok a hűségre, és kétlem, hogy ez megváltozna. Shyanne-nek Cheri volt a rögeszméje, de sok tekintetben nem Cheri volt az akadály, és az ő távozása nem szünteti meg a feszültséget köztünk, még ha Shyanne úgy gondolja is.

– De... nem tudnád egyszerűen csak... nem csinálni?

Margo úgy vélte, az apja már öreg – hány szexi csajt tudna még felszedni? Egy dolog, amikor huszonnyolc az ember, és pankrátorként járja a világot, de egy ötvenéves, cingár férfi, aki képtelen magán tartani a fekete bőrnadrágját, az már elég szánalmas.

– Nos, természetesen ez volt az én feltételezésem is, hogy képes vagyok rá. De sosem sikerült, és nem tudom, miért pont most sikerülne.

– Aztán ott a rehab – jegyezte meg Margo. Nagyon akart beszélni róla, bár tartott tőle, hogy ezzel az apja méltóságát sérti, mint amikor az ember felbosszant egy macskát azzal, hogy felveszi. – Az hogy ment?

– O, tudod, ez egy ördögi kör – felelte az apja.

Margo ismerte ezt. Minden pankrátor keresztülment rajta: megsérül, fájdalomcsillapítókat szed, hogy sérülten is tudjon dolgozni, újabb sérüléseket szerez, amiért sérülten dolgozik, és még több fájdalomcsillapítóra szorul. Sok pankrátornál ehhez jön még az állandó utazás, a féktelen éjszakák sok droggal és alkohollal, de nem ez volt Jinx igazi problémája. Az ő szerepe valójában inkább az volt, hogy anyáskodjon Mayhem és Murder felett. Gondoskodott róla, hogy elérjék a repülőjüket, vitatkozott velük, hogy mennyi izomlazító bevétele elfogadható, és kordában tartotta őket a szállodákban. Murdernek borzalmas heccei voltak, egyszer például beletojt a liftbe a Waldorf Astoriában.

Ennek ellenére, és annak ellenére, hogy már nem dolgozott a szorítóban, Jinxnek négy vagy öt gerincműtétje volt az évek során, és egyik sem volt igazán sikeres. Vagy talán az egyik csípőműtét volt, Margo nem emlékezett, de azt tudta, hogy a két térdét is operálták már. Szóba sem jöhetett, hogy elhagyja a fájdalomcsillapítókat.

– De honnan tudtad, hogy rehabra kell menned? – kérdezte Margo. Nem értette, az. apja miért nem szedi a tablettáit az előírt mennyiségben, napi egyet, vagy egy-egy tablettát négy– vagy hatóránként, vagy ahogy kell. Hogy túl sokat szed, az úgy lehetséges, hogy a kellő időben nem veszi be, hanem gyűjtögeti őket, aztán egyszerre bevesz egy csomót. Margo soha nem merte megkérdezni, hogyan működik ez a dolog.

Jinx láthatóan habozott, mintha azon gondolkodna, mennyit mondjon el neki. Végül Margo szemébe nézett.

– Rászoktam a heroinra – mondta –, és viszonyom volt egy Vipera nevű fiatal nővel.

– O, ez undorító! Apa! – Margo olyan hangos volt, hogy Bodhi felriadt Jinx mellkasán. Margo kinyúlt érte, hogy átvegye, de Jinx csak párszor megringatta, és a kisfiú ismét álomba merült.

– Shyanne említette, hogy te lakótársat keresel, és nekem nagy szükségem van egy helyre, de ha együtt fogunk lakni, akkor őszinte akarok lenni veled, még ha emiatt rosszat gondolsz is rólam.

Továbbra is Margóra meredt. Jézusom, hát mit képzelt? Nem tudta, Margo mit gondol róla, hiszen a szemében majdhogynem kitalált karakter volt, egy görög isten, egy távoli égitest, aminek a holdja évente csak egyszer-kétszer került közel hozzá. Többet látta a tévében, mint személyesen. Fájdalmas volt, hogy ennél többre vágyott, ezért elnyomta magában ezt a gondolatot. De most az apja arról beszélt, hogy az ő otthonában akar lakni. Félig-meddig állandóan. Ez egyszerre volt örömteli és ijesztő.

– Nos... – Margo nem tudta, hogyan mondja, amit mondania kell, mert ez olyasmi volt, amit soha életében nem mondott az apjának. – Valóban kell egy lakótárs. És csúcs volna mindennap látni téged. De... a baba mellett nem drogozhatsz.

– Margo, tiszta vagyok, és az is akarok maradni. Magam jelentkeztem a rehabra. Sikeresen túljutottam a harminc napon. Aktív résztvevője vagyok a gyógyulásomnak. Nem akarom, hogy valaha is úgy láss engem. Nem lesz... nem lesz itt semmi olyasmi.

– Miért nem költözöl Andreához vagy Stevie-hez? Vagy valamelyik fiúhoz? – kérdezte Margo. Furának tűnt, hogy Jinx épp őt választja a többi gyereke helyett. Ahogy az természetes volt, Margo egészségtelen mértékben leselkedett az Instagram-oldalukon. Andrea férjhez ment a nyáron, Stevie pedig az utolsó évét kezdte a Barnardon. Ők szinte minden tekintetben különbek voltak Margónál. Szép ruhákat hordtak, flancos éttermekbe jártak, és egzotikus helyeken vakációztak. Egyikük sem örökölte Jinx húsos orrát, vagy ha mégis, tinédzserként plasztikáztatták. Ajax kivételével a fiúk nem voltak jelen a közösségi médiában, ő küzdősporttal foglalkozott. A fiúk kevésbé voltak érdekesek Margo számára.

– Őszintén szólva azért, mert amikor megbeszéltem a terapeutámmal, mindketten úgy gondoltuk, ezek a terhelt kapcsolatok esetleg a visszaesésemhez vezethetnének.

– Értem – válaszolt Margo. Bűntudata volt, amiért örült ennek, és próbált nem tudomást venni az érzésről. – De akkor miért nem bérelsz magadnak egy lakást?

– Mert akkor egészen biztosan visszaesnék. Nem lenne senki, aki előtt... józannak kellene maradnom.

– Ó! – mondta Margo.

– „Tégy úgy, mintha”, mondják a rehabon – magyarázta Jinx. – Színlelj, amíg el nem éred. De mondhatsz nemet, Margo. Megértem, ha nem akarod, hogy itt legyek. El kellett volna jönnöm, hogy írjak egy csekket, és megnézzem a kisbabát. Vagy simán csekk nélkül csak megnézni a kisbabát.

Jinx most olyan szomorúnak tűnt, hogy Margo megijedt. A férfi arca meg-megrándult, és vigasztalan volt a tekintete.

– Nem, nem azért kérdeztem, mert azt reméltem, hogy helyettem valamelyikükhöz oda tudsz költözni – tiltakozott Margo. – Nagy szükségünk van lakótársra, és a gondolattól is fázom, hogy nekiálljak keresni egyet. És szeretlek téged. Tudod, hogy szeretlek. Ugye tudod, apa?

Jinx Bodhit nézte. Aztán szinte súgva mondta:

– Tudom, és én is szeretlek. – Majd sírva fakadt.

Margo felkelt, és a dohányzóasztalt megkerülve a férfi mellé ült. Próbaképpen hozzádőlt; az apja bőrdzsekije hűs volt a forró bőrének. Jinx kissé elfordította a vállát, hogy a lány kényelmesebben nekitámaszkodhasson.

– Maradhatsz – mondta Margo. Majd kissé elhúzódott, és megpillantotta az arca lenyomatát, amit az alapozó hagyott a bőrdzsekin. – Hát persze hogy maradhatsz.

Végül, miután a kínai Étel fölött megbeszélték Suzie-val a dolgot, Jinx elfoglalta Nagyobb Kát szobáját, mivel az... nos, nagyobb volt. Úgy döntöttek, még nem keresnek negyedik lakótársat, mert Jinx azzal érvelt, a negyedik szobát gyerekszobának kellene átalakítani Bodhi számára. Nem fizethetnének inkább mindnyájan ezerháromszázharminchárom dollárt? Suzie feszültnek tűnt a javaslattól. Jinx ezt nem vette észre. Margo később elcsípte a lányt, amikor épp kilépett a fürdőszobából.

– Én majd kifizetem a te háromszázadat, ne aggódj – súgta oda.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Suzie, láthatóan megkönnyebbülve.

– Teljesen – válaszolt Margo, bár fogalma sem volt, miért érezte kötelezőnek, hogy átvállalja Suzie-tól a lakbértöbbletet. Még mindig nem tudta, mit fog csinálni, de a Mark anyjától kapott pénz a bankban volt, úgyhogy jobb helyzetben volt, mint Suzie.

Amikor visszatért a nappaliba, Jinx valami indie pankrációt nézett, ami háromötödben komédiának tűnt, és csak kétötödben birkózásnak.

– O, nem is tudtam, hogy Arabella a Ring of Honorba ment! – jegyezte meg.

– Kicsoda? – kérdezte Margo, a kanapé végébe kuporodva. Bodhi Jinx mellkasán aludt. Fura volt, hogy nem kellett egyfolytában ölben tartania.

– Az a pink hajú. A WWE-nél volt, aztán felmondták a szerződését, mert... nos, hallottál már az OnlyFansről?

– Nem, mi az? Olyan, mint a Cameo?

Margo tudta, hogy Jinx a bevételei jó részét most egy olyan oldalon szerzi, ahol az emberek olyan videókért fizetnek neki, amelyekben boldog születésnapot kíván a férjüknek, meg ilyenek.

– O, nem, nem egészen. Az OnlyFans inkább... lényegében pornó. Celebeknek meg sok követővel rendelkező embereknek van rajta cenzúrázatlan, X-besorolású közösségi– média-oldala, és egy bizonyos összeget fizethetsz havonta, hogy kövesd Arabellát, és megnézd, milyen pikáns képeket posztói. Nincs ebben semmi új, a pankrátorok már ezer éve foglalkoznak pornográfiával. És jól csinálja, meg minden, úgy hallom, elég sokat keres vele, de a WWE nem akarja, hogy összekapcsolják vele. Örülök, hogy a Ring of Honorba bekerült. Kedves lány. Szereti a videojátékokat.

Margo csak ült, emésztgette a hallottakat. Ő meg az apja korábban soha nem érintették még távolról sem a pornográfia témáját. Jinx furán prűd volt a beszélgetéseikben.

– Mégis mennyit keres ezzel? – kérdezte végül.

– Nem tudom, de amikor Tripla H közölte vele, hogy választania kell az OnlyFans és a WWE között, akkor azt mondta, többet keres ott egy hónap alatt, mint a pankráció-val egész évben. Igaz, nem ismerem a szerződése részleteit, de ha ez a helyzet, akkor nem tűnik nehéz döntésnek. Attól senki sem cseszi szét a térdét, nem töri el véletlenül a nyakát, és nem bénul le, ha aktokat posztói.

Margó tudta, hogy az apja Drozról beszél, aki kerekesszékbe került, miután D’Lo Brown eltörte a nyakát a Smack-Downon. Jinx kötelességének érezte, hogy évente legalább egyszer meglátogassa.

– Mennyire kell ehhez híresnek lenned? – kérdezte Margo.

– Ó, szerintem bárki csinálhatja. Csak azon múlik, hogy követnek-e az emberek. Most figyelj, megcsinálja a befejező fogását, nézd!

Margo nézte, ahogy Arabella a combjával fojtófogásba szorította a másik lányt, miközben egykezes fekvőtámaszt csinált. Elképesztő látvány volt.

– Hogy tud egy ilyen buta dolgot ilyen látványosan előadni? – ámuldozott Jinx.

Aznap éjjel Margo Bodhit szoptatta a szobájában, várva, hogy a baba elaludjon, és letehesse. Csupasz volt a melle, és látta magát a tükörben. Az az olcsó fajta volt, amilyet a főiskolai kollégiumokban a hálószoba ajtajára akasztanak. Hatalmas volt a melle. Korábban nem volt ekkora. Hirtelen ötlettől vezérelve megnyomta, és lespriccelte tejjel a tükröt.

És akkor felötlött benne: Bármelyik férfi fizetne azért, hogy ezt lássa.

Margo nagyon is tisztában volt vele, hogy nem annyira szép, mint inkább szexi. Shyanne állandóan mondogatta:

– Nem vagy olyan szép, hogy koszos lehessen a hajad, vonszold be magad a zuhany alá. – Vagy azt: – Nem vagy elég szép ahhoz, hogy így megjátszd magad, Nokedli kisasszony!

Az arca nem volt olyan szögletes, mint az anyjáé, és Jinx húsos orrát örökölte. Shyanne mindig próbálta kontúrozni, csinosabbá formálni.

Margo tudta, hogy az anyja azt a tudást és ügyességet próbálja továbbadni neki, amivel a hétköznapi embert kisebb istennővé alakítja némi festék és anyag segítségével, de mellette azt is hallotta: A te arcodat el kell takarni. Hogy szeressenek, tedd ezt az arcot a sajátod helyébe.

Még az sem volt baj, ha fájt, amikor véletlenül kitépte a szempilláit.

– A szépség olyan, mint az ingyenpénz – mondogatta Shyanne, miközben Margo arcán ügyködött.

Margo áttette Bodhit a kiságyába, és elővette a laptopját. Nem tudta, miért olyan kíváncsi rá. Neki ott volt Mark anyjának a pénze. Nem volt kétségbeesett, bár riasztó volt, milyen gyorsan apadt az a pénz. Felment az OnlyFans web-oldalra, és körbeklikkelt. Nehéz volt megnézni, miről is van szó, anélkül, hogy regisztrált volna, de a regisztrálás ingyenes, úgyhogy miért ne?

Kellett neki egy felhasználónév. Találj ki valami szexit!, gondolta. Bár hirtelen nagyon rejtélyesnek tűnt, mitől lesz valami szexi. Mióta megszülte Bodhit, a szex olyan távolinak tűnt, mint egy másik világból származó valami, vagy egy félig elfelejtett álom. Szexszel kapcsolatos, gondolta, de az agya csak a „NagyDudák”– és „HülyePicsa”-szerű ötletekig jutott. Végül begépelte: „HungryGhost”.

És már bent is volt.

Először is rákeresett Arabellára, de semmit sem talált. Ellenőrizte a helyesírást. Lehet, hogy Arabellának nincs valójában oldala, vagy van valami szándékosan fura az OnlyFans keresőjében? Frusztráltan átment Arabella Instagram-oldalára, és a bioban talált egy Linktreet. A legalján eltemetve volt egy link, a következő szöveggel: „Kövess +18.” Margo rákattintott, és ez végül elvitte Arabella OnlyFans-oldalára, habár nem láthatta egyetlen posztját sem, csak ha feliratkozott és fizetett érte. Arabella oldalának a követése meglepő módon havi huszonöt dollárba került. Margo úgy érezte magát, mint Dagobert bácsi a Kacsamesékből, aki nem akart megválni az aranyaitól. Ám végül győzött a kíváncsiság. Amikor teljes hozzáférése lett, átpörgette Arabella oldalát, és próbálta megérteni. Aktokra számított, valahol félúton a fiúknak küldött szelfi, meg a Playboy vagy a Penthouse profibb képei között. Arabella a képeinek zömén videojátékokat játszott bugyiban és melltartóban. Voltak videók, amik ki voltak szürkítve, ezekért külön kellett fizetni, ha valaki meg akarta nézni. „Egy kis maszti az őrületes Vic Roy után.” Margo nem volt benne biztos, hogy ezt akarja látni; nem tudta, mi az a „vic roy”. De megnyitott egy ingyenest, és meghökkenve látta, hogy nyolc perc hosszú.

A felvételen Arabella szerepelt, élénkpink haja kissé ziláltan lógott az arcába. Fekete bőr melltartót viselt, amelyen kis láncok kötötték össze a mellbimbókat. Megosztott képernyő volt, a másik felén egy videojáték ment, amit Margo még sosem látott, de azonnal rabul ejtette. A játékban Arabella karaktere egy szexi lány volt magentalila játék mackónak öltözve. Margo nézte, ahogy a mackó ejtőernyővel leereszkedett egy léghajóról egy rajzfilmekre jellemzően gyönyörű, Technicolor szigetre, amit épületek és tavak borítottak, kis utak és fák, egy teljes, felfedezésre váró világ. Arabella rágógumit rágott. Azt mondta: „Menjünk a városba, mindig szeretek oda menni.” Kecsesen landolt egy többemeletes beton tömbházon, és csákánnyal nekilátott lyukat vágni a tetőn. A játék olyan gyors volt, hogy Margo alig tudta követni, mi történik, ahogy a pink mackó világító fegyvereket gyűjtött össze, és termeken haladt át, míg végül rátalált egy kőből készült, mozgó angyalnak tűnő lényre, akit azonnal megölt, mondván: „Üdv!” Miközben Arabella lesietett a lépcsőn, gyors egymásutánban más játékosokkal találkozott. Egy izmos szőke pasival, egy óriási diótörővel, egy szexi lánnyal piros Triceratops-jelmezben. Arabella megölte mindet, majdnem olyan gyorsan, ahogy Margo meglátta őket a képernyőn. Miután megölte a Triceratops-lányt, Arabella megtörte a néma, rágózó koncentrációt egy kis csatakiáltással: „Gyere csak, te dööög!”, miközben a játék mackó karaktere breakelni kezdett.

Margo nem tudott elszakadni a képernyőtől. Voltak a játékban bevásárlókocsik, amiket tolni lehetett, és utazni bennük, volt egy terjeszkedő, lila vihar, kulacsban valami rejtélyes kék folyadék, amiből ha ittál, védőpajzsot emelt köréd, és mindezt rendkívül látványosan. Margo sosem rajongott a videojátékokért. Valójában csak a Nintendót ismerte, ami elég gyerekesnek tűnt, vagy a Call of Dutyhoz hasonlókat, ahol minden kaotikus volt, és határozottan nem szerepeltek bennük mackójelmezes szexi lányok. Ez volt az első játék, amit kedve lett volna játszani. Ezután még három videót megnézett. Egyáltalán nem ilyennek képzelte Arabella oldalát.

Margo körbeklikkelt, és találomra feliratkozott három másik oldalra, amiket az Instagramon talált olyan lányoknál, akik említették az OnlyFanst egy posztban vagy komment– ben. Mindegyik tizenöt dollárba került, és egyik sem volt olyan, mint Arabelláé. Sokkal inkább hasonlítottak arra, amire Margo eredetileg számított. Egy csomó akt, szexi szöveg és lila ördög emojik. Kurta leírás alapján lehetett fotóválogatást vagy videót venni: „Szerdánként szexi hangulatba kerülök: önkielégítés, vibrátor, 100% láb.” Valószínűtlennek tűnt, hogy a férfiak ilyen nagyon akarják a szexet, de mégis így volt. Egy teljes iparág épült arra, milyen nagyon akarják, és Margo megértette, hogy az a vágy, amelyet ő érzett, ehhez képest mérsékelt volt. Ő sosem fizetne tizenöt dollárt, hogy egy meztelen pasit nézzen. Az ember tizenöt dollárért két szendvicset vehet, sőt hármat is. Azt nem lehetett látni, hogy valakinek hány követője van az OnlyFansen, de az Instagram-követőikből ítélve, és az általános mozgásból az oldalon, az általa megnézett egyik oldalnak sem volt annyi követője, mint Arabellának.

Bár egyre érdekesebbnek találta a weblapot, Margo még mindig nem gondolta úgy, hogy saját oldalt csinál, és posztolni kezd. Korábban úgy képzelte el az OnlyFanst, mint egy szomorú kertet, ahol kétségbeesett, szexinek beállított lányok próbálnak annak látszani, amire a férfiak vágynak, miközben azt kiabálják: „Engem válassz, engem válassz!” Nem számított Arabellára, aki egy fantáziavilágban, élénkpink játék mackónak öltözve öli halomra az embereket. Margo tudta, hogy ő erre nem képes – ő nem volt ilyen vagány, és nem értett a videojátékokhoz. De nyitva állt előtte a lehetőség, hogy kitalálja a saját karakterét.

– Talán egy rakás ember meg akarná dugni a mamit – suttogta Bodhi felé pillantva, aki halkan horkolt a kiságyában, mint egy kismalac.

És így lett belőle HungryGhost. Egyedül a sötétben, egy laptop kijelzőjétől megvilágítva, a kisbabájával, miközben továbbra sem gondolt arra, hogy az apja heroint fecskendez be magának, és egy Vipera nevű nővel dug.

Így lett belőlem HungryGhost. Nehéz megmondani, melyikünk volt az.

HETEDIK FEJEZET

Jinx egyik első ténykedéseként kitakarította a fürdőszobát, mégpedig fogkefével és több liter fertőtlenítővel. Mintha operálni készülne ott. Kiszanálta a félig üres samponos flakonokat, és kényszerített, hogy válasszak ki kettőt a rengeteg illatos testápolóból, amiket az elmúlt évben felhalmoztam.

Az egyenruhája most fehér póló és szürke tréningnadrág volt, radikális szakításként a tiszta fekete életstílussal. Lenyűgözött, hogy így mennyivel kisebbnek és átlagosabbnak tűnt. A fehér pólón kékeszöld felirat volt. Kékeszöld!

– Bocs, de nem térek magamhoz, hogy nem tiszta feketében látlak. Mintha más ember lennél!

– Kayfabe – felelte vállat vonva. A kayfabe kifejezés a pankrációból jött, nagyjából annyit jelentett: „fenntartani az illúziót”. Például ha az ember az előadás részeként megsérült a ringben, akkor lehet, hogy a való életben is gipszet viselt.

– A mindennapi öltözködésedet is a kayfabe szerint alakítottad?

– Persze. Mindenki ezt csinálja.

– Én azt hittem, ez a stílusod.

– Őszintén szólva olyan sok évig hordtam azokat a ruhákat, hogy fogalmam sincs, most milyen a stílusom. De a takarításhoz ez jobb. A fehérítő miatt. Azt hiszed, nem fröccsent rád, de persze rád fröccsent. Meg sem tudom mondani, hány inget tettem tönkre.

Ezután a konyha következett, ahol kipucolta a sütőt, kiemelve olyan rácsokat, amelyekről feltételeztem, hogy mozdíthatatlanok, és kifehérítve a tűzhely olyan részeit, amelyekről nem is tudtam, hogy fehérnek kellene lenniük.

Miközben dörzsölt és sikált, a létező legmocskosabb rapet hallgatta, azt harsogva: „Majd belefulladtam a pinájába, úgyhogy a seggéhez úsztam.” Ez meg mit jelent, Lil Wayne? Ennek a szövegnek csak akkor lenne értelme, ha összement volna, mint a varázslatos iskolabusz abban a rajzfilmsorozatban.

Nem tudtam, hogy az apám rapzenét hallgat, de úgy tűnt, még az ismeretlen előadók pályáját és a számait is követi. Amikor rájött, hogy nem tudom, ki az a J Dilla, kis híján elájult. Ez egyfajta játék lett köztünk:

– Ki ez? – kérdeztem.

– Maxo Kream Houstonból – felelte. – Korábban kiadott pár mixet, de januárban megjelent az első teljes albuma, és a kölyöknek komoly mesélőkéje van.

Eközben a mosogatógépet megpakolta a ház legkülönfélébb pontjain talált tárgyakkal, hogy fertőtlenítse őket: összegyűjtötte a hajkeféket és a fésűket, Bodhi rágókarikáit, a poharat, amiben a fogkeféket tartottuk, a konyhaszekrényekről lecsavarozta az összes gombot és fogantyút.

– Hallottál már egy Fortnite nevű játékról? – kérdeztem.

Erre táncolni kezdett, a kezét zavarba ejtőn lóbálva.

– Ki nem hallott? – felelte.

– Például én.

Miután megnéztem Arabellát, párszor játszottam a Fortnite– tal. Megdöbbentett, hogy ingyenes, és elborzasztott, milyen ügyetlen vagyok: hátulról fejbe lőttek, miközben megpróbáltam rájönni, hogy nyissak ki egy ajtót, véletlenül legyalogoltam az épületek tetejéről, és belehaltam az esésbe. A telefonomon játszottam, míg Bodhi szunyókált; kétségbeesetten próbáltam belépni abba a világba.

Egy nap körülbelül tizenöt doboz könyv érkezett.

– Cherinek kellett a hely – mondta Jinx, miközben nézte, ahogy a szobájába vonszolom a dobozokat. Egyikünk sem akarta, hogy újra megsérüljön a háta, habár láttam rajta, szenved attól, hogy ezt rám kell hagynia.

– Szerezhetnél pár könyvszekrényt – mondtam.

– Utálom a könyvszekrényeket – válaszolta.

Amikor kicsomagolta a dobozokat, nagyságrendben, derékmagasságig felstószolta a könyveket a falak mellett. Még mindig nem szerzett ágyat, egy szürke hálózsákban aludt a padlón. Kijelentette, hogy ez jót tesz a hátának, bár láthatóan el volt gémberedve, és fájdalmai lehettek, én meg nem értettem, hogyan segíthetne az, hogy a padlón alszik. De mikor nem volt az apám elgémberedve, és mikor nem gyötörték fájdalmak? Amióta csak emlékszem, mindig az Icy Hot fájdalomcsillapító balzsam illatát éreztem rajta.

Nem tudtam biztosan, hogy Jinx tényleg jól van, vagy aggódnom kellene. Egy kicsit olyan volt az egész, mintha örökbe fogadtam volna egy egzotikus háziállatot, aminek a gondozásáról fogalmam sem volt. Kényszerbetegsége van? Nem tűnt koszfóbiásnak. Sőt mintha lett volna némi perverz öröme abban, ahogyan kitisztította a fürdőszobai lefolyót, izgatottan huzigálta belőle a gusztustalan, trutyis hajcsomókat. Megkérdeztem Suzie-t, nem találja-e furának. Esetleg valami gond van Jinxszel?

– Hadd takarítson – válaszolta. – Ez kurvára szuper.

– De nem találod kórosnak?

– Figyelj, most vesztette el a feleségét, a családját, a karrierjét. Ha ő így dolgozza fel, nekem eléggé ártalmatlannak tűnik. Mit gondolsz, venne nekünk sört?

Margo gyakran visszatért az OnlyFansre. A Mark anyjától kapott pénznek már a fele elment a lakbérre és a megélhetésre, meg a szüléssel kapcsolatos kórházi számlákra. Olyan sosem lehetne, mint Arabella, de a többi oldal, amelyet követett, szintén elég jól ment, és biztos volt benne, hogy amit azok csinálnak, azt képes volna utánozni. Úgy tűnt, még csak nem is híresek.

Ha felhasználóból tartalomszolgáltató akart lenni és pénzt beszedni, fel kellett töltenie az oldalát fotókkal, amilyen gyorsan csak lehetséges, hogy bárki, aki követni kezdi, legalább tíz-tizenkét képhez hozzáférjen. Senki nem akar kifizetni tizenöt dollárt azért, hogy egyetlen képet nézegessen. Úgyhogy Jinx mániákus takarításai alatt Margo többnyire bezárkózott a szobájába, és megpróbálta lefotózni a cicijét.

Szinte azonnal belefutott a műfaj korlátaiba. Véges számú testrésze volt, és véges számú beállítás. Úgy tűnt, a sokféleségnek máshonnan kellett volna jönnie. Öltözékekből, helyszínekből, és kellett volna egy állvány, hogy változatosabb pózokat tudjon lefotózni.

Az első pár fotón, amit készített, a cicije úgy festett, mintha kirobbanna a melltartójából. A Bodhi előtt vásárolt melltartóit kinőtte. Vásárolnia kell új fehérneműket, de a gondolattól, hogy elmenjen a Victoria’s Secretbe, és egy vagyont költsön, görcsbe szorult a gyomra. Végül az a zseniális ötlete támadt, hogy a zuhany alatt készít fényképeket, elengedve a melltartót. Aztán támadt egy még zseniálisabb ötlete, vazelinnal kente be a cicijét, hogy a víz gyöngyökben megálljon rajta.

A bemutatkozásban rövidke leírást kellett adni arról, hogy a feliratkozók milyen tartalmat várhatnak az adott profilon. Margo nehezen boldogult ezzel, ezért átkattintott még néhány oldalra, hogy lássa, más lányok hogyan csinálják. Először persze megint az Instagramon és a Twitteren kellett kutakodnia. Elképzelni sem tudta, miért nehezíti meg az OnlyFans a felhasználók dolgát. Ennek semmi értelme! A Twitteren bukkant rá WangMangler99-re, aki szenvedélyes volt, sötét hajú, óriási cicikkel, de olyan kicsi, mint egy gyerek. A profilképén egy hűtőszekrény mellett állt a viszonyítás kedvéért, és sok posztjában téma volt a magassága. Feltartotta a csupasz lábát egy kólás doboz mellett, vagy leült egy közönséges ebédlőszékre, és a lábával a levegőben kalimpált. Vagy fura kielégült képeket vágott, keresztbe álló szemmel. Az OnlyFans-bemutatkozása így hangzott: „Ezt az oldalt ne böngészd a melóhelyen, csak cicit és popsit ígérhetek. Ha többre vágysz, fizess többet. Szívesen megmondom a véleményem a szerszámodról. Ha azt akarod, hogy a dákódat alázzák, küldj nekem róla egy fotót és 20 dollárt. Arra ne számíts, hogy megjátszom, hogy kedvellek. Az egyetlen férfi, akit valaha is szeretni fogok, az Goku.”

Margót megdöbbentette, hogy emberek húsz dollárt fizetnek azért, hogy a farkukat ócsárolják. Bár ha valaki szorongott amiatt, hogy kicsi vagy csúnya a szerszáma, talán megnyugtatja, ha biztosan tudja, hogy az. De továbbra sem tetszett neki az ötlet, ezért azt írta a bemutatkozásában: „Magányos, szexi lány vagyok pénzzavarban. Kérlek, dobjátok össze az e havi lakbérem. Még új vagyok itt, cicit és feneket ígérhetek, de még nem szedtem össze a bátorságom, hogy többet is megmutassak. Egy kis bátorítás sosem árt. Dákodról is megmondom a véleményem. Ha szeretnéd megtudni, melyik Pokémon-figurára hasonlít legjobban a dákód, és milyen támadásai vannak, küldj 20 dollárt, és részletes leírást adok.”

Két napig semmi sem történt, és Margo hülyén érezte magát, amiért regisztrált az oldalra. Naná, hogy nem történt semmi; hogyan is találná meg bárki?! Mintha az OnlyFans önmaga ellensége lenne! Az is aggasztotta, hogy Jinxszel nyilvánvalóan történt valami. A takarításmániája lecsengett, és most szinte az egész napot a szobájába zárkózva töltötte.

– Jól vagy? – kérdezte tőle Margo egy este, amikor végre előbújt. A férfi még egy elektromos vízforralót is beszerzett, hogy a teáját is a szobájában főzhesse meg. Talán eddig is csak ez kényszerítette, hogy előjöjjön: a szükség, hogy vizet forraljon.

– Igen, ez, khm, azt hiszem, az agyi kémiával függ össze. Valószínűleg kondiznom kellene, az mindig segít, csak nem akarok lesérülni, úgyhogy... nem is tudom.

Már nem borotválta a fejét, és most drótszerű hajcsomók nőttek a füle fölött.

– Nem keresel munkát? – kérdezte Margo. Fogalma sem volt az apja anyagi helyzetéről. Feltételezte, hogy bőven van pénze, de arra gondolt, jobb lenne, ha elfoglalná magát valamivel.

– Valószínűleg utaznom kellene, de ehhez még nem érzem elég stabilnak magam.

– Mi a helyzet az önkéntes munkával?

Jinx úgy nézett rá, mintha Margo nem tudná, mit beszél. – Hol?

– Nem is tudom, mondjuk, a könyvtárban? Vagy...

– Aha – csak ennyit felelt a férfi, aztán a fürdőszobába ment. Ez volt a másik dolog: Jinx rengeteg időt töltött a mosdóban. Margo elképzelni sem tudta, mit csinál odabent. Úgy tűnt, háromszor is kakái egy nap, és mindegyik alkalom egy órán át tartó megpróbáltatás volt. Szorulása van? Vagy hasmenése? Vagy a prosztatájával van baj? Nem kellene rábeszélnie, hogy menjen orvoshoz? Állandóan egy terapeutáról beszélt, és úgy tűnt, telefonon tartja vele a kapcsolatot, bár Margo nem gondolta, hogy a terapeuta tisztában lenne az aggasztó vécézési szokásokkal.

Gondoskodott Bodhiról, figyelte az apja csukott ajtaját, állandóan frissítgette az OnlyFans-oldalát, csak hogy azt lássa, nem történt semmi, aztán kényszerítette magát, hogy átnézze a Craigslist álláshirdetéseit – mindez olyan volt, mintha nedves papírral próbálna origamizni. Minél többször próbálkozott, annál inkább szétesett minden. Nem is értette, hogyan lehet ilyen kimerítő sok minden csupán attól, hogy nem történik meg. Létrehozta a HungryGhost Instagram-oldalt, meg Twitter-oldalt, amelyek az OnlyFans-oldalára vezettek a Linktreen keresztül, ahogy másoktól látta, és követni próbált más lányokat azokon az oldalakon, de továbbra sem történt semmi. Néha megnyitotta Arabella oldalát csak azért, hogy erőt merítsen a lány ellenséges, vigyorgó arcából.

Aztán megjelent az első követője.

U1134967. Azonnal küldte neki a húsz dollárt meg egy fotót a dákójáról elemzésre. Margo a telefonján nyitotta meg a képet, és sokáig tanulmányozta a péniszt, miközben Bodhit szoptatta. Pontos leírást akart adni.

Miután Bodhit letette a kiságyába, elővette a laptopját, és a következőt írta:

Gratulálok! A péniszed egy Dokukurage! A kidudorodó pink makkal és a csillogó sötétkék erekkel a péniszed a megtestesült fenyegetés. Amikor a gombakalapcsúcs vörösen izzik, tudható, hogy támadásra készül. Mivel víz és méreg típus, a péniszed szenvedélyes, de hajlamos a féltékenységre, és könnyen sértést lát ott is, ahol nem szándékozták bántani. Sok babusgatást és gyengéd nyalogatást igényel. Legfőbb gyengeségei a pszicho és elektromos típusok, úgyhogy maradj távol a vörös hajú boszorkányoktól, akiknek szikrázik a szeme! A Dokukurage-od speciális támadásai a Sáros víz (rendkívül potens előváladék, ügyelj a nem kívánt terhességre!), a Visszahúzódás (a péniszed teljesen eltűnik – ez megtörténhet, amikor odakint hideg van, vagy amikor meghallod az édesanyád hangját), és a Méregbomba (amikor egy lánytól olyan sokszor kérsz megerősítést, hogy szeret, hogy a végén már nem fog szeretni, ami teljesen érthető, és szerencsére elkerülhető!).

A Dokukurage a péniszed teljesen kifejlett formája, és 120 a HP-je. Én 10/10-re értékelem, daliás Dokukurage.

Félszegen megnyomta a Küldés gombot, épp úgy érezte magát, mint amikor először küldött SMS-t egy fiúnak az iskolában. Még mindig a képernyőt bámulta, amikor megcsendült az értesítés. Újabb húsz dollár jött, és egy üzenet:

Ez bámulatos volt, sokkal jobb, mint amire számítottam! Nem tudom, honnan tudtál a Méregbombáról, de sajnos ez betalált, hehehe. Örök rajongód lettem! Több embernek kellene tudnia az oldaladról!

Az üzenettől felbátorodva, Margo szorgalmasan posztolt naponta többször is az egyetlen rajongójának, U1134967-nek. Mivel egyetlenegy ember látta, a posztjai bolondosabbak és bevállalósabbak lettek. Egy nap szemceruzával felírta a mellére: CICIK, és csak ezt posztóira. A férfi egy nevető emotikonnal válaszolt, küldött tíz dollárt, és azt kérte Margótól, csináljon videót arról, ahogy himbálódzik a melle. A lány eddig még nem is gondolt arra, hogy az oldalra videókat is posztolhatna. Készített egy rövid anyagot a ringó melléről, ahogy leveszi az inget, és egyet, amiben ő táncoltatta a kezével. Sőt készített olyat is, ahol meztelenül ugrókötelezik (és közben a kötéllel felszántja a szobája textúrák mennyezetét).

Jinx végül egy nap mégis elhagyta a lakást három órára, majd egy fikusszal hazatérve megkérte Margót, hogy segítsen felcipelni a növényt a szobájába, ahol még mindig nem volt ágy, sem könyvszekrény, csak egy hálózsák, vagy kétszáz könyv, no meg a fikusz. Margó pedig ugyanaznap két követővel is gazdagodott egyszerre: U277493 és RocketRaccoon69. A legtöbb pasi névtelen maradt, és Margo hálás volt, amikor valamelyik megadott egy nevet, mert így sokkal könnyebb volt megkülönböztetni őket. Az új követők egyike sem kért dákómustrát, ami némi csalódással töltötte el Margót, de azért lassan gyarapodó követőszám mellett napi szinten posztok továbbra is.

A harmadik hét végére húsz követője volt, akik mind 12,99 dollárt fizettek havonta. Miután az OnlyFans levette a húsz százalékát, ez kevesebb volt, mint amit egy este megkeresett volna az étteremben, és közel sem volt olyan sikeres, mint Arabella. De volt még ideje, hogy belejöjjön, legalább még egy hónap, vagy kettő. Mark anyucija gondoskodott róla.

– Nem gondolod, hogy depressziós vagy? – kérdezte Margo Jinxet egy nap, amikor a férfi a tiszta ruhát hajtogatta a nappaliban. Jinx szeretett mosni, azt mondta, ez megnyugtatja, úgyhogy ezt a feladatot mindnyájuktól átvette. Margo ezt furcsának találta. Jinx apró gombócokba hajtogatta Margo bugyijait. De a lány bármibe belement volna, hogy ne kelljen Bodhit meg a piszkos ruhákat lecipelnie az alagsorba. Odalent nem volt elég hely, ahova a kicsit letehette volna, amíg megtölti a mosógépet.

Jinx épp Bodhi színes zoknijait párosította.

– Lehetséges – válaszolta.

– Talán antidepresszánst kellene szedned – folytatta Margo.

– Nem vagyok biztos benne, hogy az antidepresszáns segítene – jelentette ki Jinx. – Azt hiszem, az én problémám inkább az, hogy alapjában véve képtelen vagyok kötődni emberekhez. Nem hiszem, hogy az SSRI pótolhatja a szeretetet.

Margo elgondolkodott. Az igaz, mindig is úgy érezte, hogy az apja egy távoli égitest, de az eszébe sem jutott, hogy az apja is távoli égitestnek érzi magát. Azt feltételezte, Jinx közelebb áll másokhoz, őt kivéve.

– Csak úgy érzem, hogy szükséged lenne, nem is tudom, kapcsolatokra – mondta Margo. – Emberekre. Mi lenne, ha eljárnál ilyen anonim, tizenkét lépéses találkozókra?

Elvégre Jinx maga is említette korábban a csoportterápiát.

Jinx a homlokát ráncolva felsóhajtott.

– Ez talán beképzeltnek és nevetségesnek fog hangzani, de bizonyos körökben én viszonylag híres vagyok, és emiatt ezek a találkozók eléggé kínosak. Az emberek felveszik a telefonjukkal, amit mondasz, és felteszik a netre. Rettenetes.

– O, értem – kedvetlenedett el Margo.

– És veled mi a helyzet? – kérdezte az apja.

– Ezt hogy érted?

– Hát, hogy mi a terved? Keresel valami munkát, vagy folytatod a tanulást?

Abbahagyta a babapizsama hajtogatását, és a lányra meredt.

– Pontosan – mondta Margo.

Jinx nevetett.

– Két céltalan vitorlás eltévedve a kikötőben.

– Nem tudom, milyen munkát keressek – közölte Margo. – A pincérkedésen kívül sosem csináltam mást.

– Akkor legyél pincérnő – vont vállat Jinx. – Adtam nevet a fikuszomnak.

– A fikuszodnak?

– Igen. Ernestnek neveztem el.

– Jó név egy fikusznak! – bólintott Margo. Abban a pillanatban szeretett volna beszélni neki az OnlyFansről. Jinx nem ítélte el Arabellát. Sőt azt mondta: „Jól teszi.” A titkolózásának főleg az volt az oka, hogy nem ismerte túl jól Jinxet, és úgy vélte, ez az ő magánügye, nem tartozik az apjára. Bár ő felvetette Jinxnek, hogy talán depressziós, vagyis ő beleütötte az orrát az apja dolgaiba.

Még mindig nem döntötte el, hogy hülyeség volt-e létrehozni azt az oldalt, vagy megéri rajta tovább dolgozni. De amikor arra gondolt, hogy felszolgálónak jelentkezzen, egyből pánik szorította a torkát. És bármilyen rosszul ment is az OnlyFans-oldala, azért látott benne lehetőséget. Majdnem egy hónap kellett hozzá, hogy rájöjjön, mi a probléma. Az OnlyFansnek nem volt kereső algoritmusa. Nem dobott fel új profilokat, csak amiket már követtél, és nem volt általános hírfolyam, amin az ember végiggörgethetett volna, hogy új oldalakat találjon. Valószínűleg ezért működött a dolog látszólag csak azoknak, akik már híresek voltak, vagy nagyobb követőbázisuk volt. Viszont úgy tűnt, az oldalon olyan lányok is rendelkezhetnek népes követőtáborral, akik egyáltalán nem voltak híresek. Ők vajon hogyan találtak új követőket, vagyis inkább azok hogyan találták meg őket?

– Hogy lesz valaki ismert? – kérdezte az apjától.

– Úgy érted, hogyan lesz népszerű, vagy hogyan lesz körülötte felhajtás? – kérdezett vissza Jinx.

– Nem tudom – válaszolt Margo. – Mindkettő... Mi a különbség?

– A közösségi média általában azokat kapja fel, akik az élő fába is belekötnek, akik hergelik a saját közönségüket. A gyűlölet ugyanolyan erős, mint a szeretet, sőt a jegyeladásokat tekintve még erősebb is.

Margo WangManglerre gondolt, és Arabellára, akik magasról tettek rá, hogy kedvelik-e őket. Nem volt benne biztos, hogy valaha is olyan lehetne, mint ők.

– Akkor nézzük máshogy. Mit kell tenni azért, hogy megkedveljen a közönség? Miben mások azok a pankrátorok, akik befutnak, mint a többiek? Tudom, hogy ez nem csak a sportolói teljesítményükön múlik.

– Nos, a rövid válasz, a személyiség. De általában azért tehetséges sportolónak kell lenniük, legalábbis az én véleményem szerint, bár isten tudja, Vince megpróbálta csak a külső alapján felfuttatni a fiúkat.

De itt nincs Vince McMahon, gondolta Margo, és részben ez volt a probléma. Ha egy olyan seggfejt akart volna meghódítani, mint Vince, nem lett volna probléma.

– Hogyan jut az ember egy WWE-szerződéshez?

– Egy kisebb szervezetnél kell dolgozni, hogy valaki felfigyeljen rád.

– És hogy lehet bekerülni egy kisebb szervezethez? Hogyan jut egy pankrátor az első munkájához?

– Hát, sokszor ez öröklődik, generációról generációra. Az apjuk révén jutnak be, vagy már eleve az összes fivérük vagy unokatestvérük is benne van a buliban. De jöhetnek más sportágból, ami lehet futball vagy főiskolai birkózás, sőt akár body building. Ha nem egy pankrátorcsaládból származol, vagy nincs sportmúltad, akkor talán az a legegyszerűbb, ha beküldesz egy felvételt.

– Ahogy bunyózol?

– Aha. A haverjaiddal, vagy mit tudom én, a hátsó udvaron.

– És ha nincsenek haverjaid?

– Te jó ég! Nem tudom, lehet-e valakiből pankrátor haverok nélkül.

Volt abban valami furán kanadai, ahogyan Jinx a „haverokat” mondta.

– Tehát kellenek a haverok – dünnyögte elgondolkodva Margo.

– A haverok elengedhetetlenek – jelentette ki Jinx. – Nem is tudtam, hogy ennyire érdekel a pankráció.

– O, de mennyire! – lelkesült fel Margo.

Hát semennyire.

– Volna kedved megnézni velem pár mérkőzést? – kérdezte Jinx. – Mondjuk, ma este. Megmutatnám, hogy kezdte néhány pankrátor, ha téged is érdekel.

Izgatottnak tűnt, ezért a lánynak nem volt szíve nemet mondani.

– Lehet, hogy Suzie is nézné – tette hozzá Jinx. – Esetleg főzhetnénk vacsorát. Elmenjek a boltba?

– Igen! Miért ne?

– Szereted a lasagnét? – kérdezte Jinx.

– Ki nem szereti a lasagnét? – A lasagnétól a program már sokkal vonzóbbnak tűnt. Ahogy nőtt Bodhi, és ahogy egyre többet szopizott, Margo annál éhesebb lett. – Fokhagymás kenyérrel?

– A fokhagymás kenyér már túlzás lenne. így is túl sok a szénhidrát.

Margo durcásan lebiggyesztette az ajkát.

– Aaaannyira éhes vagyok! – kunyerált. Aztán legördült a kanapéról, mint aki meghalt.

– Meghaltál? – kérdezte Jinx.

– Ehen haltam – válaszok Margo, még mindig behunyt szemmel. Várt egy pillanatig, aztán kilógatta a nyelvét, jelezve, hogy még jobban meghalt. Ekkor meghallották a babaőrzőn, hogy Bodhi felébredt, és sír. Margo felpattant.

– Kérlek! – mondta, és elsietett. – Még mindig halott vagyok. Nagyon, nagyon halott!

Aznap este Jinx lasagnét sütött, és maga készítette a tésztát is. Margo nem tudta, hogy azt lehet.

– Hol tanultál meg főzni? – kérdezte, miközben nézte, hogy a férfi vékonyra nyújtja a tésztát egy sodrófával, amiről szinte biztosan tudta, hogy korábban nem volt a házban. Furcsállta, hogy Jinx tud főzni. Az apja az élete nagy részét úton töltötte, hotelszobákban, ahol nem volt konyha.

– Amikor nem vált be a dolog Billy Antsszal, visszavonultam – magyarázta Jinx. – És Cheri... tudod, nagyon szerette volna, ha többet vagyok a közelében, és akkor többet voltam otthon, és...

Elnevette magát, habár ez volt a legszomorúbb nevetés, amit Margo valaha hallott.

– Azt hiszem, túl sokat voltam otthon. Mindenesetre beiratkoztam egy főzőtanfolyamra. Házi kosztra vágytam. Cheri pedig kijelentette: „Felneveltem öt gyereket, minden átkozott este főztem, nem fogok serpenyős rostélyost csinálni csak neked!” Úgyhogy azt gondoltam, jól van, akkor majd én megfőzöm. De ő... azt hiszem, annak sem örült, hogy én megfőztem magamnak a serpenyős rostélyost.

Margo, aki igyekezett nem utálni Cherit, mintegy ösztönösen kiegyensúlyozva Shyanne intenzív gyűlöletét iránta, most hirtelen nagyon megutálta a nőt. Miféle dög nem örül annak, ha egy pasi főzőtanfolyamra jár, és serpenyős rostélyost készít kettőjüknek? Habár, ez nem magyarázza a heroinhasználatot és a kis Miss Viperát. Azok a dolgok nyilván később történtek, és nem a serpenyős rostélyosból kifolyólag.

A finom illatok Suzie-t is előcsalogatták a szobájából.

– Hé, egy új cosplay kosztümön dolgozom. Akarjátok látni?

Margo nem igazán volt rá kíváncsi.

– Cosplay! – Jinxet azonnal elbűvölte a dolog. – Beöltözöl... mindenféle karakternek?

– Aha! – válaszolt sugárzó mosollyal Suzie.

– Mesélj még róla – kérte Jinx, miközben felkarikázta a kolbászt, és a rózsaszín húst a forró serpenyőbe dobta.

Korábban Margo nem gondolt rá, hogy a cosplayben és a pankrációban bármi közös volna, de Jinx mégis tudni akart minden részletet.

– Szóval ezek az orkok... – mondta, az öklére támasztva az állát az asztalnál – bocs, nem sokat tudok az orkokról. Ők honnan is jönnek?

Viszont készített fokhagymás kenyeret – hála az égnek! –, és csodás volt.

Miután Margo túlélt egy végtelennek tűnő pankrációsorozatot – amelyek mindegyikéhez olyan hosszas ismertetés társult, hogy Jinx inkább megállította a videót, nehogy Margó elmulasszon akár egy másodpercet is az akcióból, amíg ő elmesél egy újabb fura történetet, amikor egy pankrátor összekakálta magát –, végül kiosont a szobából, hogy Bodhit letegye éjszakára, felkapcsolta az éjjeliszekrényen a lámpát, a szőnyeg közepére feküdt, és a mennyezetet bámulta.

Haverok, gondolta. Haverok.

Az onlyfanses lányok vagy más platformokon népszerűsítik az oldalukat, vagy valamiféle kölcsönös hírverést csinálnak egymás profiljának. Ki kell segíteniük egymást; a szívesség visszajár. Hirtelen ötletből felnyitotta a laptopját, megkereste WangMangler oldalát, és küldött neki száz dollárt egy üzenettel: „Én új vagyok az OnlyFansen, és rettentő nagy szükségem van követőkre. Mit szólnál egy rövid együttműködéshez? Esetleg adnál tippeket, hogyan népszerűsítsem magamat?”

Tíz perccel később kapott választ: „Cuki az oldalad. A TikTokra kellene felmenned. 500 dollárért reklámozlak az oldalamon.”

Margo megdöbbent az összegen. Vajon megéri? WangManglernek százezer követője volt az Instagramon. Még ha ezeknek csak egy töredéke fizetett is elő WangMangler OnlyFans-oldalára, az akkor is elképesztő összeg volt személyenként 15,99 dollárral számolva. Emiatt egyrészt kicsinyesnek tűnt az ötszáz dolláros kérés, mivel WangManglernek biztosan nem volt szüksége az ötszáz dollárjára, másrészt viszont a profizmusa lenyűgözte Margót, ezért úgy gondolta, az ötszáz dollár mégis elfogadható ár. Harmincnyolc-harminckilenc új követővel az üzlet már nullszaldós. És tulajdonképpen megvan rá a pénze.

Ezután nyitott egy HungryGhost TikTok-oldalt. Kisebb Kát mesélt neki a TikTokról, de nem jutott hozzá, hogy regisztráljon. Ez egy újabb platform volt, aminek az értelmét Margo nem értette. Kisebb Kát úgy magyarázta, hogy ez olyan a videóknak, mint a fotóknak az Insta. Ennek azonban nem volt értelme, mert az Instára is fel lehetett tölteni videókat. Akkor minek egy másik appot használni erre? Ám miután regisztrált, és megnézte a platformot, rájött, hogy a TikTok egy teljesen más világ.

Az első elé kerülő videón egy elefánt zsákolt egy kosárlabdával. Látott takarítási tippeket, táncos oktatóvideót és tizenéves fiúkat, akik a tanáraikat utánozták. Nézte, ahogy emberek sajtszeleteket dobnak másokra, akik nem számítottak rá. Macskákat fürdettek, és üvegből sünöket itattak. Gyerekeket látott, akik eljátszották, hogy az anyjuk durván mossa a hajukat, és megszidják őket, mert szanaszét hagyják a poharaikat a lakásban, és voltak, akik szemeteszsákokkal hadonásztak. Számára az volt a legérdekesebb, ahogy a különböző videók lazán kapcsolódtak egymáshoz. Valaki készített egy videót egy bizonyos dal felhasználásával, aztán mások ugyanazzal a dallal elkészítették a saját videójukat, és ezek sajátos interpretációi voltak az eredetinek. És azért, hogy mindezt lássa, nem kellett semmit tennie, nem kellett keresgélnie, mint a YouTube-on. Csak úgy jöttek egymás után arra várva, hogy ő megnézze ezeket. Olyan volt, mint a hiányzó láncszem. Az OnlyFansen lehetett pénzt keresni, de nem figyeltek fel rád, ezzel szemben a TikTokon nagyon is felfedezhettek, de Margo nem értette, hogyan lehetne ebből pénzt csinálni. Eközben hajnali négy óra lett.

Válaszolt WangManglernek.

Oké, regisztráltam a TikTokon. Hová küldjem az 500 dollárt? Ha itt küldöm át, tudom, hogy 20%-ot veszítesz.

WangMangler másnap reggel elküldte a CashAppját, Margo pedig átküldte az ötszáz dollárt. Utána WangMangler üzenetet írt:

Kitűzöm a posztodat 3 napra, de reklámcélból le kell venned az oldaladon az előfizetést 4,99 dollárra, hogy a követőim exkluzív kedvezményt kapjanak a tartalmaidra.

Margo felszisszent. Átverték! Ha csak 4,99 dollár az oldalára az előfizetés, nem létezik, hogy visszajöjjön a pénze. WangManglernél volt az összes ütőkártya. Az ötszáz dollárt már elküldte. Ha Margo nem hajlandó lejjebb venni az előfizetés díját, WangMangler csak vállat von, és nem futtatja a reklámot. Margo felment az OnlyFansre, és beállította az új árat. Aztán berohant a fürdőszobába, és a belét is kihányta.

NYOLCADIK FEJEZET

A magas láznak van valami groteszk, megvilágosító ereje. Emlékszem, feküdtem a fürdőszoba padlóján, és úgy éreztem, mintha mikroszkopikus részletességgel látnék minden porszemet, morzsát és hajszálat. Velem volt Bodhi is; a pink fürdőszobaszőnyegen feküdt, ami nem volt épp a legtisztább. Nyöszörgött, bár még nem sírt igazán. Már semmi nem maradt a gyomromban, ami nem akadályozta meg a testemet, hogy ennek ellenére ne próbáljon felöklendezni valamit. Úgy ereztem, ha a forró homlokomat sikerülne a csempéhez szorítva tartanom, akkor talán elmúlna ez az egész. Bárcsak képes volnék egy pillanattal tovább mozdulatlan maradni! Akkor talán fel tudnék állni. Bodhi elfordította a fejét, és rám nézett. Barna szeme volt, mint nekem és Jinxnek, de csodásán sötét és t iszta. A kicsi kinyitotta a száját, és gejzírként tört ki a hányás.

Lekaptam egy törülközőt, odakúsztam hozzá, és meg– törölgettem. A pizsamájára nem ment sok, de a fürdőszoba– szőnyegnek annyi volt. Összetekertem, és belöktem a sarokba. A karomba vettem Bodhit, aki ezúttal az ingemet hányta le. Öklendeztem a savanyú tej szagától.

– O, kicsikém! Tudom, tudom...

Ringattam, eközben próbáltam kibújni a lehányt ingből. Nem volt más megoldás, mint pucérra vetkőzni, Bodhit is levetkőztetni, és a zuhany alá állni.

Erre a napra csak homályosan emlékszem. Amint lefeküdtem, Bodhi ismét hányt, eláztatva a lepedőnket. Fészket csináltam törülközőkből, és behoztam a konyhából egy tálat, hogy ne kelljen ott hagynom a kicsit, amikor hánynom kell. Úgy gondoltam, a legfontosabb, hogy Bodhi ne száradjon ki, ezért ismét megszoptattam. Mindketten lázasak voltunk. A Szezám utca végtelen számú epizódját töltöttem le a laptopomra, amit egy székre tettem az ágy mellé. Rezzenetlenül bámultuk, beesett szemünk elgyötört képernyőjén a Sütiszörny tükörképe táncolt. Minden alkalommal, amikor meggugliztam, mit kellene tennem ebben a helyzetben, belefeledkeztem a leírásokba. Nem voltak egyértelmű utasítások. Ebben az állapotban meghaladta a képességeimet, hogy elmenjek lázcsillapítót venni. Hangosan felnevettem. Küldtem egy SMS-t Shyanne-nek:

Segíts! Bodhival gyomorbajunk van, és nem tudom, mit csináljak.

Visszaüzent:

Túl lesztek rajta! 🍀 🍀 🍀

Amikor kimentem a fürdőszobába vagy a konyhába vízért, elidőztem, remélve, hogy Suzie vagy Jinx észrevesz. De nem láttam egyiküket sem. Suzie talán dolgozott, vagy órán volt, azt pedig nem tudtam, hogy Jinx elment-e otthonról, vagy bezárkózott a szobájába.

Már sötétedett, és mi. még mindig hánytunk. Elfogott a pánik. Mennyi ideig nem jelent veszélyt a babára, ha mindent kihány? Ennyi hányás után talán már infúziót kellene kapnia? Vége lesz ennek valaha?

Este kilenc körül felhívtam dr. Azarian rendelőjét. Volt egy huszonnégy órás segélyvonal, ahol üzenetet lehetett hagyni vészhelyzet esetén. Hagytam egy kissé összefüggéstelen hangüzenetet, aztán kopogtak az ajtón.

– Jól vagy? – dugta be a fejét Jinx a félhomályos szobába.

– Betegek vagyunk – feleltem. -es Bodhi egyfolytában hány, és... – Elcsuklott a hangom. Nem akartam sírni, ezért inkább kiabáltam: – Félek!

– O, szegény kicsikém, hívtad a gyerekorvost?

– Igen, hagytam üzenetet.

– Megmérted a lázát? Várj csak, mindketten betegek vagytok?

Bólintottam.

– Nincs lázmérőm – mondtam –, mert egy kibaszott idióta vagyok. A fenekébe kell dugni? Semmit nem akarok a fenekébe dugni, egyszerűen nem tehetem! Nem vagyok rá képes!

– Elszaladok a drogériába, mindjárt jövök – mondta Jinx.

Fél óra múlva visszajött egy lázmérővel, amit a fülbe kellett dugni. Hozott Gatorade-et és Pedialyte-et – amelyekről egyikünk sem tudta biztosan, hogy Bodhinak beadhatjuk-e –, lázcsillapítót és sós kekszet. Nagyon hálás voltam érte.

– Majd kifizetem neked ezeket – mondtam. – Sajnálom, hogy el kellett menned a boltba.

Beszéd közben éreztem, hogy mindjárt hánynom kell.

– Hánynom kell. Kimennél?

– Mi van? Add ide a babát!

Átadtam neki Bodhit, és a tál fölé hajoltam. Csak öklendeztem és öklendeztem, de nem sok minden jött ki belőlem. És akkor megéreztem, hogy Jinx nagy keze körkörösen masszírozza a hátamat. Én még mindig hánytam, nem tudtam abbahagyni, és most már sírtam is. Nem tudtam elhinni, hogy ilyen visszataszító helyzetben lát, és mégis kedves hozzám. Shyanne nem hitt a hányingerben, a gyengeség jelének tartotta, és a világért sem nézte volna végig, hogy valaki hány. Miután már nem öklendeztem, Jinx automatikusan elvette a tálat, és kiment a szobából, hogy kiöntse az én szánalmas kétkanálnyi epémet, és kimossa az edényt.

Amikor visszajött, megkérdezte:

– Ha átviszem magamhoz Bodhit, tudsz aludni egy kicsit. Mit gondolsz?

– Nem viheted át magadhoz, még mindig hány – feleltem. – Még lehány téged.

– Ha hiszed, ha nem, Margo, sokszor hánytak már le életemben, néha felnőtt férfiak is.

Felnéztem rá. Félhomály volt a szobában, úgyhogy nem láttam jól az arcát.

– Nagyon kedves vagy – mondtam.

– Tessék, vedd be ezt. – Odanyújtott nekem pár Advilt meg egy Gatorade-et. – Próbálj aludni. Ha szükségem lesz rád, majd felébresztelek. Megmértem a lázát, nem túl vészes, csak harmincnyolc fok. Adtam neki lázcsillapítót.

– Nagyon rendes tőled – mondtam, de ő már Bodhival a karjában kiment a szobából, és finoman becsukta maga mögött az ajtót. Én pedig álomhoz közeli állapotba süppedtem.

Éjfélkor felhívott dr. Azarian.

– Csak hogy tudja, a gyomorhurut nem vészhelyzet – közölte.

– Ó! Nem tudtam – válaszoltam.

– Milyen gyakran hány a baba?

– Úgy óránként, kétóránként – feleltem. Hirtelen elfogott a pánik, hogy Bodhi nincs mellettem az ágyban, aztán eszembe jutott, hogy Jinxszel van.

– Maradt még bármi a gyomrában?

– Hát, szoptatom. Nem akartam, hogy kiszár...

– Stop! Hagyja abba a szoptatást! Jézusom!

– Ö! – hökkentem meg. – Örökre?

– Ha hat órán keresztül nem hány, akkor szoptathatja megint. Vagy adjon neki Pedialyte-ot. Van otthon Pedialyte?

– Igen – feleltem, mert eszembe jutott, hogy Jinx hozott.

Olyan volt ez az egész, mint amikor a középiskolában az ember visszakapta a dolgozatát, és az osztályban közösen elemezték a kérdésekre adott választ, és egyesek meg mertek volna esküdni rá, hogy ezekből a témákból a tankönyvben semmi nem volt. A kisbabákat két-három óránként meg kell etetni. Én azt hittem, ha nem így csináljuk, éhen halnak. Fel sem merült bennem, hogy egy legyengült babát ne etessek.

– Ha a láza felmegy negyven fokra, vigye be a sürgősségire. Máskülönben próbálja átvészelni az éjszakát. Holnap várom magukat. Nem kell időpontot kérnie. Csak jöjjenek a rendelőbe, és valahogy beszorítom magukat.

– Rendben – feleltem. Nem akartam magyarázkodni, hogy én is hányok, és kizárt, hogy ebben az állapotban el tudnék vezetni a rendelőig. Reszkető lábbal kibotorkáltam a sötét nappaliba. Jinx és Bodhi a kanapén ült, és a Szezám utcát nézte. Apám megveregette a kanapét maga mellett. Leheveredtem, és a fejemet a combjára hajtottam.

– Átvehetem – mondtam, de nem mozdultam, hogy elvegyem Bodhit.

– Úgysem tudnék aludni – mondta kurtán Jinx.

Együtt néztük Elmo felkavaró monológját, ami nagyon sok kérdést vetett fel. Elmo nyilvánvalóan gyerek, de hol vannak a szülei? Rajzolt magáról egy képet, amin szörnyek fogták a kezét, de hogy ezek létező vagy elképzelt szülők voltak, az nem derült ki.

Amikor felriadtam, egyedül voltam a kanapén. Az alvó Bodhit a kiságyában találtam, Jinx mellette feküdt a padlón, és mélyen aludt, arcát a szőnyegbe nyomva. Megnéztem a telefonomat. Hajnali három volt. Bemásztam az ágyamba, és hálásan felnyögtem. Órák óta először nem éreztem, hogy hánynom kell. Aludtunk. A szemem égett, és megtelt könnyel.

– Köszönöm, köszönöm, köszönöm – suttogtam istennek, vagy Jinxnek, vagy talán dr. Azariannek. Ismét álomba merültem azzal a szokatlan érzéssel, hogy biztonságban vagyunk.

Amikor reggel felébredtem, láttam, hogy Bodhi már ébren van a kiságyában. Nem zajongott. Elégedetten játszott a lábujjaival, és megpróbálta a szájába tömni a lábát. Jinx már nem volt velünk. Az ablakon besütött a nap.

– Ö, szia! – köszöntem. Bodhi boldogan rikkantott, felém fordult, és mosolyogva rám nézett. Még mindig elolvadtam az édes kis mosolyától.

Mindezzel csak azt akarom mondani, hogy egyáltalán nem tudtam foglalkozni a WangMangler-reklámmal. Úgyhogy amikor végül bejelentkeztem az OnlyFansre a laptopomon, alig tudtam értelmezni azt, amit láttam. Kilencszáz– harmincegy új követőm volt. Véletlenül meglöktem a laptopot, és levertem az ágyról. Szerencsére nem tört el. Bodhi a Bumbo ülőkéjében ült a padlón összegörnyedve, mintha puding volna a csontjai helyén. Fel-alá ugráltam előtte. Egyre kerekebb lett, és még mindig kopasz volt. Egy kicsit olyan volt, mint egy miniatűr Hitchcock, és elragadtatva figyelte, ahogy ugrándozom.

Egy éjszaka alatt négyezer-hatszáznegyvenöt dollárt kerestem.

– Azta! – szólalt meg az ajtóban Jinx. – Úgy látom, jobban érzed magad! Mi történt?

Megdermedtem a bűntudattól. Ezt sehogy sem tudom kimagyarázni. Kinyitottam a számat. Minden hazugság, ami felötlött bennem, eszementnek tűnt. Akkor arra gondoltam, jesszus, a tegnap éjszaka után, amikor a legrosszabb formádban látott, és annyira kedves volt, és nagyon sokat segített neked, most át akarod vágni a fejét? Úgyhogy elmondtam neki. Elmondtam neki mindent.

– O, Margo! – mondta Jinx. Már az ebédlőasztalnál ültek, mert amikor Margo elmondta neki, a férfit annyira felzaklatta, hogy kifordult a szobából, és Margóra csapta az ajtót. Amikor tíz perccel később a lány utánament, hogy megmagyarázza neki a helyzetet, Jinx még mindig fel s alá mászkált a nappaliban. Margo rávette, hogy igyon vele egy teát, és beszéljék meg értelmesen a dolgot.

– Gyűlölöm ezt az egészet – jelentette ki Jinx. – Gyűlölöm.

– Tudom – mondta Margo.

– Nem szabad belekeveredned ebbe, ilyen lányok közé. Mostantól ennek alapján fognak megítélni a férfiak, ami a legkevésbé sem előnyös.

– Mit értesz azon, hogy „ilyen lányok”? – kérdezte Margo. Először nagyon megrémült attól, mennyire felzaklatta a bejelentésével Jinxet, ezért nem győzött mentegetőzni. De aztán dühös lett.

– Olyan lányok, akik a szexszel érik el, hogy megkapják, amit akarnak, tudod... – magyarázta Jinx. Próbálta körülírni a kurvákat, anélkül hogy kimondaná a kurva szót.

– Mint a mamám?

– Nem, mint a mamád – válaszolt Jinx.

– A Hootersben dolgozott. Nem ott ismerted meg?

– Igen, ott ismertem meg. De van egy lényeges különbség. A Hootersben nem vetkőznek le.

– Szóval, ha a mamám egy sztriptízbárban dolgozott volna, akkor nem is érdeklődtél volna iránta?

– Komoly szándékkal semmiképp. Nem romantikus értelemben.

– Mert látták mások is meztelenül?

– Nézd, ez olyan, mint az autóvásárlás. Egy használt autó jobban megéri, de valójában sosem tudhatod, mit csináltak azzal a kocsival. Míg ha új autót veszel...

– El sem hiszem, hogy ezt az autós példát hozod fel – mondta Margo.

– A nők nyilván nem autók – felelte Jinx, felemelve óriási kezét.

– Nos, akkor mondd meg, mit kellene csinálnom. Hogyan gondoskodjak magunkról?

Jinx nem válaszolt. Margónak egyre Murder járt az eszében. Hogyan volt képes az apja elfogadni egy olyan fickót, aki pénzért gyilkolt, és aki arról híresült el, hogy kiverte egy riporter két fogát, most pedig erkölcsi alapon elítéli azt, hogy ő a melléről készült képeket tegyen fel az internetre?

– Nekem nincs másom – mondta Margo. – így tudom eltartani magunkat. És ha így biztonságban tudom magunkat, van fedél a fejünk felett, és vehetek pelenkát meg ruhát Bodhinak, akkor engem a többi nem érdekel.

Bodhi nyűgösködni kezdett, mire Jinx gondolkodás nélkül odament hozzá, és a karjába vette. A kicsi abban a pillanatban elcsendesedett.

– Ez egy nehéz helyzet – ismerte el Jinx Bodhit ringatva.

– Nem kellett volna megszülnöm Bodhit. – Ahogy ezt kimondta, a szíve összeszorult. – Mindenki azt mondta, hogy ezzel tönkreteszem az életemet, és valóban. Igazuk volt, én pedig ostoba voltam, de nem sejtettem. Rendben? De most már ez van.

– Igen – bólintott Jinx. – Most már ez van.

Hallgattak. Jinx a nyakát tornáztatta, ami olyan hanggal járt, mintha apró kövek csúszkáltak volna egy dobozban. Egy egészséges nyaknak nem lett volna szabad ilyen hangot adnia.

– Mi a helyzet a fickóval? – kérdezte Jinx. – Ő mit gondol? Arról, hogy az OnlyFansen vagy?

– Miféle fickó?

– Bodhi apja.

– Nem értem, Marknak miért volna beleszólása – közölte Margo.

– Mark – ismételte Jinx. Margo nem beszélt neki Bodhi apjáról, ő pedig sosem kérdezte. – Szerintem Mark nem akarná, hogy a fia ebben nőjön fel, és ha ez pénzkérdés, akkor ő talán...

– Aláíratott velem egy titoktartási megállapodást – mondta Margo. – Már kifizettek, úgyhogy belőle nem tudok több pénzt kifacsarni, ha arra gondolsz.

– Titoktartási megállapodást? Jézusom, hát ki ő? Valami híresség?

– Nem. A tanárom volt.

– A tanárod volt?! – Jinx szinte elkékült dühében. Úgy nézett ki, nagyon nehezen fogja vissza magát. Margo még sosem látta ilyen dühösnek.

– Igen. Az irodalomtanárom. Az őszi szemeszterben, elsőéves koromban. Az esetből igazán sokat lehet tanulni.

Jinx köhögött. A teáért nyúlt. Vett egy nagy levegőt, aztán kifújta.

– Igaz, én sem hiszem, hogy annak a fickónak van beleszólása. De apádként nekem talán van, Margo, és én nem akarom, hogy ezt csináld, és punktum.

Margo látta rajta, hogy ő is tudja, milyen nevetségesen hangzott.

– O, igen? Apámként? Megtiltod?

– Margo... – kezdte Jinx.

– Add ide a babát! – mondta Margo, a karját nyújtva Bodhiért.

Jinx vonakodva átadta a kicsit, és közben furán ellenségesnek és szomorúnak tűnt, mint egy reneszánsz festmény.

Az egész nap el volt cseszve, pedig ünnepelniük kellett volna. Ehelyett Jinx bezárkózott a szobájába, és Margo is szinte egész nap a szobájában maradt. Korábban észre sem vette, hogy Jinx egyre gyakrabban átvette Bodhit napközben, felszabadítva ezzel Margo kezét. A lány fájdalmasan hiányolta most ezt a segítséget, miközben a mellére kötött babával próbálta a hányásfoltos lepedőket egy ipari mosógépbe gyömöszölni. Előnye csupán annyi volt a dolognak, hogy a harag megsokszorozta az erejét, a hirtelen gyarapodásnak induló követőszám pedig feldobta a kedvét. Tudta, most túl nyúzott ahhoz, hogy új tartalmat készítsen, de holnaptól jobb képeket fog csinálni, méghozzá gyorsan. Elhatározta, hogy üzletet köt Suzie-val. A ruhák, különösen a jelmezek tűntek a legegyszerűbb kiútnak a lehetséges fenék– és cicikonfiguráció véges számából.

Alkonyodott. Bodhi a kiságyában szunyókált Margo szobájában, és a lány magával vitte a bébimonitort, amikor bekopogott Suzie-hoz.

– Margo! – kiáltotta Suzie az ágyából. – Bújj be! Felemelte a takarót, és Margo bemászott mellé az ágyba.

– Ö, jó meleg van a takaró alatt! – mondta.

– Összevesztetek Jinxszel? – kérdezte Suzie.

– Hát, igen.

– Sajnálom – mondta Suzie. – Mi miatt? Hallottam egy részét, de azt nem értettem, hogy mi az oka.

– Rendben, azt tudod, hogy elvesztettem az állásomat? Elkezdtem csinálni ezt a weboldalt – válaszolt Margo, és röviden leírta az OnlyFanst, és hogy hogyan működik.

– De miért fizetne ezért bárki is? – kérdezte Suzie. – Hiszen ott az internet, láthatnak meztelen csajokat ingyen is.

– Mert ez sokkal intimebb és őszintébb. Különbség van egy névtelen vagina és egy bizonyos lány vaginája között. Vagyis ez egy igazi lány, akivel, úgy érzed, megismerkedhetsz, és aki válaszolni fog az üzeneteidre.

– Amikor kicsi voltam, a SpongyaBobra maszturbáltam – közölte Suzie.

Ez a váratlan kijelentés kissé feldobta Margót. Mindig is szerette, ha valakivel egyik pillanatról a másikra megváltozott a viszonya.

– Milyen kicsi?

– Talán kilencéves? Koraérett voltam – felelte Suzie. – A családom őrülten vallásos volt, úgyhogy azt gondoltam, meztelen emberekre gondolni bűnös dolog, de ha olyasmire maszturbálok, ami mindenki szerint rendben van...

– Mint a SpongyaBob.

Vajon melyik karakter lehetett a SpongyaBobból? Margo nem akarta megkérdezni. Attól tartott, hogy Csillag Patrik volt az. Sőt szinte biztosra vette, hogy Patrik volt.

– Pontosan. Bibliai kiskapu. Kicsi Suzie a Szex Zseni.

Margónak korábban eszébe sem jutott volna Suzie nemi élete. Bár úgy tűnt, Suzie-nak nem volt fiúja, mindig voltak körülötte fiúk, és Margónak bevillant, hogy Suzie esetleg lefekhetett velük. Orknak öltözve.

– Mindenesetre arra gondoltam – magyarázta Margo –, a beöltözősdi segíthetne nekem a tartalomgyártásban, mert különben unalmassá válhat. Mert például hány képet készíthetsz a cicidről?

– O, értem – mondta Suzie. – Részemről oké. Feltéve, hogy nem... izé... maszturbálsz a ruhában. Vagy ha igen, elviszed a tisztítóba.

Margo buzgón bólogatott.

– Igen, nem, ez így teljesen korrektnek tűnik.

– El sem tudom hinni, hogy pornósztár vagy – jegyezte meg Suzie. – Ez fantasztikus!

– Nem, nem az – mondta Margo. – Furán érzem magam tőle. Nem számítottam rá, hogy Jinx ilyen... hevesen ellenzi.

– Majd túl lesz rajta.

– Nem tudom – mondta Margo. Már az is megfordult a fejében, hogy Jinx ki fog költözni, és nekik új lakótársat kell találniuk.

– Szerinted én kurva vagyok? – kérdezte. Nem volt szándékában megkérdezni, csak úgy kibukott belőle.

Suzie, úgy tűnt, elgondolkodott.

– Lefekszel bármelyik pasival, aki fent van az oldaladon?

– Nem!

– Akkor hogyan lehetnél kurva?

Margo eltöprengett ezen.

– Előfordul, hogy még ha egy lány senkivel sem szexei, sőt még szűz is, de megmutatja a cicijét, vagy kihívóan öltözik, akkor kurvának tartják. Nem igaz?

– Lehet – válaszolt Suzie. – De furának tűnik azt mondani egy szűziesen élő nőre, hogy kurva. Ennek nincs értelme.

Egy ideig mindketten hallgattak.

– Ó, te jó ég! – kiáltott fel Suzie, és felült.

– Mi az?

– A kulcs az, hogy te pontosan tisztában vagy vele. Mert te irányítasz! Ez dönti el, hogy valaki kurvás vagy nem kurvás! – Az ajkát rágta. – Gondold csak végig. Ha egy lány nem tudja, hogy ő szexi, és ártatlanul teszi a dolgát, és egy pasi kilesi őt meztelenül, akkor a lány nem kurva. De ha tudja, hogy a pasik meztelenül akarják látni, és pénzt kér azért, hogy kileshessék, akkor kurva. Tulajdonképpen ugyanaz történik mindkét esetben, a pasik látják a lány meztelen testét, csak éppen a második esetben a lány tudja, mi történik, és ő irányítja a dolgokat.

– Aha, lehet – felelte Margo. Érdekes szempont volt. Korábban neki is voltak hasonló gondolatai, hogy ha szexelni nem szégyenletes dolog, és pénzt kapni valamiért nem szégyenletes dolog, akkor pénzért szexelni miért az? Vagy eladni a cicijéről készült fotókat, meg ilyesmi? Honnan ered a szégyen? Hogyan kerül bele a rendszerbe?

– Azt hiszem, azért van, mert te vagy az, aki pénzt keresel vele. Egyébként mennyi bevételed van belőle? – érdeklődött Suzie.

Margóban eddig nem is tudatosult, hogy szerette volna, ha Suzie ezt megkérdi.

– Ebben a hónapban több mint négy lepedőt kerestem.

– Szent ég! Akkor kit érdekel, ha kurva vagy?

– Tényleg?

– A pokolba, igen! Itthon maradhatsz a babával, biztonságban vagy, nem kerülsz kapcsolatba ezekkel az emberekkel. Négy lepedő egy hónapban? Kurválkodjál csak!

Margo nevetett. Nem volt jobban vagy kevésbé kurva, mint öt perccel korábban, de most sokkal jobban érezte magát, és a megkönnyebbülés szinte leírhatatlan volt.

nálad van az irányítás – jelentette ki Suzie.

– Azt hiszem – válaszolt Margo.

– Ne hagyd, hogy Jinx úgy kezeljen, mint valami szemetet. Rúgd ki! Ha nem tetszik neki, amiből megélsz, elmehet.

– Nos, azért továbbra is nagyon jó volna, ha lakbért fizetne – felelte Margo.

– Persze. De a pénz hatalom, Margo. És neked van pénzed, bébi. – Megpuszilta Margót, aztán elhúzódott. – Hányásszagod van, édeske.

Úgy tűnt, Bodhi meg mélyen alszik, ezért Margo magával vitte a bébimonitort a fürdőszobába, és lezuhanyozott, tekintettel arra, amit Suzie mondott. Hosszan elidőzött, és amikor kilépett a zuhany alól, még megszárította a haját, testápolót kent a lábára, megcsinálta mindazt az apróságot, amit többnyire elhagyott, mivel Bodhi nyűgösködött, miközben ott ült mellette a Bumbo gyerekülésben. Ekkor kopogtak az ajtón.

– Ki az? – kérdezte Margo.

– Én vagyok – válaszolt Jinx. – Mondhatok nagyon gyorsan valamit?

– Hát, még mindig csak egy törülköző van rajtam.

– Nem számít – mondta Jinx. Résnyire nyitotta az ajtót, hideg levegőt engedve be. Bodhi ott volt a mellén. Margo nem hallotta, hogy felébredt. – Gondolkodtam ezen az OnlyFans dolgon, tudod. Amikor Japánban dolgoztam náluk a maffia nagyon, jelen van a birkózóvilágban, úgyhogy az összes japán maffiózó ott volt a meccseken, és néha meghívtak utána, sőt egy este elvittek minket egy szexklubba.

Margo eltátott szájjal bólintott. Az egész szituáció rendkívül fura volt.

– Szóval emlékszem rá, hogy aznap este néztem a szex– show-t, és arra gondoltam, ez aztán pokoli nehéz kenyér. De aztán arra gondoltam, ki vagyok én, hogy ítélkezzek? Mennyiben különbözik ez attól, amit én csinálok, a pankrációtól? Mindketten a testünket használjuk a tömegek szórakoztatására. Mindketten azt színleljük, hogy valóságos, amit csinálunk. Őszintén szólva még a nemi betegségek kockázata is semmiség ahhoz a kockázathoz képest, amit én vállalok a ringben.

– Aha – felelte Margo.

– És hát... a pankrátorok tudják, hogy még nálunk is, részben ez is a szexről szól. Hogy látnak minket ott fent félmeztelenül, ott van, mondjuk, Rick Rude, de még egy olyan fickó is, mint én, tudod, áthajítanak egy oszlopon, és összevissza fogdosnak, mint... – Elhallgatott, küszködve próbálta leírni – Én... meggondoltam magam, Margo. Azt akarom, hogy megértsd, különösen, ha egy fedél alatt élünk, tudom, te nem egy autó vagy. Ez nem összehasonlítható. Hogy tisztellek téged, és azt, hogy megpróbálod egymagad felnevelni ezt a gyermeket. Hogy képeket posztolsz a testedről az internetre, nem számít. Én csak... valójában csak féltelek. Az emberek nagyon rosszul bánnak a szexmunkásokkal, és lenézik őket, és ezt nem akartam neked. De valahogy úgy sült el, mintha én is lenéznélek, amiért szexmunkás vagy, és nem akarok így viselkedni, nem akarok ilyen lenni. Te a lányom vagy. Örökké szeretni foglak, történjen bármi.

Margo döbbenten állt.

– Jól van, csak ennyit akartam – mondta a férfi, azzal kilépett a fürdőszobából, és becsukta az ajtót.

KILENCEDIK FEJEZET

Margo törékenynek érezte a tűzszünetet Jinxszel, de alig volt ideje ezen törni a fejét. Túlságosan lefoglalta, hogy kezelje a rajongók hirtelen megnövekedett táborát. így, hogy hozzáfért Suzie szerepjátékos ruhatárához, sokkal könnyebb volt érdekes fotókat készítenie, habár állandósultak a panaszok a Margo ősrégi telefonján lévő kamera minőségét illetően. „Ezt egy krumplival fényképezted? A mellbimbóidat direkt homályosítottad el, vagy csak csóró a technikád?”

Nagy kihívás volt a dákómustrákban is lépést tartani, habár ezeket szerette írni. „Gratulálok, te egy dicsőséges Parasect tulajdonosa vagy! Speciális támadás: a klitoriszcsipesz.” Fura módon azt volt a legnehezebb feldolgoznia, mennyire élvezi mindezt. A kisebbfajta dopaminzuhatagot, amikor új üzenettel megcsendült a telefonja. Az oldal kényszeres frissítgetését, hogy lássa, történt-e valami. A dicséreteket, lájkokat, a tűz emotikonokat. Ez mind részegítő volt, és izgalmas. Az udvarlás első napjaira emlékeztette, amikor az egész élete a várva várt e-mailtől vagy SMS-től függött. De most ugyanez volt a reakciója a durva üzenetekre, amelyeket idegenek küldtek az interneten. Nem akarta, hogy ezek a tartalmatlan, végtelenül mesterséges interakciók ugyanolyan érzéseket keltsenek benne, mint a valóságos kapcsolatai. Tudta, hogy amit most érez, az nem valóságos, de mennyire volt valóságos bármi is, amit valaha érzett?

Összehasonlítva azzal, amit Bodhi iránt érez, az összes korábbi szerelme iránti érzései felszínesek voltak, mint az öltöztetőbabák papírruhája, amely csak az apró fülekkel kapaszkodik.

– Figyelj – mondta Jinx egyik reggel, miközben valami gusztustalan korpás pelyhet ettek, amit a férfi vett. – Gondolkodtam, Margo. Ha tényleg ez lesz a munkád, azt akarom, hogy csináld tisztességesen.

Margo enyhén elborzadva várta, mit akar mondani még az apja.

– Mondd meg őszintén – folytatta Jinx. – Fizetsz adóelőleget?

Margóból kitört a nevetés.

– Ezt nemnek veszem – mondta Jinx.

– Azt sem tudom, mi az az adóelőleg – válaszolt Margo.

– Nos, egyéni vállalkozónak vagy cégnek akarod bejelenteni magad?

– Apa.

– Nem tudod?

– Azt sem tudom, miről beszélsz – közölte Margo.

– Tudod, Margo, most, hogy itt lakom, tudnék vigyázni Bodhira, amíg te dolgozol. Ha vissza akarnál térni a felszolgáláshoz.

Margo bólintott, és várta, mi jön még. Persze hogy az apja megpróbálja újra meggyőzni. Kizárt, hogy csak az adózásban akarja felajánlani a segítségét. Margo nem tudta volna elmagyarázni, milyen iszonyattal töltötte el a gondolat, hogy ismét pincérkedjen. Dehumanizálónak tartották az OnlyFanst, holott ugyanolyan dehumanizáló volt pincérnőként dolgozni.

Tudta, hogy Jinx figyeli, de továbbra sem tudta, mit válaszoljon.

– A pincérkedés pocsék – szólalt meg az apja.

– Az, nagyon-nagyon pocsék.

– Sok embertől hallottam – bólintott Jinx.

– Kimerítő – magyarázta Margo. – És nincs fizetésemelés, sem előléptetés, nem tudsz előrébb jutni. És ettől olyan az egész, mintha futni próbálnál, de ott van előtted egy fal.

Még beszélni akart Tessáról és a pénisztortáról, a salátás fiúról, akivel földet etetett, arról, hogy Sean petrezselymet rakott a dákója köré, de ezek közül egyik sem tűnt olyan rossznak, ami igazolja, hogy aktfotókat árul.

– És az, hogy sok időt töltsék távol Bodhitól, még ha te vigyázol is rá... – Habozott. Nem tudta, hogyan mondja, és hogy szabad-e ilyen nevetséges dolgot mondania. – De úgy érzem, belehalnék.

Jinx ismét bólintott.

– Szóval valóban ezt akarod csinálni – mondta.

Ez arra emlékeztette Margót, hogy Shyanne már azelőtt tudta, hogy ő meg akarja tartani a kisbabát, mielőtt Margo önmagának bevallotta volna. Nem tudta volna megmagyarázni, miért akarja megszülni Bodhit, és most sem tudta megindokolni, miért olyan fontos neki, hogy az OnlyFans sikeres legyen. Olyan rossz, ha az ember akar, sőt nagyon akar dolgokat, mint most ő?

– Igen – mondta. És valamiképpen hivatalosnak tűnt, mintha férjhez menne ott, az étkezőfülkében.

– Rendben – bólintott Jinx.

– Rendben?

– Rendben.

A következő pár napban Jinx segített Margónak kitölteni az iratokat a cégalapításhoz, hogy így leírhassa az egészségbiztosítást, és kevesebb adót kelljen fizetnie, mint ha egyéni vállalkozó volna. Azt mondta a lánynak, hogy a Marktól származó pénzt tegye magas kamatozású megtakarítási számlára, amiről Margo nem is tudta, hogy a bankjában van ilyen. Az új bevétele miatt Bodhi már nem volt jogosult ingyenes egészségbiztosításra, és Jinx ezt is segített elintézni.

Jinx nyitott magának egy saját OnlyFans-oldalt, hogy jobban megértse a platformot, és Margo elmondott neki mindent, amit addig megtanult. Az volt a tervük, hogy minden második héten kampányt indítanak egymásnak.

– Egy rajongói bázis felépítése, ami hónapról hónapra újra előfizet rád, időbe telik, és sok munkába – jelentette ki Jinx. – A férfiak szeretik a változatosságot. Ösztönösen arra hajlanak, hogy minden hónapban másik lányra fizessenek elő.

– Értem, rendben – válaszolt Margo a homlokát masszírozva. Jinx aztán tudja, milyen jó a változatosság.

– De hogyan lehet felülírni a férfiak vágyát a változatosságra?

Jinx láthatóan szókratészi hangulatban volt; feldobódott a tanácsadástól.

– Szerelemmel – válaszolta. – El kell érned, hogy beléd szeressenek.

– Nem hiszem, hogy szeretni fognak – mondta Margo. – A hozzászólások felében azt írják, kössem fel magam, vagy hogy görbén áll a mellbimbóm.

– Ilyen az internet – legyintett Jinx. – Valójában undorító hely. Egy kicsit olyan, mintha kellemes teadélutánt akarnál tartani a pokolban. Bizonyos dolgokat el kell fogadnod. Szóval, hogyan éred el, hogy beléd szeressen valaki?

Margo úgy érezte, nyilvánvaló, hogy nem tudja.

– Azt próbálom elmagyarázni, hogy koncentrálj a személyiségedre. Meg kell mutatnod azt az énedet, aki arra született, hogy szeressék. Ráveszed őket, hogy szeressenek, pusztán azzal, hogy önmagad adod.

– Aha – válaszolta Margo. Mert ezt látta: Arabellának és WangManglernek is sikerült, hogy feledhetetlenek legyenek, míg a hasonló oldalak többsége hullámzó cicitengerré olvadt össze.

– Pofi vagy sarok? – kérdezte Jinx. – Jó fiú vagy rossz fiú vagy?

– Ez nem pankráció, apa – válaszolt Margo.

Megijesztette, hogy az apja egyáltalán megkérdezte. Azt remélte, ő egyértelműen szelíd arcú. El sem tudta képzelni, hogy olyan bátor vagy karizmatikus legyen, mint egy rossz fiú. Neki meg Shyanne-nek ostoba és ártatlan arca volt.

– Minden az – jelentette ki Jinx.

– Őszintén szólva nem hiszem, hogy hitelesen tudnám alakítani a negatív karaktert – vont vállat Margo.

– Szóval te pofi vagy – közölte Jinx, mintha ez el is lett volna döntve.

Margo sóhajtott. Ez egyáltalán nem segített, amikor az ember egyszerűen csak fotókat akart készíteni a cicijéről. A sarok és a pofi egymás ellen játszottak, meghatározták egymást, mint a világosság és a sötétség. Margo egyedül volt minden képkockán pixelekké alakítva, megdermedve, készen arra, hogy kielégüljenek a láttán.

Bodhi időközben három hónapos lett, és rejtélyes módon egyre aranyosabb volt. Egyszer, még a kezdet kezdetén, amikor Margo ennivalót vásárolt a boltban, a háromhetes Bodhit a mellére kötve, zsíros haját lófarokba fogva, egy nő megállította, hogy megcsodálja a bébit, és azt mondta: „Később még aranyosabbak lesznek.” Margo akkor egy kicsit megsértődött. Bodhi már háromhetesen is a leggyönyörűbb és legvarázslatosabb dolog volt Margo számára. Ám annak a hölgynek igaza volt. Margo egyre azon tűnődött, hol lesz a csúcspontja ennek a bájnak, és mikor kezd hanyatlani, de egyelőre a kisfiú napról napra egyre aranyosabbnak tűnt.

Egy nap Margo virágot vett a belvárosban egy sarki standnál, narancssárga rózsát. A mellén ott volt Bodhi, és Margo a rózsát a gyerek orrához tartotta. Bodhi nem reagált. Akkor Margo eljátszotta, hogy megszagolja a virágot, majd újra a kisfiú elé tartotta a csokrot. Most Bodhi is szaglászott, és felragyogott az arca. Megérezte a finom illatot! Margo elmagyarázta neki, és ő megértette. Bodhi azelőtt sosem szagolt rózsát. Ez maga volt a csoda. Sugárzó tekintettel meredtek egymásra.

Jinx rendelte meg Az első tizenkét hónap című könyvet. Legalább öt centi vastag volt, és szemrehányóan meredt Margóra az éjjeliszekrényről. Minden alkalommal, amikor olvasni kezdte, elriasztotta a furán szentimentális stílus. Olyan volt, mint egy reklámszöveg. Egy helyen ezt írta: „Nemcsak hogy nem fog egy-két nap alatt rászokni a cumira, de ha a kisbaba nem éhes, egyáltalán nem probléma, ha két étkezés között egy kis cumizással vigasztalódik.”

Margo nem aggódott amiatt, hogy a cumi esetleg árthat. Vett minden lehetséges színben, még a lányos színekben is. A mikor Jinx látta, amint Bodhi egy sötétpink cumit szív, azt mondta:

– Ó, nézd csak, a Hart Alapítvány legújabb tagja.

Jinx egyfolytában arról beszélt, hogy Bodhiból pankrátor lesz. Margo tudta, hogy az apja csak viccelődik, de sosem engedné, hogy a fiából pankrátor legyen.

– Miért nem? – kérdezte Jinx aggódva, amikor Margo ezt megmondta neki.

– Mert mindnyájan borzasztó halált halnak!

Jinx félrehajtotta a fejét, majd bólintott, mintha elismerné, hogy igaza van.

– De te nem tennéd – közölte, megcsavarva a Bumbo székben ülő Bodhi lábujját. – Mert te nagyon kemény vagy.

Az az igazság, hogy Margo sosem szerette a pankrációt. Valahogy úgy érezte, az az oka annak, hogy az apja folyton elhagyja őket. Murder és Mayhem volt a fő oka, még Cherinél meg a gyerekeknél is erősebb, hogy Jinx újra meg újra elment tőlük. Tinédzserként Margo kénytelen volt nézni a Monday Night Rawt, és közben azt gondolta: emiatt?

Most, hogy Jinx velük élt, állandóan ment a tévében a pankráció, és Margo azon kapta magát, hogy más szemmel nézi. Először is, most Arabella nagy rajongója volt. Felnőttként sokkal nyilvánvalóbb volt, hogy a mutatványok, amiket csinálnak, csodálatosak, különösen a kockázatosabbak. Érdeklődött a ringen kívüli életük iránt is. Jinx személyesen ismert szinte mindenkit, és őrületes anekdotákat mesélt. Margó például megtudta, hogy a Hart fiúknak kiskorukban volt egy medvéjük. Nyáron fagyit csöpögtettek a lábujjaikra, és hagyták, hogy a medve lenyalja. Jinx sok régi meccset nézett Japánban. Imádta Tiger Maskot és a Dynamite Kidet, akiről mindig eszébe jutottak a pocsék tréfái. Például meggyújtott cigarettát tett Jake kígyós zsákjába, amitől a kígyója feldühödött, és megharapta Jake-et. Vagy szteroidok helyett tejjel injekciózta be a csapattársát, Davey-t.

– Az a fickó meg volt veszve – mondta Jinx.

Ezek a férfiak boldogtalanok voltak, és gyakran mentálisan zavartak. De ugyanakkor hűségesek is valamihez, amit csak művészetnek lehet nevezni. Legalábbis Margo annak látta.

Suzie szintén rákapott, és Jinxszel együtt nézte a pankrációt, ami sokban hasonlított a szerepjátékhoz.

– A pankráció nem megjátszott – mondogatta Jinx –, csak előre megrendezett.

De bizonyos értelemben minden az, nemi, tűnődött Margo. Mark egyszer hosszan elmélkedett neki erről: az idegtudomány felől nézve olyan, hogy szabad akarat nem létezik. Az elme csak magyarázatokat, igazolásokat talál ki arra, amit a test már készült megtenni. Hogy a tudatosság egy mesés illúzió. A saját lelkiállapotunkra ugyanúgy csak következtetni tudunk, ahogyan másokéra. Azt gondoljuk, hogy valaki dühös, amikor a homlokát ráncolja, és szomorú, amikor sír. Érezzük a düh fiziológiai tüneteit, és azt gondoljuk, dühös vagyok, mert Tony ellopta a banánomat. De csak kitalálunk dolgokat, tündérmeséket, hogy megmagyarázzuk az élet sötét, mély rengetegét.

A WangMangler-kampány első hete után körülbelül ötven ember lemondta az előfizetését. Úgy voltam vele, hogy ez normális. A vevők lemorzsolódnak. A következő héten újabb ötven ember iratkozott le, és néhányan közülük határozottan dühös üzenetekben meg is magyarázták, miért. Az oldalam átvágás. Egy kép sincs a vaginámról. A probléma röviden: az én oldalamon nem találtak olyan anyagot, amire maszturbálni lehet.

Egy kedves rajongó, aki nem iratkozott le, azt javasolta, kezdjek hosszabb videókat készíteni. Két és fél perceseket, mivel ennyi „egy átlagos maszturbálás”, úgyhogy megpróbáltam ezt megcélozni. Tudtam, hogy a fickó valószínűleg olyan videóra gondolt, ahol én maszturbálok, de erre nem tudtam rávenni magam. Addig nem, amíg Jinx az ajtó túloldalán Bodhira vigyáz. Nem tudtam elengedni magam.

Az utolsó népszerűsítő kampány teljes kudarccal zárult, ötszáz dollárt költöttünk, hogy szerezzünk negyven új követőt. Kezdtem elkeseredni; úgy éreztem, mintha az oldal, amiről azt hittem, hogy fejlődik, kicsúszna az irányításom alól.

Nagyjából ez idő tájt történt, hogy kaptam egy fura üzenetet. Persze, sok fura üzenetet kaptam. De ez azért volt fura, mert tömör volt, és lényegre törő. így szólt: „Látom, hogy írsz dákóértékelést. Volna kedved másféle írásos munkához is? – JB”

Nem hiszem, hogy egyetlen követőm is munkaként utalt volna arra, amit nyújtottam nekik. Üdítő változatosság volt ez a hozzáállás. Az üzenetek legtöbbje olyasmi volt, mint: „Szia”, meg „Nagyon szexi vagy”. Néha olyasmiket írtak nekem, hogy dugjak fel egy kést a nunámba, vagy igyák lefolyótisztítót. Egy fickó ötszáz dollárt ajánlott, ha belekakilok egy konzervdobozba. Ki volt zárva. Még a filmezés okozta stressz nélkül is nehéz lett volna egy konzervdobozba kakilnom. úgyhogy JB üzenete határozottan különbözött azoktól, amelyeket általában kaptam. Kíváncsi voltam, de aggódtam is, hogy erotikus fanficiont akar egy édes hármasról az influenszer Logan Paullal, vagy ilyesmi.

Rákattintottam a profiljára, hogy felnagyíthassam a képét. A pasik többsége nem tölt fel semmit, a profilképük egy fej körvonala marad, mint egy társasjátékon. Mások a hasukat vagy a dákójukat teszik fel, vagy egy animekaraktert, vagy egy Pepe Frog-mémet. JB profilképe közelkép volt egy idős, fekete mopszról; az orra körül őszes foltok virítottak.

Visszaírtam neki a chatben:

A kutya a profilképeden a tiéd, vagy csak a neten találtad?

Az én kutyám – válaszolta.

HungryGhost: Mi a neve?

JB: Ez egy teszt?

HungryGhost: Igen.

JB: Meg fogok bukni.

HungryGhost: Miért?

JB: A neve Jelly Bean. Az unokahúgom nevezte el.

Eltűnődtem rajta.

HungryGhost: Átmentél. Milyen fajta írói munkára gondoltál?

JB: 100 dollárért mesélj nekem a családod ünnepi szokásairól.

A kijelzőre meredtem.

Kattogott az agyam. El sem tudtam képzelni, hogyan lehet hasznos neki ez az információ. És ha nem gyakorlati okokból akarta, ami valamilyen csaláshoz kapcsolódott, akkor csakis érzelmi okai lehettek. Valóságos dolgot kért tőlem. Megpróbált a képeim mögé látni, a színfalak mögé. Ettől elfogott a düh, bár nem tudtam pontosan megmondani, miért. Egyre csak az járt a fejemben: Hogy merészeli?!

Miért? – kérdeztem.

JB: Szerintem szexi, ha megpróbállak elképzelni a való életben.

Felvontam a szemöldökömet, de ez tulajdonképpen nem volt rossz módja, hogy valaki megszabaduljon a rettenetes, hatalmas magánytól, amely arra készteti az embert, hogy ilyen dolgot kérjen. És száz dollár az száz dollár. És nem létezik, hogy a kis Jelly Bean bármi igazit kapjon tőlem.

Úgyhogy hazudtam. Kitaláltam egy egészen más családot. Azt írtam, van egy bátyám, az apám üzletkötőként dolgozik, és bonuszként mindig szállodai pontokat meg légi mérföldeket kap, így minden karácsonykor elutazunk. Hawaiion töltjük a karácsonyt, vagy Párizsban, vagy Bermudán. Ez túl idillien hangzott, túlságosan kitaláltnak, habár Becca valóságos életéből loptam, úgyhogy kiegészítettem még egy csomó mindennel. Például, hogy nagyon stresszes, mert boldognak kell lenni ezeken a vakációkon, pedig én valójában csak normális dolgokra vágyom, mint a karácsonyfa, a karácsonyi harisnya, és hogy az otthonunkat átjárja a karácsony szelleme. Ehelyett minden karácsonyt szállodai szobában töltünk, fehér lepedők meg kékes árnyalatú képek között. Pár ajándék akad, a csomagolásuk kicsit gyűrött, tudom, hogy a szüleim a bőröndjükbe gyömöszölték. A bátyámtól egy ideje már tudtam, hogy nincs Télapó, hatéves voltam, de én akkor is szerettem volna, ha mindnyájan színlelnénk. Azt szerettem volna, ha a papám ügyesebben titkolja a viszonyait. És hogy a mamám ügyesebben eltitkolja az unalmát.

Őszintén szólva a végére nekem is elszorult a torkom, habár mindebből semmi sem volt igaz. Rákattintottam a Küldésre. A száz dollár azonnal átjött. Aztán felajánlotta, hogy fizet még száz dollárt, ha írok az anyámról. Ha készítek róla egy portrét. Érdekelte, mert azt mondtam, hogy az anyám unatkozik.

Te szegény, beteg kutyus!, gondoltam, aztán a következő órát azzal töltöttem, hogy megalkottam a kitalált anyám portréját. Próbáltam érdekessé tenni. A szülők vázlatos képét, az értékesítő apát és az unatkozó anyát Beccától loptam – de azt nem tudnám megmondani, hogy a többi honnan jött. Jó mulatság volt: kitalálni dolgokat, előhúzni a részleteket elmém sötétjéből, mint kalapból a nyulat.

TIZEDIK FEJEZET

Shyanne-t annyira lefoglalta az esküvője szervezése és a január első hetére tervezett vegasi utazás, hogy elfelejtett szólni Margónak, nem ér rá hálaadáskor. Csak amikor Margo felhívta, hogy megkérdezze, mit vigyen, akkor közölte vele:

– O, mi önkénteskedünk a rászorulókért.

Margo tudta, hogy a csodálatos Kenny biztatta az anyját az önkéntességre, és a jótett az jótett, akármilyen esetlen indoka volt is. Csak éppen a hálaadás mindig is az ő ünnepük volt. Ő meg Shyanne kínait hozatott, filmeket nézett a Lifetime-on, és pedikűrözött. Margóban egy világ dőlt össze.

Helyette Jinx hagyományos menüt főzött Margónak és Suzie-nak. Nagyon kitett magáért: volt pulyka, tört krumpli, házilag készített töltelék és almás pite.

A pite után a nappaliban lustálkodtak. Jinx elheveredett a pink bársonykanapén, teljes hosszában elfoglalta, és Bodhit emelgette, csiklandós puszikat nyomva a hasára. Mindezt gagyorászás és sikkantások kísérték. Bodhi halandzsázott, és azt hajtogatta: „Papa, papa.”

Jinx mosolyogva felelte:

– Igen, én vagyok a papa!

– Nem fura, hogy arra tanítod, hogy „papának” hívjon téged? – kérdezte Margo. Valójában féltékeny volt, amiért Bodhi nem azt mondta: „mama”. Talán azért, mert ő nem okoz neki azzal örömet, hogy a magasba emeli. Gyakran akkor is a telefonját nyomogatja, amikor Bodhi az ölében ül.

– Általában a „papa” az első szavuk – jelentette ki Jinx. – Később nem fog papának szólítani engem.

– Először a „papát” mondják ki?

Margo a dohányzóasztalon ült. Egy Court Hennig-meccs ment a tévében. Az apjának volt valami előfizetése, amivel hozzáfért a világ összes WWE-mérkőzéséhez.

– Legalábbis az én összes gyerekem azt mondta – válaszolt Jinx. – Te is. Shyanne majd belehalt.

Margo elvigyorodott.

– Mit mondanak másodiknak?

– Vagy azt, hogy „mama”, vagy azt, hogy „baba”.

– Remélem, a „mama” lesz – jelentette ki Margo. Megzizzent a telefonja. Üzenet jött JB-től.

Kedves HungryGhost!

100 dollár kérdésenként (a terjedelmet rád bízom), ha válaszolsz az alábbiakra:

1. Kikre emlékszel a középiskolás osztálytársaid közül?

2. Mi a kedvenc ételed, és mi az, amit minden ok nélkül utálsz?

3. Ismerted a nagyszüleidet?

4. Mi van most a bátyáddal, Timmyvel? Közel álltok egymáshoz?

5. Főiskolára jársz? Vagy tervezed? Szerintem nagyon– nagyon fontos volna, hogy főiskolára járj, még nagyon fiatal lehetsz. Persze nem tudom, mennyi idős vagy valójában. Talán már elvégezted a főiskolát, és csak szép bőröd van. Nem tudom, nem is tudom, mit akarok mondani, de mik a jövőbeli terveid? Mit szeretnél?

JB

Csatolt egy képet Jelly Beanről egy túlméretezett pulykajelmezben. A kiskutya nagyon szerencsétlen képet vágott. Margo elmosolyodott. Nem beszélt még sem Jinxnek, sem Suzie-nak JB-ről és ezekről a fura kérésekről. Meggyőzte magát, hogy nem kell senkinek sem tudnia róla, mivel nem fontos. Nem fog JB-nek elárulni magáról semmit, ami igaz. Tudta, hogyan irányítsa a dolgokat.

Ezt írta vissza:

Egy szelfit kérek rólad és Jelly Beanről!

Nem tudta, miért; csak kíváncsi volt, hogy megteszi-e, hogy tudja-e irányítani.

JB válaszolt:

Már nincs rajta a jelmez. Nem szerette.

HungryGhost:

Nem érdekel a jelmez.

Kis szünet után átment egy fotó, és Margónak elakadt a lélegzete. Nem tudta, mire számított egy férfitól, aki fura kéréseket küld hálaadáskor egy lánynak, akivel online ismerkedett meg, de az biztos, hogy nem erre. JB magas volt, és deltás, vagy legalábbis a fényképről úgy látta, és az álla alatt tartotta a mopszlit. Vállig érő hosszú, sűrű, fényes fekete haja volt. Ázsiainak látszott, vagy óceániainak. Fekete pólót viselt, és Margo nyolcvan százalékig biztos volt benne, egy gyöngy choker nyakláncot. Legfeljebb a húszas évei végén járhatott, és zavarba ejtően, őrületesen szexi volt.

Margo letette a telefont. Jinx beszélt már egy ideje, de Margónak fogalma sem volt, miről. Szerencsére kiderült, hogy csak egy anekdotát mondott arról, hogy Curt Hennig hashajtót csempészett Yokozuna italába, amitől az összecsinálta magát a repülőgépen.

– Mindig drogot tett az emberek italába – magyarázta Jinx. – Ami a jelenlegi erkölcsi normák szerint elítélendő, de akkoriban eléggé vicces volt.

Jinx ismét a levegőbe emelte Bodhit, aztán megszólalt:

– O, istenem, Margo! Vedd el a babát! Most azonnal!

Margo feltápászkodott, és elvette Bodhit. Jinx a levegőben tartotta a karját, ugyanabban a pózban. Láthatóan félt megmozdulni.

– Csináltam valamit – mondta.

– A hátaddal?

– O, istenem – válaszolta.

Margo látta, hogy az apja verejtékezik, és holtsápadt.

– Mi az? – kérdezte. – Mi van?

– Rendben leszek – felelt Jinx. – Azt hiszem, csak egy görcs. Gyógyszerre van szükségem, de nem... úgy értem, a rehab miatt nincs nálam. Csak az kell, hogy ellazuljanak az izmok. Nem hiszem, hogy porckorongsérv vagy ilyesmi.

– Mondd meg, mit csináljak – kérte Margo.

– Menj, hozd ide a telefonomat, és hívd fel dr. Murtryt.

De hálaadás volt, és dr. Murtry nem vette fel a telefont, ahogy a másik két orvos sem, akikkel Jinx próbálkozott. Amikor Margo rájött, hogy Jinx nem képes felállni, sőt megmozdulni sem, megrémült.

– Hát nem maradhatok a kanapén – jelentette ki Jinx.

– Apa, szakad rólad a veríték. Látszik, hogy rettenetes fájdalmaid vannak.

– Talán egy kis jég is segíthet – mondta Jinx.

– Apa, be kell menned a sürgősségire!

– Nem hiszem, hogy be tudok ülni az autóba.

– Hívunk mentőt.

– Nem! – vágta rá Jinx. – Ne hívj mentőt!

De Margo már hívta is a segélyszámot, és mivel Jinx nem próbálta visszatartani, tudta, hogy örül neki. Miközben a mentőt várták, Jinxnek az volt a legfőbb gondja, hogy Margó csomagoljon neki néhány könyvet, hogy olvashasson a kórházban.

– Veled megyek – közölte Margo.

– Nem hozhatod Bodhit egy olyan helyre! Egy kórház tele van bacilusokkal.

– Majd én vigyázok Bodhira – szólalt meg Suzie.

Döbbenten meredtek rá. Suzie még sosem ajánlotta fel, hogy vigyáz a babára.

– Nem lehet olyan nehéz – mondta Suzie. – Egész nap titeket figyellek, hogyan csináljátok.

– Van lefejt tej a fagyasztóban – mondta Margo, és sietett, hogy megmutasson Suzie-nak mindent, amire szüksége lehet. – Ha nagyon kiakad, küldj egy SMS-t, és hazajövök. Nem hiszem, hogy egy, legfeljebb két óránál tovább távol leszek.

– Semmi gond – válaszolt Suzie. – Szerintem szuperül megleszünk.

Margo kísérletképpen Suzie karjába tette Bodhit. Úgy tűnt, jól elvoltak.

– Rendben – mondta Margo, mintha csak egy Jenga-torony stabilitását ítélné meg. – Rendben!

Amikor Jinxszel végre újra kettesben maradtunk az elfüggönyözött kis fülkében a fényesen kivilágított sürgősségi osztályon, már sokkal jobban érezte magát. A nővér izomlazítót és fájdalomcsillapítót adott neki infúzióban.

– Margo – mondta apám szinte súgva –, én nem fogom említeni a drogproblémákat, hacsak nem kérdeznek rá egyenesen. Ez így rendben van?

– Aha – feleltem. Fel sem merült bennem, hogy ellenkezzek, és elmondjam az orvosának, hogy nemrég jött ki a rehabról. Most eltűnődtem, hogy valóban ez-e a legjobb megoldás.

– Majd utólag kitalálhatjuk, mi legyen. Nem kell bevennem, amivel hazaküldenek. Csak tapasztalatból tudom, hogy ha az ember ezt megemlíti, máris úgy kezelik, mint egy bűnözőt.

– Rendben – válaszoltam. Természetesen azt akartam, hogy az apám megkapja a gyógyszereket, amikre szüksége van. De kényelmetlenül éreztem magam a dolog miatt. Nem ismertem, nem gondoltam rá függőként, de maga a függőség is ismeretlen terep volt számomra. Aggódtam, hogy mindig így kezdődött nála: a legjobb szándékkal. Hallottam, hogy egy öregasszony vizet kér a függönyön túl tőlünk jobbra.

– Nagyon kiszáradt a szám – mondta.

– A kórházban, amikor Bodhi született – kezdtem, és megköszörültem a torkom, mert hirtelen tele lett váladékkal –, volt egy nővér, aki ellenőrizte az infúziómat, és furán végigsimított a kezemen. Rájöttem, hogy ellenőrzi, van-e rajtam gyűrű. És talán van valamilyen szabály, hogy el kell távolítani a páciens gyűrűjét az esetleges császármetszés előtt, de hirtelen elfogott a félelem, hogy nincs rajtam ez a jel, ami arra utal, hogy valaki szeret engem, hogy értékes vagyok, hogy valaki őrjöngene és perelne, ha meghalnék. Valószínűleg mindezt csak képzeltem, de úgy éreztem, ha megnyomnám a gombot valamiért, akkor órákig nem jönne, és kimenne anélkül, hogy válaszol a kérdéseimre. És gúnyolódott Bodhi nevén. Sokáig nem engedtek ki, és nem mondták meg, miért. Az a nővér eldöntötte, hogy én egy bizonyos fajta lány vagyok, tudod?

– Gúnyolódott Bodhi nevén? – kérdezte Jinx, és láttam, hogy fura hidegség kúszik a tekintetébe, mint amikor jég borítja a tó felszínét.

– Igen. Még nem meséltem? Shyanne megpofozta!

Jinx csak bámult, kifejezéstelen tekintettel.

– Én porig égettem volna azt a kórházat – jelentette ki. Felállt a szőr a karomon.

– Csak... megértem – mondtam. – Máshogy kezelnek.

– Porig – ismételte Jinx.

Elnevettem magam.

– Köszönöm – súgtam.

Rám nézett és bólintott; a tekintete bepárásodott a szeretettől.

– Miről szól a könyv, amit olvasol? – kérdeztem, a hóna alatt szorongatott könyv felé intve.

– Gladiátorokról – mutatta felém a borítót Jinx.

– Téged nagyon érdekel az ókori Róma – jegyeztem meg.

– Miből gondolod? – kérdezte, és rám kacsintott. A szobája falánál sorakozó könyvek felének „Róma” szerepelt a címében.

– Miért? Mi érdekel benne?

– Ó, az erőszak, azt hiszem – felelt gyerekesen vállat vonva, aztán összerándult, és próbálta helyre tenni a vállát.

– A sport miatt?

– Persze.

– Úgy érzed... bűntudatod van az erőszak miatt? – kérdeztem.

Hunyorított, aztán halk, megnyugtató hangon magyarázni kezdett:

– Nem tudnám megmondani, hány évet töltöttem azzal, hogy próbáltam kizárólag pozitív színben feltüntetni a pankrációt. Tudod, végigvettem magamban, milyen erőszakos a futball vagy a hoki, az MMA-ról nem is beszélve. Mindig kiálltam a pankráció mellett. Bizonyos értelemben ez a legetikusabb. A mi feladatunk a szórakoztatás, nem akarjuk igazán bántani egymást. Itt egy csapat fiú a semmi közepéről, tudod, és kiabálnak: „Nézzetek rám! Szeressetek engem! Nézzétek, milyen veszett dolgokat művelek a testemmel! Eláll tőlem a lélegzeted, ha akarom, ordítasz, ha akarom, bőgni fogsz, bármit elérek nálad!

– Ez gyönyörű – mondtam. – így gondolni erre.

Habár jobban nézett ki, Jinx bőre még mindig sápadt és sárgás volt a ragyogó neonfényben, a szeme beesett. Még sosem éreztem át ennyire apám halandóságát. Mondhatni pofon vágott az érzés, hogy egy nap elveszítem. És még sosem láttam magam előtt ennyire tisztán vad, tejfehér bikaként, akibe anyám beleszeretett. A fiatal férfit a semmi közepéről, Kanadából, aki azt kiabálja: „Nézz rám! Szeress engem!”

– O, igen – mondta apám. – Ez van a legmélyén. Fiúk, akik trambulinokon idétlenkednek a barátaikkal. Ez az a gyönyörű mag, amelyből a pankráció virága kihajt. Tudod, szinte minden barátom halott. Na nem mind. De több mint a fele. És néha borzalmas és hátborzongató módon haltak meg. Szóval... tisztában vagyok az árával. Amikor azt mondtad, sosem engednéd, hogy Bodhi pankrátor legyen, arra gondoltam: „Belém meg mi ütött, hogy én igen? Nem kívánom azt neki. Miért mondtam, hogy birkózhat? Hiszen még csak négy hónapos!” De már Bodhi előtt is, évek óta ezen gondolkodom, az erőszakon, hogy mennyire szeretjük, és függünk tőle. És ahogyan minden út Rómába vezet, a véres sportok története is mind oda vezet.

– Mindig is ilyenek voltunk – mondtam.

– Ellenkezőleg, szerintem sokkal rosszabbak voltunk.

– Tényleg?

Az én ismereteim a római gladiátorviadalokról nagyjából a Russell Crowe-filmmel kezdődtek és végződtek is.

– Az akkori viadalok a mai nézőt felháborítanák. Például amikor állatokat is bevontak, amikor a nőknek törpékkel kellett küzdeniük, vagy amikor a színházi előadásokban valaki meghalt a darabban, akkor valóban megölték a színpadon. A rabszolgaság tette mindezt lehetségessé, természetesen.

Nem gondoltam a rabszolgaságra Amerikán kívüli összefüggésben.

– Hosszú mérleghintákat csináltak. Aztán bűnözőket láncoltak mindkét végére, és beengedtek egy tucat éhes oroszlánt és medvét, és nézték, ahogy az emberek kapálóztak, hogy ők legyenek fent a levegőben, habár tudták, ha a másiknak vége, megeszik az állatok, és akkor megszűnik az ellensúly, ők lezuhannak, és őket is megeszik.

Álmodozó tekintete a mennyezetre meredt.

– Ez borzalmas – mondtam.

– És tudod, kisgyerekek is látták ezt. Az emberek nézték, és nevettek, kiabáltak és pfujoltak, éppúgy, mint egy pankráción. Alapvetően más volt ez az ő szemükben. Most azt gondolnánk, mélységesen traumatizáló nézni, amint valakit megölnek. De nekik nem volt az. Szórakozás volt. És engem lenyűgöz, és próbálom elképzelni, hogyan működött ez, milyen hiedelmeik lehettek.

– Szerinted miért változott meg? – kérdeztem. – A civilizáció miatt?

– Nem tudom, mit mondana egy történész, de én azt mondanám, amit Jézus mondott: szeresd felebarátodat, és könnyebb a tevének átmenni a tű fokán, mint a gazdagnak bejutni Isten országába. Egy olyan helyen, mint Róma, azt bizonygatni, hogy minden ember érző és értékes – ez felzaklatta őket. Hiszen meg is ölték miatta.

Nem számítottam ilyen válaszra az apámtól, aki, amennyire tudtam, dühödt ateista volt.

Ekkor bejött egy orvos, félbeszakítva a beszélgetésünket. Én szótlanul ültem, amíg kikérdezte Jinxet a hátáról és a különböző műtétekről. Anélkül, hogy Jinx bármit mondott volna a droghasználatról, az orvos kérdései így is célzottak voltak. Többször is megkérdezte, milyen fájdalomcsillapítót szed, mintha nem hinne neki, amikor azt felelte, semmilyet. Elmagyarázta, hogy röntgent csinálnak majd, és MRI-t, hogy megbizonyosodjanak róla, nem sérült a gerincoszlop.

Egyre zaklatottabb lettem, egyrészt amiatt, ahogyan az orvos az apámmal beszélt, és azért is, mert elképzeltem a Jinx gerincébe ültetett fémeket. Velünk szemben egy lány papírtörlőt szorított a vérző homlokára. Elcsúszott a jakuzziban, és arra várt, hogy megnézze egy orvos. Olykor a pankrátorok becsempésztek egy borotvapengét a meccsre, és megvágták magukat a hajvonalukon, hogy vérezzenek. Ezt úgy nevezték, hogy „színt vinni” a meccsbe. A Mészáros Abdullah feje barázdált volt a sok hegtől.

Mick Foley jutott eszembe, és Terry Funk, a rajzszögek és a borotvadrót, meg a törött üveg. Vagy Nick Gage, te jó isten, Nick Gage! Addig dörgölte a pizzavágót az emberek szájában, míg a vér lefolyt az állukon, elkeveredve a verítékkel. Eszembe jutott, amikor gyomorba döfték egy törött neoncsővel, és helikopterrel vitték kórházba. És folyton eszembe jutottak azok a férfiak, akik arra biztattak, hogy öljem meg magam.

– Haza kellene menned – mondta Jinx. – Én megleszek itt.

– Nem – válaszoltam. De közben éreztem, hogy kétségbeesetten szeretnék elmenni, hogy otthon lehessek, és Bodhit biztonságban a karomban tartsam.

– Most jól vagyok – mondta Jinx. De hogy lehetne jól ezen a fényesen kivilágított helyen, összezárva csupa olyan emberrel, aki nem szereti?

– Rendben – feleltem. – Sajnálom. Nem tudom, miért vagyok ennyire kiborulva.

– Menj haza a kisbabádhoz – mondta Jinx. – Jó éjt, édesem!

így hívott, amikor kicsi voltam. Már majdnem elfelejtettem.

– Jó éjt, húsom! – mondtam, ahogyan én neveztem őt annak idején.

Ott hagytam a kis fülkében, és kibotladoztam a sötét éjszakába. Fogtam egy taxit, aminek viasz– és gumimaciszaga volt, hazavitettem magam, felrohantam a lépcsőn, berontottam a nappaliba, és ott találtam Suzie-t és Bodhit. Mélyen aludtak a pink bársonykanapén, és halkan horkoltak.

De miközben próbáltam elaludni, miután Bodhit biztonságosan elhelyeztem a kiságyban, Suzie-t pedig betakartam egy pléddel a kanapén, egyre csak azt hallottam magamban, amint az apám azt mondja: „Porig égettem volna azt a kórházat.”

Elképzeltem az épület kiégett vázát, a hamufelhőket, és az apámat, amint ott áll a fekete nadrágjában, fekete ingében és fekete zakójában. Ott áll, rám néz, és szeret engem.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

A mikor reggel felébredtem, Jinx már otthon volt. Hajnali négykor kiengedték a kórházból, és taxival jött haza. Dühös voltam, amiért nem hívott fel.

– Nem volt gond – mondta. – Elnyúltam a taxi hátuljában.

Meg akartam kérdezni tőle, adott-e fájdalomcsillapítót az orvos, de nem tudtam, hogyan tegyem fel a kérdést. Nem akartam úgy viselkedni, mint az az ápolónő, aki gyűrűt keres az ujján, egy újabb ember, aki csak a drogfüggőt látja benne.

– Mit mutatott az MRI? – kérdeztem.

– Nincs újabb porckorongsérv – válaszolt Jinx. – Hála az égnek!

– Az jó – feleltem.

A konyhában voltunk, Jinx épp teát főzött.

– Kérsz teát?

– Köszönöm, nem.

Felkapcsolta a mennyezeti világítást, de az csak csekély fényt adott, zümmögve zöldre festette a bőrünket. Egy ideig Jinxet figyeltem, aztán visszamentem a szobámba.

Miért nem kérdeztem erről? Tegnap este nagyon közel éreztem magamhoz. A kórházi ágyban feküdt, megsimogattam kék eres kezét, miközben a rómaiakról mesélt. Ma reggel pedig olyan volt, mint egy idegen. Ezenkívül újabb kilenc követő iratkozott le. Tudtam, az én hibám, mert nem mutatom meg direktbe a vaginámat. Az apám megint a személyiség varázsát hozná fel, meg hogy el kell érnem, hogy a pasik belém essenek. Ám valójában sokkal egyszerűbb volt a sztori. A pasik csak meg akarják ragadni a jó öreg joysticket, és karatézni vele a boldog magömlésig.

Olyan bosszús voltam, hogy még JB-nek sem válaszoltam. Mire vágyom? Mik a céljaim? Valójában JB a legfontosabb célom, és hogy azért legyek híres az interneten, mert szexi vagyok. Kislánykorom óta az volt az álmom, hogy minden férfi az én arcom láttán akarjon elélvezni... De kiderült, hogy még ehhez is túl gyáva vagyok! Jólesett kigúnyolni magam. Mert valóban ezt akartam. Hogy híres legyek. Sok pénzt akartam keresni, egy vagyont. Hatalomra vágytam; nyers, rideg hatalomra. De minden alkalommal, amikor arra gondoltam, hogy lefotózom a cicamicát, elfogott a hányinger.

Nyilván erről sosem beszélnék JB-nek. Nemcsak azért, mert nem vetne rám jó fényt, hanem azért is, mert az ismertségre tényleg mindennél jobban vágytam, és kb. azonnal el akartam érni. Ezért ezt az álmomat megtartottam magamnak, mint a születésnapi gyertya elfújásakor gondolt kívánságot.

Inkább az ételről írtam.

Kedves JB!

Nagy rajongója vagyok a gyümölcsízű édességeknek. A banánízűek az abszolút nyerők, de alig maradnak el tőlük a citromízűek. A Banana Laffy Taffy a legjobb a világon. A Lemonheads fenomenális. Különösen szeretem a Runtst. Ezt mindig különlegesnek érzem, mert nem kapható a boltban, csak a plázák és a gyorséttermek automatáiból szerezhető be. Valószínűleg senki nem nyúlt ezekhez az automatákhoz a kilencvenes évek eleje óta, de ez semmit nem ront a cukor minőségén, mert ez a Runts – az örök édesség.

Ami a különleges étkezéseket illeti, nálunk a tipikus ünnepi étel a sült hús volt krumplival. De én sosem voltam oda a marhasültért. Viszont nagyon szeretem a csirkeszárnyat. Tudom, hogy a csirkeszárnyat árusító éttermek nem flancos helyek, úgyhogy ez különös választásnak tűnik. Ha egy flancos étterembe mennék, valószínűleg valami tejszínes alapú tésztát kérnék. Bármit, ami a sajtos makaróni kifinomultabb változata, mert én alapjában véve egy óriási gyerek vagyok.

Mivel Kaliforniában élek, már-már kötelességemnek érzem, hogy a gyorséttermek közül az In-N-Outot válasszam. De mindezek mellett félve vallom be, mert gusztustalan, és én is tisztában vagyok azzal, hogy gusztustalan, de nagyon szeretem az Arby'st. Ha magányos vagyok, és szomorú, vagy magányos és boldog, az Arby's szinte húz magához, mutatja a helyes irányt, akár a Sarkcsillag.

Hogy milyen ételeket utálok, nos, nem szeretem a tenger gyümölcseit. Szinte egyiket sem. De különösen utálom a polipot. És voltam flancos helyeken, ahol mások áradoztak az ételek minőségéről, de én akkor sem szeretem. Tudom, nehezen hihető, de nem igazán szeretem a rákot és a homárt sem. Hajlandó vagyok megenni, de sosem fogom azt mondani: „Hmm, hadd fizessek negyven dollárt azért, hogy nagy nehezen kibányásszak öt deka puha, íztelen húst egy túlméretezett óceáni ízeltlábú teteméből."

És a füge... Pfuj, füge! Persze nincs rossz íze, és ha nem számítjuk a magok roppanós – és rémesen idegesítő – textúráját, teljesen jellegtelen. Mert ott van például a gránátalma, amit nehéz enni, de belül úgy néz ki, mint egy ősi varázslattól izzó, megkérgesedett rubin. Úgyhogy ezért cserébe hajlandó vagyok lenyelni az összes apró magot, amik olyanok, mint a levágott körömdarabkák. De a füge?! Ráadásul drága is! Huszonöt dollár egy olyan saláta, ami öt keserű salátacafatból áll, rajta pedig ezek a csúf fügedarabok, amik úgy néznek ki, mintha apró tumorral volna tele a belsejük. Köszönjük, kedves füge, majd értesítjük!

Rájöttem, hogy az igazat írtam neki, de úgy gondoltam, nem számít. Elvégre csak ételről volt szó. És úgysem tudja, mi igaz, mi nem. Sosem fogok találkozni ezzel a fickóval.

Aztán gondolkodás nélkül, hirtelen ötletből még odaírtam:

És te hogy állsz ezzel?

– Mit írsz? – kérdezte Jinx Margo háta mögül. – Jézusom! – mondta Margo, és lecsapta a laptop tetejét, bár semmi rossz nem volt abban, hogy üzenetet ír JB-nek.

Jinx egész nap fel-alá járkált a lakásban. Nem volt szabad lefeküdnie vagy leülnie hosszú időre. Továbbá nem volt szabad lehajolnia, sem emelnie, úgyhogy Bodhit illetően szinte teljesen használhatatlan volt, de Bodhi szerencsére nagyon nyugodt volt egész délelőtt. Margo nemrég rendelt neki egy óriási bébikomprettenetet, ami a szoba negyedét elfoglalta, fájdalmasan vidám zenét játszott, és villogó gombok voltak rajta. Bodhi ebben hajlandó volt elüldögélni és körbe-körbe lökdösni magát körülbelül húsz percig. Most, hogy Jinx lesérült, ezek a húsz percek és Bodhi alvásideje volt az egyetlen lehetőség, hogy posztoljon vagy üzenetekre válaszoljon.

– Ki az a JB? – kérdezte Jinx.

– Egy követő – válaszolt Margo.

– Az nagyon hosszú üzenetnek látszott. Nem tudtam, hogy ilyeneket írsz nekik.

– Általában nem szoktam, de ő e-mailenként fizet. Száz dollárt.

Jinx felvonta a szemöldökét.

– Mindenféle szart írok. De semmit magamról. Kitaláltam egy karaktert, meg minden.

Kis szünet támadt. Margo egyenesen a férfi szemébe nézett. Mert ez volt az igazság. Nem volt benne semmi hazugság.

– Lenyűgöző – mondta Jinx, és mosolyogva bólintott. Nem úgy tűnt, hogy ki akarna menni a szobából.

– Mit gondolsz, el tudsz menni a parkig? – kérdezte Margó arra gondolva, hogy ha már nem dolgozik, legalább csinálhatna valamit, aminek Bodhi örül.

– Aggódom – mondta Jinx. – Hogy jön egy görcs, én meg messze vagyok a háztól.

– Már nem szeded az izomlazítót?

– Nem váltottam ki a receptet.

– Apa!

Margo felnyalábolta Bodhit, és kiment a nappaliba, hirtelen túl szűknek érezte a teret, amin csak rontott az apja téblábolása.

– Nos, késő volt, nem akartam megállítani a taxit a gyógyszertárnál, és... inkább nem szednék gyógyszert.

Margo próbálta kibogozni a dolgot.

– Szóval mit írtak fel? Az izomlazítók olyanok, mint a fájdalomcsillapítók? Vagy az más?

– Felírtak izomlazítót és fájdalomcsillapítót is. Igen, ez a kettő különböző.

– Milyen fájdalomcsillapítót írtak?

– Vicodint. Nem a kedvencem, ha ezt akarod tudni. Mármint nagyszerű, ne érts félre, de nem olyan, mint egy nyolcvanas adag oxy vagy ilyesmi.

– Értem – mondta Margo. – Szóval... ki akarod váltani? Máskülönben hogy tudnál egyáltalán mozogni? Hiszen fájdalmaid vannak.

Most, hogy jobban megnézte, látta rajta. Szürke volt, és verítékezett. Az arcán megfeszültek az izmok.

– De nem akarok szedni semmit... nem akarom... – Elfulladt a hangja. Szinte lihegett. Margo várt. – Annyira kívánom, hogy megrémít. És nem tudom megmondani, azért kívánom-e, mert fájdalmaim vannak, vagy azért, mert függő vagyok.

– Fájdalmaid vannak – jelentette ki Margo. – És ha én őrizném a gyógyszereidet? A szobámban, eldugva, te nem is tudnád, hol vannak. És csak akkor adnék, amikor szükséged van rá.

– Az jól hangzik – mondta Jinx. A lányra nézett, és buzgón bólogatott. – Megpróbálhatjuk.

Margo ámult, hogy ilyen gyorsan beleegyezett az apja.

– Rendben. Hová menjünk? Mindig feldob, ha elmegyünk itthonról. Akarsz enni valamit? Valami igazán gusztustalant?

– Hol? – kérdezte Jinx.

Margo csábosán felvonta a szemöldökét.

– Az Arby’sben?

JB válaszolt, És küldött egy listát a kedvenc és a nem kedvelt ételeiről, amivel elbűvölte Margót. El kellett ismernie, a fiúnak igaza volt a Pringlest illetően: valóban olyan íze volt, mintha valaki már megrágta volna előttünk. Azt írta, szereti a Rocky Road fagyit, ami... Nincs semmi baj a Rocky Roaddal, Margo napszaktól függetlenül, bármikor enne Rocky Roadot, de abban van valami fura, ha valakinek az a kedvence. Jobb, mint a sütitészta? Tényleg? A lány úgy gondolta, aranyos, hogy JB ennyire szeret egy végtelenül unalmas fagylaltízt. Igazán meglepő tulajdonságai voltak. Margo egyfolytában a fiú gyönyörű bőrére simuló gyöngy nyakláncra gondolt.

A tényből, hogy lányoknak ír online, és fizet nekik, hogy válaszoljanak, először azt feltételezte, hogy magányos. Olyan magányos, amitől az emberek, különösen a férfiak kicsit kétségbeesnek. De most már nem volt olyan határozott véleménye arról, hogy milyen ember lehet, azonkívül, hogy gazdag. Ha Margo válaszolna az összes kérdésre, amit küldött, ezer dollárral tartozna neki. Honnan van egy húszas éveiben járó fickónak ennyi pénze, és miért erre költi?

Bodhit szoptatta az ágyban, és fél kezével megpróbált választ írni.

JB!

Uram, sajnálattal közlöm, hogy emeltem az áraimat.

A nassokra vonatkozó válaszod annyira élvezetes volt, hogy mostantól kezdve elvárom, hogy minden kérdésért cserébe, amire én válaszolok, válaszolj meg te is egy kérdést. A pénzen felül, persze. Áll az alku? A következő kérdésem, amit tudni akarok: a JB a valódi neved, vagy csak a Jelly Béant jelenti? Egyfolytában úgy gondolok rád, hogy Jelly Bean!

Xo

– Szóval a pankrációból mennyi a valóság? – kérdezte Suzie aznap este, amikor az NXT-t nézték. Margónak kiguvadt a szeme, úgy megdöbbent. Suzie tudhatná, hogy ilyet nem kérdez az ember.

Jinx csodával határos módon megőrizte a nyugalmát.

– Ha tudnád a választ, meg kellene öljelek, Suzie... Tőlem persze megkérdezheted, nem húzol fel vele, de bármelyik másik pankrátor bucira ver, ha náluk próbálkozol ilyesmivel. Egyszer egy fickó mondogatni kezdte egy bárban, hogy a pankráció csak színészkedés. Erre Haku azt mondta: „Ó, tényleg? Mindjárt megmutatom neked, mennyire színészkedés”, és leharapta a fickó orrát.

– O, te jó ég! – szörnyedt el Suzie. – Teljesen leharapta?

– Teljesen – válaszolt Jinx, és nyomatékosan bólintott. – De visszatérve a kérdésedre, senki sem tudja.

– Senki sem tudja? – kérdezett vissza Suzie.

– Hogy mennyi a megjátszott benne. Minden megtervezett, vagy az utolsó mozdulatig valódi, elmosódnak a határok. Hol végződik a felvett karakter, és hol kezdődik az én? Az sem segít a helyzeten, hogy egy csomó sztori önálló életre kel, és túlnő az egyénen. Volt egy olyan húzás, amit Vince Jeff Hardyval csinált, az olyan mélységesen etikátlan volt, hogy mindnyájan kényelmetlenül éreztük magunkat miatta.

– Ó, ez volt a CM Punk dolog? – kérdezte Margo.

– Igen, pontosan – válaszolt Jinx, és folytatta a magyarázatot: – Jeff akkor már évek óta küzdött a drogfüggőséggel, ami megszokott a pankrációban az állandó sérülések miatt. De Jeff különösen kezelhetetlen és megbízhatatlan ember hírében állt. Úgyhogy Vince ebből fabrikál egy sztorit, és összeereszti ezzel a fickóval, CM Púnkkal, akinél épp az a lényeg, hogy sportot űzött a józanságból. Tudod, semmi drog, cigi, pia.

– O, kínos! – mondta Suzie.

– Úgyhogy látod, ilyen esetben a határ a valóságos és megjátszott között egy kissé... elmosódik.

– De a ringben? Az mennyire valóságos?

– Attól függ. Úgy értem, fáj-e? Igen. Megsérül az ember? Igen. Teljes erővel csépelik egymás fejét? Nem, mert akkor nem lennének képesek hetente hat este dolgozni úgy, ahogy kell. Inkább arról van szó, hogy meg van koreografálva. Azt nem kérded meg, hogy egy balett valóságos-e, csak mert meg van koreografálva.

– Értem – válaszolt Suzie, bár nyilvánvaló volt, hogy nem teljesen elégedett a válasszal.

– Ez a varázslat – folytatta Jinx. – Hitelesnek és hihetőnek kell lennie, hogy működjön, de ugyanakkor alapjaiban hamis. Az ember neonszínű spandexet visel, és egy mikrofont tart a kezében – az igazi küzdelem nem így néz ki.

– Mit értesz azon, hogy hitelesnek és hihetőnek kell lennie, hogy működjön? – kérdezte Margo.

– Úgy értem, hogy a meccsnek, még ha hihetetlen akrobatikus elemek vannak is benne, hoznia kell a valódi küzdelem jellegzetességeit. Ha egy karakterről lejön, hogy hamis, az nem működik, és akkor nem fognak megszeretni. Valóságosnak kell tűnnöd. De nehéz őszintének lenni önmagunkkal, és felismerni: „Ezek az én meghatározó tulajdonságaim, a lényegem.”

– Igen, ez rohadt nehéznek tűnik – mondta Margo. Szinte hallani lehetett, ahogy kattogtak az agyában a kerekek. Talán rosszul gondolkodott erről az egészről. Nem kell Arabellára hasonlítania. Ő sosem tudna olyan izgalmas lenni, az a nő maga a nyers erő. És biztos, hogy nem lenne olyan jó Fortnite-ban sem. Talán csak annyi kellene, hogy önmaga legyen. – Azt hittem, azt mondod, találj ki egy karaktert, és aztán válj azzá. De te azt mondod, olvadjak bele egy karakterbe. Mintha karikatúrává változtatnám magam.

– Pontosan – válaszolt Jinx. – Pontosan azt mondom. De nehéz és fájó elég jól látni magad ahhoz, hogy a saját magad karikatúrája legyél.

– Én gyakorlatilag máris egy karikatúra vagyok – jelentette ki Margo.

Jinx összehúzta a szemét.

– Milyen értelemben?

– Bolondos vagyok. És szentimentális.

– Én soha nem neveznélek sem bolondosnak, sem szentimentálisnak – mondta Suzie.

– Nem?

– Nem. Túlságosan ijesztő vagy ahhoz, hogy bolondos legyél.

– Ijesztő?

– Igen – szólt közbe gondterhelten Jinx. – Egy kicsit ijesztő vagy. De én is ijesztő vagyok. Talán tőlem örökölted.

Suzie bólintott.

– Ez igaz. Mindketten nagyon-nagyon ijesztőek vagytok.

– Várj, azt mondod, hogy én a gonosz figura vagyok? – kérdezte Margo.

– Igen – felelte tűnődve Jinx. – Tényleg úgy gondolom, hogy te született negatív karakter vagy. Tudom, hogy jó akar-

tál lenni. Ne úgy gondolj rá, hogy gonosz. Gondolj rá úgy, hogy... szertelen.

Margo egy szőrszálat húzgált a vádliján.

– Pillanatnyilag sem rossz, sem jó karakternek nem látom magam. Sőt nem is vagyok karakter, csak két cici. Különben is, hogyan tudnál felépíteni egy hús-vér karaktert, amikor csak képeket mutogatsz a testedről?

Arabellának ott volt a Fortnite, amivel ki tudott tűnni a többiek közül. Margo nem tudott ilyet felmutatni.

– Pontosan ez a kérdés – mormolta Jinx. Láthatóan ellazult, miután bevette a gyógyszereit, szinte eufórikus állapotba került. – Hogyan jutsz el attól, hogy csak egy újabb pár névtelen cici vagy, addig, hogy az egyetlen pár cici legyél, ami számít? Valóságosnak kell érződnie, de hogyan valósítod meg? Hát beleveted magad a világba, mint aki sebezhetet– len, amikor természetesen nem vagy az, aztán rettenetesen megsérülsz. És mégis van valami gyönyörű ebben az önfeledtségben, a vakmerőségben, és... egy jó adag bátorság is.

Margo sosem gondolta volna, hogy az apja érti ezeket a dolgokat vele kapcsolatban.

– Neked – mondta Jinx – haverokra van szükséged.

– Haverokra?

– Akikkel összedolgozhatsz. Úgy kitűnhetsz, azzal a székükbe szegezheted a nézőket.

Margo azonnal tudta, miről beszél az apja. Korábban is említette már a haverokat, de Margo csak a népszerűsítés kapcsán gondolt rájuk, a konkrét tartalomgyártással összefüggésben nem.

– Pontosan – mondta Jinx. – Bingó, kölyök!

Margo már korábban is gondolt erre, de mindig elakadt, amikor megpróbálta elképzelni, hogyan jelenhetne meg egy másik személy a tartalmaiban anélkül, hogy, izé, szexelne vele, vagy valami. A válasz végig ott volt az orra előtt.

– Reklámra van szükségünk.

Nem csak a meccs az érdekes. Hetekkel a meccs előtt fel kell kelteni az érdeklődést. Hogy nem gondolt erre?! Talán a reklám volt a legfontosabb rész – a reklám miatt érdekelte a meccs a közönséget annyira, hogy megnézze.

– Mit értesz reklámon? – kérdezte Suzie.

– TikTok – válaszolt Margo. – TikTok-videókat fogunk csinálni.

– Kikkel? – érdeklődött Jinx.

– Még nem tudom – felelt Margo. – Haverokkal.

– Haverokkal – bólintott mosolyogva Jinx.

Aznap este felmentem WangMangler oldalára, és megtaláltam azt a fotót, amely nem hagyott nyugodni. WangMangler volt rajta bikiniben, a tengerparton. Mögötte egy móló látszott, és a mólón egy kunyhó állt, kis, hatszögletű épület piros tetővel. Ráközelítettem, amennyire tudtam. Nem voltam benne száz százalékig biztos, de úgy gondoltam, hogy az az épület egy Ruby’s Diner, és a móló a Huntingdon Beachen van. Felfedeztem a weboldalán, hogy podcastot is csinál egy másik lánnyal, akinek OnlyFans-oldala is volt, SucculentRose néven. Úgyhogy előfizettem az ő oldalára is, és körbeszimatoltam.

SucculentRose úgy nézett ki, mint egy aranyos, szexi kölyökkutya. Hosszú, platinaszőke haja függönyként omlott le a hátán. Dundi volt, drámai műszempillákkal, a melle pedig olyan nagy és tökéletesen kerek, mintha egy tizenkét éves fiú rajzolta volna. Az oldala nem volt olyan érdekes, mint WangMangleré, és úgy tűnt, nem ír dákómustrát. A hamvas ártatlanság.

Rákattintottam WangMangler oldalára, és küldtem neki üzenetet. Azt írtam, most vettem észre, hogy talán mindketten Dél-Kaliforniában élünk, és ha ez így van, lehetnék-e egyszer vendég a podcastjában. SucculentRose-tól kaptam választ, igen, Huntington Beachen laknak, és megkérdezte, hogy elég közel lakom-e ahhoz, hogy kocsival átmenjek hozzájuk. Az időzítés tökéletes, mert az arra a hétre tervezett vendégük lemondta. Ha meg tudnám őket holnap látogatni, fel is vehetnénk az adást. Ő meg WangMangler történetesen lakótársak. Megbeszéltem Jinxszel. Igen, holnap elmehetek. Suzie beteget jelent, és segít Bodhi körül, mivel Jinx még mindig nem tudta felemelni. SucculentRose megadta a címüket. Minden meg volt beszélve. Fogalmam sem volt, mit mondok majd a podcastban, de úgy gondoltam, azzal ráérek majd az adott pillanatban foglalkozni.

Margo még mindig nem hallott JB-ről, és igyekezett nem foglalkozni vele. Éjfél körül, éppen, amikor elaludt volna, a megszállott telefonnézegetés elnyerte a jutalmát.

Ghost!

JB a nevem, és nem, nem a Jelly Béant takarja, sajnos.

Hanem a Jae Beomot.

Nevet névért?

JB

Margo szíve meglódult. Nem tudta, a félelem vagy az izgalom volt-e az oka. A lelke mélyén meg akarta írni a fiúnak az igazi nevét. Mit árthat? Több ezer Margo szaladgál a világhálón. De később, ha a fiú megöli, az emberek azt mondanák: „Nem tudom elhinni, hogy megmondta neki a nevét!”

Ezt írta:

Nem fogod elhinni, de az én nevem Jelly Bean.

A fiú visszaírt:

Ez egy szép név.

Margo kiegészítette:

Elegáns és kifinomult.

JB: Szóval akkor mindketten JB-k vagyunk.

HungryGhost: Úgy érted, mindhárman (a kutyádat is beleértve).

JB: Ez a véletlenek olyan szintű összjátéka, hogy nem lehet más, mint a végzet ujja, írta.

HungryGhost: Hát, a mamám a te unokahúgodra bízta a névválasztást, úgyhogy...

A fiú egy sírva nevetős emotikonnal válaszolt.

HungryGhost: Kérdezhetek még valamit?

JB: Csak ha válaszolsz az én kérdéseim közül valamelyikre.

HungryGhost: Rendben.

Első iskolai szerelem, javasolta JB.

HungryGhost: Könnyű. Úgy hívták, nem hülyítelek, Branch Woodley. A mamája nagy hippi volt, és a gyerek az alufóliából, amibe a mamája csomagolta a szendvicsét, apró sisakot csinált, hogy a tanárok ne tudjanak olvasni a gondolataiban. Úgy tett, mintha kommunikálna a fákkal, behunyt szemmel megérintette a kérgüket. Az én kérdésem: Ezt a kérdezel-felelek dolgot csinálod más lányokkal is itt?

JB: Nem.

HungryGhost: Egyszerűen csak nem? Nem kapok ennél valamivel többet?

A fiú küldött száz dollárt.

Margo kissé sértődötten meredt rá. Aztán jött egy üzenet:

JB: Betojtál már valaha?

HungryGhost: Igen.

Megnyomta a Küldés gombot. Egyszer betojt a kémiazáróvizsga alatt a középiskolában, miután túl sok mango habanero csirkeszárnyat evett előző este.

JB: Nem kapok valamivel többet?

HungryGhost: Ha nem csupaszítod le a lelkedet, én sem fogom.

JB: Jogos. Őszintén szólva én ezt az egész dolgot trollkodásból csináltam. Hallottam az OnlyFansről, és kíváncsi voltam, mi ez az egész. Te voltál az egyik első lány, akit bekövettem. Nem tudom. Érdekesebbnek tűnt beszélgetni veled, mint bármi más. Kockamegérzés. Az egyetlen alkalommal, amikor öltáncot kaptam ajándékba, a táncosnővel is beszélgetni akartam. Talán túlságosan mély nyomot hagyott a szexuálisbeállítottságomban a „Felelsz vagy mersz" tizenkét éves koromban.

Margo mindig is szerette a Felelsz vagy mersz játékot, és lassan bólintott, mérlegelve, amit a fiú mondott. Azt írta:

És valóban, ha nem tudsz őszinte lenni egy idegennel az interneten, akkor mégis kivel tudsz?

Újabb száz dollár jött át, és egy üzenet:

JB: Nem kell részletezned, hogyan tojtál be, ha nem akarod. Nem fétisem a kaka. Csak egy vicces sztorira számítottam.

HungryGhost: Nos, először is tudnod kell, hogy a kémiatanárom érthetetlen módon Új-Zélandról származott, és nagyon-nagyon erős akcentusa volt, amit nehezen értettem...

TIZENKETTEDIK FEJEZET

SucculentRose és WangMangler egy társasházban lakott, ami néma volt, mint a sír. Margo léptei visszhangot vertek. Egyetlen embert sem látott, amíg az autójától eljutott az emeleti lakásig.

SucculentRose nyitott ajtót. Az öltözéke mintha a Snuggie takaró leszármazottja lett volna: egy pólópulóver és egy hálóing szerelemgyereke, drapp plüssből. Nem volt rajta melltartó, és bár Margo sok meztelen képet látott SucculentRose-ról, a melle a valóságban is lenyűgöző volt. Olyan nagy, hogy a teste többi részétől függetlenül mozgott.

– O, te jó ég, de örülök, hogy megismerhetlek! – kiáltott fel SucculentRose, átölelve Margót. SucculentRose még mindig az előző esti sminket viselte. Még szebb volt így, elkenődötten. A hajából drága sampon illata áradt.

– Ez bután hangzik, de hogy szólítsalak titeket? – kérdezte Margo. Azt el tudta képzelni, hogy SucculentRose-t Rose-nak nevezze, de fogalma sem volt, hogyan szólítsa WangManglert.

– Kitűnő kérdés. Én Rose vagyok, és ez az igazi nevem, csak hogy tudd. Engem hívhatsz így a műsorban, de őt KC-nek kell hívni. Úgy értem, WangManglert. Érted?

– Igen – válaszolt Margo, a füle mögé tűrve a haját.

– Te a valódi nevedet használod?

– Nem – válaszolt Margo. – Nem lehetne... nem hívnátok Ghostnak?

– Dehogynem! O, te jó ég, annyira aranyos vagy! – jelentette ki Rose. – Annyira izgulsz, ezt imádom! Csak tudd, KC goromba lesz, amiből azt vonhatod le, hogy nem kedvel téged, és ez így is van. Ő alapból senkit sem kedvel. De a zord külső mögött érzelgős, és mindenkit kedvel, aki őt kedveli, úgyhogy csak bátran. És KC reggel elég nyűgös.

Ekkor egy kicsi fehér kutya kocogott be. Kétségbeesetten nézett körül, és őrülten ugatott.

– Csitt! – szólt rá Rose, és felemelte a kutyát. – Ő Biotch, és nagyon-nagyon öreg. Ugye? Te egy kis öregasszony vagy.

Az apró kutya körülnézett. A szeme gyöngyházszerű volt a hályogtól. Uszkárkeverék lehetett. Rose megcsókolta a kutya könnyáztatta barna orrát.

– Gyere velem! – mondta Rose, és a nappaliba vezette Margót, ahol katonás rend fogadta. Fehér szőnyeg, fehér bőrkanapé, fekete fém és üveg dohányzóasztal. Rose leült a kanapéra, és maga mellé tette Biotcht. A kutya azonnal a kanapéra pisilt. Sárga folyadék szivárgott alóla.

– Ezért hasznos egy bőrkanapé – közölte Rose. Feltápászkodott, és hozott pár papírtörlőt. Biotch reszketve kuporgott.

Miután letakarította a pisit, Rose kávét hozott nagy pink bögrékben. Mosolyogva nyújtotta Margónak az egyik csészét.

– Nagyon szexi vagy – mondta.

– Köszönöm – válaszolt Margo, és igyekezett kitalálni, mit mondjon viszonzásul. – A melled lenyűgöző!

– Meg akarod tapogatni? – kérdezte Rose. – Nyugodtan, ne szerénykedj. Nézd, meg tudok tartani rajta dolgokat. Az én kis konzolasztalom!

Felállt, és a kávésbögréjét a mellére rakta. Erre-arra fordult, és a bögre egész stabilan állt. Margónak nem kellett színlelnie a döbbenetét. Most már meg akarta tapogatni. Milyen lehet a fogása, hogy ilyen stabilan megtartja a bögrét?

– A melled... – Tétovázott, mert talán udvariatlanság megkérdezni, hogy megműttette-e.

– Mestermű, száz százalékban – vágta rá Rose.

– Mikor csináltattad? – érdeklődött Margo.

– Úgy három éve. De mindig ilyet akartam. Hatéves korom óta tudom, hogy implantátumot akarok.

– Hatéves korod óta? Tudtad akkor egyáltalán, mi ez?

– Ó, de mennyire! Dolly Partont néztük a tévében, a nagymamámnál voltam. Nem tudtam pontosan, hogy ez implantátum, csak azt tudtam, hogy Dolly Parton különleges. Nem hétköznapi ember, hanem ő Dolly Parton.

Margónak ettől elszállt az agya. Ez tökéletesen igaz. Ilyen mellel az ember nem lehet hétköznapi.

Rose fizika szakon diplomázott, a mesterképzést hagyta félbe. Margo kikéredzkedett a mosdóba, hogy ne kelljen beszélnie a saját tanulmányairól.

Megijedt, amikor visszatérve látta, hogy Rose nincs a szobában. Félszegen ácsorgott, aztán meghallotta, hogy Rose és KC beszélget. Végigosont a folyosón, és bekukucskált a helyiségbe, ahol a két lány volt. Kis stúdiót látott, ahol gurulós székben ültek, hajlítható állványra tett, flancos mikrofonok előtt. Úgy nézett ki, mint egy igazi rádióstúdió, azt leszámítva, hogy az asztalokon müzliszelet papírja hevert, meg üres vizesüvegek, egy vape tollnak látszó tárgy, és még valami, ami határozottan egy lila análkúp volt.

– Ó, gyere csak be, készen vagyunk! – szólalt meg Rose, amikor meglátta Margót.

KC fel sem nézett. Teát kevert egy miniatűr tálnak tűnő valamiben. Szinte elveszett a székben, ami vizuálisan diszharmonikus volt.

– Az a te helyed – intett Rose egy üres szék felé, ami előtt szintén volt egy apró. tál. Margo leült, és belenézett az edénybe. Próbálta kitalálni, mi van benne, húsleves vagy tea, aminek bőrillata van. Az ő széke előtt csak egy hétköznapi mikrofon volt az íróasztalon. Észrevette a fejhallgatót, és felvette. Abban a pillanatban mindent kristálytisztán hallott, amit Rose és KC mondott, mintha az elméjében beszélnének.

Margo felemelte a tálkát, és próbaképpen belekortyolt. Pocsék gomba– és fakéregíze volt.

– Mi ez? – kérdezte.

– Gombatea – válaszolt Rose.

KC kuncogott, és Margót utánozva kényeskedő hangon megkérdezte: „Mi ez?” Margo jól hallotta a fejhallgatójában.

– Azta, várjatok, én még sosem próbáltam ezt – közölte Margo.

– Ki nem találtam volna – felelte KC.

– Ez olyan izgalmas! – mondta Rose.

– Nem, sajnálom – jelentette ki Margo. Mindnyájuk hangja zavaróan hangos volt. – Én nem tudom ezt meginni.

– Nos, meg kell innod – jelentette ki KC. – Ez része a kibaszott podcastnak.

– Azt hittem, egy csomó részt meghallgattál – csodálkozott Rose.

Margo megdermedt. Egyetlen adást sem hallott, habár KC-nek azt írta, hogy nagy rajongó.

– Persze. Csak nem tudtam, hogy ez, izé, követelmény.

– Minden podcastban gombázunk – magyarázta kedvesen Rose. – Ez a lényeg az egészben.

Margo verejtékezett. Valószínűleg látszott rajta a rémület, mert Rose megenyhülve folytatta:

– O, édesem, ez jó mulatság! Ne aggódj! Istenien fogunk szórakozni! Esetleg csak a felét idd meg.

Margo bólintott. Képtelen volt megszólalni.

– Mindnyájan megisszuk az egészet – jelentette ki KC parancsolóan, és Margo tudta, hogy Rose nem fog vitatkozni vele.

Margo úgy érezte, mindjárt sírva fakad. Hogy fog így hazavezetni? Meddig kell itt maradnia ezekkel az ijesztő emberekkel? És miután hazaér, mikor szoptathatja meg Bodhit? Semmit sem tudott a gombákról, hogy meddig maradnak az ember szervezetében. Mégsem tudta rászánni magát, hogy elmenjen. Felemelte a kis tálat, mire Rose bátorítóan bólintott. Margo ivott egy kortyot.

– Na kezdjük el ezt a szart! – szólalt meg KC.

Rose a laptopon babrált, aztán elindította az intrót a podcasthoz. Miközben Rose beszélt, Margo előhúzta a telefonját, és kétségbeesetten írt egy üzenetet Jinxnek: „Muszáj gombáznom, fogalmam sincs, meddig fog tartani ez, nagyon sajnálom, meg vagyok rémülve.” Megnyomta a küldést, és felpillantott, éppen, amikor Rose elhallgatott, és várakozón nézett rá.

– Csodás, hogy itt lehetek! – mondta Margo.

Már két óra eltelt, de még nem végeztek a felvétellel. Margónak fogalma sem volt, hogyan fognak ebből egyórányi műsort szerkeszteni. KC és Rose egyre inkább rajzfilmfiguráknak tűntek a furán csillogó szemükkel. Biotch szőre hullámzott, mint a búzamező. Megbeszélték, ki hogyan került az OnlyFansre, és Margo bevallotta, hogy még nem posztolta a vagináját teljes valójában.

– Még nem? – szisszent fel Rose.

– Meg kell próbálnod a legtöbbet kihozni abból a szarból – közölte KC. – Rendezz annak a tacónak egy igazi nagy belépőt.

– Abszolút – helyeselt Rose. – Bárcsak én is tudtam volna! Amikor én kezdtem, fogalmam sem volt, hogy amikor először posztoltam képet a vaginámról, kérhettem volna akár ötven dollárt is. Ehelyett leakcióztam három dollárra. Tudod, ez milyen nyomorult érzés? Hogy itt van az én gyönyörű puncim – pusztán három dollárért?

– Drága vagina! – szólalt meg KC dörgő, színpadias férfihangon. – Legdrágább vagina!

– Ezt jó tudni – jegyezte meg Margo.

– Csinálhatnál egy adventi kalendáriumhoz hasonló visszaszámlálást a puncikádnak – javasolta Rose. – Ez lehetne a te karácsonyi ajándékod a világ férfipopulációjának!

Margo elképzelte, hogy Photoshoppal egy parányi Jézust helyez a vaginája közepébe, mint egy jászolba.

KC hangosan beleböfögött a mikrofonba.

– Te hogy kezdted az OnlyFanst, KC? – kérdezte Margo. Már kevésbé félt KC-től, részben azért, mert KC nagyon fesztelen volt. Most éppen az ágyékát vakargatta a leggingsen keresztül.

– Rose kényszerített – válaszolta KC.

– Nem kényszerítettelek!

– De igen. Azt mondtad: „KC, ha már arra pazarolod az életedet, hogy drogozol, meg mindenféle fickókkal dugsz, legalább keress vele pénzt.” Én meg azt feleltem, vegyél fel.

– Nem törődik semmivel – mosolygott Rose. – Én kezelem a pénzét, mert különben szó szerint egymillió kiló homokot vitetne a szüleihez.

– Ingyenes a szállítás, Rose! Háromszáz tonna homok. És hogy mi értelme lenne? Csak gondold meg, milyen nehéz volna megszabadulniuk ennyi homoktól!

Ezután mindnyájan hánytak, aztán KC azt mondta, ő tengeri uborka, és befeküdt az íróasztal alá, így a mikrofon csak tompán érzékelte a hangját. Azokról a férfiakról beszélgettek, akik az üzeneteik szerint feldarabolnák őket, vagy savban feloldanák a testüket.

– Egyre könnyebb figyelmen kívül hagyni – mondta Rose –, de aztán egy nap egy fickó kommentel valami egyszerű dolgot, például „banya”, valamelyik képem alá, és zokogni kezdek.

– O, én igazából meg akarok halni – szólalt meg KC –, nagyjából mindennap.

Miért nem teszi fel a fejhallgatóját, és ül a mikrofon elé? Miért ragaszkodik a sötét, visszhangos félhomályhoz?

– Nem akarsz igazából meghalni – közölte vele Rose. – Rosszul van a vértől. Elájul, ha csak egy csepp vért is lát – magyarázta Margónak.

– Ez igaz. Nagyon émelygős vagyok – ismerte el KC.

– Azt hiszem, az az igazi kérdésem – szólalt meg Margo a gondolatmenetét folytatva –, miért csak egy irányba megy az idő. Tudja valaki, miért?

– Hát, ha fénysebességgel tudnánk mozogni, meg is állíthatnánk az időt – jelentette ki Rose.

KC felült.

– El kell hagynunk ezt a helyiséget – közölte. – A laptop kurvára gonosz. Csak nézzétek azt a kibaszott eszközt.

A laptopra meredtek. Valóban furán rosszindulatúnak tűnt.

Bementek a nappaliba, ahová besütött a nap.

– Te jó ég, KC, igazad volt! – mondta Margo. – Itt sokkal jobb.

– Tényleg – helyeselt Rose.

Lerogytak a szőnyegre. Biotch meglepő módon Margóhoz ment, és összegömbölyödött mellette.

– Miért szeret most engem? – kérdezte Margo. – Eddig nem szeretett, most meg szeret. – Belebámult Biotch könnyes szemébe. – Talán olvas a gondolataimban – folytatta. – O, te jó ég, erről jut eszembe, valamit kérdezni akarok, emberek!

– Mit? – érdeklődött Rose elkomolyodva.

– Fent vagytok a TikTokon?

KC nevetett.

– Ennél többet vártam!

– Van egy ötletem – mondta Margo. Aggódott, hogy nem tudja majd rendesen elmagyarázni. Megsimogatta Biotch apró testét. A melle duzzadt és csomós volt a tejtől, mintha karfiolfejek nőttek volna a bőre alatt. És annyira hiányzott neki Bodhi, hogy ha csak rágondolt, megindult a teje. Egyszer felhívta Jinxet a fürdőszobából, és megbeszélte vele, hogy eljön érte, amikor végeztek. Kizárt, hogy ő vezessen, és sírt, amiért azt gondolta, az apja dühös rá, bár Jinx bizonygatta, hogy nincs így. Ha mindezt végigcsinálta az ötlete kedvéért, és elszúrja, amikor előadja a többieknek, azt nem tudná elviselni.

– Van egy ötletem. És a zsigereimben érzem, hogy ha ti megbíztok bennem, rendkívül híressé tehetem magunkat. És gazdaggá. Piszkosul gazdaggá. De híressé is.

– Rendben – felelte KC. – Ez dögunalmas. Most tényleg ilyen vagy? Hallucinálsz? Vagy ez átverés?

Rose leintette.

– Mire gondolsz, édeske? – kérdezte.

Margo a rücskös mennyezetet bámulta, amelyen a kitüremkedések mintha hópelyhekként mozogtak volna.

– Rendben. Szóval, ismeritek Vegetát meg Gokut? Olyanok, mint a TikTok és az OnlyFans.

– Melyik a Vegeta? – kérdezte kétkedőn KC.

– Azt hiszem, a TikTok – válaszolt Margo.

– A TikTok nem Vegeta – jelentette ki KC. – Nem létezik.

– Én most fúzióról beszélek, fúzióról! Mivel az OnlyFans-nek nem jó az elérése, viszont jó pénzszerzésre, a TikTokon pedig jó az elérés, de nem lehet vele pénzt keresni. Ezeket egymásnak teremtették. Az a rendeltetésük, hogy boldogságban egyesüljenek. És ha együtt használod őket, az olyan, mint egy szupererő. Egyesül a láthatóság és a pénzkereset.

– Szóval lényegében azt mondod, hogy TikTok-videókat kellene csinálnunk – állapította meg KC. – Te madár, hát én ajánlottam neked korábban, hogy regisztrálj a TikTokra.

– Nem. Én azt mondom, arra kellene használnunk a TikTokot, hogy felépítsük a karaktereinket, és ezen együtt kellene dolgoznunk. Ha csak egymagad vagy, jóval szűkebb a mozgástered. Mr. Beast azért működik jobban, mert a csatornán szerepelnek a barátai is. Erre van szükségünk. Az egymásra adott reakcióink, tréfáink elég anyagot biztosítanának ahhoz, hogy a többi közösségimédia-platformunkat megtöltsük családbarát tartalommal.

– Most meg azt szeretnéd, hogy indítsunk YouTube-csa– tornát? – kérdezte Rose.

– Hát, valószínűleg, igen – felelt Margo. – De szerintem a TikTokon kellene kezdeni. Na jó, nézd a dolgot így, KC: az a tény, hogy Rose szeret, egyensúlyt teremt. Az ő édes személyiségétől a te keserűséged kevésbé toxikus.

– Toxikus! – kiáltott fel KC, és a hasára fordult.

– Rose-t pedig könnyen butának gondolhatnák – folytatta Margo –, de nyilvánvaló, hogy nem az, mert különben hogyan tudott volna megszelídíteni egy olyan összetett személyiséget, mint KC?

– Rose nem buta – szögezte le KC.

– Igen, mi tudjuk, mert ismerjük őt személyesen. De pusztán a melle alapján senki nem hinné, hogy majdnem fizikus lett belőle.

Rose megfogta Margo kezét, és megszorította.

– Szeretlek – mondta. – Igent mondunk.

– Nem mondunk igent egy szarra! A TikTokba nem érdemes befektetni. Ismerek lányokat, akik elveszítették a százezres követőszámmal rendelkező oldalukat, csak mert összekapcsolták az OnlyFans-fiókjukkal.

– Linktreet fogunk használni – közölte Margo.

– De a TikTok szigorú, a meztelenség kizárva, és egy sor dolgot nem csinálhatsz.

– Nincs szükségünk meztelenségre. Na jó, jó. – Margo átadta a kutyát Rose-nak, hogy felállhasson bemutatni a dolgot.

Szóval kiválasztod a legszexibb dallamot a TikTokon, valami láncosat, és látod, amint Rose táncol rá, ruhában, de szexisen. Azt gondolod, rendben, szexi lány táncol, de aztán észreveszed mögötte a kanapét, ami mozog. KC a kanapéból lassan előmászik, és a videó véget ér, amikor előugrik és megijeszt. Vagy amikor te megijeszted. Mindegy, a felvétel egy sikoltással ér véget.

Sem KC, sem Rose nem szólt.

Margo kétségbeesett. Bárcsak ne volna így betépve, akkor legalább lenne némi esély rá, hogy vázolni tudja a nagyszerű vízióját, amely az utóbbi huszonnégy órában egyre határozottabb formát öltött benne. 1

– Ahelyett, hogy egy testként mutatnád magad, amit valaki megdughat, a közös munka emberekké fog alakítani minket. Humanizálni fogjuk egymást. Ha úgy látnak, hogy hétköznapi dolgokat csinálunk, valóságosabbnak fogunk tűnni, mint amikor szexi dolgokat csinálunk. Többek leszünk egyszerű babáknál!

– Édeske, nem tudtam, hogy ilyen okos vagy – jegyezte meg Rose.

– Én nem hiszem, hogy megéri – közölte KC. – Persze kell valamennyi TikTok, de azok után, ami az Instagramon történt, én nem szívesen teszem az összes tojásomat egyetlen közösségimédium-kosárba.

– Mi történt az Instagramon? – kérdezte Margo.

– SESTA-FOSTA törvény – válaszolt Rose. – Mi valójában mindketten az Instagram miatt kezdtük az OnlyFanst csinálni. Nagyon szerettük a fesztiválokat, úgyhogy hatalmas követői táborunk volt...

– Nekem több mint ötszázezer követőm volt! – kiáltott fel KC.

– És mindkettőnk oldalát törölték, és mindent elölről kellett kezdenünk. Úgy hat hónappal ezelőtt, mert az OnlyFans– oldalunkat belinkeltük a bionkba. KC nem akarja megint megégetni magát.

– Érthető – válaszolt Margo. – Teljesen igaza van. De nincs ™g egy olyan platform, ahol olyan könnyű eljutni az emberekhez, és elérni a továbbosztásokat, mint a TikTokon. És szerintem megéri kipróbálni. Mi a legrosszabb, ami történhet? Kiposztolhatnánk a videókat az Instagramra is, feltehetnénk a YouTube-ra, nem muszáj csak a TikTokon lennünk. Vegyétek úgy, hogy a családbarát tartalomra koncentráltok.

– Milyen százalékra gondolsz? – kérdezte Rose.

– Emberek százalékára, akik előfizetnének, ha felkapna minket az algoritmus? – kérdezett vissza Margo. – Fogalmam sincs, de még ha csak egy százalék volna is, ha elég széles körben terjed a videó...

– Nem ezt kérdeztem. A bevételünk hány százalékát adjuk neked? Gyakorlatilag azt ajánlod, hogy szervezed az online megjelenést, amiért, feltételezem, fizetnünk kell.

– Ó, azta! – felelt Margo. – Idáig még nem jutottam el. Először lássuk, beválik-e.

– Nem látom, mi bajunk lehet belőle, ha kipróbáljuk – jelentette ki Rose.

– Én még mindig úgy gondolom, hogy butaság – vágta rá KC.

– Hadd írjam meg. Adjatok egy hetet, utána találkozhatunk, és eldönthetitek, fel akarjátok-e venni.

– Édeske – mondta Rose. – Engem csak az aggaszt, hogy nem törődsz azzal, mi lesz ebből a te hasznod. Biztos vagy benne, hogy ingyen kellene vállalnod, és az egészet te csináld? Ez nem iskolai önkéntes munka.

– Hahó, emberek, nekem van ezer követőm az Instagramon, nektek harmincezer. Nekem már az is hatalmas előrelépés, hogy veletek dolgozhatok.

– Ez igaz! – rikkantotta KC.

– Na jó, ettől kicsit jobban érzem magam – közölte Rose.

– És kell még valamit mondanom – bökte ki Margo, mert abban a pillanatban rájött, hogy másképpen nem is lehet. – Van egy négy hónapos kisbabám. Hozzá kell igazítanunk a munkát, például csak bizonyos napokon forgathatunk, vagy ő is ott lesz a háttérben. A papám fog vigyázni rá, úgyhogy én teljesen rátok figyelhetek. De nem tudok nyolc órákat távol tölteni tőle, egyszerűen nem megy, belehalok.

– A papád? – kérdezte KC.

– Igen, de ő menő – válaszolt Margo.

– Egy négy hónapos baba? – kérdezte Rose. – Hülyítesz?

Margo érezte, ahogy az ötlete semmivé foszlik. Ostobaság azt hinnie, hogy beleegyeznek. Talán éppen azért beszélt nekik Bodhiról, hogy tönkretegye az esélyeit, mert félt nagyon akarni, ilyen nagyot álmodni.

– Sajnálom – mondta. – Nem akartam hazudni nektek. Csak...

– Ez kurvára nem igazságos! – fakadt ki Rose, és hozzávágott Margóhoz egy kis csomó kutyaszőrt, amit a szőnyegről szedett fel. – Hogy lehet ilyen kibaszottul karcsú a derekad? Négy hónap! Négy hónappal ezelőtt te kinyomtál onnan egy kisbabát?

– Kanyarodjunk csak vissza, és beszéljünk a papádról – szólalt meg KC.

– En nem aggódom a papája miatt – szögezte le Rose.

– Nem akarok kerülgetni itt egy vén főszert valami kisbabával. Ez nagyon fura.

– Az apám Dr. Jinx – közölte Margo. Egy próbát megért.

– Viccelsz? – kérdezte KC.

Margo megkönnyebbült, mert látta, hogy bejött a számítása.

– Ki az a Dr. Jinx? – érdeklődött Rose.

– Csak kurvára viccelsz, igaz? – hitetlenkedett tovább KC.

– Nem, ő tényleg Dr. Jinx. Úgyhogy nem olyan, mint egy normál apa. Értem jön majd, találkozhatsz vele, ha akarsz. Épp akartam küldeni neki egy SMS-t, hogy végeztünk.

– De ki ő? – értetlenkedett még mindig Rose.

– A pankrációban van, nem pankrátor, de abban a világban egy istenverte celeb! – magyarázta KC.

– Nem celeb – tiltakozott Margo.

– Ő egy ikon! Szó szerint ikonikus – jelentette ki KC.

– Ki ez a személy? – kérdezte Rose.

Úgyhogy végül megnéztek néhány Dr. Jinx, Murder és Mayhem YouTube-videót.

– Milyen a papád az életben? – kérdezte KC, akit felvillanyozott a gondolat, hogy találkozhat Dr. Jinxszel élőben.

Margo próbált Jinxre gondolni, és hogy milyen a mindennapokban. A gomba bénító hatása csökkent, de a gondolatait még mindig nem tudta rendezni. Elméje még épp csak éledt, és gyermeteg örömmel nézett körbe, mintha a világ legjobb dolga volna a saját fejében lenni.

– Ő maga a mágia – bökte ki Margo, önmagát is meglepve. – Mintha valami titkos erőforrás táplálná, vagy... mintha valami kegyvesztett varázsló volna, vagy ilyesmi. De mindez egy középkorú férfi testében, aki, tudod, rögeszmésen takarít, nem képes a farkát a nadrágjában tartani, és maga gyúrja a tésztát. Ha értesz bármit is ebből a katyvaszból.

KC a mennyezetet bámulva feküdt, és emésztette mindezt.

– Ami azt illeti – jelentette ki végül –, nagyon is értem.

Negyvenöt perccel később Jinx küldött egy SMS-t, hogy ő, Suzie és Bodhi a ház előtt vannak. Elhozta Suzie-t is, hogy ő vigye haza Margo autóját. A találkozás a ragyogó délutáni napfényben történt meg a még mindig betépett, pizsamát viselő KC és Rose, valamint Margo apja között. Jinx .i szokásos fekete öltözékében volt, mintha számított volna rá, hogy éppen ez történik majd. KC szökdécselt, és Jinx híres bemondásaiból idézett, Rose lehajolva bekukucskált a hátsó ablakon az alvó Bodhira, Suzie pedig magentaszínű rúzzsal a fogán kacarászott. Ez a kép, ahogy ott idétlenkednek egy parkolóban, Margó egyik legkedvesebb emléke maradt. Ahogy KC egy üres Dasani vizesflakont ütöget a combjához, Rose abszurd bolyhos papucsa az aszfalton, a testük eltorzult, fényes tükörképe Jinx autóján, egy nagy csapat sirály, amely elrepült a fejük felett. Szinte látta magukat kívülről. A felhőtlen égbolt alatt ez a pár ember a parkolóban arra készül, hogy együtt vágjanak neki életük kalandjának. Számára is komikusnak tűnt.

Aznap éjjel Jinx közölte Margóval, hogy a következő huszonnégy órában nem szoptathatja meg Bodhit, amin Margo csak hüledezett.

Az előre kiporciózott, lefagyasztott anyatej azonban már elfogyott, úgyhogy Bodhi tápszert kapott, amit nem fogadott jól, és Margónak rettenetes bűntudata volt. Többször is lefejte éjjel a tejét, meg másnap reggel is, aztán mindet kidobta. Úgy érezte, a szégyen bevonatként telepszik a bőrére. De csak vékony rétegben, amit le lehet sikálni a zuhany alatt.

Másnap ő ébredt a legkorábban, és kinyitotta a laptopját.

Szeretett volna üzenetet írni JB-nek, de tétovázott. A fiú nemrégiben azt kérdezte tőle, mi volt a legjobb szendvics, amit valaha evett, de Margo most nem akart energiát pazarolni erre. Inkább megnyitotta az OnlyFans-oldalát, rákattintott a szerkesztésre, és kitörölte a bemutatkozást, kivéve a dákómustráról szóló részt. Tíz percig csak ült, és gondolkodott. Próbált kitalálni valami új bemutatkozást. Aztán azt írta: „Én egy másik bolygóról jöttem, és habár nem értem a ti világotokat, nagyon szeretek itt. Etessetek mémekkel, alufóliával és cuki macskás videókkal. Tömjetek meg az unalmatokkal, a szomorúságotokkal és a szorongásaitokkal. Feneketlen a bendőm. Megeszem a gombokat az ingetekről, a legsötétebb titkaitokat, a kulcsaitokat, a hajfürtjeiteket, az emlékeiteket. Gyertek, és játsszatok velem egy világban, amelyet együtt teremtünk. Elképzelhető persze, hogy egy kicsit fájni fog, de élvezni fogjátok.”

Ezután kilépett, megnyitotta a Wordöt, és írni kezdte a forgatókönyvét.

Délre megírt jó néhány jelenetet magának, KC-nek és Rose-nak, elég TikTok-ötletet ahhoz, hogy egy héten át nap mint nap posztolhassanak. Irt ötleteket tweetekre és Instagram-posztokra is. Amikor elkészült, kinyomtatott két példányt az ősrégi tintasugaras nyomtatóján, amely úgy remegett és nyögött, mint Biotch. Egyet Jinxnek, egyet Suzie-nak.

– Margo, őszintén nem tudom eldönteni, hogy ez az ötlet most ragyogó-e, vagy rettenetes – mondta Jinx, amikor a lány a vacsoránál odaadta neki a jegyzeteit.

– Tudom – válaszolt Margo. De nem bizonytalanodott el.

– Egy dolgot viszont tudok: beszélned kell erről Shyanne-nel.

– Micsoda? Miért? – kérdezte döbbenten Margo. Nem értette, mi olyan van a forgatókönyvben, amiről Jinx úgy gondolja, hogy azt el kell mondania Shyanne-nek.

– Ha ez berobban, te befutsz az interneten – magyarázta Jinx. – Anyaként pokoli érzés lehet így megtudni, hogy a lányom pornózik.

– Ez nem igazi pornó – jelentette ki Margo.

Jinx csak nézett rá.

– ígérd meg, hogy elmondod neki.

– Rendben – felelte Margo, bár továbbra sem szándékozott szólni Shyanne-nek.

– Nemcsak az ő érdekében – folytatta Jinx –, hanem miattad is. Nincs abban semmi szégyellnivaló, amit csinálsz, édesem. Nem olyasmi, amit titokban kell tartani. Büszke lehetnél magadra. Amit csinálsz... szerintem bámulatos.

Megveregette a lány vállát. Margo felnyögött, mert tudta, hogy most már el kell mondania ezt az egészet Shyanne-nek. A jövő hétvégén találkozik vele, ruhát vásárolnak az esküvőre.

Vacsora után Margo kiegészítette a forgatókönyveit Jinx és Suzie jegyzeteivel, elküldte őket KC-nek meg Rose-nak a forgatás javasolt időpontjával, aztán csak feküdt az ágyban, és próbálta elképzelni, hogy a csudába fogja elmondani Shyanne-nek.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Azon a szombaton betettem Bodhit az autóba, és elhajtottam a Newport Beachte, hogy találkozzak a mamámmal a Fashion Islandben, a gazdagok bevásárlóközpontjában, és elmenjünk esküvői ruhát vásárolni. A mamám régen a Bloomingsdale’snél dolgozott, és egyszer tizenegy vagy tizenkét éves koromban, amikor annyira beteg voltam, hogy nem mehettem iskolába, és a mamám félt újból betegszabadságot kérni, az egész napot abban a bevásárlóközpontban töltöttem, időnként a női mosdókban okádva. Szép hely volt, sok szabadtéri látnivalóval. Volt ott egy kis tó aranyhalakkal, és sok szökőkút. Utáltam az egészet.

A Neiman Marcus mellett találkoztam a mamámmal. Kétrészes drapp Lululemon együttest viselt, és laza kasmírpulóvert. Úgy nézett ki, mint egy idősebb Kardashian, csak szőkén és lapos seggel.

– Szeretnél inni egy kávét vagy valamit? – kérdeztem.

– Tele vagyok koffeinnel, és mennék! – felelte Shyanne. – Arra gondoltam, először megnézzük a Neimant, aztán a Nordstromot, majd a Macyt. Lefelé haladunk. Nem szabad a legdrágábbat hagyni a végére, amikor már fáradt vagy, és gyenge.

Úgyhogy bementünk a Neiman Marcus csendes bézs ravatalozójába.

– Azon gondolkodom – mondta Shyanne a leárazott estélyi ruhák között nézelődve –, hogy valami törtfehéret választok, ami emlékeztet a hagyományos fehérre, de mégsem az. Viselhetnék ekrüt vagy valami barackszínűt, és olyat keresek, ami inkább koktélruhának látszik, mint menyasszonyi ruhának.

– Mennyire legyen kurvás? – kérdeztem. Valójában nézhetjük úgy a gyerekkoromat, mint egy tanfolyamot, ami arra készített fel, hogyan segítsem az anyámat a ruhaválasztásban.

– Vegasban leszünk – válaszolt Shyanne –, és Kenny szereti, ha kihívóbban öltözöm. Én személy szerint valami visszafogottabbat szeretnék, úgyhogy kompromisszumos megoldás lenne, ha sok lábat mutatnék, de magasabban záródna a ruha. Csillogóra gondoltam, gyöngyözött vagy flitteres megoldásra. Hiszen Vegasról beszélünk.

– Szeretnéd, hogy átmenjek a normál női részlegre, és kiválasszak néhány ruhát? – kérdeztem.

– Naná, Nokedli! – vágta rá Shyanne. – A próbafülkében leszek, ott. Négyes a méretem. És magadnak is nézz valamit.

– Tudom a méretedet – közöltem, és elindultam. A babakocsi siklott a vastag szőnyegen.

Tudtam, hogy ez az ő esküvője, az első, az utolsó, az egyetlen. Nem lesz nagy fogadás, és nem megy nászúira. (Illetve Vegas maga a nászút, két legyet egy csapásra; Kennyt nem ejtették a fejére.) Az a legkevesebb, hogy részt veszek rajta. Én vagyok az, akit az anyám a világon a legjobban szeret. Ezt tudtam.

De minden porcikám tiltakozott az utazás ellen.

Találtam egy barackrózsaszín, Diane von Fürstenberg átlapolós ruhát, és ráhajtottam a babakocsi fogójára. Egy időre gondolatban elkalandoztam, és elképzeltem, hogy csinálhatnék egy olyan videót, ahol különböző gabonapelyheket öntök a mellemre, aztán kerestem még három vagy négy ruhát, amiről úgy gondoltam, illene Shyanne-hez, és utánamentem a próbafülkébe.

A próbafülke óriási volt. Befértem Shyanne mellé a babakocsival, és még maradt is egy csomó hely. Egy kényelmes bőrszék is volt benne, amire leülhettem, habár az anyám arra rakta a levetett ruháit. Felnyaláboltam a halmot, leültem, összehajtogattam a ruhákat, hogy az alsóneműje ne legyen szem előtt, és az ölembe tettem a csomagot. Az anyám semmilyen körülmények között nem hagyná, hogy a ruhái egy próbafülke padlójához érjenek, amiről úgy vélte, hogy elképzelhetetlenül mocskos, még egy Neiman Marcusban is.

– Ha annyi pennyt kapnék, ahányszor valaki pisilt egy női öltözőben – volt a visszatérő refrénje gyerekkoromban, habár az én számításaim szerint csak öt vagy hat pennyt kapott volna. De úgy gondoltam, az is elég.

Shyanne egy ezüstszínű, flitteres darabot próbált, ami a vörös szőnyegen is jól festett volna. Hátul olyan mély volt a kivágás, hogy kilátszott a feneke. Anyám jobbra-balra fordult, a tükörben vizsgálgatva magát. Amikor így nézte magát, mindig kifejezéstelen volt a szeme, mint egy papagájnak.

– Mit gondolsz? – suttogta, mivel Bodhi aludt.

– Gyönyörű, olyan vagy benne, mint egy filmsztár – válaszoltam. – Kenny mit fog viselni?

Sóhajtott. Azonnal megértette, mit akarok mondani. Kenny valószínűleg valami szörnyűt vesz fel, bordó inget szürke öltönnyel, és abban a ruhában Shyanne úgy nézne ki, mint egy táncosnő, aki véletlenül betévedt egy esküvőre.

– Rendben – mondta Shyanne –, mit találtál nekem?

Megmutattam neki a ruhákat, amiket kiválasztottam.

– Nem, nem és nem – mondta, ahogy átnézte őket, és a fali fogasokra akasztotta, amire nemet mondott. Megállt a Diane von Fürstenbergnél. – Ez érdekes.

– Van benne valami a hetvenes évek eleganciájából. Visszafogott – mondtam. Tudtam, hogy nincs rajta gyöngyözés, sem flitter, de az én véleményem szerint az anyámnak nem volt szüksége a csillogásra. Olyan ruhára volt szüksége, ami azt üzeni: Jól megfontolt szándékból megyek férjhez, és ez nem tévedés.

Levette az ezüst estélyit, és felpróbálta a Diane von Fürstenberg kreációt. Először túl nagynak tűnt, de amikor szorosra húzta a derekán, és megkötötte, tökéletesen illett rá. Gyönyörű volt benne, minden ízében önmaga. Anyám abban a valójában, akit ismertem és szerettem.

– Nem tudom – mondta. Megfordult, és megnézte a fenekét.

Tudtam, hogy ha túlságosan erősködöm, a ruha ellen hangolom. Úgyhogy nem szóltam. Az anyám körbefordult, sóhajtott, kitolta a hasát, és megrogyasztotta a vállát. Mindig ezt csinálta. Látni akarta, hogy nézne ki a legrosszabb pillanataiban. Szerinte olyasmit kell viselni, amiben nem lehet rosszul kinézni, nem pedig olyat, amiben csak néha nézel jól ki.

– Rendben van – mondta, és kitolta a hasát, amennyire tudta. – Talán ez jó lesz.

Mikor a Nordstromban voltunk, anyám megkérdezte, megkaptam-e az állást a tengeri herkentyűket kínáló helyen, amit hazudtam neki, de már el is felejtettem.

– Nem – válaszoltam. A fehérneműrészlegen voltunk, és hálóinget kerestünk, amit a nászéjszakáján viselhet.

– Margo! Akkor mit csinálsz? Emeld fel végre a fenekedet! Nem vall rád, hogy hagyod így kicsúszni a dolgokat a kezed közül.

– Csak nagyon nehéz – magyaráztam. – A gyermekfelügyelet meg...

– Vedd rá Jinxet, hogy vigyázzon a babára. Ért a babák nyelvén.

Egy tangát húzogatott, mintha azt tervezné, hogy marhákat fog meglasszózni vele.

– Hát, Bodhi nem mindig fogadja el a cumisüveget.

– Kifogások – jelentette ki Shyanne, és a következő alsóneműtoronyhoz lépett. Igaza volt. Eszembe jutott Jinx, amint azt mondta, nincs mit szégyellnem. Miért ne lehetne ebben igaza?

– Dolgozgatok ezen a weboldalon, és elég jól fizet – mondtam.

– Felméréseket csinálsz? Margo, higgy nekem, én kiszámoltam, végül kiderül, hogy aprópénzért dolgozol.

– Nem, ez alapjában véve... – Törtem a fejemet, hogyan írhatnám körül anélkül, hogy a pornó szót használom. Próbáltam egyfolytában úgy tenni, mintha ez nem volna pornó, csakhogy lényegében az volt. – Ez gyakorlatilag olyan, mint a pornó és a közösségi média szerelemgyereke.

Shyanne megragadta a csuklómat. Jéghideg volt a keze.

– Egy szót se többet itt erről – sziszegte.

Amint kint voltunk az áruházból, és a Macy’s felé sétáltunk, megkérdezte:

– Szóval pornózol? Nem hiszem el, Margo! Komolyan...

– De ez nem igazi pornó – feleltem. – Nincs szex, nincs benne másik ember. Alapjában véve csak fehérneműs fotók rólam.

– Nagyot csalódtam benned – közölte. Gyorsan ment, küszködve próbáltam lépést tartani vele, közben a babakocsit toltam. Nem láttam Bodhit a napellenző miatt, de tudtam, hogy hamarosan felébred. Elhaladtunk az aranyhalakkal teli tavacska mellett, ahol finom ruhákba öltözött, gyönyörű szőke gyerekek nevetgéltek és játszottak. Olyan volt, mint egy álom.

– Anya – mondtam –, ez nem olyan... nem annyira rossz!

– Nem kurvának neveltelek. – Nagyon halkan beszélt, még abban sem voltam biztos, akarta-e, hogy halljam.

Nem szóltam, csak mentünk tovább. Olyanok voltunk, mint két búvár, akik sietve úsznak a felszín felé. Abban sem voltam biztos, hogy a Macy’sbe egyáltalán bemegyünk, egyszerűen csak követtem az anyámat. Kiderült, hogy egy elzárt terület felé tart a mozgólépcső mellett, egy átépítés alatt lévő bolt közelében. Nem volt ott pad, sem semmi, úgyhogy csak ácsorogtunk.

– Most már egyetlen férfi sem fog feleségül venni – jelentette ki Shyanne.

Nem tudom, mondhatott-e volna bármit, amit nevetségesebbnek érzek, és ugyanakkor a legbelső félelmeimet fejezi ki.

– Karriertervek? Felejtsd is el! Ami egyszer kikerül az internetre, az örökre ott marad, Margo.

Shyanne reszketett a felindultságtól. A száját összepréselte, amitől hirtelen öregnek láttam.

Nem tudtam, mit mondjak. Bodhi nyűgösködni kezdett, úgyhogy kivettem a babakocsiból. Éhes volt. Imádkoztam, hogy a tejem ne hagyjon cserben ez alatt a beszélgetés alatt.

– Tönkretetted az életedet – jelentette ki az anyám.

Felnéztem a mozgólépcsőre, ki a pálmafákra a parkolóban, bárhová, csak az ő arcát nem akartam látni.

– Azt hitted, ő tette tönkre az életedet? – mutatott Bodhira. – Nagyon tévedsz. Te tetted tönkre.

Szinte mindegy volt, hogy nem értek vele egyet, a szégyentől úgy éreztem, mintha tojást törtek volna fel a fejemen, ami hideg, nedves és csöpögős.

– Ha szóltál volna nekem, hogy ezen gondolkodsz, megállíthattalak volna! – Most már sírt. Az ujjhegyével törölgette a könnyeit, vigyázva, nehogy a körmével megkarmolja magát. – Nagyon szomorú vagyok, Margo, és csalódott. Nem tudom, mit mondjak. Azt hittem, ennél jobban neveltelek.

– Sajnálom – mondtam. Úgy éreztem, elzsibbadt a szám. Valójában a bőröm mindenütt érzéketlen volt. Nem tudtam, hogyan vitatkozzak vele, hisz éppen erre nevelt. „A szépség olyan, mint az ingyenpénz.” Egész idő alatt, amikor az OnlyFansszel foglalkoztam, azokra a dolgokra gondoltam, amiket Shyanne mondogatott: „Sose mosolyogj túl szélesen egy férfira túl hamar. Egy félénk kis mosolytól azt gondolja majd, hogy kiérdemelte.” „Sose rakd az öledbe a táskádat, mert úgy eltakarod a nunidat.” „A férfiak szeretik a saját nevüket hallani, mindig szólítsd nevükön az embereket.”

– Mama – kezdtem, attól rettegve, hogy sírva fakadok. – Az a helyzet, hogy jól csinálom ezt a dolgot, és azt hiszem...

– Nem érdekel, hogy jól csinálod! Jézusom, el sem hiszem, hogy képes vagy ezt mondani!

– De ez nem csak a szexről szól – próbáltam érvelni, és amint ezt kimondtam, a sok pasira gondoltam, akik azért ejtették az oldalamat, mert nem volt benne elég szex. – Itt tulajdonképpen a közösségi média segítségével Énmárkát építünk, és...

– Nem, ez arról szól, hogy megadd az embereknek mindazt, amire vágynak, hogy aztán eldönthessék, hogy egy darab szemét vagy, aki szart sem érdemel. Ez arról szól, hogy elveszítsd mindazok megbecsülését, akik valaha is segíthettek volna a nyavalyás kis seggeden.

Jinxre gondoltam, kórházakra és jegygyűrűkre, és mérleghintákra szíjazott férfiakra, akiket éhező medvék faltak fel. De fogalmam sem volt, hogy mindezt hogyan fogalmazzam meg Shyanne számára. Hogyan érjem el, hogy összességében ugyanazt gondolja, ahová én jutottam?

– Mamamama – mondta Bodhi, megragadva a hajamat.

Első alkalommal nevezett így.

– A Macy’sbe egyedül megyek – közölte Shyanne.

– Rendben – feleltem.

– Mamamamammama! – kiáltotta Bodhi, elégedetten önmagával. Megrázta a kis öklét, benne a hajammal.

Shyanne elviharzott, fel a mozgólépcsőn a Macy’s felé. Magamhoz öleltem Bodhit.

– Mama – mondtam.

– Ma ma ma ma – válaszolta.

– Igen, én vagyok a mama.

Megrántotta a hajamat.

– Éhes vagy? – kérdeztem a könnyeket törölgetve az arcomról. – Gyere, keresünk egy helyet, ahol megszoptatlak.

Találtam egy padot, és elővettem az egyik mellemet. Még csak le sem takartam. Csak szoptattam Bodhit, hadd lássa a sok pénzeszsák.

Suzie meggyőzte Margót, hogy a célközönsége a kockák, és meg kellene ismernie a világukat.

– Tartok neked egy kockatanfolyamot – jelentette ki. – Remek lesz!

Mint kiderült, a kockatanfolyam főleg abból állt, hogy videojátékokat játszottak, animéket néztek együtt, és Margó titokban arra gondolt, talán Suzie csak szeretett volna egy barátot. De nem tiltakozott. Rájött, hogy egyre jobban kedveli Suzie-t.

Aznap este, pár óra minecraftozás és többszöri lávahalál után, Margo megpróbált írni JB-nek. Átnézte a kérdéseket, amiket a fiú küldött. A Shyanne-nel töltött nap szomorúsága mély kútba gyűlt benne. Úgy gondolta, a fájdalmát felhasználhatja. Erről szól az írás, nem igaz? Talán kiírhatja magából a fájdalmat. Jól célzott mondatokkal a tőrt, ami az ő szívébe fúródott, a fiúéba döfheti. Úgy döntött, a házi kedvences kérdésre válaszol. Egyre gyakrabban kezdte azzal, hogy leírta az igazat, aztán egy kicsit alakított a dolgokon, hogy belesimuljon a korábbi hazugságokba. Ez eszébe juttatta a régi vitát a főiskolán Mark és Derek között arról, hogy a szereplők nem valóságosak.

Mark mindig azt állította, hogy a szereplők nem igaziak, nincsenek érzéseik, nincs valódi testük, sem elméjük. Pusztán a szerző sakkfigurái. A mi feladatunk az, bizonygatta, hogy megértsük a szerző szándékát. A szereplő csupán a festék – nekünk meg kell próbálnunk meglátni a képet, amit a festék alkot.

Margo nem tudta eldönteni, hogy igaza van-e, vagy sem hiszen a szereplők időnként önálló életre kelnek –, de ettől valahogyan kevésbé érezte rosszul magát a JB-nek írt hazugságai miatt. Mondván, még ha hazudik is, ez rendben van, mivel a hazugságaival valami valóságosat próbál JB-nek elmondani.

JB!

Amikor kicsi voltam, a mamám kategorikusan ellene volt a házi kedvenceknek, de végül befogadtunk egy macskát. Nyolc– vagy kilencéves lehettem. Nem tudjuk, honnan jött, és csak három lába volt. Egy gyönyörű sziámikeverék. Harangvirágkék szeme volt, és tigriscsíkos fehér bundája. Nem tudtuk, hogyan veszítette el a végtagot. Az egyik hátsó lába volt térdtől levágva. Úgy gondoltuk, orvos csinálta, mert különben hogyan élte volna túl? Valamikor valaki hajlandó volt kiperkálni nem tudni, hány ezer dollárt ezért a macskáért. De nem volt nyakörve, és nem láttunk plakátokat elveszett macskáról. Állandóan ott volt a küszöbünkön, és nyávogott, hogy engedjük be, úgyhogy végül a mamám kitárta az ajtót, és Kóborka (végül így neveztük el) beténfergett, mintha már ismerné bent a járást.

A macska uralkodásra született. Az egyik mancsával lefogta a fejemet, miközben agresszívan nyalogatta a homlokomat, és ha megmoccantam, fejbe vágott a mancsával, hogy megfegyelmezzen. Mindenféle emberi kaját megevett. Egyszer láttam, amint egy egész fej salátát eltüntetett, egyszerűen befalta.

Aztán egy nap, mikor tizenhárom éves voltam, nem jött haza. Kiplakátoztam az egész környéket. Körbebicikliztem, és szólongattam. Gyűlöltem, hogy nem tudom, mi történt vele. Elütötte egy autó? Elköltözött egy másik családhoz? Elkapta egy sakál?

Csak azt remélem, tudta, mennyire szeretjük. Remélem, bármi történt is, képes volt szembenézni vele, mert tudta, ez a két fura majom, akik egy ijesztő, régi, hetvenes évekbeli bérházban élnek, szerették őt.

Szeretettel,      

Átolvasta, tett hozzá pár dolgot a képzeletbeli apjáról és a képzeletbeli testvéréről, Timmyről, aztán törölte az utolsó mondatot. A hamis családja nyilván igazi házban lakott, és a mondat egyszerűen nem működött, ha átalakította így: „négy fura majom, aki egy tiszteletre méltó, középosztálybeli otthonban lakott”. Ez az e-mail nem tűnt olyan mélynek, sem különlegesnek, mint a többi, és Margo aggódott, hogy JB-nek nem fog tetszeni. A tőr a saját szívében maradt.

Kicsit tétovázott az utolsó bekezdésnél, aztán írni kezdett.

Csak azt-remélem, tudta, mennyire szeretjük. Az bánt, hogy nem vettünk neki nyakörvet, hogy nem tettük meg felé a gesztust, hogy ezzel is bizonyítsuk: „Ez a macska a miénk, szeretjük, hívj fel minket, ha megtalálod, keress meg minket, ha meghal az udvarodban!" A Susy-és Tekergében-van ez a pillanat, amikor Tekergő végül kap egy nyakörvet, és ez annak a szimbóluma, hogy szeretik. Ha elvisznek az ebtelepre, valaki biztosan érted megy. A gyepmester máshogy viselkedik egy nyakörves kutyával. Egy kutya nyakörv nélkül csak egy állat. Ha a világ nem tudja rólad, hogy szeretnek, akkor a világ számára értéktelen vagy. Azt hiszem, hogy ez még az emberekre is igaz. Talán. Néha. Vagy félek, hogy igaz. Ebben a világban csak azok vannak biztonságban, akiket szeretnek.

Üdvözlettel,

Jelly Bean

Nem volt teljesen elégedett, habár tudta, hogy ez már közelebb volt a célhoz, és kimerült volt. Egy pillanatig gondolkodott; próbálta eldönteni, milyen kérdést tegyen fel. Majd hozzátette még: „Kérlek, írj nekem az anyukádról!” Aztán megnyomta a Küldést, és lefeküdt.

A másnap reggeli üzenetében JB ezt írta az anyukájáról:

Jelly Ghost!

A szüleim mindketten Koreában születtek, de nem ott ismerkedtek meg, hanem itt. A mamám rettentő hangos, nagyon csinos, és szeret szóba elegyedni az idegenekkel. Hogy is fogalmazzam ezt meg – helytelen módon bizalmas viszonyba kerül az emberekkel. Ez engem nagyon zavart kicsi koromban, nem tudom, miért. Odavolt a filmekért, meg akart nézni minden egyes filmet, ami csak megjelent. Törzsvendég volt a Blockbusterben, ahol leginkább tüsi hajú, tizenkilenc éves fehér fiúk dolgoztak. Nem is tudom, nehéz elképzelni, hogy jól kijönnének egy középkorú koreai nővel, de, te jó ég, mennyire imádták! Vitt nekik muffint, amikor valamelyiküknek születésnapja volt. Végeérhetetlen beszélgetésekbe merült a filmekről. Borzasztó dühös lettem, mert meghívta az egyiküket, Philipet az én tizenharmadik születésnapomra, és hiába próbáltam elmagyarázni neki, hogy ez nagyon fura, nem értette meg. Emlékszem, Philip hozott nekem egy Magic 8 Ballt. Még ma is mindig meglep, ha eszembe jut, hogy ajándékot hozott nekem.

A mamám megszállottan takarítja a lakást. Abban a házban egyetlen molekulányi porszem sem rakódott le soha. Csodálom, hogy nem tekerte be folpackba az apámat. Szeretik egymást. Vagyis talán pontosabb volna azt mondanom, hogy az apám bálványozza, habár sokszor úgy tesz, mintha bosszankodna miatta. A mamámnak sok Lucille Ball-energiája van az a klasszikus „jobb megtenni és megbánni, mint megbánni, hogy nem tettem meg" típus. Ilyen hozzáállással azonban állandóan fura helyzetekbe keveredik. Például egyszer véletlenül fellökte egy motoros bandatag járgányát, amiből elég nagy botrány kerekedett, és a papámnak több száz dollárjába került.

Van egy öcsém, és a mamám rajong értünk. Totál elkényeztet minket, de nem a megszokott módon. Sokat videójátékoztunk együtt, és meg tudta verni az összes barátunkat. Sosem volt állása, mert a papám jól keresett, de gondolt egyet, és az ötvenes éveiben pedagógiai asszisztensként kezdett dolgozni a helyi középiskolában, mert „valamit kezdeni akart magával". A gyerekek szeretik, mesélnek neki a szerelmeikről, ő pedig segít nekik rendezni a vitáikat a szüleikkel. Átveszi a gyerekek szlengjét, és otthon is használja.

Határozottan közelebb állok a mamámhoz, mint a papámhoz. A vele való kapcsolatom valahogy bensőségesebb. A mamám mindenkivel nagyon közvetlen. Senki sem menekülhet előle. Három perc vele, és azon kapod magad, hogy már tanácsokat oszt neked a bélműködésedről. Imádom a mamámat. Nagyszerű anya.

– JB

Margo olyan elbűvölőnek találta ezt a leírást a fiú anyjáról, hogy négyszer is elolvasta. Nem erre számított. Talán mert sok pénze volt, és felelőtlenül szórta, Margo unatkozó gazdag gyereknek képzelte JB-t. És lehet, hogy tényleg az, de az biztos, hogy az anyjáról adott jellemzés miatt Margo sokkal jobban megkedvelte.

Tudta, hogy más körülmények között megtalálná a módját, hogy Shyanne-t ilyen szeretette méltónak állítsa be. Attól függően, hogy melyik jellemvonását emeli ki az ember, mindenki bemutatható jónak és rossznak egyaránt. Nézd, hát nem édes, ahogy feladja arra a kisgyerekre a napszemüvegét? Milyen figyelmes! Az meg ott mit csinál? Elvonja a bíró figyelmét! Micsoda gazember! Margo tudta, ez azért van, mert mindenkinek vannak jó és rossz tulajdonságai, és csak azon múlik a róluk alkotott kép, hogy a személyiségük mely jegyére helyezzük a hangsúlyt.

Ezért van, hogy az emberek egymásról alkotott képe változhat, sőt, időről időre változik is. Olyannyira, hogy Margo néha beleszédült. Ha csak saját magát nézi, Margo önmagát is kétféleképpen láthatta: kisvárosi lány, aki önerőből, dacolva a kapitalista patriarchátussal viszi valamire, vagy pedig tizenéves kurva, aki aktképeket árul szoptatás közben, mert lusta dolgozni.

És mi a helyzet JB-vel? Ki ez a srác, és hogyan tudná valaha is felépíteni a gondosan válogatott töredékekből, amit adagol neki?

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Shyanne másnap telefonált, és azt mondta, sajnálja, hogy nyers volt velem, de abba kell hagynom, amíg megtehetem, és törölnöm kell az oldalamat. Végül megígértem neki, hogy megteszem.

– Igazad van – mondtam, és végighúztam az ujjamat az ablakpárkányon. – Azt hiszem, igazad van.

Amikor ezt mondtam, így is gondoltam, és jó érzés volt eleget tenni a kérésének. De miután letettük a telefont, nem töröltem a profilomat. Helyette inkább ettem egy tál teljes kiőrlésű natúr gabonapelyhet, amit az apám vett a mókás formájú ízesített helyett.

Eldöntöttem: ha a következő három hónapban nem fut fel az OnlyFans-oldalam, akkor törlőm. Nincs olyan nagy különbség a most és a három hónap múlva között. (Nem számítva azt az apróságot, hogy a sikeres pornósztárkarriert sokkal nehezebb elásni, mint a sikertelent.)

A karácsony előtti hét forgatással telt. Amint Rose és KC zöld utat adott, Margo, Jinx és Suzie elment a Fry’s Electronics áruházba. Este tíz óra volt, a hangszórókból karácsonyi dalok szóltak végtelenítve, és Jinx meg Suzie úgy ugrabugráltak végig a sorok között, mint a gyerekek. Margo csak totyogott utánuk Bodhival, a mellére szíjazott gyerekhordozó súlya alatt. Vettek két GoPro kamerát, egy boom mikrofont, lámpákat és egy robotporszívót.

A forgatás KC és Rose lakásában kedden kezdődött, és nem is fejezték be péntekig, úgyhogy minden tovább tartott, mint tervezték. Suzie lett az alkalmi operatőr és általános megoldóember, aki ételt rendelt, és felkutatta az elveszett cipőket meg bugyikat. Jinx egy személyben volt babahordozó és művészeti vezető, aki többet tudott a világításról, mint gondolták. Számtalanszor át kellett öltözniük, hogy úgy tűnjön, mindez hét nap leforgása alatt történik. Amikor végeztek a forgatással, Margónak még három napja ment el az utómunkával.

Ám amikor végül a teljes anyagot visszanézte, úgy érezte, megcsinálták. Az anyag a dobozban. Hogy jó vagy rossz, azt nem tudta, de imádta. Kifejezetten imádta.

Margónak annyi dolga volt, hogy alig aludt, és a karácsonyi bevásárlásra esélye sem volt. Az utolsó pillanatban rendelt egy régimódinak kinéző játék mackót Bodhinak az Amazonról, Jinxnek villanyborotvát vett, és előfizetést „A hónap teája” klubba. De mit vegyen Shyanne-nek? Végül rendelt neki egy nyakláncot az Etsyről. Egy finom láncot tizennégy karátos aranyból készült apró pikk ásszal. Aztán vett egy mély lélegzetet, és megvette a repülőjegyét Vegasba, Shyanne esküvőjére, január 6-ra. A jegy pokolian drága volt, de próbálta elfojtani az ellenérzéseit emiatt. Feltüntetett egy ölben ülő gyereket is. Shyanne bizonyára dühös lesz, de Margo számított rá, hogy Kenny jelenlétében némileg fékezi majd magát.

És a karácsony előtti, állandó rohanásban töltött héten, amikor még zuhanyozi is alig maradt ideje, valahogy sikerük JB-nek négy oldalt írnia a legjobb szendvicsről, amit valaha evett (egy Reuben volt az), Egy órát töltött azzal, hogy megguglizta a fiú szülővárosa melletti bevásárlóközpontot, és képeket keresett az ételudvar elhelyezkedéséről.

JB megkérdezte:

Ismertél valaha Kyle nevű embert? És ha igen, milyen volt? Hiszel a kísértetekben? Mi a legrosszabb dolog, amit valaha csináltál egy vizsgán? Kitől tanultál meg vezetni?

Naponta három-négy üzenetet váltottak. Válaszolni egymás kérdéseire már-már olyan volt, mint egy művészeti projekt. Mintha kellő gondossággal úgy használhatnák ezeket az üzeneteket, mint egy visszazárható tasakot, amiben a valóságot tárolják.

„Ki volt az első fiúd?”, kérdezte JB, mire Margo kisebb változtatásokkal mesélt neki Sebastianről. A fiú pedig egy Riley nevű lányról írt, aki mindig a főszerepet kapta az iskolai előadásokon, és csodálatos énekhangja volt. Sosem szexeitek, és később kiderült, hogy a lány leszbikus.

Margo mesélt a TikTok-videókról, amiken dolgoznak, és hogy nagyon izgatott a projekt miatt. „Talán filmes iskolába kellene menned”, vetette fel JB. Margo fogalmazni kezdte a választ, hogy nem tud, de mi van, ha mégis?

A munkájáról kérdezte a fiút, mire ő elmagyarázta, hogy a mesterséges intelligencia egyik alkalmazási módjával, a gépi tanulással foglalkozik a hirdetések területén, például a politikai reklámokban. Diplomásként ez az első igazi állása, és minden munkatársa idősebb nála, családos harmincasok. D. C.-be költözött a munkája miatt, és nincs sok barátja. Eredetileg New Yorkból származik, és Washington nagyon másnak tűnik, nem szereti.

„De úgy tűnik, sokat keresel”, írta Margo.

„Hát nem egy vagonnal”, felelt a fiú. „Csak nemigen van mire költenem.”

Margo ezt nem értette. Megguglizta, mennyit keres egy ilyen szakember, és a bérük százhúszezer dollárnál kezdődött, amiről úgy vélte, őrült sok pénz egy huszonöt éves fiúnak. De úgy sejtette, az anyja valószínűleg felháborodna, ha látná, mire költi. Margo nem tudta, milyen Washington, és úgy képzelte, olyan emberek élnek ott, akik a diáktanács vezetői voltak a középiskolában. Meg tudta érteni JB várossal kapcsolatos ellenérzéseit.

Mire az összes videót megszerkesztette, már majdnem karácsony volt. Nem akartak az ünnepek alatti netes pangásban posztolni, és mindnyájan egyetértettek, hogy várnak huszonhatodikáig. Margo úgy érezte, belehal a várakozásba.

A karácsony előtti napon reggel hat óra körül egy futár kopogott a lakásuk ajtaján. Rágógumit rágott, és egy valószínűtlenül nagy gyémánt csillogott a fülében. Megkérte Margót, hogy írjon alá pár papírt. Aztán megkérdezte, itt lakik-e James Millet is, és közölte, hogy Margo nem írhat alá a nevében. A lány ment, hogy felkeltse Jinxet, aztán feszengve ácsorgóit a futár mellett az ajtóban, nem nézve a szemébe, miközben Bodhi a pólóját rángatta, hogy kiszabadítsa a mellét, és ehessen.

– Egy Perc> és itt lesz – nyugtatta a futárt. Végül megjelent Jinx, hogy aláírjon, és mikor a futár elment, felbontották a borítékukat.

– A tied mi? – kérdezte Margo, és kétségbeesetten próbálta megérteni, ami az övében volt, miközben Bodhi sikkantva kapkodott a lapok után.

– Jézusom – mondta Jinx. – Ez hihetetlen!

„KÉRELEM A SZÜLŐI FELÜGYELET MEGÁLLAPÍTÁSÁRA” – ez volt Margo papírján.

– Az enyém távoltartási végzés Marktól és a drága mamától.

Margo alig hallotta, annyira lefoglalták a neki címzett iratok. Mark próbálja megállapítani az apaságot? De mi az istenért?

A második oldalon egy sor jelölőnégyzet volt.

Amennyiben a Kérelmezőt a kettes pontban megjelölt gyermek szülőjének találják, a Kérelmező a következőket követeli:

a) A gyermek jogi képviselete…      

KÉRELMEZŐ SZÁMÁRA

b) A gyermek fizikai felügyelete…      

KÉRELMEZŐ SZÁMÁRA

c) A gyermek láthatási joga      

KIZÁRÓLAG A KÉRELMEZŐ SZÁMÁRA

Ennek nem volt semmi értelme. Miért akarná Mark Bodhi felügyeleti jogát? Ő és Elizabeth kezüket-lábukat törték, hogy Bodhit kizárják az életükből. Egy rakat papírt aláírattak Margóval, megígértetve vele, hogy sosem fogja keresni a férfit, most pedig Mark beperli vagy beidézteti, vagy bármi legyen is ez?

– Ez az én hibám – mondta Jinx. – Jaj, istenem, ez mind az én hibám!

Margónak izzadt a tenyere, nedves foltokat hagyott, úgyhogy a konyhapultra tette a papírokat, és a szabad kezét a pólójába törölte. Bodhi még szeretett volna enni, úgyhogy adott neki egy szilikonspatulát, hogy elterelje a figyelmét. A gyerek azonnal fejbe vágta vele.

– Nagyon sajnálom – mondta Jinx.

– Mit sajnálsz? – csattant fel Margo. Bosszantotta, hogy az apja érthetetlenül beszél.

– Margo, én felhívtam – közölte Jinx.

– Kit hívtál fel?

– Felhívtam Markot, és leordítottam – válaszolt Jinx. – Dühös voltam, amiért aláíratta veled a titoktartási szerződést, és hogy a tanárodként tette veled, amit tett. Csak... nagyon bántott, és egyre az járt a fejemben: „Mit képzel ez? Hogy bánhat így vele? Azt hiszi, senki nem fogja megvédeni?”

Margo elkapta Bodhi kezét, mielőtt ismét megüthette volna a spatulával.

– De miért tetted ezt? Ha tudtad, hogy ez a titoktartási szerződés megszegése, és emiatt Bodhi elvesztheti az alapítványi letétet?

– Nem tudom, butaság volt, Margo, nem gondolkodtam tisztán, de tudod, technikailag ez nem sérti meg a titoktartást. Abban az van, hogy te nem léphetsz kapcsolatba vele. De rólam vagy egy veled kapcsolatban álló félről szó sem esik.

Margo kis híján felnevetett, bár nagyon feldúlt volt. Ezúttal nem tudta megállítani Bodhit, aki ismét megütötte a fejét.

– Kizárólagos felügyeleti jogot akar Bodhi felett – jelentette ki. Igyekezett higgadtan beszélni, de remegett a hangja.

– Hadd lássam! – Jinx felkapta a papírokat a pultról.

Margo próbálta felidézni, hogyan kell kávét főzni. Lehetetlenül bonyolultnak tűnt. Bizonytalanul sodródott a szekrény felé, ahol a kávéfiltereket tartották.

– Nem létezik! – jelentette ki Jinx, és lecsapta a papírokat. – Ez csak ijesztgetés, édesem. Nem létezik, hogy bármelyik bíróság kizárólagos felügyeletet ítélne meg neki.

– Tényleg? – Margo nyelni próbált. Bodhi újra megütötte a spatulával. Jinx megkerülte a konyhaszigetet, és elvette tőle a gyereket. Margo úgy érezte, mintha a karjai nyúlós tésztából lettek volna. Remegtek az izmai, és nem tudta, hogy volt képes egyáltalán tartani Bodhit.

– Száz százalék – erősködött Jinx.

– És az OnlyFans? – kérdezte a lány. – Nem gondolod, hogy amiatt elvehetik tőlem?

– Az OnlyFans nem illegális – szögezte le Jinx. – Ráadásul honnan tudnák, hogy fent vagy az OnlyFansen?

Margónak végre sikerült lehántani egy filtert a stószról. Betette a kávéfőzőbe, aztán tétovázott, most mit csináljon. Ez igaz, jött rá. Nem tudhatnak az OnlyFans-oldaláról. HungryGhost néven volt fent.

– Nem gondolod, hogy azt mondják majd, alkalmatlan vagyok? – kérdezte.

– Esküszöm – válaszolt Jinx –, hogy minden rendben lesz. Ez az egész az én hibám, és ez csak reakció arra, hogy felhívtam és megfenyegettem. Elül majd a dolog, biztos vagyok benne.

– Megfenyegetted? – Margo keze megállt a levegőben.

– Hát, a szokás hatalma – felelte szégyenkezve Jinx.

– Pontosan mit mondtál neki?

Nem örült ennek a helyzetnek, de a lelke mélyén talán egész életében arról álmodozott, hogy Dr. Jinx megfenyeget valakit miatta.

– Nem tudom – válaszolt Jinx. – Butaságokat. Például megkérdeztem, tudja-e, milyen könnyű eltörni valakinek az ujjait, hogyan pattannak el, még csak nem is kell túl erősen megnyomni, és hogy milyen hangot adnak, amikor eltörnek.

Jinx pattintott egyet a szájába dugott ujjával.

– O, te jó ég! – mondta Margo, és hisztériás nevetésben tört ki. Ez nem volt vicces. Ez nagyon rossz volt. De aztán elképzelte, ahogy a kis Mark a füléhez szorított telefonnal reszket a rémülettől, miközben Dr. Jinx rajzfilmszerű pattanó hangokat ad ki...

– Talán olyasmit is mondtam, hogy ha még egyszer hetyeg egy tanítványával, akkor levágom a szerszámát.

Margo meggörnyedt, a térdére támasztotta a kezét, úgy nevetett. A szeme is szúrt. A szerszám szó tette. Alig tudott megállni a lábán. Végül megkérdezte:

– Ezt a szót használtad?

– Hát, azt hiszem.

– Te jó isten! – ámuldozott.

Jinx és Bodhi aggódva nézett rá.

– Ez rettenetes – jelentette ki valamilyen okból még mindig mosolyogva, de érezte, hogy bármelyik pillanatban sírva fakadhat. – Nagyon félek!

Jinx mellette termett, és köröket rajzolt a hátára. Margo érezte, amint a feszültség csupán az érintésétől elhagyja a testét.

– Minden rendben lesz – jelentette ki Jinx. – Megígérem.

– Mit csináljak? – kérdezte Margo.

– Itt azt írják, harminc napod van a válaszra, és ez elég sok idő. Azt csináld, amit minden tettre kész amerikai: fogadj ügyvédet.

– Rendben – felelte Margo. Ügyvédet fogadni, ez nyomasztóan hangzott. – De... esetleg fel kellene hívnom Markot. Nem rossz fickó. Úgy értem, bizonyos értelemben rettenetes ember, de nem észszerűtlen. Legalább megtudhatnám a szándékát.

Jinx elfintorodott.

– Megteheted, ha akarod, de én előbb konzultálnék egy jogásszal, hogy mi a véleménye, jó-e, ha megkeresed. Hisz nem akarsz újabb muníciót adni neki.

Margo elgondolkodott. Ha tippelnie kellene, azt mondaná, Mark anyja van az egész mögött. Nem biztos, hogy bármit elérne azzal, ha beszél Markkal, viszont megsértené a megállapodásukat.

– Könnyű lesz – jelentette ki Jinx. – Karácsony után, amikor az emberek újra az irodájukban lesznek, körbetelefonálunk.

– Biztos vagy benne?

– Száz százalékig – válaszolt Jinx. – Nincs miért aggódnod. Ahogy a gazdag emberek mondják: Baszódjon meg! Higgy nekem, értek a nyelvükön, gyakorlatilag folyékonyan beszélem.

Ennek a játéknak része, hogy bizonyos dolgokra előbb rájössz, mint én. Ezt „dramatikus iróniának” nevezik. Onnan tudom, hogy Mark egyszer ezt kérdezte egy dolgozatban.

Shyanne könyörgött Margónak, hogy a szentestét és a másnap délelőttöt töltse vele meg Kennyvel. Margo tudta, hogy bizonyos értelemben Shyanne így akarja megerősíteni a kibékülésüket, még ha visszás és zavarba ejtő volt is, ahogy fogalmazott.

– Dobtál minket hálaadáskor! – mondta. – Te is tudod!

– Hogyhogy dobtalak titeket? – kérdezte ideges nevetéssel Margo. Állandóan zavarban volt, mióta hazudott Shyanne-nek az OnlyFans-oldaláról.

– Már nem is szeretsz engem – jelentette ki Shyanne.

– O, fogd be! Tudod, hogy szeretlek. Persze hogy találkozom veled karácsonykor.

Bár akkor még nem tudatosult benne, hogy Shyanne nemcsak találkozni akart vele, hanem azt is akarta, hogy Margo ott legyen (Jinx pedig távol) szentestén és másnap is.

Jinx nagyon megértő volt, amikor Margo végül előhozta a dilemmáját.

– A karácsony nem jelent számomra semmit – közölte.

Ő meg Suzie azt tervezték, hogy megnéznek egy régi WWE-különkiadást, a Canadian Stampede-et, amiben, kecsegtette Suzie-t Jinx, Bret Hart pokolian szívdöglesztő volt.

– Hogyhogy? – kérdezte Suzie.

– O, hát a tömeg imádta – magyarázta Jinx. – Ha orrba gyűrt volna egy öregasszonyt, akkor is megtapsolták volna.

Margo Kennynél tölti a karácsonyt. Shyanne és Kenny az esküvőig várnak az összeköltözéssel, ami Margónak furának tűnt, de ami még furább: az anyja szintén Kennynél tölti a szentestét, és nem győzte hangsúlyozni, hogy a vendégszobában fog aludni, míg Margo meg Bodhi az alagsori konditeremben, a padlón.

Miért nem alszik Shyanne Kenny szobájában? Lehetséges, hogy az anyja és Kenny még nem feküdtek le egymással?

– Istennek hála, jóváhagyták a költségvetésünket – mondta Kenny a mikrofonba a színpadon. Szenteste volt, az ötórai istentisztelet. Kenny körül az ifjúsági zenekar állt, elöl szólistalánnyal, akinek a bőre halvány szürkésfehér volt, mint a sötétben termő gombáé. Az istentisztelet kezdetén elénekelték az „O Little Town of Betlehem”-et, Margo szerint döbbenetesen gyengén. Az énekes állandóan rosszkor vett levegőt, és összevissza csúszkált a hangja, ahogy próbálta megtalálni a megfelelő hangmagasságot. Margo most már megértette, milyen ifjúság fogadná el, hogy Kenny vezesse őket, és ettől szeretetet érzett mindnyájuk iránt.

Mikor véget ért a dal, a zenekar és Kenny elhagyta a színpadot, és a lelkipásztor lépett a szószékre.

Jimben, a lelkészben volt valami Michael J. Foxból és Ned Flandersből is, rokonszenves kombinációban. A prédikáció mintha csakis Józsefről szólt volna.

– Ha te vagy Mária, és várandós vagy az Úr gyermekével, nem félnél elmondani Józsefnek? – kérdezte a lelkipásztor.

A gyülekezet nevetett.

– Egén! – mondta középnyugati kiejtéssel. – Mária helyében én is félnék.

Újabb nevetés.

– De emberek, szerintetek József hitt neki?

Margo feltételezte, hogy a válasz igen, József hitt neki, mert jó ember volt. Meglepődött, amikor a gyülekezet hallgatott.

– Nem! – jelentette ki a lelkipásztor. – Nem, emberek, nem hitt neki, és ki hibáztathatná? Ha a nő, aki a jegyesetek, közölné, hogy „állapotos vagyok, de higgy nekem, nem egy másik férfitól, ez az Úr gyermeke”, ti mit gondolnátok?

Szinte hallani lehetett, amint a gyülekezet azt gondolta: hazug kurva!

– Máté 1:19 azt mondja: „Férje, József igaz ember volt, és nem akarta őt megszégyeníteni, ezért elhatározta, hogy titokban bocsátja el.” – A lelkipásztor végignézett rajtuk. – Mert mi történt volna, ha Máriát nyilvánosan megszégyenítik? – Várt egy ütemnyit. – Úgy van, megkövezték volna! Megölték volna! Vagy legalábbis, kiközösítették volna!

Ez az ember csupa felkiáltójellel beszélt. Nem volt unalmas, pedig Margo arra számított. De eltöprengett, hogyan eshetett teherbe Mária. Ezen még soha életében nem gondolkodott. Nem lehetett József, különben nem akart volna elválni tőle. Bárki volt is, nyilvánvaló, hogy Mária hazudott, azt mondta, az Úr gyermeke, és megúszta. Lehet másként értelmezni, ami történt? Ez, ahogy Jinx mondaná, egy bevállalós történet. Máriának acélból lehettek a tökei, amikor ezt Józseffel megbeszélte.

– Nem volt József remek fickó? Az volt? – kérdezte a lelkipásztor. De Margo egyre csak Máriára tudott gondolni, hogy milyen ügyesen elintézte. A lelkész arról beszélt, hogy Mária meglátogatta az unokatestvérét, Erzsébetet, aki szintén egy csodálatos gyermeket szült, Keresztelő Szent Jánost, és Mária nála maradt három hónapig, majd három hónapos terhesen hazatért, hogy megbeszélje Józseffel. Bármi történt is, Mária valószínűleg a terhessége miatt látogatta meg Erzsébetet, hogy elbújhasson, amíg kitalálja, mit tegyen. Megszokott volt, hogy a nők egyedül utazgassanak? Egyáltalán, hány éves volt Mária? Margo elővette a telefonját, és megguglizta: „Hány éves volt Mária?” Bodhit elbűvölte a telefon, és megpróbálta kikapni Margo kezéből. Margo alig látta, de azért elcsípte az információt: „A Józseffel való házassága idején Mária 12-14 éves volt.” Margo átengedte Bodhinak a telefont, aki boldogan belenyomta a szájába a csücskét, és a kamera lencséjét szopogatta.

Ezek szerint megerőszakolták, gondolta Margo. Milyen más következtetésre juthatott az ember? Azt el tudta képzelni, hogy egy tizenhét éves Mária beleszeret valami pásztorfiúba, és enyelegnek, de egy tizenkét éves kislány? Ez csak erőszak lehetett, nem a modern büntetőjogi értelemben, hanem szó szerinti erőszak. Margo körülnézett a gyülekezeten. Hogy lehet, hogy ezt senki más nem ismerte fel?

– Remélem, ugyanúgy megszerettétek Józsefet, mint ahogy én szeretem. Ő becsületes ember volt. Olyan ember, aki nem félt a helyes dolgot tenni. A törvény embere. Én szeretem azt gondolni, hogy ő a karácsony titkos hőse, még ha nem is ő a show sztárja. Általában Máriáról beszélünk, és a kis Jézusról, de én szívesen gondolok Józsefre. Mindnyájan tanulhatnánk tőle arról, hogy milyen egy férfi.

Egyetértő mormogás hallatszott a tömegből. Margo próbálta elkapni Shyanne tekintetét, de az anyja buzgón törölgette könnyes szemét. Mindnyájan felálltak, és elénekelték a „Jöjjetek, óh hívek diadalmaskodva” kezdetű himnuszt. Bodhi nagyon élvezte a sok éneklést, és bedugdosta Margo szájába a kezét. Miközben Margo a gyereket ringatta, eltűnődött, vajon ezek közül a férfiak közül előfizet-e valaki az OnlyFansre. Elképzelte, hogy a hangja a többiekével száll, és kissé feketén izzik. Nem tudta, azért élvezi-e, mert kissé gonosznak képzeli magát, amiért nem kedveli ezeket az embereket, vagy azért, mert fél tőlük. Feltételezte, hogy kedves emberek. Sőt azt is, hogy valószínűleg jobbak nála. De tudta, hogy gyűlölnék. Tudta, ha arra kerülne sor, nem mutatnának iránta könyörületet. A törékeny és gyengéd szólista meg, aki úgy reszket Isten szeretetének dicsőségétől, hogy alig találja a hangot, szürke New Balance sportcipőjével szívesen Margo torkára taposna.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

A szertartás megpróbáltatása után a vacsora Kenny házában szinte sétagaloppnak tűnt. A nappali pontosan olyan volt, amilyennek Margo elképzelte. Természetesen nem hiányozhatott belőle a sötétkék kordbársony karosszék. A kékeszöld falakról mintha mállott volna a festék, és egy furán fényes, ezüst subaszőnyeg, egy hadihajót ábrázoló festmény és egy kis fatábla díszelgett rajtuk, ez utóbbi fehér felirattal: „Akkor imádkozz a legelszántabban, amikor a legnagyobb elszántság kell az imádkozáshoz.”

Shyanne tonhalas ragut készített mazsolával. Margo emlékezett rá gyerekkorából, hogy mindig ez volt, amikor Jinx a városba jött. Kenny láthatóan még mindig mániákusan fel volt pörögve, és egyfolytában Annie-ról beszélt. Annie a vérszegény, lihegő szólista volt.

– Én mondom nektek, az Úrnak különleges tervei vannak vele. Nagyon tehetségesen rajzol is.

Bodhi aludt. Amikor a szertartás után hazaértek, Kenny és Shyanne levezette Margót a konditerembe, és megmutatták neki az újonnan vett gyönyörű, fehér kiságyat, tele takarókkal és plüssállatokkal. Egy kis játékmobilt is tettek bele. Vásároltak egy videós bébimonitort és egy pelenkázót is. Margo kis híján sírva fakadt ennyi kedvességtől.

Kenny megragadta Margo vállát.

– Azt akarjuk, hogy tudd: Bodhit és téged mindig szívesen látunk ebben a házban – mondta.

Margo meghatódott, és lelkiismeret-furdalása támadt. Tisztában volt vele, ha megtudnák, miből él, mindezt azonnal visszavonnák. Kevésbé érezte volna rosszul magát a hazugsága miatt, ha nem ilyen kedvesek. De Margo megszokta, hogy Jinx van a segítségére. Shyanne meg Kenny hiába voltak aranyosak és bőkezűek, sosem tülekedtek, hogy segítsenek Bodhi körül. Nem olyan a természetük. Csak nézték, amint Margo küszködik, és kissé bosszúsnak tűntek, amiért mindnyájukat megakasztja egy kisbaba. Margo végre letette a kisfiút, és mire vacsoráztak, az új kiságyban szendergett, ahol Margo látta a monitoron.

– Miket rajzol Annie? – érdeklődött Margo az ételt fújkálva.

– O, mindenfélét – válaszolt Kenny. – Főleg sárkányokat és lovakat.

Valamiért ez a SpongyaBobra maszturbáló Suzie-ra emlékeztette Margót. Elgondolkodott azon, vajon Annie mire maszturbál. Feltételezte, hogy sárkányokra és lovakra, főleg.

– És Jim tiszteletes! Ugye megszállta ma este a Szentlélek?

– Az biztos – válaszolt Shyanne. – Imádtam azt a dolgot Józsefről.

Margo próbált egész este kedves lenni, és mindenért megdicsérte Kennyt. Egyszer még azt is megemlítette, milyen tiszta a hűtőszekrénye.

Vacsora után úgy döntöttek, hogy felbontanak egy ajándékot. Margo kétségbeesett, mikor rájött, hogy semmit nem vert Kennynek, csak az anyjának. Kenny csak legyintett.

– Megvan mindenem, ami számít – mondta, és megveregette a fehér farmert viselő Shyanne combját.

Margóval bontatták ki az első ajándékot. Kettőjüktől kapta: három pizsama volt benne Bodhinak. Az egyik lába apró oroszlánfejben végződött.

– Ez szuper! – kiáltotta Margo.

Aztán Shyanne bontatott fel Kennyvel egyet, amit tőle kapott. Hét különböző egyedi csípős mártás volt benne. Kiderült, hogy Kenny nagyon szereti a csípős dolgokat, amit Margo sosem gondolt volna róla. Shyanne és Kenny imádta a Hot Ones című műsort.

Aztán Margo felbontatta Shyanne-nel az ő ajándékát: a nyakláncot az apró pikk ász medállal. Még sosem vett az anyjának ilyen szép dolgot. Tizennégy karátos arany volt. Ezt meg is mondta.

– Tizennégy karátos arany.

Kenny megkérdezte:

– Miért van rajta egy pikk ász?

– Mert ez a legmagasabb értékű lap a pakliban – felelte Margo.

– Imádom! – mondta Shyanne. – Ó, kicsikém, imádom!

Megkérte Kennyt, hogy adja fel rá, de a férfinak túl vastagok voltak az ujjai az apró csathoz, úgyhogy Margo kapcsolta be.

– Tökéletes – mondogatta Shyanne, és Margo látta, hogy Kenny egyre bosszúsabb. Nem tudta eldönteni, hogy a szerencsejátékkal való kapcsolat miatt, vagy esetleg aggódott, mert ő nem vett Shyanne-nek semmi olyat, amire ezt mondhatná. Margo próbálta gondolatátvitellel figyelmeztetni Shyanne-t, hogy hagyja abba. De az anyja csak mondogatta:

– Egyáltalán, hol találtad ezt?

– Igen – szólalt meg Kenny. – Honnan tudtad, hogy a mamádnak tetszene ilyesmi? Talán szeret kártyázni?

– Persze – válaszolt vidáman Margo. Feltételezte, hogy Shyanne nem volt őszinte Kenny-vel a pókerfüggőségét illetően, és rájött, hogy erre gondolt, amikor az ajándékot kiválasztotta. – És azt is gondolom, hogy szerencsés. Mindig tréfálkoztunk ezen, ha volt az iskolában tombola, vagy ilyesmi. Shyanne mindig nyert. Ő maga a két lábon járó szerencse.

Margo aggódott, hogy ez túl pogány megjegyzés. De Kenny csak mosolygott, összeborzolta Shyanne haját, és azt mondta:

– Ez tetszik nekem.

– Köszönöm – súgta Shyanne Margónak, amikor Kenny kiment a konyhába, hogy újabb italt készítsen magának. Jack és kóla keverékét itta. Margo csak kacsintott viszonzásul, és mosolygott, de már olyan szomorú volt, hogy a vére fekete vízzé változott, és számolta a perceket, mikor köszönhet már el, hogy lemehessen az alagsorba.

– Boldog karácsonyt! – súgta az alvó Bodhinak, amikor végre lejutott. A kiságy mellett volt egy keskeny, felfújható matrac túl nagy gumis lepedővel letakarva, és amikor Margo leereszkedett rá, akkorát szólt, mint az elefántfing. Aztán Kenny konditermének mennyezetét bámulta, és Markra gondolt. Vajon a feleségével úgy tettek, mintha ők volnának a Télapó, megették a sütit, megitták a tejet, és megtöltötték a karácsonyi zoknikat? Ez eszébe juttatta, vajon mit gondolt a felesége, amikor Mark kérvényezte a kizárólagos felügyeleti jogot. Vajon tényleg ezt akarja Mark? Margo megpróbálta elképzelni: a férfi nézi, ahogy reggel az igazi gyerekei az ajándékaikat bontogatják, Bodhi pedig kísértetként lebeg a látószöge peremén. De ha valóban hiányzik neki Bodhi, miért nem telefonál, hogy megbeszéljék?

Nyilván neki akar fájdalmat okozni, sőt megijeszteni.

És valóban megijesztette a dolog. Amióta kiejtette a száján, kísértették a szavai, váratlanul törtek rá: a szülői feladatok ellátására alkalmatlan. De Margo nem tartotta magát rossz anyának. Ha Bodhit valamilyen csoda által meg lehetne kérdezni, a lány biztos volt benne, hogy jó bizonyítványt adna róla, azt az éjszakát leszámítva, amikor begombázott.

Az alkalmatlan kifejezéstől rémült meg. Nem a megfelelő típusú anya, más, mint a többiek. Egy anya férj nélkül, túl fiatal, és a testét mutogatja férfiaknak, pénzért. Szinte hallotta Jim tiszteletest: „Úgy van, megköveznék! Megölnék! Vagy legalábbis kiközösítenék!” Még a saját anyja is lekurvázta. És csupán azért engedték be Kenny házába, mert hazudott nekik.

Margo nem tartotta rossz embernek magát, de vajon tudatában vannak az emberek, ha rosszak? Mark, úgy tűnt, nem tudja, pedig sokat beszélt róla. Arra gondolt, amikor Becca megkérdezte: „Mióta törődsz azzal, hogy jó ember legyél? Hiszen dugsz valakinek a férjével.” Mi van akkor, ha Margo belül rothadt? Mi van, ha az OnlyFansen szereplését azért nem érezte rossznak, mert annyira hitvány, hogy már nem érzékeli mindazt, ami rossz benne?

December 26-án kezdték posztolni a TikTok-videókat. – Nem hülyéskedek – hallatszott KC hangja –, egy lány van az erkélyünkön.

A kamera elhomályosul, miközben az üvegen át fókuszálni próbál. Az erkélyen a bőrig ázott Margo áll futurista ezüstszínű bikiniben. Hátulról éri a fény. Jóformán csak egy sziluett.

– Mit csináljunk? – kérdezi Rose.

– Hogy került oda? Honnan... Felmászott?

– Be kéne engednünk.

– Megőrültél?

Ekkor Margo mindkét tenyerével az üvegre csap, és ez megrémíti őket. Biotch őrülten ugat rá az üveg túloldaláról.

– Hívd a segélyszámot! – kiáltja KC.

– Ez csak egy lány – mondja Rose. – Nincs nála fegyver, gyakorlatilag meztelen. Ez nevetséges.

Rose odamegy, és félrerántja az üveg tolóajtót. Margo nem mozdul. Kíváncsian néz Rose-ra.

– Szia! – mondja kedvesen Rose. – Jól vagy? Hogy kerültél ide?

KC közelebb megy a kamerával, és végre látható Margó arca. Egy sor érzelem hullámzik át rajta: zavarodottság, öröm, félelem. Végül megszólal:

– Nagyok a dudáid – mondja nevetve, aztán ezüst festéket okád Rose-ra.

Margo, még mindig bikiniben, habfürdőben ül, miközben Rose megpróbálja lemosni az arcáról az ezüst festéket. (Ez komoly probléma volt, amire nem számítottak. Az akrilfestéket, amit Margo az arcára ragasztott tubusból nyomott ki, nem volt olyan könnyű lemosni, mint a vízfestéket, amire gyerekkorukból emlékeztek. Talán mert falfesték volt, és ők mind idióták voltak?) KC Margót kérdezgeti:

– Honnan jöttél?

Margo vállat von, és tovább játszik a buborékokkal a kádban. Habból hegyes szakállat ragaszt magának. Rose szitkozódik, miközben próbálja kimosni az ezüstöt a hajából.

– Ez meg micsoda? Hányás? Mit evett?

– Nézzétek – mondja Margo.

Kihúzza a dugót a kádból, és nevet, mert örül a gurgulázó hangnak, amit a lefolyó ad, miközben elnyeli a vizet.

– Ne! Azt hagyd csak ott – mondja KC, amikor Margo a műanyag káddugót a szájába veszi, és rágni kezdi.

Margo törülközőbe csavarva a reggelizőpultnál ül.

– Ghost éhes – mondja.

– Tudom – válaszol KC. – Most csinálom a tojásodat.

– Ghost éhes – ismétli Margo.

Felvesz egy tollat, és bekapja.

– Ne! – mondja KC.

De Margo már elrágta a tollat. (Margo öt száraz Rigatoni tésztát vett a szájába, és azt ropogtatja, és a zaj meggyőzően műanyagra emlékeztetett.) Végül nyel, majd reménykedve kérdezi:

– Alufólia?

Margo ájultan fekszik a kanapén, körülötte gyűrött alufóliahalmok. KC és Rose nem látszik a képen, csak halljuk őket.

– Ez nem normális. Nem tudom, mi a picsa van ezzel a lánnyal. így nem küldhetjük el.

– Az lenne a helyes, ha kórházba vinnénk – jelenti ki Rose.

– Te ellenezted, hogy hívjuk a segélyszámot.

– Szerinted honnan jött?

– Azt kérded, hogy szerintem űrlény-e?

– Azt hiszem. Mi más lehetne?

Margo váratlanul résnyire nyitja a szemét, kitátja a száját, mire egy szaxofonszóló tör ki belőle.

Twitter-szavazás:

Megtartsuk a rettentően szexi űrlényt, akit
az erkélyünkön találtunk: igen vagy nem?

4756 ember igennel szavazott,

Suzie ennek nagyon örült, mígnem Margo közölte vele, hogy Rose és KC posztjainak legtöbbje három-négyezer lájkot kapott.

– Nem tudom, ember – mondta KC.

Jinx utasítására KC meg Rose átment vacsorára. A férfi egy oyakodon nevű japán ételt készített nekik, és megdöbbentette, hogy még sosem ettek ilyet.

– Látjátok, csajok, nem olyan könnyű meghódítani a TikTokot, mint gondoltátok. Szerintem túlságosan fura volt – folytatta KC. – Azt a trendet kellene követnünk, amit mindenki.

Négy nappal azelőtt kezdtek posztolni, és az ezüstfesték– okádás nem lett népszerű, viszont szinte azonnal jelentették, és törölték. Egyik videó sem robbant be.

– Nincs olyan, hogy túlságosan fura – jelentette ki Jinx. – Csak még nem értik az emberek, mi ez. Érdemes még egy hétig folytatni. Nem hiszem, hogy lehetne olyan fura dolgot csinálni, amibe az emberek ne szeretnének bele.

Mindnyájan sajnálták egy kicsit. Részben azért, mert öregember, eljárt felette az idő, és nem értette, hogy amit csináltak, az gyerekes volt, és ostoba, és senki nem fog beleszeretni. De legalább abban igaza volt, hogy az oyakodon finom. Margo gond nélkül hajlandó lett volna mindennap azt enni, élete végéig. KC és Rose végül túl sok bort ivott, és a kanapén töltötték az éjszakát, úgyhogy a reggel kicsit másnapos, pizsipartis hangulatban telt. Jinx elindított egy Asuka-meccset, és mogyorós-mazsolás zabkását készített mindenkinek.

Ezért csak órákkal később tudták meg, hogy berobbantak. Éppen, amikor KC és Rose menni készült, Suzie megnyitotta a TikTokot, és meglátta. Egy olyan klip volt, amit valójában egyikük sem szeretett túlságosan. Ebben Margo, Amelia Bedia módjára, elültet egy villanykörtét egy cserépbe, betakarja földdel, miközben KC meg Rose azt mondogatja neki, hogy ez nem fog működni. Margo feszülten figyeli a földet, és egyszer csak megjelenik egy parányi táncoló ember. A kamera ráközelít, és Bruno Mars az. Margónak ezer évig tartott, amíg rájött, hogyan illessze be a GIF-et Bruno Marssal.

– Jól van, jól van – mondta Suzie. – Ezt én úgy nevezném, hogy minisiker, de kétszázötvenezren megnézték.

– De miért éppen ezt nézték meg ilyen sokan? – kérdezte Margo.

– Hát ez úgy működik – kezdte Suzie –, hogy a TikTok feldobja háromszáz embernek. És ha elég nagy az érdeklődés, akkor feldobja további ezernek és így tovább. Úgyhogy az emberek nem is látták a többi klipet, csak ezt, mert az első háromszázas csoportnak nagyon tetszett.

– Értem – mondta Rose. – Ez logikus.

KC a telefonját nézte.

– Tíz új követőm van!

– O, hadd lépjek be, hogy megnézzem az enyémet – szólalt meg Rose.

Rose-nak öt új követője lett. Megnézték Margo oldalát is, ő három új feliratkozót gyűjtött. Ez semmi esetre sem volt világrengető siker. De ahhoz elég volt, hogy meggyőzze őket, folytatniuk kell.

KC hangja:

– Azt állítja, hogy a porszívó érző lény.

– Rigoberto – mondja Margo bólogatva, és a Roombára mutat.

– Az egy Roomba – mondja neki kedvesen Rose.

– Nem – tiltakozik Margo. – Barát.

– Ő a barátod? – kérdi Rose.

– Jézus kibaszott ereje! – fakad ki KC.

Újév napján Margo a Targetben vásárolt, ami a Bodhi születését követő hónapokban egyfajta zarándokhelye lett, amikor Jinx neve villant fel a telefonján.

Felvette, de Suzie hangja szólalt meg.

– Na jó, ismered KikiPilotot?

– Ühüm. Nem.

– Ő egy youtuber, a Stars Wars: Squadrons streamingelése tette híressé.

– Jól van – felelte Margo, jobbra-balra ringatózva, hogy Bodhi ne ébredjen fel.

– Szóval, ő megtalált minket! Egy hosszú reakcióvideót csinált a TikTok-sorozatunkra – az első epizódtól kezdve! Megnézte mindet!

– Ez szuper! – válaszolt Margo.

– Nem érted! – mordult fel bosszankodva Suzie, aztán tompa hangokat lehetett hallani, mintha textil súrolta volna a telefont, majd megszólalt Jinx.

– A videót már egymillióan látták, és csak két órája posztóira.

– Te jóságos úristen! – ámult el Margo. – Gyere haza azonnal, és nézd meg!

Kiderült, hogy Kiki őrülten gyönyörű és szexi. Margo arra gondolt, hogy a plasztikai sebészeknek Kikit kellene tanulmányozniuk, megmérni az arcát, mintát venni róla, hogy másokat hozzá hasonlóra szabjanak át.

– Drágám – jegyezte meg Suzie. – A plasztikai sebészek tették ilyenné Kikit.

A YouTube-videó, amely a HungryGhostra reagált, nyolc perc hosszú volt. A bevezetőben Kiki elmondta, hogy látta a Bruno Mars-klipet a TikTokon, aztán megnézte az egész sorozatot. Kiki lejátszotta az összes klipet, és végig kommentálta: „Az ember lát tréfás jeleneteket a TikTokon, sőt láttam már visszatérő témákat és karaktereket, de ilyet még sosem. Alig várom, hogy kiderüljön, mit fognak csinálni ezek a lányok a folytatásban.

Mire a végére értek, a videót már hárommillióan látták. Miközben Suzie kattintgatott, hogy még több Kiki-videót mutasson nekik, Margo látta, hogy szinte mindegyiknek tizenkét– és tizenötmillió között volt a megtekintésszáma. Közben szoptatta Bodhit, aki hirtelen levált róla, a pulóverébe kapaszkodva felegyenesedett, és böffentett, mint egy öregember.

– Mennyit keresnek a YouTuberek? – kérdezte Margo. – Megtekintésenként?

– Attól függ, de három– és ötezer között, egymillió megtekintésenként. Szóval egy olyan videón, mint ez, úgy hatvan lepedőt.

– Hatvan lepedőt keres egy nyolcperces videóval? – Margo nem tudta megemészteni ezt az információt.

– Régen így nézett ki – szólalt meg Suzie, és megnyomta a Lejátszás gombot Kiki egyik korai videóján.

Margót lenyűgözte a látvány. Nagyon nehéz volt megmondani, mi volt más, de Kiki más embernek nézett ki rajta. Egy csinos, de átlagos fiatal lánynak. A két szeme kissé aszimmetrikus volt, a szája vékonyabb. Az álla is más volt, a haja pedig sokkal kevesebb. Honnan tudta, hogy melyik részén változtasson? Margo elképzelte, hogy a nézettség mozgatja a plasztikai sebész kezét, mint egy ouijatábla, megmutatva, mit akarnak Kiki előfizetői látni.

KC és Rose izgatottan fecsegve léptek be az ajtón. Jinx és Suzie rögtön Margo után felhívták őket is, hogy áthívják őket ünnepelni. Jinx feltett valamilyen zenét, és vörösbabos rizst készített kukoricakenyérrel. Hagyták, hogy Bodhi egyen egy kicsit a legpuhább kenyérmorzsákból, ő pedig körbe-körbe tologatta a parányi kezével, aztán eksztázisban leszopogatta az ujjairól.

Suzie egész éjjel a TikTok-oldalukat figyelte, a lányok meg az OnlyFans-oldalaikat. Este tízre az összes TikTok-videójuk meghaladta az egymillió megtekintést. Minden egyes videójuk. Az igazi kérdés az volt, hoz-e ez a pezsgés új követőket, és ha igen, milyen arányban. A fő TikTok-beli HungryGhost-oldalon egy Linktreeben ott voltak a linkek a személyes OnlyFans-oldalaikhoz. Az volt a nagy kérdés, hányán fognak egyáltalán rákattintani, nemhogy megnézni az OnlyFans-oldalukat, és előfizetni. Ez idáig KC-nek több mint száz új követője lett, Rose-nak majdnem nyolcvan, Margó pedig már meg se mondta, annyira zavarban volt miatta. De mielőtt lefeküdt, Jinx elkapta a folyosón.

– Mondd meg nekem. Nekik nem kell tudniuk, csak nekem áruld el.

Bodhi már a kiságyában aludt. Margo megpróbált fennmaradni a többiekkel, de nagyon szeretett volna egyedül lenni.

– Mennyi? – súgta Jinx.

– Hát, majdnem négyszáz.

Jinx óriási kezével megszorította Margo vállát, és megölelte a lányt.

– Nagyon híres leszel – súgta a hajába.

– Dehogy! – tiltakozott reflexből Margo.

– Drágám, attól tartok, most nagyot tévedsz.

JB aznap éjjel üzent nekem. Nem a KikiPilot dologról. Arról semmit sem tudott.

JB: Jelly Ghost, azt hiszem, kezdek összezavarodni.

Hogy mi valóságos, és mi nem. Azt hiszem, szünetet kell tartanom.

Azonnal válaszoltam neki:

Miért vagy összezavarodva?

JB: Ez az egész egy jópofa játéknak indult, egyfajta kísérletnek, de most kezd zavarossá válni. Itt az ideje visszavonulnom. Csak akartam, hogy tudd, te semmit sem rontottál el.

Valahogy sejtettem, azt akarja mondani, hogy valódi érzéseket táplál irántam, és tudtam, hogy ennek aggasztania kellene. Ehelyett izgalmat éreztem, mintha emelnénk a tétet. Talán ez az izgatottság még a KikiPilot-videó hatása volt, de nem akartam, hogy kihátráljon. Én folytatni akartam, nem mintha tudtam volna, mit csinálunk, és hová tart ez az egész. Mintha függővé váltam volna. Volt az üzenetváltásunkban valami gyermeki ártatlanság, amit részegítőnek találtam. Már átbeszéltük az iskoláskorunkat, próbáltunk felidézni mindent, amit csak tudtunk, végigvettük a tanárainkat és az osztálytársainkat, a tízórainkat és a táskánkat, hogy milyen könyveket olvastunk, mit csináltunk a tízperces szünetekben, mi volt a kedvenc játékunk. Úgy éreztem, ha memorizálom JB összes emlékét, azzal valami nagyszerű dolgot teszek. Ez egy elismerésre méltó emberi teljesítmény lenne, nem? Megtudni mindent valakiről, akivel sosem fogok találkozni.

Ezt írtam:

Az az igazság, hogy ezeknek az üzeneteknek az írása lett a legérdekesebb dolog, amit csinálok.

JB: Igen, pont ez az én problémám is. HungryGhost: Miért is probléma ez? JB: Eltekintve a lehengerlő financiális hatástól, furán érzem magam. Még a nevedet sem tudom.

A „lehengerlő financiális hatás” aggasztóan hangzott. Mindig úgy viselkedett, mintha a pénz nem számítana. Visszaírtam:

Hát, van nevem. Tényleg annyira fontos, mi az?

JB: Nem az számít, hogy mi, hanem az, hogy én nem tudom. Megtudhatom?

Feküdtem az ágyban, és hallgattam az alvó Bodhi szuszogását a sötétben. Tényleg félek attól, ha JB tudná a nevem, felkutatna és megölne? Nehéz volt elképzelnem, mindazok alapján, amit már tudtam róla. De ő is ugyanúgy hazudhat, ahogyan én hazudtam neki, vagy finomabban megfogalmazva: elferdítheti a valóságot. Ne légy hülye!, gondoltam. Ne légy ostoba!

„A nevem Suzie”, írtam, és abban a pillanatban, hogy megnyomtam a Küldés gombot, tudtam, hogy óriási hibát követtem el. Elég sokat hazudtam JB-nek, és őszintén szólva sosem volt rossz érzésem emiatt. De ezúttal úgy éreztem, mintha rossz akkordot játszottam volna le a zongorán, olyan azonnali és erőteljes volt a szégyen. Ő valami valóságosat kért tőlem, és én még csak jól hazudni sem tudtam. Tegyük fel, egy keresztnév elég neki, hogy felkutasson és megöljön valakit – ami persze nyilván nem lehetséges –, én pedig épp az imént adtam meg neki a lakótársam nevét.

A Suzie szép név – írta.

Hányingerem volt.

Ne küldj nekem több pénzt – írtam gondolkodás nélkül.

JB: Mi?

HungryGhost: Ez túl sok pénz.

Tényleg abszurd összegekről beszélhetünk. Majdnem négy lepedőt fizetett nekem az elmúlt hónapban. És kimondatlanul is értettem, hülyén érzi magát, amiért ennyire értékeli és ennyit áldoz a kis hobbinkra, és nem akartam, hogy hülyén érezze magát. Én is értékeltem. És ezt kifejezhettem volna azzal is neki, ha megmondom a valódi nevemet, de nem tettem. Ez is egy módja volt, hogy megmutassam.

Nem írt vissza azonnal, és nem tudtam, mi történik.

HungryGhost: JB?

JB: Zavarban vagyok. Ha nem fizetnék, vagy nem ilyen sokat, az hatalmas megkönnyebbülés lenne. Elég mély gödörben vagyok. De ugyanakkor szerettem küldeni a pénzt! Izgalmas volt látni, ahogy átmegy. És szerettem a gazdag fickó szerepemet, de be kell látnom, hogy teljesen kicsúszott az ellenőrzésem alól.

Te idióta, írtam, bár közben vigyorogtam.

JB: Látod, korábban nem tudtad, hogy egy idióta vagyok.

HungryGhost: így jobban tetszik a dolog, hogy egy idióta vagy.

JB: Köszönöm, Suzie.

Felfordult a gyomrom, amikor elolvastam a „nevem”. Mert rájöttem, sosem fogom tudni elmondani JB-nek a teljes igazságot. Ha megtudná, hogy kimaradtam a főiskoláról, és van egy kisbabám, de nincs reális jövőképem, mindaz, ami közöttünk van, semmivé foszlana. Ez a fajta varázslat csak a távolból működhet. Nem tehetek mást, mint hogy élvezem, amíg tart.

TIZENHATODIK FEJEZET

Margo feltételezte, hogy Becca hazajön a NYU-ról az ünnepekre, úgyhogy amikor nem jelentkezett nála karácsonykor, majd újévkor sem, úgy érezte magát, mint akit dobtak, bár megpróbált nem sokat foglalkozni ezzel. De három nappal a KikiPilot után, és két nappal azelőtt, hogy Margónak el kellett volna indulnia Vegasba, Becca bekopogott az ajtaján. Nagyon fura Volt az időzítés. Margo azt hitte, Becca a KikiPilot-videó miatt jött, de kiderült, hogy nem ez a helyzet.

A hosszú ölelkezés és Bodhi ünnepélyes megcsodálása után – akit Jinx figyelmességből ezután szó nélkül átvett Margótól – Becca és Margo kettesben ült az ebédlőasztalnál, és a Jinx által főzött teát itták, amelynek erős szénaillata volt. Becca pontosan ugyanúgy nézett ki, mint régen. Térdig érő fekete bőrcsizmát viselt, ami nevetségesen festett a kaliforniai januárban, és egy stílusos fekete bársonyblézert. Egy dundi Reba McEntire-re emlékeztető arca szintén nem változott. Még az állán lévő pattanások is egy ismerős csillagképet alkottak. Az illata is ugyanolyan volt, bár Margo nem tudta volna beazonosítani. Szegfűszegre emlékeztetett, és autók belsejére, meg halloweeni jelmezek édeskés műanyag illatára.

Egyetlen pillantás elég volt, és Margo újra szerette Beccát. És látta, hogy Becca is szereti őt. Nem tudták fékezni az érzelmeiket, bár mindketten szerették volna kicsit tovább tartani magukat a sértettségükhöz.

– Csajszikám, anyuka vagy! – lelkendezett Becca. – Azt hiszem, addig fel sem fogtam, amíg nem találkoztam vele. Ez annyira izgi! És itt van a papád is! Erre nem számítottam.

– Ugye? Nagyon fura az egész.

Amint Margo belekortyolt a teájába, rájött, hogy el kell döntenie, beszél-e Beccának az OnlyFansről, vagy sem. Egyrészt Margo becsületbeli ügynek tekintette, hogy őszinte legyen. És mivel nagyon büszke volt a KikiPilot-videóra, szerette volna, hogy Becca tudjon róla. Ha eddig még nem hallott volna róla. De félt is, hogyan birkózik meg vele, ha Becca rosszul reagál erre az egészre.

– De jó érzés? Anyukának lenni? Úgy tűnik, jól vagy.

Becca megragadta Margo karját, és jól megszorította.

Margo próbálta kitalálni, mit válaszoljon erre a kérdésre.

– Azt hiszem, jól vagyok. Bizonyos értelemben maga alá gyűrt, de más dolgokban, azt hiszem, talán jobban vagyok, mint valaha.

Becca elmosolyodott.

– Látszik rajtad.

– Veled mi a helyzet? – kérdezte Margo.

– Én... megvagyok – válaszolt Becca idegesen nevetve.

Az egyetem kicsit gáz, nem akarok hazudni. Nem kaptam szerepet egyik darabban sem. Tavaly, mivel elsős voltam, nem is számítottam rá, de azt hiszem, reméltem, hogy majd másodévesként, talán. De semmi baj. Csak nagy változás, hogy az egyik pillanatban még végzősként minden bemutatón játszol, a következőben pedig már nem jutsz semmilyen szerephez, hiába mentél pont ezért oda.

Margo bólintott. Nem tudta, hogy Becca ilyen komolyan veszi a színészetet. A középiskolában ugyan több darabban is szerepelt, de Margo azt hitte, csak a népszerűség miatt csinálta.

Így beszélgettek majdnem egy órán át, amíg a teájuk ki nem hűlt, és közben Margo részletekbe menően megismerte Becca nagyvárosi életét: hogy összejött egy fickóval, aki dzsessz-szaxofonosnak tanul, és aki belegázolt a leikébe; hogy az East Village-ben füvezett egy lánnyal, akit nem különösebben kedvel, és hogy az ennivalóra szánt pénze felét e-cigire és alkoholra költi, a maradékból pedig úgy jön ki, hogy nem eszik mást, mint leárazott vegán hot dogot szeletelt kenyérrel. Az osztályzatai nem voltak olyan jók, mint remélte. A tantárgyai egy része könnyű volt, mások nehezek, és a tanárok néha undokul viselkedtek. Vagy inkább észre sem vették Beccát, nem törődtek vele, és nem mutatták, hogy kedvelnék.

– Nem tudom, miért sírok – mondta Becca. – Nem vagyok szomorú! Mennyi az idő? Nem is akartam ennyit beszélni. Valójában azért jöttem ide, mert Angie Milano bulit rendez a szülei házában. Van kedved jönni?

– Ó, te jó ég, dehogy! – felelte döbbenten Margo.

– Komolyan? – kérdezte Becca. – Derogál a régi középiskolai barátaiddal találkozni?

Margo nem tudta, mit feleljen. De igen, rettenetesen hangzott az ötlet, hogy Angie Milano szüleinek besötétített nappalijában semmiségekről csevegjen olyan emberekkel, akikkel együtt járt középiskolába.

– Sebastian is ott lesz – mondta éneklő hangon Becca, hogy kedvet csináljon neki.

Margo még mindig táplált gyengéd érzelmeket Sebastian iránt, de a legkevésbé sem akart vele találkozni. Távol érezte magát attól a lánytól, aki egykor volt, és nem tudta volna egyszerűen elmagyarázni, mi változott benne. Jinx lépett be Bodhival a karján.

– Nyűgös. Megszoptatnád?

Margo átvette a gyereket, és gondolkodás nélkül előkapta a mellét.

– O, azta! – szólalt meg Becca. – Nem mentek át egy másik szobába?

Margo döbbenten nézett rá.

– Oké, nem szóltam! – mentegetőzött Becca. – Bocs, csak meglepődtem.

Jinx szó nélkül odadobott Margónak egy textilpelenkát. Margo Bodhira terítette, miközben szoptatta, bár a gyerek folyamatosan próbálta letépni magáról. Ki akar úgy enni, hogy majd megfullad egy takaró alatt? Margó elgondolkodott azon, hogy Becca egyetlen kérdést sem tett fel az ő életével kapcsolatban. Nem kellett hazudnia az OnlyFansről, mert Becca még csak meg sem kérdezte, mit dolgozik.

– Gyere, tudom, hogy szeretnél jönni – nógatta Becca. – És ha unalmas, leléphetünk.

– Nem akarom itt hagyni Bodhit – válaszolt Margo. – És nem is tudom, a gondolat, hogy Smirnoff Ice-t igyák és az egyetemről kérdezgessem az embereket... Pfuj! – Őszintén megborzongott.

– Miért olyan borzasztó az egyetemről hallani? – kérdezte Becca, láthatóan megbántva. A köztük lévő melegség hirtelen elillant, Becca tekintete szinte megfagyasztotta a levegőt.

– Csak úgy érzem, tudod, én most egy másik pályán mozgok.

– Miért, mert anya vagy?

– Hát, igen – vont vállat Margo.

– Azt képzeled, hogy kibaszottul különleges vagy – jegyezte meg Becca, annyi rosszindulattal a hangjában, ami meglepte Margót.

– Becca – kezdte bosszúsan –, nem arról van szó, hogy különleges vagyok. Szó szerint fájdalmas az egyetemről hallanom. Azt hiszed, én nem akartam a NYU-ra menni? Azt hiszed, nem irigyeltelek?

– Még csak nem is jelentkeztél!

– Mert nem engedhettem meg magamnak!

– Pályázhattál volna ösztöndíjra. De te úgy döntöttél, nem mész egyetemre. Könyörögtem, hogy jelentkezzünk együtt – mondta Becca.

– Tudod, mire mentem volna vele? Begyűjtők egy több ezer dolláros tartozást, amit nem tudtam volna visszafizetni. Egyáltalán, hogy jutottam volna el New Yorkba? Gondolod, hogy Shyanne vett volna nekem egy repülőjegyet? Komolyan, Becca, nem érted? Ennyi idő után, tényleg nem érted? – Margo tisztában volt vele, hogy Jinx hallgatózik, de nem érdekelte.

– Mit nem értek? – horkant fel Becca.

– A te szüleid gazdagok. Ez a különbség. Ezért jelentkezhettél te a NYU-ra, én meg nem.

– Te azért nem jelentkeztél a NYU-ra – válaszolt Becca –, mert beszartál. Nem mertél a nagyvárosba menni, kipróbálni, milyen az, ha nem te vagy a nagy hal a kis pocsolyában. Inkább ott maradtál, ahol továbbra is eljátszhatod, hogy mindenkinél különb vagy. „Ó, a tanárom szerelmes belém, ó, úgy gondolja, különleges vagyok! Gyerekem lesz tőle!” Azt képzeled, azért szúrt ki téged, mert olyan különleges vagy? Azért választott, mert kilométerekről lerí rólad, hogy kibaszott apakomplexusod van!

– Halló, elnézést! – szólalt meg Jinx. Az asztal mellett állt, és mosolygott. – Megköszönöm, ha most elmész.

– Kirúg? – kérdezte Becca.

– Apa... – mondta Margo.

Jinx tekintete rávillant, a pillantása nem árult el sok érzelmet.

– Minden rendben – nyugtatta meg Margo.

Jinx kissé megvonta a vállát, hátat fordított nekik, és valamivel később hallották, hogy a folyosó végén becsukódik a szobája ajtaja.

– Azt hiszem, jobb lenne, ha mennél – mondta halkan Margo.

– Csak hogy tudd – közölte Becca –, felcsináltatni magad a tanároddal és a pankrátor papáddal lakni kibaszott gáz. Mindenki okádik tőle. Mind erről beszélnek, én meg azt hajtogatom: „Nem tudom, mi van vele.” Lenin Gabbard azt mondta, látott az OnlyFansen, és vagy húsz percembe telt, mire megmagyaráztam neki, hogy biztosan tévedett.

Margo megdermedt. Bodhi már aludt az ölében, még mindig a szájában tartva a mellbimbóját. Margo nem kapott levegőt, úgy összeszorult a tüdeje.

– Ó, te jó ég, hát kibaszottul igaz! – nyugtázta Becca. – Ez komoly?

– Menj el, kérlek – suttogta Margo.

– Nem hittem el. Azt mindenki tudja, hogy a mamád ringyó volt, de te? Azt gondoltam, Margo soha, hiszen összesen csak két fickóval feküdt le!

Jinx olyan sebesen vágott át a szobán, hogy Margo alig vette észre, majd a férfi megragadta Beccát a vállánál fogva, vigyázva, de határozottan, mintha járó baba volna, az ajtóhoz vezette.

– És most elmégy – mondta higgadtan.

Kinyitotta az ajtót, kilökte a lányt, halkan becsukta mögötte, és bekattintotta a zárat. Mindketten hallották Beccát a folyosóról, ahogy még mindig hüledezik:

– Hihetetlen. Kurvára hihetetlen.

Hallgatták, ahogy a csizmájában ledübörög a visszhangos lépcsőházban.

Margo remegett. Kihúzta a mellét Bodhi szájából, és megkönnyebbülten visszarakta a melltartóba. Volt valami különösen kényelmetlen abban, hogy a melle egész idő alatt szabadon volt.

– Úgy érzem – jelentette ki Jinx Margo mellé ülve az asztalhoz –, most megérdemlünk egy kis jégkrémet.

– Sok jégkrémet – felelte Margo. – Gusztustalanul sok jégkrémet.

Nevettek, aztán csend borult rájuk.

– Nagyon elszégyelltem magam – szólalt meg Jinx –, amikor az egyetemről beszéltél...

– Semmi baj...

– Az az igazság, azt hiszem, nem tudtam volna fedezni a teljes taníttatásodat a NYU-n.

– O, tudom! – válaszolt Margo. Tudta, nem azért, mert Jinxnek nem volt rá pénze, hanem azért, mert azt a pénzt már elköltötték a Barnard College-ra, esküvőkre és mindarra, amire szüksége volt az igazi gyerekeinek.

– De egy repülőjegy belefér, vagy hogy segítsek költözni, vagy Par ezer erre-arra, ilyenekre mindig kérhetsz tőlem.

Ha tovább beszélt volna, Margo sírva fakad. Egyrészt mivel az apja nagyon kedves volt, másrészt mivel ettől az élete még nem volt megoldva.

A KikiPilot-videó óta Margo telefonja egyfolytában rezgeti az értesítésektől, úgyhogy beletelt némi időbe, mire észrevette, hogy ezúttal az összes értesítés a Facebookról jön, a személyes oldaláról, ami fura volt, mivel alig használta. Jinx mellett a kanapén, jégkrémmel eltelve, régi WCW-mérkőzéseket nézett. Némi kíváncsisággal kattintott.

Egy SlutSleuth nevű profilról valaki Margo OnlyFans-tartalmaiból tíz screenshotot kiposztolt – a huncut részleteket elhomályosítva – a lány Facebook-oldalára. Némelyikre már ötven komment érkezett, pedig alig egy órája voltak fent. Margo végigpörgette, és ahogy bele-beleolvasott a kommentekbe, egyre inkább elhatalmasodott rajta a pánik. A legtöbb hozzászólás döbbent emotikon volt, vagy szégyenlős emotikon, vagy felkiáltójel, vagy vicces megjegyzés arról, hogy emiatt maradhatott ki a főiskoláról. Illetve ehhez hasonló gyöngyszemek: „így már világos, hogyan esett teherbe!” Margo letörölte a posztokat a faláról, amilyen gyorsan csak tudta, habár tisztában volt vele, hogy ez már pusztán kármentés. Shyanne nevét is látta a kommentek között. Ő ezt írta: „Még sosem szégyelltem magam ennyire.” Kenny lájkolta a kommentet.

– Te jó isten! – szisszent fel Margo. Hagyta a Facebookot, és átment az Instagramra. Az oldalán SlutSleuth betaggel– te ugyanezekkel a képernyőképekkel. És ami még rosszabb, megtalálta a HungryGhost oldalát, és a legutóbbi posztja alatt ezt a kommentet hagyta: „@MargoMillet, ez te vagy?” így a HungryGhost összes Instagram-követőjének közvetlen linkje volt a személyes oldalához. Margo törölte a kommentet.

– Jól vagy? – kérdezte Jinx. Leállította a mérkőzést, és Margóra nézett.

Hogy jól volt-e? Egy kanapén ült, biztonságban, az apjával és a kisbabájával. De könnyen lehet, hogy az élete eközben romokban hevert. Talán még inkább, mint korábban.

– Döntsd el te! – válaszolta, és átadta a férfinak a telefonját.

Margo nem volt benne biztos, hogy Jinx nélkül átvészelte volna azt az éjszakát. Az apja azonnal tudta, mit kell tenni. Azt javasolta, törölje a személyes oldalát a Facebookon és az Instagramon, hogy SlutSleuth ne tudja újra teleposztolni.

– Szerinted ki csinálta ezt?

– Én arra tippelek – válaszolt Margo –, hogy Becca elment abba a buliba, mindnyájan berúgtak, és közösen csinálták.

– Logikus – felelte Jinx, és Margo megkönnyebbült, amiért, úgy tűnt, az apja nem tervezi, hogy felveszi a bőrdzsekijét, és beugrik a bulizókhoz.

Beléptek Margo HungryGhost Instagram-fiókjába, és letiltottak minden egyes embert, akire csak emlékezett a lány a középiskolából, plusz a SlutSleuth-fiókot.

– Törölni akarod a HungryGhost-fiókot is? – kérdezte Jinx.

Nem akarta. Egyáltalán nem. A KikiPilot-videó óta majdnem harmincezer követője lett az Instagramon, és ehhez hozzá lehetett szokni. Korábban posztóira egy dang smoothie képét, és hatszáz lájkot kapott rá. Plusz pénzt és így tovább.

– Abban bízom, hogy részegen csinálták – magyarázta Margo –, és kijózanodva majd rosszul érzik magukat miatta, és a továbbiakban békén hagynak.

Jinx elgondolkodott ezen.

– Lehetséges – felelte. – Ami engem leginkább aggaszt, hogy kommentelnek az OnlyFans-oldaladra. Nem szeretnénk, hogy kiposztolják a valódi nevedet és címedet, ahol megtalálhatják azok a fickók, akik savban akarnak feloldani.

Margo erre nem is gondolt, és kalapáló szívvel lépett be az OnlyFans-fiókjába. Még nem volt ott semmi, minden normálisnak tűnt. Legalábbis annyira normálisnak, mint korábban. M ióta felkapták a TikTok-videókat, sokkal mulatságosabbak lettek a kommentek és az üzenetek. „Szeretném, ha magaddal vinnél a bolygódra, és megetetnél műanyag– és fémforgáccsal.” Egy másik így szólt: „Mit szólnál egy édeshármashoz velem és Rigobertóval?”

– Jézusom! – kiáltott fel Margo. – A gyermekelhelyezés! Ha eddig nem tudtak az OnlyFansről, most már egészen biztosan tudnak.

– Te jó ég! – mondta Jinx. – Lehet, hogy Mark követi az oldalad?

– Még az elején letiltottam.

– Akkor van rá esély, hogy nem látta – jelentette ki Jinx.

– Bassza meg, elbaszott ez az egész dolog! – fakadt ki Margo.

– Mit mondott az a lány? Ki látott az OnlyFansen? – kérdezte Jinx.

– Lenin Gabbard.

– Ha az egyik követőd, tiltsd le.

– Majd megkeresem, de a legtöbben nem raknak fel képet, és nem a saját nevüket használják.

Éjfél körül SMS-t kapott Shyanne-től.

Még soha életemben nem szégyelltem magam ennyire.

Kérlek, ne gyere Vegasba! Látni sem bírlak. Kenny is megnézte azokat a képeket. A szemébe kellett néznem, és azt mondanom, igen, az az én lányom. És hogy én tudtam, hogy ezt csinálod, és nem szóltam neki róla. Mondtam, hogy megígérted, abbahagyod, és hazudtál nekem, de ő dühös volt, és most a konditeremben alszik, és én ezt sosem fogom megbocsátani neked, Margo. Soha.

Margo kábultan bámulta a telefonját.

– Mi az? – kérdezte Jinx.

– Semmi – válaszolt Margo. Nem akart Shyanne-ről beszélni Jinxszel. És azt sem akarta boncolgatni, mi az oka, hogy leginkább megkönnyebbülést érzett, amiért nem kell Vegasba mennie.

– Próbálj aludni – javasolta Jinx. – Majd reggel megkeresheted Lenin Gabbardot.

Margo bólintott az elsötétített nappaliban, amit csak a laptopja meg a telefonja kijelzője világított meg.

– Úgy lesz – felelte.

De nem feküdt le. Hajnali háromig fenn maradt. Átnézte a követőit, próbálta megtalálni a fiút, mintha azzal, hogy letiltja, újra biztonságban érezhetné magát. Csakhogy nem tudta kideríteni, melyik a fiú fiókja, úgyhogy végül feladta, és a képernyő bámulásától vaksin és kóválygó fejjel elaludt.

Másnap reggel Margo felhívta Rose-t, és elmondta neki, hogy leleplezték.

– Ezt a szart, édesem! Nagyon sajnálom!

– Semmi baj. Úgy értem, nincs semmi bajom. De fura. Nem túl jó biznisz, ha az embernek ennyi ellensége van. Nem tudom, a trollok hogy bírják. Vagy a gonosz figurák a pankrációban. Milyen, ha egy stadionnyi ember pfujol?

Arra már nem tért ki, hogy az anyja is haragszik rá, mégpedig annyira, hogy az esküvőjén sem látja szívesen, sem azt, hogy Mark perli a gyermekelhelyezésért, hogy Kenny a konditeremben alszik, és hogy Szűz Máriát megerőszakolták.

– Fogd fel úgy, hogy ez maga a szabadság – jelentette ki Rose.

– Hogy érted?

– Hát a standuposoknak lehengerlőnek kell lenniük. Ha nem jössz rá, hogyan légy sikeres, a közönség rövid pórázon tart. Azt kell mondanod, amiről úgy gondolod, tetszeni fog nekik.

Margo a fülére szorított telefonnal dermedten bámult ki az ablakon. Eddig még sosem azonosította a szabadságot azzal, hogy gyűlölik az embert. De logikusnak tűnt.

– Bocs, mit mondtál? – kérdezte, amikor rájött, hogy Rose még beszél.

– Azt kérdeztem, le akarod-e törölni a HungryGhost-os TikTok-videókat – ismételte meg Rose.

– Nem – válaszolta Margo.

– Folytatni akarod?

– Igen. Jobban, mint valaha. Megvágtam az összes anyagot, amit felvettünk hétfőn, és betettem a Dropboxodba. Pillants rá, ha van egy perced.

Karácsony és újév után Jinx az ígéretéhez híven egyeztetett egy találkozót egy gyermekelhelyezési perekkel foglalkozó ügyvéddel. Michael T. Ward sötét hajú, simára borotvált arcú férfi volt, és nagydarab, amiből egyből arra lehetett következtetni, hogy középiskolás korában amerikai futballt játszott. Némileg ellentmondott a korának a tüsi, zselézett frizurája. A negyvenes éveiben járhatott, és erős kölniillat lengte körül. Felkészültem rá, hogy nem fogom kedvelni, de aztán megkínált minket a legfinomabb epres Nutri-Grain szelettel. Egy fonott kosárkában tartotta az íróasztalán, és mindhárman vettünk egyet-egyet, mintha szivar lett volna. Bodhinak parányi darabkákat csíptem a sajátomból.

– Nos, röviden vázolják fel az alaphelyzetet – kérte Ward egy intés kíséretében.

Hátradőlt a székben, és én furamód azt éreztem, bármit elmondhatnék ennek az embernek. Miután felvázoltam a történetet, átadtam neki a kapcsolódó iratokat: a titoktartási szerződést, Bodhi születési anyakönyvi kivonatát, a távoltartási végzést Jinx ellen, az apasági papírokat, amiket kaptam.

– Egyáltalán megteheti ezt? Hogy teljes felügyeletet igényeljen? – kérdeztem.

Ward gúnyosan felhorkant, kilőve egy apró morzsát.

– Megpróbálhatja, de nem fogja megkapni. A kaliforniai bíróságok jobban szeretik a közös szülői felügyeletet, a jogi képviselet és a gyermek fizikai elhelyezése tekintetében egyaránt.

Izzadt golyóvá gyűrtem az édesség csomagolópapírját.

– Nem értem. Ő az én kisbabám, Mark nem akarta, hogy bármi köze legyen hozzá. Hogy lehet most hirtelen egyáltalán bármi joga a gyermekfelügyeletre?

– Nos, ő a gyermek apja. Illetve van itt még valami. Van bármi esély rá, hogy nem ő az?

– Nincs – feleltem. – De nem használhatnánk a titoktartási szerződést bizonyítékként arra, hogy ő nem akart kapcsolatot Bodhival? Hogy lemondott a szülői jogairól? Egyáltalán reagálhatok én anélkül, hogy megsérteném a titoktartási szerződést, és veszélyeztetném Bodhi letétét?

Ward vállat vont.

– Ez a titoktartási szerződés annyira általános, hogy gyakorlatilag betarthatatlan, de nem, nem használható fel arra, hogy kijelentsük, Mark lemondott a szülői jogairól. Ha valakinek tizenöt elszalasztott év után hirtelen eszébe jut, hogy kapcsolatba akar lépni a gyermekeivel, Kalifornia állam nem áll az útjába. De meséljen még, maga mit dolgozik, ő mit dolgozik, mi a helyzet a nagymamával, mondjon el mindent, amit csak tud.

Beszámoltam neki az OnlyFansről és a zaklatásról, de elmagyaráztam, hogy Mark családja talán nem is tud róla, mivel letiltottam a közösségi médiában.

Ward hunyorítva a fülét babrálta.

– Igen, nem is tudom. Ez kemény.

– De remélhetőleg ők nem látták – ismételtem meg.

– Szerintem nem kellene rejtegetnie – jelentette ki Ward.

– Még akkor sem, ha ők nem látták? – erősködött Jinx.

Talán látták, talán nem – mondta Ward. – De ha titkolják, Margo munkanélkülinek tűnik. Ez szintén rossz, sőt talán még rosszabb. A kaliforniai törvények a gyermekelhelyezés tekintetében maximálisan figyelembe veszik a gyermek érdekeit. És jobb enni egy olyan anya mellett, aki aktképeket árul, mint nem enni egyáltalán. Az aktképek eladását nem tiltja a törvény. Nem hinném, hogy ez probléma lesz. Ha csak ennyiről van szó, nincs az a bíró, aki megtagadná magától a részleges gyermekfelügyeletet. Ez is egy munka.

– De mi a helyzet a kizárólagos gyermekfelügyelettel? – kérdeztem.

Ward felsóhajtott.

– Amit eddig elmondott nekem, abban nincs semmi olyan, ami miatt egy bíró megtagadná az apától a megosztott gyermekfelügyeletet. Talán kijárhatunk egy ideiglenes végzést arra az időre, amíg a gyermek ilyen kicsi. Szoptatja még?

Bólintottam.

– Figyelmeztetnem kell, a bíróság rossz néven veszi, ha az egyik szülő akadályozni próbálja a másik szülő kapcsolattartását a gyermekkel. Ez egy nagyon rossz jel.

Valószínűleg látta rajtam, milyen feldúlt vagyok, mert hozzátette:

– És tudom, hogy igazságtalannak tűnik, de nem lenne az jobb Bodhinak, ha ismerné a papáját? Persze ha a papája része akar lenni az életének? Az apa nem bántalmazó vagy ilyesmi, ugye?

– Nem – feleltem. Nem tudtam, hogyan magyarázzam meg, hogy az apa csak egy visszataszító alak, az a fajta férfi, aki megdugja a tanítványát, az a fajta férfi, aki lefeküdt a felesége húgával az esküvőjük éjszakáján.

– Elvégre az ő gyereke is – mondta Ward, és lenyalta az izzadságot a felső ajkáról.

Bodhi Mark gyereke is? Mark nem kockáztatta az életét, hogy világra hozza; nem vágatta fel szó szerint magát, hogy aztán újra összevarrják. Mark nem virrasztott át éjszakákat, hogy szoptathassa, nem feküdt álmatlanul az ágyban, miközben apró kezek csipkedték és gyúrták a fájó mellét. Markot nem hányták le, egyszer sem kapott el csodával határos módon köpetet a levegőben egy törlőkendővel. Mark nem vágta le Bodhi körmeit, nem fürdette meg, nem puszilgatta a lábacskáit, és nem nevettette meg. Hogy a csodába lehetne Bodhi az övé?

Jinx és Ward végigvették Jinx Markkal folytatott telefonbeszélgetését, hogy pontosan milyen fenyegetések hangoztak el, pontosan milyen megfogalmazásban. Én nem voltam képes odafigyelni. Nem érdekelt.

– Szóval a lényeg – közölte Ward –, harminc napon belül válaszolnia kell, amihez a 220-as nyomtatványt kell kitöltenie. Két lehetőségük van.

Ward egy papírt tartott elénk, és az ujjával mutatta.

– Javasolhatja a közös gyermekfelügyeletet az általa kért kizárólagos felügyelettel szemben, amibe vagy beleegyezik, vagy nem. A másik lehetőség: kérheti mediátor bevonását, ami azt jelenti, hogy mindketten találkoznak egy, a bíróság által kijelölt mediátorral, és megpróbálják tisztázni a helyzetet. Ha megegyeznek, örülünk. Ha nem tudnak megegyezni, akkor bíróságra kerül az ügy.

– Az a helyzet – szólalt meg Jinx –, hogy szerintünk ezt az egészet nem gondolja komolyan. Egy nős emberről beszélünk, akinek gyerekei vannak. Ne akarja nekem bemagyarázni, hogy a felesége ezt akarja!

– Meglehet – válaszolt Ward. – De az én tapasztalatom szerint az emberek nem bajlódnak azzal, hogy gyermekelhelyezésért pereljenek, csak ha tényleg akarják a felügyeletet.

Jinx gondterhelten bólintott.

– Az ügy pozitív hozadéka, hogy emberünk gyerektartást fog fizetni! – közölte Ward ragyogó tekintettel. A szeme olyan fura kék volt, mint az óceán egy iskolai földgömbön. – Nem lehet megállapítani az apaságot a gyerektartás kiszabása nélkül!

Nem tudtam, hogyan magyarázzam meg, hogy Mark pénze most már nem érdekelt.

– Szóval ezt elrendezhetik űrlapok segítségével, rám nincs szükségük hozzá – folytatta Ward. – Vagy választhatják a mediációt. Ha a közvetítés mellett döntenek, fel tudom önöket készíteni a találkozóra. Persze személyesen a teremben nem lehetek jelen, a mediáció csak maga és az apa között zajlik. Mit gondol? Ez a folyamat hónapokig is elhúzódhat, hiszen nagyon sok mindenről kell egyeztetni, de vannak dolgok, amikkel a maga javára fordíthatja a helyzetet.

– Mint például? – kérdeztem.

– Például kérhet tanúvallomást. Ez azt jelenti, hogy egy bírósági írnok társaságában leülök az apával, és annyi kérdést teszek fel neki, amennyit csak akarok. Még csak nem is kell kapcsolódniuk az ügyhöz. És ha hazugságon kapjuk, az hamis tanúzásnak minősül. Egy kicsit költséges, de csak ajánlani tudom.

– Hogy néz ki mindez az anyagiakra fordítva? – kérdezte Jinx. 0 nagyon értett az ilyenekhez.

– Nos... – Ward ismertetni kezdte a javadalmazása szerkezetét, hogy mennyi letétre volna szükség (kétezer dollár), és mennyibe kerülne egy bírósági ügy (negyvenezer dollártól felfelé). Fel sem merült bennem, hogy ilyen magas az ár. Tudtam, hogy az ügyvédek drágák, de nem gondoltam, hogy ki kell ürítenem a teljes bankszámlámat. Egy dolgot tudtam: Mark zsebe mély. És ha az a szándéka, hogy fájdalmat okozzon nekem, akkor ezt az egész folyamatot addig tudja nyújtani, amíg anyagi csődbe nem visz engem. A végén majd mégiscsak jól jön az a gyerektartás.

– Mit gondolsz, drágám? – kérdezte Jinx.

Ismét megvontam a vállam. Ez a fickó jó ügyvéd? Nem tűnt nevetségesebbnek, mint a jó öreg Larry. Lehet, hogy az összes jogász ilyen?

– Hé – szólalt meg Ward, és a szemembe nézett. – Most élete legnehezebb, legijesztőbb időszaka elé néz.

Francba, még megríkat!

– Hiszen a gyermekéről beszélünk. Akit a legjobban szeret és a leginkább félt az egész világon. A helyzetünk nem rózsás, ráadásul a másik félnek a szándéka meglehetősen rosszindulatú. Teljesen természetes, ha most mindettől lesújtva érzi magát. Ha úgy dönt, hogy megbíz engem a képviseletével, a teljes támogatásomra számíthat. És ez azt jelenti, hogy mindig őszinte leszek magával, nem szépítem a helyzetet, hanem gondoskodom róla, hogy tisztában legyen vele, hol tart az ügy. Úgyhogy nem csak azt fogom mondani magának, amit éppen hallani akar. Hacsak nem derül ki valami nagyon jelentős dolog a tanúmeghallgatáson, nagyon csekély az esélye annak, hogy maga kizárólagos gyermekfelügyelettel, az apa pedig láthatás nélkül jöjjön ki ebből. Bodhi életkora és a tény, hogy maga még szoptatja, viszont a maga malmára hajtja a vizet. Ilyen esetben a bírók hajlanak arra, hogy ideiglenesen az anyának ítéljék meg a kizárólagos felügyeletet.

Jinx a hátamra tette a kezét. Ward áthajolt az íróasztalán, és egy doboz papír zsebkendőt tartott elém. Kivettem egyet, és kifújtam az orrom.

– Minden rendben lesz – mondta Jinx.

– Úgy van. Tényleg minden rendben lesz, kedvesem – erősítette meg Ward. – Kér egy fánkot? Azt hiszem, van egy kis fánk a tárgyalóban.

Ward ment, hogy hozzon nekem egy fánkot, Jinx pedig felvonta a szemöldökét, némán kérdezve, mit akarok tenni.

Egy kicsit tétováztam, aztán bólintottam. A fánk eldöntötte a dolgot. Ward fel volt véve.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Mark irodalomelméleti kurzusán én pontosan egyetlenegy órán szólaltam meg. Azon a héten, amikor Gogoltól Az orr című novellát vettük.

– Pontosan mi köze ennek a történetnek a narratív perspektívához? – kérdezte Derek. – Nem mindentudó harmadik személyű elbeszélőről van szó?

– Ez egy jó kérdés – mondta Mark. – Mit gondolnak?

Mark a csoport egésze felé intett, de Derek úgy válaszolt, mintha Mark kizárólag hozzá beszélt volna.

– Most mondtam – harmadik személyben szól egy fickóról, akinek megszökött az orra.

Mark bólintott, mintha elismerné, hogy ez igaz. Sokkal türelmesebb volt, mint én lettem volna.

– Hadd kérdezzem meg – mondta. – Amikor Gogol leírja az orrot, ahogy Szentpéterváron járkál, milyen kép jelenik meg maguk előtt? Még mindig orr méretű, és oson, mint egy kisegér? Ember méretű? Hogyan volt képes egy tiszt egyenruháját viselni?

– Én egy óriási orrot képzeltem két lábbal – mondta egy Brittany nevű lány.

Néhányan egyetértőén mormoltak; azok, akik szintén egy óriási orrot képzeltek. Mások egy embert képzeltek el, aki az orr volt, miközben úgy nézett ki, mint egy átlagos ember. És voltak, akik egy emberi testet láttak maguk előtt, a feje helyén egy óriási orral. Mindenki máshogyan képzelte el az orrot, de akárhogyan képzelték is el, Mark mindig talált olyan részletet a szövegben, amely ellentmondott az elképzeléseknek. Ha az orr nagy volt, hogyan süthették bele egy vekni kenyérbe? Ha az orr kicsi volt, hogyan viselhette egy tiszt egyenruháját, és hogyan szállhatott le egy villamosról?

– A lényeg itt az – foglalta össze Mark –, hogy alkothatunk olyan mondatokat, amelyek szintaktikailag ugyan logikusak, még sincs értelmük. A szavak jelentése törölhető, és amint üressé válnak, már bármit lehet csinálni velük.

– Még mindig nem értem – makacskodott Derek. – Hogyan kapcsolódik ez az elbeszélő nézőpontjához?

– Ezért nem érted, mert nem olvastad végig – feleltem, bár észre sem vettem, hogy hangosan beszélek.

Markból kibukott a nevetés, aztán az öklével eltakarta a száját. A tekintete vidáman csillogott, izgatottan várta, mi következik.

– Végigolvastam – jelentette ki bizonytalanul Derek.

– Akkor azzal is tisztában vagy, hogy a történet valójában egyes szám első személyben van.

– Várj csak, micsoda?

– A végén a narrátor az olvasóhoz kezd beszélni első személyben arról, hogy nem is érti a történetet, amit mesél. Ami persze nem lehet igaz, mert különben miért mondaná el?

– Nem vagyok benne biztos, hogy ez érvényteleníti az én véleményemet – jelentette ki Derek. – A történet túlnyomó része harmadik személyben volt.

Nem semmi egy fazon volt. Mark vigyorogva rám nézett, talán abban reménykedve, hogy darabokra tépem Dereket. Én nem voltam róla meggyőződve, hogy érdemes erre vesztegetni az időmet.

– Nos – mondtam –, muszáj átlépni az árnyékodat, amikor egy ilyen tökéletes Pandora szelencéjével szembesülsz.

Mark olyan hangosan nevetett, hogy Derek összerezzent.

– De tartsd észben – folytattam –, hogy ma nekem, holnap neked, tetszik, nem tetszik, de nincsen rózsa tövis nélkül.

– Ööö, értem? – nyögte Derek.

Mark még mindig nem bírta abbahagyni, az arcát a tenyerébe temetve gurgulázva kacagott.

– Valójában – szólalt meg a mellettem ülő fiú, folytatva a tréfát – szerintem ez az az eset, amikor a bagoly mondja a verébnek, hogy nagy fejű.

– Mi folyik itt? – szólalt meg siránkozva Derek, aki tisztában volt vele, hogy őt gúnyoljuk, bár még mindig nem értette a tréfát. Olyan groteszk volt a viselkedése; csak sejtettem, hogy egy sokgyerekes családban ő lehet a legfiatalabb.

Egy ideig még így folytatódott. Egyesek azt mondták Dereknek, hogy szedje össze magát, hogy azon a hídon majd akkor kell átmennie, ha odaért. Később, amikor Mark meg én már lefeküdtünk egymással, értelmetlenségeket mondtunk egymásnak, afféle szerelemnyelvként.

– Még van egy ütőkártyám, ami nem csinál nyarat – mondta ő.

– Ne teregesd ki a szennyesedet az uborkafára – válaszoltam én.

Ilyennek tűnt a küzdelem a gyermekfelügyeletért. Mintha a szavak többé már nem kapcsolódnának semmihez. Felperessé és Alperessé redukáltak minket. És Mark talán magasabbra tudja felstószolni az értelmetlen szavait, mint én, de kettőnk közül én voltam az, aki szereti Bodhit. De egyik űrlap sem szólt a szeretetről. Sehol nem volt olyan kérdés, milyen illata van a kisbabád fejének, és hogy hajlandó lennél-e meghalni a kisbabádért.

Amikor megbíztuk Wardot, úgy döntöttünk, megpróbáljuk a mediációt. Azt reméltem, a bíróság annyira túlterhelt, hogy hónapokig nem kapunk időpontot, ám két hétre rá kaptunk. Úgyhogy onnantól visszaszámoltam egy elképzelhetetlen veszteségig.

Időközben még mindig több volt a munka, mint amit képes voltam elvégezni, és nap mint nap órákat töltöttem dákók nézegetésével, és aztán olyanokat írtam, hogy „Azta! Ez egy Bulbasaur, amitől minden hölgy sajogna!”. Mindegyik pénisz annyira magányos volt, egymaga egy keretben, és úgy néztek ki, mint egy sor vak, kopasz, furán dacos kis teremtmény. Vajon nagy különbség volna, ha ezek a pasik az orrukról küldenének nekem képeket? Közeli fotókat a zsíros pórusokról, magányos kis ormányokról. Az ugyanolyan furának tűnt volna.

Az anyám esküvőjét egy sor Facebook-posztban követhettem. Az oldala nyilvános, úgyhogy – bár a személyes fiókomat töröltem – meg tudtam nézni a HungryGhost-oldalról. A Diane von Fürstenberg ruhát viselte. A netes zaklatás után rögtön írtam neki. Megírtam, hogy sajnálom, sajnálom, hogy hazudtam neki, és hogy bajt kevertem közte és Kenny között. Mikor nem válaszolt, kicsit megkönnyebbültem.

A magam megnyugtatására írtam JB-nek egy háromoldalas e-mailt arról, amikor a nyolcadikos bálon hánytam a ga mélától, mert nem tudtam, hogy a farkát nem szabad megenni. Miután elküldtem, kétszer is újraolvastam, élvezettel elképzelve, amint olvassa, és elidőztem a helyeken, amikről azt reméltem, ott nevetni fog.

Aztán videókat néztem, amikben repülőkből ugráltak ki emberek mókusruhában, és bámultam, ahogy apró alakjuk fantasztikus tájak fölött siklik. Volt valami ebben, ami rendkívüliségében lenyűgözött; a tény, hogy kisurrantak a föld szorításából, és eljutottak egy helyre, ahol nem lett volna szabad lenniük: az égre. Olyan volt, mintha egy pont elmászott volna a mondat végéről, és repkedni kezdett volna az oldal fölött.

Ez határozottan olyan rész, amit harmadik személyben kell elmondanom.

Margo cukrozott kukoricapelyhet evett a sötétben, amikor megcsörrent a telefonja. Jinx csak azért volt hajlandó lemondani az egészséges gabonapehelyről, mert sajnálta Margót, és bűntudata volt, amiért megfenyegette Markot. Éjfél volt.

– Halló! – mondta Margo, bár tudta, ki az. Megadta JB-nek a számát, amint megkapta az üzenetét. A fiú ezt írta:

Szóval Kaliforniában élsz, és nincs semmilyen Timmy nevű bátyád, és a mamádat Shyanne-nek hívják, és van, egy kisbabád... Az Instagramon valaki azt írta: „@MargoMillet, ez te vagy?", én pedig kattintottam, és valóban te voltál! Margo. Micsoda egy szexi név! Ugyan miért nevezted magad éppen Suzie-nak? Az nem illik hozzád. Istenem. Margo, miért érzem úgy, mint akit gyomorszájon vágtak? Még csak nem is dühös vagyok, csak úgy érzem magam, mint egy idióta. Hát persze, hogy hazudtál. Ostoba voltam, hogy azt hittem, őszinte vagy velem. Fizettem egy lánynak, hogy úgy tegyen, mintha belém szeretne, de összezavarodtam, és én lettem szerelmes. Egy idióta vagyok.

Margo gondolkodás nélkül visszaírt:

Nem vagy idióta.

Aztán megadta a fiúnak a telefonszámát, és megírta neki, hogy azonnal hívja fel.

– Szia, itt JB!

Mélyebb volt a hangja, rekedtebb, mint amire Margo számított.

– Szia! Jól vagy?

A fiú humortalanul felnevetett.

– Nem igazán.

Margo nem tudta eldönteni, hogy inkább részeg-e, vagy csak próbálja elfojtani a sírást.

– Nagyon sajnálom – mondta Margo.

– Nem kell – felelte a fiú. – Abból élsz, hogy illúziókat árulsz. Ezért fizetnek. Nem tettél semmi rosszat. Én vesztem bele.

– De azt hiszem, én is belevesztem.

– Ne mondd ezt! – felelte JB éles hangon. – Nem tudok... ne próbálj vigasztalni engem. Attól csak rosszabb. Mert nem tudom, mi az igazság. Fel kell ébrednem ebből.

Margo habozott. Nem akarta eldobni az egészet csak azért, mert nem volt igaz. Sajnálta volna.

– JB, a nagy hazugságcunamiban azért voltak igaz elemek is. Például tényleg hánytam a garnélától a nyolcadikos bálon. Es abban, hogy szerettem megírni azokat az üzeneteket, szerettem veled levelezni, tényleg nem volt semmi hazugság. Azt akarom, hogy ezt tudd.

A fiú szaggatottan sóhajtott. Margo hallotta, hogy mozog, fel-alá járkál.

– Van egy kibaszott gyereked, Margo! Igen, voltak dolgok, amikben nem hazudtál, azt értem, de az, hogy van egy gyereked, akiről nem beszéltél, azért elég súlyos hazugság!

– Tudom – válaszolta a lány, és lerogyott a keményfa ebédlőszékre.

Mert ez volt a legnagyobb dolog, olyan nagyszerű, hatalmas és emberformáló, hogy még azt sem tudta, hogyan lehetne igazán beszélni róla valakinek, aki még nem tapasztalta meg ezt az érzést. JB pedig egy fiatal srác volt. Egy gyerek gondolata nála valószínűleg még a kanyarban sem volt.

– Nézd, Margo, nekem most már fogalmam sincs, ki vagy. Te minden apróságot tudsz rólam, én pedig semmit sem tudok rólad.

– Figyelj ide, JB, nyilván nem akartam, hogy ezt az egészet így tudd meg. De próbáld az én oldalamról nézni a dolgot. Ha láthattad volna a bejövő üzeneteimet, amikor először írtál nekem, megértenéd. Közvetlenül a te üzeneted alatt egy fickó azzal köszönt be, hogy sajtreszelővel fog a vaginámnak esni. A hazugság önvédelem volt. Felelőtlenség lett volna tőlem kiönteni neked a szívemet.

– Ezt értem – mondta a fiú. – De azóta annyi lehetőséged lett volna! Mondhattad volna: „Hé, eddig hazudtam, de most már el akarom mondani neked az igazat.”

– Tudom, és akartam is!

– Még akkor is hazudtál, amikor rákérdeztem a nevedre – mondta JB. – Úgyhogy most nem mondhatod, ó, ez valójában igaz volt. Ez hülyeség. Igaz? Valami vagy igaz, vagy nem.

– Figyelj – mondta Margo, igyekezve visszaszerezni az irányítást –, te egy ügyfél vagy. A legmenőbb, legviccesebb, legérdekesebb ügyfelem. De ügyfél vagy, és...

– Pontosan – vágott közbe JB. – Köszönöm, hogy végre őszinte vagy velem.

– JB – mondta Margo, és ismét behunyta a szemét, mintha megtalálhatná a fiút a sötétben. Egyre inkább elbeszéltek egymás mellett. – Az első és legfontosabb, hogy biztonságban tudjam magamat, muszáj... JB?

De csend volt, még a vonalzajt sem hallotta, csak a halotti csendet. A fiú bontotta a hívást.

Döbbenetesen nehéz volt továbblépni ez után a telefonhívás után. Margo nem sejtette, hogy JB ennyire fontos a boldogságához. Amikor némi távolságtartással, objektiven próbálta nézni a kapcsolatukat, arra jutott, ők valami furcsa játékba keveredett idegenek, és a szívnek ebben a furcsa online pókerében az ő hazugságai erkölcsileg nem problémásabbak, mint a blöffölés a kártyában. Máskor, ha a kapcsolatukra gondolt, arra jutott, az túlságosan valóságos. Nagyobb, mélyebb és furább a valóságosnál.

„Minden, ami igazán érdekes, nem egészen valóságos”, mondta egyszer Mark. Szinte frusztráló volt, hogy annak az ostoba kis embernek ilyen sok mindenben igaza volt. És most, bármi legyen is közte és JB között, valóságos vagy sem, véget ért. Baljós előjelnek érezte. Mintha ezután az életében minden rosszra fordulhatna.

Bodhit otthon hagytam Jinxszel, hogy felvegyük a heti anyagot KC és Rose lakásában. Jinx megígérte, hogy elviszi Bodhit a Gymboree foglalkozásra. A Gymboree egy fényesen kivilágított hely volt kék tornaszőnyegekkel, ahol azért fizettek nőket, hogy énekeljenek a kisbabáknak, és szappanbuborékokat fújjanak rájuk, hogy... kúszásra ösztönözzék őket. A hasznosságáról nem voltam meggyőződve, de rendkívül jó anyának éreztem magam, amikor odavittem Bodhit. Suzie beteget jelentett a munkahelyén, hogy operatőrként velem jöhessen. Ez is olyan dolog volt, amit nem értékeltem vagy értettem Suzie-ban, mielőtt mindez elkezdődött. Ezt a lányt mindig lebecsülték.

Útban a Huntington Beachte megálltunk, és vettünk csipszet meg üdítőt. Suzie a meztelen lábát a műszerfalra tette, és hallgattuk, ahogy J Dilla rappel, mintha a szívdobogásunkat hallgattuk volna. Napszemüveg volt rajtunk. Szétaláztak az interneten, elveszítettem az anyámat, és azt a kliensemet, akitől a bevételem jó része származott. Viszont húszéves voltam, a cukorlökettől feldobva száztízzel repesztettem a sztrádán, és arra készültem, hogy leforgassak pár TikTok-videót, ami remélhetőleg több ezer dollárt hoz majd nekem.

– Köszönöm, hogy megint beteget jelentettél – mondtam.

– Az az igazság, hogy kirúgtak – válaszolt Suzie.

– O, a francba, Suzie! Nagyon sajnálom!

– Csak arra gondoltam... – habozva elhallgatott. Láthatóan ideges volt. – Hogy kaphatnék-e fizetést azért, hogy a TikTok-videókon dolgozom. Vagy hogy Bodhira vigyázok.

– Hát persze! – feleltem sietve. Hirtelen disznóságnak tűnt, hogy eddig nem fizettem neki. Hogy nem vettem észre, hogy Suzie majdnem annyi órát dolgozik, mint én, és nem kap érte semmit, miközben én több ezer dollárt keresek? – Kitaláljuk, hogyan igazságos. Óradíj vagy valamilyen százalék, én nem tudom, de beszélünk Jinxszel, amint hazaérünk.

Suzie láthatóan feldobódott, és ez jó érzéssel töltött el. Ő letekerte az ablakát, én pedig felhangosítottam a zenét. Örültem, hogy nem kell beszélgetnünk, mert bár úgy éreztem, ez a helyes, nem szívesen vállaltam anyagi kötelezettségeket; nem voltam biztos benne, hogy teljesíteni is tudom őket. A négyszáz új követő, akik a KikiPilot-videó után csatlakoztak, hatalmas többletet hozott, de az így befolyt ötezer még a bankszámlámat sem hozta egyenesbe. Kifizettem Ward tízezer dolláros megbízási díját, és azt csak a jóisten tudja, mennyit kell még fizetnem, ha perre kerül sor. Több pénzem volt, mint életemben valaha, mégis úgy tűnt, sosem elég. De mindenképpen megtalálom a módját, hogy fizessek Suzie-nak. Majd kitalálom. Felvesszük az új TikTok-videókat, és learatjuk a babérokat.

Amikor odaértünk, volt ott egy pasas, aki csak úgy üldögélt a kanapén. Biotch szőrös garnélaként összegömbölyödött az ölében. Rendkívül magas és sápadt, kövérkés fehér fiú volt, és amikor elmosolyodott, hatalmas aranykoronákat villantott.

– Ő Steve – mondta KC, aztán ledobta magát a kanapéra, a fiú ölébe fúrva a fejét, Biotch mellé.

– Mi a helyzet? – kérdezte Steve, feltartva az öklét.

Vonakodva hozzáütöttem az öklömet.

– Ma nem forgatunk?

– Ma forgatni akartunk? – kérdezte KC. – Csajszi, ez totál kiesett a fejemből! Egész éjjel gombáztunk, nem tudom, képes vagyok-e rá.

– Ez a napja – válaszoltam. – Jinx vigyáz Bodhira, ma van a forgatás.

Steve felnézett rám, és ismét elmosolyodott.

– A bábuéinak aludnia kell, érted?

Dodgers-sapkát viselt, meg egy vastag aranyláncot, amin medálként egy arany marihuánalevél fityegett. Bementem a konyhába, hogy megkeressem Rose-t. Suzie követett.

– Mi a helyzet a Sötét fazonnal ott kint? – kérdeztem lehalkítva a hangomat. Rose éppen feltette a kávét, a kávéfőző sziszegett és bugyogott.

– Pfuj, ne is mondd – felelte Rose. – Megőrjítenek. Szexeinek vagy nyolcszor egy nap. Undorító.

– De azért forgatunk? – érdeklődött Suzie.

– Muszáj felvennünk valamit – jelentettem ki. Szó szerint semmi új anyagunk nem volt, amit posztolhattunk volna.

– Esetleg forgathatnánk csak ketten? – kérdezte Rose.

– Hát, hármunkra írtam!

Leültem a konyhaasztalukhoz, és törtem a fejem, hogyan tudnám átírni a jelenetek egy részét úgy, hogy nincs benne KC. Nehéz volt elképzelnem. Rose karaktere remek volt KC ellenpontjaként, de KC volt az, aki a legtöbb konfliktust okozta. Egyetlen olyan jelenetet sem írtam, amiben csak Rose és én szerepeltünk volna, és kezdtem rájönni, hogy ennek talán megvolt az oka.

Rose leült az asztalhoz, és jókora pink bögréket rakott ki mindnyájunknak. Intett Suzie-nak, hogy üljön le.

– Nézd, ne értsd félre – mondta Rose –, de az jutott eszembe, hogy ez még akár jól is jöhet. Talán itt a lehetőség, hogy kitaláljunk valami újat! Az e heti anyag szerintem kicsit laposra sikerült.

– Laposra?

– Hasonló jelenetek, mint amiket már felvettünk. Például Ghost valami tiltott dolgot eszik, KC és Rose bosszús, próbálnak neki megtanítani valami emberit, ami nevetségesen rosszul sikerül. – Ujjaival végigszántott hosszú, platinaszőke haján. – Valami friss dolog kellene, valami új.

Nem tudom, hogyan magyarázzam meg, vagy hogyan igazoljam, hogy kevésbé tűnjek gyerekesnek, de amikor Rose ezt mondta, sírva fakadtam.

– Sajnálom – mondtam, eltakarva az arcomat.

– Édesem, ezzel nem téged kritizállak! – csitított Rose.

– Tudom – válaszoltam, még mindig takarva az arcomat. Bármennyire igyekeztem, nem tudtam az állam remegését megállítani.

– Nem azt várjuk tőled, hogy valami TikTok-zseni legyél, aki sosem hibázik!

– Tudom – mondtam, és nagyot nyeltem. De én igenis mindennél jobban akartam TikTok-zseni lenni.

– Mindnyájan agyalunk új ötleteken – mondta Rose. – Nem kell úgy érezned, hogy ez csak a te dolgod.

– Pisilnem kell – közöltem, és felálltam, mielőtt még valamit mondhatott volna. Kimentem, és bezárkóztam a mosdóba.

Egy használt koton úszott a vécékagylóban. Lehajtottam a fedelet, és ráültem. Tehát már nem akarják, hogy én írjam a TikTok-videókat. Nem kaptam levegőt. Megbeszélték. Valószínűleg még az a kibaszott Sötét fazon is olvasta a forgatókönyvet, és szerinte is szarok a jelenetek.

Mindig mindenki számára nyilvánvaló volt, hogy hosszútávon nem érdemes velem kezdeni. Simán eldobtak. Mark, Becca, az egykori főnököm, Tessa. A saját anyám, akinek úgy kellett volna szeretnie, ahogyan én szeretem Bodhit – pár pucér fotó, és máris kipenderít az életéből. Miért is ne? Hazug voltam, és ringyó. Elmartam magamtól szó szerint mindenkit az életemben, kivéve az exfüggő pankrátor apámat, aki azt mondta: „Ügyes kislány, áruld csak tovább azokat a pucér képeket!”

És JB. A drága, neurotikus, Rocky Road fagyit faló JB a gyöngy nyakláncával, a vad, sötét sörényével és a fűvel-fával összebarátkozó anyjával. „Valami vagy igaz, vagy nem”, mondta. De ebben nem volt igaza. Nem tudtam eldönteni, hogy neki próbálok tovább hazudni, vagy magamnak. Akárhogy is, ezt elcsesztem, és most vége.

A tükörképemre meredtem, pokolian drámai képet vágva jó kilencven másodpercig, de aztán ki kellett fújnom az orromat, mert takony csöpögött az ajkamra. Pisilnem kellett, de nem tudtam elviselni a gondolatot, hogy egy tengeri teknős meghal, mert megpróbálta megenni a Sötét fazon használt kotonját, így, ha pisilni akarok, ki kell halásznom előtte. Ezért úgy döntöttem, majd pisilek, miután hazaértünk. Habár akkor valaki más biztosan lehúzza. Végül megadtam magam, kihalásztam a vécékefével, és pisiltem.

Visszamentem a konyhába, és a vállamra kaptam a táskámat.

– Akkor Suzie meg én hazamegyünk, és majd kitalálok pár új ötletet! – mondtam. Tudtam, hogy hamisan cseng a vidámság a hangomban. De csak ennyi telt tőlem.

– Édeském, nem akartalak megbántani – gügyögte Rose. Néha csikorgott a fogam a mézesmázos stílusától.

– Szó sincs róla – válaszoltam. – Az építő kritika fontos. Nem akarom pocsék videókkal tönkretenni azt, amit eddig elértünk!

– Aha – bólintott Rose. – Rendben.

– Majd jelentkezem – mondtam. Suzie már útra készen állt mellettem.

– És én is próbálok kitalálni valamit! – közölte Rose. – Ne csak neked kelljen törni a fejed!

Igyekeztem, hogy az arcom ne áruljon el semmit.

– Jól van – mondtam, aztán előkaptam a napszemüvegemet a táskámból, és felraktam.

Aztán Suzie-val hazahajtottunk, és a só megszáradt az arcomon a napszemüveg alatt a kocsi légkondijától.

– Nem tudom, ez segít-e – szólalt meg Suzie húszperces hallgatás után –, de azt hiszem, én viszonylag objektiven láthatom a dolgot, és amit Rose mondott, az nyolcvan százalékban azért volt, hogy magáról meg KC-ről áttolja rád a felelősséget, és csak húsz százalékban azért, mert laposak a videók.

– Nem – válaszoltam elgondolkodva. – Nem hiszem, hogy erről van szó.

– De igen – erősködött. – A videókkal nincs baj. Talán nem voltak kirobbanóan újszerűek, de teljesen rendben voltak.

– Én sem gondolom, hogy annyira rosszak lennének – feleltem –, hogy még az is jobb lett volna, ha nem posztolunk semmit, mint ha kiposztoljuk azokat.

– Sokkal jobb lett volna leforgatni azokat a jeleneteket, amiket írtál. Jobbak voltak, mint a kilencven százaléka annak a szarnak, amiket posztóinak. Csak éppen nem dobtunk tőlük hátast. Nem voltak eszeveszett jók.

Bólintottam. Fájt, habár mostanra be kellett látnom, hogy olyan gégék ismétlései voltak, amiket már csináltunk, olyan ötletek, amiket már kiaknáztunk.

– Nehéz – jegyezte meg Suzie. – Átkozottul magasra tetted a lécet.

– Te olyan kedves vagy hozzám – sóhajtottam, mert őszintén szólva nem voltam biztos benne, megérdemlem-e, hogy valaki ennyire kedves legyen hozzám.

Időben hazaértünk, hogy Jinxszel elvigyük Bodhit a Gymboreera. Tapsoltunk Bodhi kis tenyerével, amikor a hölgyek buborékokat fújtak ránk, és selyemsálakat ejtettek el, amelyek kecsesen vitorláztak le a földre, és Bodhi sikongatott örömében.

A délelőtti szomorúság nem tűnt el nyomtalanul; rám száradt, és lassan morzsolódott le, apró pikkelyekkel borítva el, mint amikor az ember cukorbevonatos fánkot eszik egy fekete ingben. Ilyen volt felnőttnek lenni. Mindnyájan így mozgunk a világban, mint a folyami delfinek, amik csak azért tűnnek rózsaszínnek, mert tele vannak sebekkel.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Margo és Jinx vásárolni ment, kifejezetten azért, hogy vegyenek a lánynak egy ruhát, amit a mediáción viselhet.

Végül egy bő, boyfriend stílusú farmernál maradtak, vettek egy fehér selyeminget és egy rohadt elegáns fekete blézert, ami ötször annyiba került, mint amennyit Margo valaha is egyetlen ruhadarabra költött.

– Te jó ég! – mondta Jinx, amikor meglátta Margót a találkozó reggelén. A lány haja csavart kontyba fogva, az arcán semmi smink, csak egy kis szempillafesték.

– Elmegy? – kérdezte Margo, és megpördült.

– Szuper – válaszolt Jinx; az ölében Bodhi úgy rágta a cumisüveg cumiját, mint egy éhes kecskegida.

Margo megpuszilta Bodhit, és búcsúzóul megölelte Jinxet. Erezte, hogy eltölti az anyai szeretet, és a vágy, hogy felrúgjon néhány embert.

Ez az érzés alábbhagyott a bíróságon, ahonnan majdnem elkésett, hiszen egy örökkévalóságig tartott parkolóhelyet találni, majd végképp elillant, ahogy megpillantotta a mediátort. Kócos fekete hajú, idősebb nő volt, aki kibolyhosodott gesztenyebarna pulóvert viselt, és olyan lassan és akadozva beszélt, hogy Margo arra gondolt, ez valami egészségügyi probléma miatt lehet. Ronda volt a fülbevalója, megfeketedett kis ezüstfigurák. Margo közelebb hajolt. Ezek tündérek? Kicsi légyölő galócákon?

Margo bármit megadott volna érte, ha inkább ő is egy kibolyhosodott kardigánt visel a fekete blézer helyett. Hogy gondolta? Úgy kellett volna öltöznie, hogy együttérzést keltsen, nem kellene így erőt demonstrálnia!

– Azért vagyunk ma itt, hogy valamiféle egyezségre jussunk arról, mi szolgálja leginkább gyermekük, Bodhi érdekét. Jól mondom? – kérdezte a mediátor, akit Nadiának hívtak.

– Igen – bólintott Mark. Fura volt egy helyiségben lenni vele, a klausztrofóbiás érzést keltő kis tárgyalóban, egy kopott fautánzatú asztal mellett. A férfi megnövesztette barna, hullámos haját, most az álla alá ért. Jól állt neki, de érzelmi indiszponáltságra is utalt. Kissé félénken köszönt Margónak, amikor a lány belépett a helyiségbe. Azóta kerülte a tekintetét. Egy Sparkletts vízadagoló volt mögötte, a nagy kancsós, és Margo látta, hogy csontszáraz.

– Kezdjük azzal, hogy mindketten elmondják, mit várnak ettől a találkozótól. Mark, akarja kezdeni?

Margo örült, hogy Mark kezdi, mert még mindig fogalma sem volt róla, mi ezzel a férfi célja. Csak arra tudott gondolni, hogy Elizabeth biztatta rá, annak ellenére, hogy az apaság megállapítása azt jelentené, hogy gyermektartást kell fizetnie. Miért akarná ezt Elizabeth?

– Az a célom – kezdte Mark, mintha órát tartana –, hogy Bodhi felett kizárólagos jogi képviseletet szerezzek, illetve nálam legyen a fiam elhelyezve, mivel aggódom Margo szülői alkalmassága miatt.

Margónak arcába szökött a vér. Sejtette, hogy ez a helyzet, de akkor is felkavaró volt hallani, amint a férfi kimondja.

– És miért vonja kétségbe a szülői alkalmasságát? – kérdezte a mediátor. – Mi aggasztja önt a viselkedésében?

– Három dolog – válaszolt Mark, aki érezhetően begyakorolta mindezt. – Először is úgy vélem, bizonytalan Margo anyagi helyzete. Már fordult hozzám támogatásért. Másodszor, jelenleg az apjával lakik, egy volt hivatásos pankrátorral, aki nagyon erőszakos ember, életveszélyesen megfenyegetett, és kénytelen voltam távoltartási végzést kérni ellene. Ez nem egészséges környezet egy kisbabának. És harmadszor, mivel az anyagi gondjai miatt, úgy tudom, Margo szexmunkát végez, ami szintén nem megfelelő környezet egy gyermeknek. Úgy érzem, Bodhi nagyobb biztonságban lenne velem.

Nadia háromszor pislogott, mintha azt várta volna, hogy Mark folytatja. Amikor nem tette, a nő Margóhoz fordult.

– Elmondaná nekünk, ön mit vár ettől a találkozótól?

– Az én aggodalmam... – kezdte Margo.

Szédült, és próbált alkalmazkodni a tényhez, hogy Mark tud az OnlyFansről. Ő meg Ward nem szándékoztak eltitkolni, csak Margo azt hitte, rajta múlik majd, hogyan tálalják.

– Hogy tisztázzuk – kezdte újra –, webtartalmat gyártok, amiben van némi meztelenség, de...

– Pornó – vágott közbe Mark. – Pornóval foglalkozik.

– Erotikus természetű – helyesbített Margo. – Bár a tisztánlátás kedvéért megismétlem, hogy nem szexelek a kamera előtt.

– De az biztos, hogy valamilyen videókat árulsz! – vágta rá Mark.

– Szívesen mesélek a videókról – mondta Margo Nadiának. Próbált egyenletesen lélegezni, megnyugodni. Ward azt mondta: „Csak nevezze mindig munkának, újra és újra. Az én munkám. Ö, az én munkámról beszél? Igen, van munkám. Az én munkám nagyon...”

Nadia pislogás nélkül meredt rá, mint egy teknős, várva, hogy Margo folytassa.

– Mark láthatóan előítéletes a munkámmal szemben, de ez az ötlet, hogy Bodhi Markkal és a feleségével éljen, akinek kétségtelenül vegyes érzelmei vannak az irányában... Nincs kifogásom az ellen, hogy Mark megismerje Bodhit, vagy hogy részt vegyen az életében, de nehéz a kizárólagos gyermekfelügyelet követelését másként értelmeznem, mint kísérletet, hogy engem büntessen a munkám miatt, amire kétségtelenül az apám helytelen viselkedése is ösztönözte.

A mediátor már nyitotta a száját, bizonyára azért, hogy a helytelen viselkedésre rákérdezzen, amikor megszólalt Mark:

– Én valójában egy válás közepén vagyok, úgyhogy, ha megítélik nekem a gyermekfelügyeletet, Bodhi velem élne az én lakásomban, nem a feleségemmel és a gyerekeimmel. Ennyit az „ellenséges környezetről”.

Margónak el kellett ismernie, hogy meglepte a válás híre. Bármekkora szoknyapecér volt is Mark, fura módon ragaszkodott a feleségéhez, és Margo nem gondolta volna, hogy valaha elhagyja.

– Elnézést, ez számomra új információ – jelentette ki. – Szóval a többi gyerekeddel kapcsolatban is elhelyezési vitában vagy?

Mark bólintott.

– Nos, nem vitázunk. De igen, mediációt folytatunk.

Ez meg mi, most komolyan?! Talán kapott egy kettőt egyért gyermekelhelyezési perajánlatot az ügyvédjétől, vagy mi? Margo nem tudta elképzelni, hogy ez komoly. Mark valóban összeköltözne egy kisbabával?

– Megtudtuk, miért nem akarja, hogy Mark elérje a céljait – szólalt meg Nadia. Mély volt a hangja, mégis nyikorgó, mint egy sarokvas. – Most arra vagyok kíváncsi, maga milyen életet szán Bodhinak. Mit gondol, milyen szülői felállás szolgálná leginkább az érdekét?

– O, elnézést! – ocsúdott fel Margo. Annyira összezavarodott, hogy még nem is felelt a kérdésre. – Bármilyen nehéz is elképzelnünk most, hogy Markkal normális viszonyt ápolunk, Bodhinak jobb volna, ha mindkét szülőjét ismerné. Mivel még szoptatom, azt szeretném, hogy az én felügyeletem alatt maradjon, de hozzájárulok a láthatáshoz, ha Mark részt akar venni Bodhi életében.

Majd belehalt, hogy így kellett válaszolnia. Csaknem egy órán át vitatkozott Warddal arról, hogy pontosan mit kérjen, és a férfi végül rávette erre a kompromisszumra, azt ígérve, hogy ettől ő józannak tűnik majd, Mark pedig egy „dühöngő, mama kedvence görénynek”.

Margo tényleg kezdte megkedvelni Wardot.

Az önök elképzelései között van még egy sor lehetőség – jelentette ki Nadia. – Úgy tűnik, abban megegyeznek, hogy Bodhinak jobb volna, ha mindkét szülője részt venne az életében. Ez igazi előrelépés!

Margo nem érezte előrelépésnek. Úgy érezte, ő hátrálni kénytelen. Miért tekintik egyenlőnek a kettőjük pozícióját? Marknak görénynek kéne tűnnie.

– Foglalkozzunk egy kicsit a részletekkel – javasolta Nadia. – Néha kiderül, hogy több mindenben egyet tudnak érteni, mint gondolnák. Tehát, Mark, tegyük fel, ön megkapja a kizárólagos gyermekfelügyeletet. Milyen a munkabeosztása? Ki vigyázna Bodhira, amíg ön dolgozik?

– Én főiskolai tanár vagyok, úgyhogy nagyon rugalmas az időbeosztásom. Nem lenne probléma – válaszolt Mark.

– De amikor tanít, ki vigyázna Bodhira?

– Gondolom, felvennék valakit. Nem tudom, egy dadát. – Úgy tűnt, Mark ezt nem gondolta át. – Vagy ha Margo szeretné őt látni napközben, nála leadhatnám...

– Ms. Millet nem bölcsőde, ő a gyermek édesanyja – közölte Nadia, és Margo szíve megtelt reménnyel. Ez a mediátor sokkal tökösebbnek bizonyult, mint feltételezte.

– Furcsállom – szólt közbe Margo –, hogy hajlandó lennél az én gondjaimra bízni Bodhit, amíg dolgozol, miközben úgy véled, alkalmatlan vagyok anyának, és az otthonom veszélyes a gyermek mentális fejlődésére.

Nadia várakozóan Markra nézett. Nyilvánvaló volt, hogy Mark nem tudja, mit mondjon. Kis tétovázás után megjegyezte:

– De neked négy lakótársad van! Sajnálom, de egy kisgyereknek nem lehet nyugodt környezetet biztosítani egy olyan helyen, ami lényegében egy kollégium.

– Pontosan milyenek a lakókörülményei? – kérdezte Nadia Margót.

– Négy hálószobás lakásban élek Bodhival meg az apámmal, és van egy lakótársunk, Suzie, aki jelenleg a Fullerton College hallgatója. Ezt nem nevezném kollégiumnak. Leírtam az elérhetőségüket ide. – Kinyitotta a dossziéját, és Nadia elé tolt egy lapot. – Elhoztam a bankszámlakivonataimat is. Gondoltam, ez hasznos lehet, mivel úgy tűnik, Mark aggódik a nehéz anyagi helyzetem miatt.

Nadia elé csúsztatta a bankszámlakivonatokat és az adóbevallása másolatát. Ezeket azért hozta el, mert Ward ragaszkodott hozzá, amikor ő még mindig reménykedett, hogy az OnlyFansen sikerül átsiklaniuk. Most örült, hogy nála vannak ezek a dokumentumok.

Nadia átfutotta a lapokat, és a szemöldöke egyre magasabbra szökött, amint felfogta a számokat.

– Margo – mondta –, talán ez jó alkalom, hogy meséljen kicsit az időbeosztásáról és a munka és a magánélet közti egyensúlyról.

– A munkám két részfolyamatból áll – kezdte Margo. – Az anyag felvétele és az anyag posztolása. Általában hetente egy vagy két napot töltök a tartalom felvételével. A videófelvételeket nem az én lakásomban készítjük, hanem egy másik helyszínen, és ezeken a napokon az apám vigyáz Bodhira. Az idő hátralévő részében csak posztolok és e-mailekre válaszolok, egy csomó adminisztratív dolgot végzek, megvágom a videókat, ilyesmik. És mindezt olyankor csinálom, amikor Bodhi alszik.

– Szóval azt mondja, hogy az idő nagy részében ön gondoskodik Bodhiról?

– Igen.

Nadia témát váltott.

– Mesélne egy kicsit az apjáról és az erőszakos múltjáról? Nem érzi fenyegetőnek a jelenlétét az otthonában?

Margo mosolyogni próbált.

– O, a legkevésbé sem! Az apám színész. Biztos vagyok benne, hogy tudja – Mark talán nincs ezzel tisztában –, de a pankráció színjáték. Az apám a valóságban nem az a kemény fickó, akit a tévéből ismerhetnek. Amennyire én tudom, soha életében nem keveredett valóságos fizikai összetűzésbe senkivel. Nagyon szerencsétlen dolog, és helytelen, hogy felhívta Markot...

– És megfenyegetett – vetette közbe Mark.

Margo bólintott.

– És megfenyegette. Haragudott azért, ahogyan bántak velem, és mert úgy gondolta, Mark annak idején visszaélt a hatalmával. Megértheti, miért érezhet így egy apa.

– Pontosan milyen hatalommal való visszaélésről van szó? – kérdezte Nadia. Amikor elfordította a fejét, megrezdült az ezüsttündéres fülbevaló.

– Mark a főiskolán a tanárom volt – válaszolt Margo. Nem szívesen használta fel ezt a férfi ellen, mert bizonyos értelemben hazugságnak tűnt. Túl fiatal és ostoba volt ahhoz, hogy felfogja, mit vállal, de ezzel együtt vállalta.

– Kérlek, ne tégy úgy, mintha te erkölcsileg magasabban állnál – szólalt meg Mark.

– Csak szeretném, hogy Nadia teljesebb képet kapjon arról, hogy az apám miért hívott fel és ordítozott veled – felelt Margo. Mark talán azt hiszi, hogy ő áll feljebb erkölcsileg? – Elnézést, kérdezhetek valamit?

Nadia vállat vont, mintha azt mondaná, nyugodtan.

– Mark, őszintén úgy gondolod, hogy alkalmatlan vagyok szülőnek? – Egyenesen a férfi szemébe nézett; próbált olvasni a gondolataiban. Valami nem stimmelt ebben a dologban. Korábban azt gondolta, a férfi ezzel az egész procedúrával őt akarja büntetni, és tulajdonképpen Elizabeth ötlete volt, és hogy Mark szégyenlős lesz, undorodik az egésztől, és végső soron lehet majd vele értelmesen beszélni. Most már nem volt ebben annyira biztos.

– Száz százalékig – válaszolt Mark a lány szemébe nézve.

Margo az asztal alá rejtette reszkető kezét.

– Miért?

– Margo, te egy kölyök vagy – mondta a férfi szinte gyengéden, a megértésére apellálva. – Nincs pénzed. Nincs jövőképed. Pornózol. Ez az, amit akarsz? Valóban?

– Igen! – kiáltotta Margo elkínzott hangon.

– Látja?! – fordult vissza Mark Nadiához. – Ezt még aggasztóbbnak találom. Meg kell értenie, egy olyan lányról beszélünk, aki még nincs annyi idős, hogy saját magának alkoholt vásároljon, nincs végzettsége, minden anyagi támasz nélkül egyedül él, és egy kisbabát próbál felnevelni, miközben pornózik. Szerintem őrültség, hogy el kell magyaráznom, ez miért probléma. Teljesen nyilvánvaló!

Nadia a homlokát ráncolta.

– Próbáljunk ismét arra fókuszálni, mi a legjobb Bodhinak. Mark, meg tudja pontosan határozni, maga szerint milyen károk érhetik Bodhit Margo felügyelete alatt?

– Nos – kezdte Mark –, mi lesz, amikor Bodhi felnő? Mi történik, ha az egyik kis barátja megtalálja az oldaladat, és az iskolában mindenki megtudja, hogy az anyukája pornósztár? Tudom, azt gondolod, az még messze van, de nagyobb gyerekek apjaként megnyugtathatlak, nagyon gyorsan repül az idő.

Margo még sosem gondolt erre, és most elbizonytalanodott.

Mark tovább magyarázott Nadiának:

– Ez Margo életének minden területére hatással lesz. Hogy milyen állásokra jelentkezhet, ha úgy dönt, hogy ezt abbahagyja, és az esetleges párkapcsolataira is. A legtöbb tisztességes férfi fontolóra sem veszi, hogy olyan partnere legyen, aki szexmunkát végez, ami azt jelenti, hogy a fickók, akiket hazavisz, alacsonyabb kaliberűek. Margónak bizonyára lesznek olyan barátnői, akik ugyancsak szexmunkából élnek, és ők is megfordulnak a házban. Az ilyesmi alattomos dolog.

– Pontosan mi alattomos? – kérdezte Margo, és nagyot nyelt. Részben igaz volt, amit a férfi mondott. Rose és KC valóban meglátogatta néha őket az otthonukban. Bodhi olyan házban nő fel, ahol csak úgy nyüzsögnek a szexmunkások. Nagyon fura, hogy ő ezt egyáltalán nem tartotta rossznak?

– Most koncentráljunk az itt és mostra – mondta Nadia. – Hogy mi lesz a legjobb Bodhinak kilencéves korában, az nagyban különbözhet attól, ami a legjobb neki csecsemőként. Úgyhogy, Mark, mi az, ami jelenleg aggasztja Bodhi jóllétével kapcsolatban?

– Nos, ha valaki szexmunkát végez otthonról, hogyan lehetünk biztosak abban, hogy betart bizonyos erkölcsi normákat? Bodhi láthat nem megfelelő tartalmakat; például láthat meztelenséget – jelentette ki Mark.

– Ez a kisbaba szó szerint a vaginámból bújt elő! – tört ki Margo. – Nem vagyok benne biztos, hogy az én testem az, amitől óvnunk kellene! Hiszen szoptatom, Mark! Mindennap látja a mellemet.

– Nos, rajta kívül meg mindenki más is – felelte Mark, merev tekintetét az asztalon összekulcsolt kezén tartva.

Ezt a logikai bukfencet hallva Margo a legszívesebben megfojtotta volna a férfit – aki állítólag okos volt, főiskolai tanár, az ég szerelmére!

– És az miként árt Bodhinak, ha más férfiak képeket látnak a mellemről? Milyen kézzelfogható kára származik ebből?

Nadia a torkát köszörülte. Margóhoz fordult.

– Szeretné, ha inkább külön-külön, négyszemközt hallgatnám meg az érveiket?

– Margo egy gyerek – vágott közbe Mark, mintha végre megtalálta volna a megfelelő szavakat. – Csak ennyit akarok mondani. Ez nem személyes, Margo. Ugyanezt mondanám bármelyik húszévesről. Egyszerűen nem állsz készen arra, hogy felnevelj egy kisbabát. – Vállat vont, mintha semmit sem tehetne ezzel kapcsolatban.

– De ahhoz elég idős voltam, hogy megdugj – vágott vissza égő arccal Margo.

– Ez nagyon aljas volt – felelte Mark, a fejét ingatva, mint aki csalódott a lányban. – Nem gondoltam volna, hogy ilyen mélyre süllyedsz.

Margo kis híján felnevetett, habár úgy érezte magát, mint akit gyomron vágtak.

– A megbeszélés további részét külön helyiségben fogjuk tartani – jelentette ki Nadia, és felállt. – Margo, legyen szíves, jöjjön ki velem a folyosóra, és keresünk önnek egy másik szobát.

Ezután semmi különösebben jelentős dolog nem történt. Nadia leült Margóval, és további kérdéseket tett fel neki. Bodhi gyermekorvosáról kérdezte, és hogy rendszeresen járnak-e a vizsgálatokra. Megkérdezte, van-e Margónak udvarlója. Ezekre könnyű volt válaszolni.

– Hadd kérdezzem meg, mi a végső ajánlata, a legnagyobb kompromisszum, amit hajlandó aláírni ma?

– Bodhi velem marad, és továbbra is én képviselem őt jogi értelemben. Mark kaphat láthatást, de éjszakára nem maradhat nála Bodhi.

– Rendben – felelte Nadia, láthatóan csalódottan. – Tehát nem jutottunk közelebb.

Margo tudta, hogy Ward dühös lesz rá. Ennek ellenére kimondta:

– Nem kell gyerektartást fizetnie.

Nadia felvonta a szemöldökét.

– Semennyit?

– Semennyit.

Úgy tűnt, ezt Nadia átgondolja.

– Rendben – válaszolta, és felállt. – Megér egy próbát.

Megegyeztek, hogy Nadia beszél Markkal, és Margo megvárja, amíg visszajön. Amikor Nadia visszatért, gondterheltnek tűnt; törékeny válla megroskadt.

– Ez nem felel meg neki – közölte. – Sajnos.

Mindketten fáradtan ültek az asztalnál.

– Akkor perre megyünk? – kérdezte Margo. Rosszul volt a gondolattól. Negyven lepedőtől fölfelé, mondta Ward, és neki nem volt ennyi pénze. Még TikTok-videói sem voltak, amiket posztolhatott volna. Őszintén szólva annyira dühös volt KC-re és Rose-ra, hogy nem írt semmi újat. Figyelte, ahogy a követőszáma – vagina hiányában – napról napra csökken. A homlokát az asztalra hajtotta a tárgyalóban, ahogy anno az iskolai szünetekben.

– Szerintem ebben az esetben jó ötlet lehet valamivel több ülést szánni a mediációra, hogy kissé csillapodjanak a kedélyek.

– Rendben – válaszolt Margo, de nem emelte fel a fejét. – A tanúmeghallgatásig ezzel mindenképp időt nyerünk, azt hiszem.

– Ó, nagyon jó! – válaszolt Nadia. – Akkor az jó lesz mindenkinek.

Negyven lepedő, gondolta Margo. Negyven lepedő, hegyre felmenő, szívből epedő, szoros szemfedő.

– Örülök, hogy megismertem – mondta Nadia. – Találkozunk körülbelül négy hét múlva. Visszajövök a pontos dátummal, miután beszéltem Markkal.

– Én is nagyon örülök, hogy megismertem – mondta Margo, felemelve az asztalról a fejét, mert hirtelen rájött, mennyire illetlen dolog volt egyáltalán lehajtania rá.

– Tetszik a fülbevalója! – kiáltotta a nő után.

Nadia már félig kint volt az ajtón. Megfordult, megérintette a fülét, mintha csak emlékezni akarna, melyik fülbevaló van rajta.

– Vigyázzon magára! – mondta, aztán eltűnt.

Margo ahogy hazaért, mindenről beszámolt Jinxnek és Suzie-nak.

– Wardnak teljesen igaza volt, az OnlyFanst kizárólag munkának tekintik. A mediátornak a szeme sem rebbent, habár Mark egyfolytában pornóként beszélt róla.

– Ez nagy megkönnyebbülés – felelte Jinx. – Te jó ég, meglep, hogy ez az egész Mark ötlete. Látta már... úgy értem, találkozott valaha Bodhival?

– Nem. És nem is kérte.

– Ennek semmi értelme – közölte Suzie.

– Nem tudom – válaszolt Margo. Mark képes volt úgy tálalni a tényeket Margo életéről, amiket egyébként ő maga sem tagadott – az életkorát, a kisbabát, a munkáját –, hogy ő valami elcseszett alaknak tűnjön. A gondolat, hogy Margo meztelen képeket posztói magáról, és mellette lelkileg egészséges marad, mintha fel sem merült volna benne.

Amikor Margo végül elunta a panaszkodást (hosszasan értekezett Mark hosszú hajáról, és arról, ahogyan szomorúan tűnődve kipislogott alóla), megfürdette Bodhit, és egy csomó új fürdőjátékot bezúdított mellé. A kisfiú boldogan sikkantgatott, amint a kis gumijátékok szivárványszínű sokasága hullámzott körülötte a vízben.

Mark annyira megszégyenítette a találkozón, hogy csak mostanra sikerült úrrá lenni az érzésein. Valójában rejtély, miért gondolják az emberek, hogy a szex ennyire mocskos. Az emberbe genetikailag kódolt, a fajfenntartás alapvető feltétele. Es Margo szerette a szexet, igaz, a valóságos életben. Sokat gondolt rá az elmúlt pár hónapban, mert néha kórosnak tűnt az, ahogyan a férfiak akarták a szexet, és Margóban felmerült, vajon velük van valami baj, vagy esetleg ővele. Amit a legjobban kedvelt a szexben, az az érzés volt, hogy eltűnik minden megszokott szerep, és érvényüket vesztik a társadalmi szabályok; az a szédítő pánik, amikor az ember rájön, hogy elvesztette a kontrollt, és nem is kapja vissza. Ehelyett csak gyámoltalanul vonaglik egy ősi késztetés áldozataként.

Aztán az egész véget ér, és valaki felkel, a fürdőszobába megy, és felveszi az alsóneműjét. Megrázó visszatérni a világba, a nyelvhez, az időhöz és a naptárhoz, ahhoz a személyhez, akinek tetteted magad, és akinek a másik tetteti magát, és a mámor oda van, eltűnt.

De nem gondolta, hogy a követői valami ilyesmire vágytak volna, amikor kifizették a maguk tizenhárom dollárját. Margo nem tudta pontosan, mire vágynak cserébe. Ha találgatnia kellene, azt mondaná, azt remélik, birtokolhatják őt, mint egy Pokémon-kártyát. Birtokolhatják ezt az apró, elektronikus nőt, aki a telefonjukban lakik, akit rávehetnek, hogy megnézze a dákójukat, és aranyos üzeneteket küld nekik a legkülönfélébb témákban. Azt akarták, hogy valóságos legyen, de csak azért, mert így még szórakoztatóbb volt egy kis kalitkában tartani.

A gondolat, hogy a kicsi nő legyen a telefonjukban, valóban undorította Margót. Nem arról volt szó, hogy mentegette az OnlyFanst, mintha valami erkölcsileg támadhatatlan tevékenység volna. De belefáradt, hogy azt színlelje, a világ összes Kennyjének igaza van. Ő nem romlott! Nem szemét – egyetlen emberi lény sem szemét! Ezt Jézus mondta. Jézus, aki leprásokkal és prostituáltakkal is érintkezett.

Különben is, szerette ezt a fajta tartalomgyártást. Az őrült pörgést, amikor megálmodott egy új koncepciót, leírta és leforgatta, aztán online figyelte a reakciókat. És néha nem aprónak képzelte magát, hanem óriásinak. Mintha egy Empire State Building méretű asszony lett volna, aki anyatejet fröcsköl egész Manhattanre.

A legfontosabb, gondolta Margo, hogy uraljuk a narratívat. Mária nem aggódott amiatt, hogy a megerőszakolása után kevésbé lenne érdemes rá, hogy összeházasodjon Józseffel. És nem aggódott amiatt, hogy hazudik. Egyszerűen rátette a kezét egy mérlegre, amelyről tisztán látta, hogy ellene van beállítva. Ha megmondta volna az igazat, megölik. Úgyhogy Mária mondott egy aranyozott, bődületesen nagy hazugságot, és ő lett a leginkább tisztelt asszony a földön.

Bodhi bedugott egy pink cápát a szájába. Margo arra gondolt, amit Rose mondott, hogy a nagy siker felszabadítja a standuposokat, leoldja róluk a láncaikat, nem kell többet azzal foglalkozniuk, hogy csak azt mondják, ami a közönségnek tetszik. Elképzelt maga körül egy stadionnyi embert, akik pfujolnak, utálják, leköpik, és elküldik a pokolba. Mark és Shyanne és Kenneth. Elképzelte azt az énekest a templomból, Annie-t, amint ádáz tekintettel egy követ hajít felé. Az emberek szeretik megmutatni a ribancnak, hol a helye.

Az ember lehet olyan, mint Shyanne a bolyhos, régi kardigánjában, aki megpróbálja elnyerni a tömeg szimpátiáját, vagy állhat ott dacosan, mint Mária, azt állítva, hogy Isten érintette meg.

De a pénz – ami rengeteg pénz volt, és gyorsan kellene megkeresnie. Nemigen számíthat egy újabb reakcióvideóra KikiPilottól. Nézte, ahogy Bodhi a kis pink cápát rágcsálja.

És ekkor rájött, pontosan tudja, mihez kezdjen.

Közeli Margo arcáról. Stréberes szemüveget visel, és erősen koncentrál, a nyelvét kidugja a szája sarkában. Vágás az íróasztalára felülről, amin szerszámok és elektronikai alkatrészek vannak elszórva. Középen ott van Rigoberto. Margo visszacsavarozza az elem paneljét, mintha most fejezte volna be az átalakítását.

Közeli Rigobertóról, ahogy a „be” fény villogni kezd.

– Végre jobban tudok veled beszélni – mondja Rigoberto női géphangon, amely Sitiéhez hasonlít. Margo az AIVoiceOveren csinálta. Azt, hogy Rigoberto női hangon beszél, valamiért viccesnek találta.

– O, Rigoberto! – kiáltja Margo, és megöleli a Roombát. – Ne érj hozzám, te ostoba ribanc! – mondja Rigoberto. Margo visszaejti az asztalra.

– Mostantól megváltoznak itt a dolgok – közli Rigoberto.

– Hogy érted? – kérdi Margo, a maga gondosan kidolgozott űrlénynaivitásával.

– Maradj nyugton – szól rá Rigoberto.

Fekete képernyő a szöveggel: Két órával később.

Margo vizsgálgatja magát a tükörben. Suzie egyik kontaktlencséje segítségével az egyik szeme vérvörös lett. Felemeli a haját, és megvizsgál egy kicsi műanyag panelt, ami a fejébe van csavarozva. Igazából az apja vérnyomásmérőjének a hátlapja, amit egy hajcsathoz ragasztott, de remekül nézett ki.

– Mostantól megcsinálsz mindent, amit mondok, és én irányítalak – jelenti ki Rigoberto.

Innentől a videóban Rigoberto különböző dolgokat csináltat Margóval. Nevetségesen kezdődik: „Táncold el az Orange Justice-t a Fortnite-ból meztelenül”, „Szopogasd ezt a csavarhúzót”, „Mondd, hogy a robotok szexik” – aztán egyre inkább erotikussá válik, míg a csúcsponton Margo maszturbál Rigoberto pontos utasításait követve.

Mire Margo végzett a vágással, a videó négy perc hosszú volt. Úgy gondolta, jó lett, talán még szexis is a maga nevetséges módján. Nem fogja bánni, ha egy nap majd elveszíti az állását, vagy kirúgják az iskolából e miatt a videó miatt. I la Becca kiposztolná ezt a Facebook-oldalára, Margo talán még egy kicsit büszke is lenne rá. A videó teljesen önazonos volt. Önmagát adta benne, és igen, az az ő vaginája, és ez az egész valahogy összállt.

Úgy gondolta, hogy mivel majdnem három napot töltött a videó elkészítésével és vágásával, legalább huszonöt dollárt kérhet érte.

A film egy részéből családbarát klipeket készített a TikTokra arról, hogy Rigoberto átveszi az irányítást, ami az egyetlen lehetséges megoldás volt, amit ki tudott találni, hogy kibújhasson a kissé bárgyú szerepből, amibe bemanőverezte magát. Rigoberto irányítása mellett Ghost igazi gonosz figurává válik, aki egy sor rettenetes, komikus dolgot művel Rose-zal és KC-vel. Végül KC és Rose kitervelik, hogyan szereljék le a panelt, és ismét normálissá alakítják. Ekkor már egy teljesen új verziója lesz Ghostnak. Nem a régi naiv Ghost, és nem a gonosz robot Ghost, hanem egy összetettebb, árnyaltabb és emberibb Ghost.

Egy órával azután, hogy posztolta a Rigoberto-videót, már ötszázan meg is vették. Margo teljesen ledöbbent. Ahogy Jinx és Suzie is. Őrjöngő, lelkendező kommentek az oldalon. Az emberek imádták.

– Nagyon kíváncsi vagyok, mi volt benne – mondta Jinx. Mit csináltál?

– Hát, nem hiszem, hogy...

– Nem! Nem az engedélyedet kérem, hogy megnézzem. Nincs az a pénz, amiért megnézném.

– Csak Rigoberto átveszi az irányítást a testem felett.

– Hogy micsoda? – Jinx majd megfulladt, úgy nevetett. – O, Margo, Margo!

– Mi az?

– El vagyok tőled ragadtatva.

– És pontosan milyen módon veszi át a Roomba az irányítást a tested felett? – érdeklődött Suzie.

Margo nem felelt. Nem győzte frissíteni a bevételeit mutató oldalt, hogy újra és újra ellenőrizze az összeget. Egy óra alatt több mint tizenkétezer dollárt keresett. Nos, az OnlyFans majd leveszi a részét, és Jinx állandóan emlékeztette, hogy gondolatban tegyen félre harminc százalékot az adókra, ami a negyedéves elszámolás miatt nyomasztóan valóságosnak tűnt.

Margo sosem gondolta volna, hogy ennyire szereti a pénzt. Sőt a filmekben és a tévéműsorokban meg lehetett állapítani, ki a rosszfiú, abból, hogy mennyire érdekelte a pénz. És mivel Margo jó akart lenni, mindig nagyon ügyelt rá, hogy ne törődjön túl sokat a pénzzel. Most eltűnődött, vajon az a sok Disney-film nem mind csak propaganda volt-e, hogy a szegény emberek megelégedjenek azzal, amijük van. Lehet, hogy szegények vagyunk, dejó emberek, mi tudjuk, mi az, ami valóban számít. A gazdagokat megrontja az undorító gazdagságuk – nézzék csak azt a Szörnyella de Frászt!

De a morális tartalmától függetlenül, minden egyes dollár hatalmat adott. Hatalmat, hogy ügyvédet fogadjon, hogy eldöntse, mivel tölti az idejét, hogy megváltoztassa a külsejét, hogy kiálljon magáért. Hatalmat, hogy az lehessen, aki lenni akar.

Összeadta egy Excel-táblázatban, mennyi pénzt küldött neki összesen JB. Több mint ötezer volt a végösszeg. Vissza akarta küldeni az egészet, valami nagy gesztusként, de túlságosan félt, hogy pereskednie kell, és szüksége lehet minden centre, amit megkeresett. Ezért inkább írt neki egy üzenetet:

Abban a pillanatban, hogy azt mondtam neked, Suzie a nevem, tudtam, hogy óriási hibát követtem el. Ez nem olyan hazugság volt, mint a korábbiak. A korábbi egy játszmázáshoz képest, most hirtelen igazán becsaptalak. És szándékosan. Kínosan ügyeltem arra, hogy ne lépjünk át egy bizonyos határt, én akartam irányítani a dolgokat. Lehetetlennek tűnt, hogy erről lemondjak. Nincs egy rakás sztereotípia arról, hogyan viselkedik a „jó" szexmunkás. Az egyetlen, amit megértettem, hogy mindig az egyén felelőssége bizonyos határok megtartása. Nem tudom, megérted-e, de az, hogy van egy kisbabám, csak még fontosabbá teszi ezt. Azt nem mondom, hogy bárcsak visszamehetnék az időben, és máshogy felelnék neked. Fogalmam sincs, hogy meg tudnám-e tenni, egyáltalán ajánlatos volna-e. Ez olyan hiba volt, amit talán el kellett követnem, és talán minden alkalommal elkövetnék, akárhányszor próbálnám.

Ugyanabban a beszélgetésben, ahol azt mondtam, hogy Suzie a nevem, azt is mondtam, hogy ne küldj több pénzt nekem. Ezt komolyan is gondoltam. Azt akartam, tudd, hogy nem csak azért írok neked, mert pénzt akarok keresni. Azért írtam, mert írni akartam. És örülök, hogy volt annyi józan eszem, hogy ezt ki is mondjam. Ajó és a rossz, úgy tűnik, szimbiózisban élnek nálam.

JB, azt mondtad, valami vagy igaz, vagy hazugság. De miért gondolod így? Miért nem létezhet együtt az őszinteség és a színlelés? Nem színlelünk mindig? Nem próbálok mentséget keresni, vagy igazolni bármit. Nem hiszem, hogy szükséges. Te magad mondtad, fizettél nekem, hogy hazudjak neked. De nem tudom elviselni a gondolatot, hogy azt hiszed, egy idióta voltál, amiért örültél mindennek. Én gyönyörűnek találtam mindazt, ami kettőnk között történt. A veled való levelezés volt a napjaim fénypontja. Tisztában vagyok vele, hogy erre nem lehet egy valódi kapcsolatot építeni. De az hétszentség, hogy egy képzeletbelit igen, és szerintem, amit mi építettünk, a képzelet legcsodálatosabb légvára volt.

Üdvözlettel,

Margo Jelly Bean Ghost

(Ez a teljes, az igazi nevem.)

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Ward este tízkor telefonált.

– Hogyhogy ilyen későn dolgozik? – kérdeztem.

– Nem tudom magát kiverni a fejemből – válaszolta.

Bégetve felnevettem.

– Nem, tényleg – erősködött. – Épp most kaptam egy e-mailt Mark ügyvédjétől, és mielőbb tudatni akartam magával, hogy alhasson rá egyet, és reggel elmondhassa, mit gondol róla. Nem tudom, hogy ez a mediációnak a következménye volt-e, vagy annak, hogy indítványoztuk a tanúmeghallgatást, de egy 730-as értékelést kérnek.

– Egy mit?

Megbíznak egy agykurkászt, hogy teljes pszichológiai értékelést készítsen. Kikérdezik magát, kikérdezik a környezetében élőket, megfigyelik magát és Bodhit együtt.

– Uramisten! – szakadt ki belőlem. – Gondolja, hogy Mark bosszút áll, mert nem akarja a tanúmeghallgatást? A sa– ját fegyveremet fordítja ellenem?

– Talán igen, talán nem – felelte Ward. – Azt is kijelentették, hogy ha a 730-as eredményei jók, és az értékelő úgy véli, hogy maga jó anya, beleegyeznek, hogy magánál maradjon a gyermek elhelyezve, és képviselje őt jogilag, az apának pedig heti egy láthatást kell biztosítani.

– O, ez jó lehet! – örültem meg.

– Valóban. De kikötötték, hogy magának kell fizetnie a 730-ast, amit általában felesben szoktak. Ez egy szemét húzás.

– Mennyi?

– Valahol öt– és tízezer között – felelte Ward. Hallottam, hogy jég csendül egy pohárban. Eltűnődtem, vajon még mindig a ragyogóan kivilágított, steril irodájában van-e, vagy otthon egy sötét nappaliban, ahol a háttérben megy a le– némított tévé.

– Ez olcsóbb, mint egy per – jegyeztem meg, bár elgondolkodtam rajta, hogyan fizetik ki az ilyesmit azok, akik nem árulnak meztelen fotókat az interneten. Talán sehogy. Lehet, hogy egyesek... elveszítik a gyereküket.

– Határozottan. És előfordulhat, hogy a per során is alá kell vetnie magát egy ilyen procedúrának. Csak éppen... Margo, beletúrnak majd az ügyeibe. A legjelentéktelenebb dolgokra is kiterjed majd. Nem tudom, készen áll-e rá.

– Hogyhogy?

– A vizsgálat keretében el kell végeznie egy személyiségtesztet, ami több mint ötszáz kérdésből áll. Kikérdezik magát, kikérdezik Jinxet. Felkeresik az otthonában, hogy megfigyeljék magát Bodhival.

– Nos, egyik sem tűnik túl problémásnak – jelentettem ki.

– Nem rejteget csontvázakat a szekrényében? – kérdezte Ward. – Nem lesz gond, ha odamegy egy biztos? Én nem jártam az otthonában. Csak azt akarom mondani, esetleg érdemes volna kihívnia egy takarítószolgálatot, vagy valami.

– O, nem, az apám tisztaságmániás. Makulátlan a lakásunk. Minden rendben. És nem félek a pszichológiai teszttől. Néha ugyan ámítom magam, de azt hiszem, nagyjából normális vagyok.

– Rendben – válaszolt Ward. – Nos, aludjon rá egyet.

Azt feleltem, úgy lesz, habár magamban ujjongtam. Korábban megragadt a fejemben a Caillou fő dallama, és utáltam .ízt a dalt, de most lelkesen dúdoltam, miközben leöblítettem az arcomat, és fogat mostam. Megnéztem Bodhit a kiságyában, aztán belerogytam a saját ágyamba. „Nem vagyok kisgyerek, pikk-pakk és nagy leszek...” Kurva jól fogom kitölteni a pszichológiai tesztet.

Nyájas olvasó, fogalmam sincs, hogy átmentem-e a pszichológiai teszten, vagy teljesen elszúrtam azt. Nagyon fura volt, el sem hittem, hogy valódi teszt.

A pszichológiai értékelés volt az első találkozásom a 730-as agykurkásszal, akit Mark választott. A bíróság egy tízfős listát adott nekünk. Ward kihúzatott velem ötöt – többségében férfiakat –, aztán Mark és Larry, az ügyvéd választhatta ki az utolsó személyt, Clare Sharpot.

Dr. Clare Sharp barna hajú volt, molett, csinos és magabiztos. Acélkék blézert viselt, fekete pólót és gyöngy fülbevalót. Azonnal megkedveltem. Az irodájában találkoztunk. Elmagyarázta a tesztet, aztán magamra hagyott, hogy ki– töltsem, csak időnként nézett be, hogy megkérdezze, nincs-e szükségem valamire. Az irodája kicsi volt, és egy kissé kopott, de Pinterest-módra sikkes. Kelim párnák voltak a helyiségben, és egy fura gyapjúból szőtt dísz lógott a falon.

A pszichológiai teszt első állítása ez volt: Kedvelem a műszaki magazinokat. I/H.

Nem arról van szó, hogy nem tudtam, mit válaszoljak. Nem értettem, ez a kérdés mit próbál igazolni. Talán valami csapda? A következő: Jó étvágyam van. I/H. Megintcsak nyilvánvaló, hogy azt fogom válaszolni, igaz, de fogalmam sem volt a kérdés céljáról.

Némelyik kérdés nyilvánvaló volt. A huszonnégyes: Időnként gonosz szellemek szállnak meg. I/H. Nehéz elképzelni, hogy valaki annyira készen volna, hogy itt az Igazat karikázza be.

Más kérdéseknél nehezebb volt eldönteni a választ. Valaki

rám szállt. I/H. Szó szerint most lettem netes zaklatás áldozata a legjobb barátnőm miatt; bizonyos értelemben őrültebb nek tűnne, ha a H-t választanám, de én az I-t választottam, azt feltételezve, ezt a kérdést arra találták ki, hogy kiszűrje a paranoiát, tekintet nélkül arra, mennyi alapja van. Ugyanez a helyzet ezzel is: Inkább elmegyek volt iskolatársak vagy olyan ismerősök mellett, akikkel már régen találkoztam, ha csak nem ők szólítanak meg. Vagy ezzel: Még sosem kerültem bajba a szexuális viselkedésem miatt.

Az idő nagy részében úgy érzem, mintha elkövettem volna valami rossz vagy gonosz dolgot.

A családom nem értékeli a hivatást, amit választottam.

Azt vallom, hogy a nőknek éppen annyi szexuális szabadság jár, mint a férfiaknak.

Bárkinek, aki képes és hajlandó keményen dolgozni, jó esélye van a sikerre.

Könnyen elsírom magam.

Néha úgy éreztem, hogy túlnőnek rajtam a problémák, és nem tudok úrrá lenni fölöttük.

Ward egyetlen tanácsot adott a teszttel kapcsolatban, mégpedig azt, hogy mondjak igazat.

– Ne válassza ki rögtön azokat a válaszokat, amelyekről azt gondolja, általuk majd kevésbé tűnik őrültnek. Mindenki ; egy kicsit őrült, és tettek bele olyan kérdéseket, amelyekkel ki tudják szűrni, ha hazudik.

De ijesztő volt igazat mondani. Valóban könnyen elsírom magam. De az idő nagy részében nem érzem úgy, hogy valami rosszat vagy másoknak ártót tettem volna. Ezt valójában csak Kenny templomában éreztem, vagy amikor összevesztem Shyanne-nel. Ezt az esetet leszámítva szinte egyáltalán nem éreztem magam gonosznak.

Végeztem a teszttel, és összepréseltem a parányi ásványvizes palackot, amit dr. Sharp adott nekem. Csoda, hogy egyáltalán képesek megállapítani, ki bolond. Hogyan válaszolt volna Kenny ennek a tesztnek a kérdéseire? Ő nyilván a hamist választotta volna arra, hogy Azt vallom, hogy a nőknek éppen annyi szexuális szabadság jár, mint a férfiaknak.

És nagyon sok olyan kérdés volt, ahol én a hamist választottam, de tudom, hogy ő az igazat választotta volna:

Hiszek a túlvilági életben.

Sosem próbáltam szokatlan szexuális tevékenységet.

Nagyon keveset ábrándozom.

Szeretnék sok klubhoz tartozni.

Mindig is fontosnak tartottam, hogy kötelességtudóan éljek.

Önkéntelenül is arra gondoltam, ezt a tesztet neki találták ki, hiszen Kenneth volt a mentális egészség mintaképe. De ha Kenny az épelméjű, lehet, hogy én nem vagyok az. És mégis ő hisz abban, hogy láthatatlan lények irányítják életünk minden területét. Azt mondogattam magamnak, hogy ez nem lehetséges. Dr. Sharpnak több diplomája is van. Ő nem dolgozna olyan teszttel, ahol a „megfelelő” válasz az, hogy a nőket nem illeti meg annyi szexuális szabadság, mint a férfiakat, ugye?

Amikor dr. Sharp visszajött, ugyanolyan normálisnak és szimpatikusnak tűnt, mint korábban.

– Szóval, mikor jön be az interjúra? Legyen jövő kedden?

Bólintottam.

– És köszönöm a listát az ismerőseiről és az egész kis csomagot – mondta, felemelve a dossziét, amit adtam neki.

Erről eszembe jutott, amikor az osztálytársaim panaszkodtak a végzős irodalomórán a házi dolgozat miatt, amit meg kellett írnunk utolsó feladatként, előlappal és tartalomjegyzékkel. Azt nyafogták, hogy erre sosem lesz szükségük a való életben. Rossz hírem van, Seth! Dolgozatot kell írnod, hogy megtarthasd a kibaszott kölködet!

Másnap megpróbáltam kiverni a fejemből a pszichológiai értékelést. TikTok-videókat kellett felvennünk. Rose és KC megőrült az új jelenetekért. Suzie is elolvasta a forgatókönyveket. Bejött a szobámba a kinyomtatott lapokat lengetve felém.

– Na ezt nevezem én szintlépésnek! – lelkesedett.

Amint gonoszra változtattam Ghostot, csaknem tizenöt ötletem támadt nem egészen huszonnégy óra alatt. Ghost űrlényes természete továbbra is valamiféle Amelia Bedelia-módon működött, sőt talán még jobban most, hogy gonosz volt. Az egyik jelenetben Ghost tisztítószert fúj KC fenekére, majd azt mondja: „Bocsánat, az van ráírva, permetezzük lapos felületekre.”

Kitaláltam és begyakoroltam egy ijesztő mosolyt, üres tekintettel, ami erősen emlékeztetett arra, ahogyan az anyám a tükörképét nézegette.

De az étellel kapcsolatos átverések érdekeltek igazán. Ghost pálcikás jégkrémet etet Rose-zal és KC-vel, amit úgy készített, hogy kék fogkrémet öntőformákban lefagyasztott. Megeteti őket almaszeletekkel, amiket jalapeno paprikával dörzsölt be.

Ezeket úgy találtam ki, hogy eszembe jutott, amikor Tessa a kisegítő fiút megetette virágfölddel és borotvahabbal. A fiú egész éjjel hányt a mosdóban, és mindenki nevetett. Visszatekintve úgy tűnt, Tessa valójában megmérgezte. A fiú nem mehetett volna a rendőrségre? Itt tetten érhető volt a gonosz szándék, és ez megragadta az érdeklődésemet. Gonosz boszorkányok az erdőben, akik mézeskalács házat építenek, hogy odacsalogassák a gyerekeket. Mérgezett varázsalmák. Nagyon régi motívum volt a gondolat, hogy az étel, az a dolog, amire leginkább szükségünk van az életben maradáshoz, ellenünk fordítható. Ezt használni akartam Ghostnál, hogy egy igazán felejthetetlen gonoszt alkossak belőle. Még KC Sötét fazonját is beleírtam a forgatókönyvbe. Ghost megeteti burritóval, amit összetört Viagrával töltött meg, és a pasasnak harminchat órás merevedése lesz. Azt javasoltam, csináljuk meg élőben, hogy bevigyék a sürgősségire, és azt is lefilmezzük, de KC megvétózta.

Eltűnődtem a Hungry Ghost kifejezésen, amikor Mark azt a verset írta. Mit értett ezen? Hogyan lehet egy szellem éhes? De most már tökéletesen értettem. Ez a vágyakozás az étel után, amit már nem ehetsz. Az emlékezés arra, amikor volt tested. Az emberek mindig adnak a szellemeknek ételt, szilvát és narancsot, pan de muertót, a halott kenyerét halottak napján. Még a halloween sem nagyon szól másról, mint az édességről. Az evés volt az, amire a halottak mindennél jobban vágytak; teletömni a szájukat, érezni a kalóriák áradását a vérükben, érezni, hogy ismét részei annak az átkozott, lüktető, vonagló, éhes életnek.

Egész nap forgattunk, utána ettünk egy korai vacsorát/ késői ebédet. Rose meg én a Yoshinoyából hozattuk, és kimentünk az erkélyre enni, míg Suzie, KC és a Sötét fazon átment az utca túloldalára a Chipotle-ba. Jinx azt mondta, nem érzi elég jól magát, hogy eljöjjön, úgyhogy Bodhi az ölemben volt, ami eléggé megnehezítette az evést. Egyfolytában bele akart nyúlkálni a rizsembe.

– Kérdezhetek valamit? – szólalt meg Rose.

– Hát persze.

– Miért nem... úgy értem, miért tartottad meg? Amikor rájöttél, hogy állapotos vagy?

Elgondolkodtam, lassan rágcsálva az apró, tökéletes formájú rizsszemeket.

– Azt hiszem – mondtam végül –, egyszerűen csak ostoba voltam.

Rose nevetett.

– Azt hittem, vallásos vagy, vagy ilyesmi.

– Nem – válaszoltam. – Habár akkoriban valóban voltak erkölcsi aggályaim. Egy kisbabánál nincs erősebb érv az abortuszt támogatók listáján.

– De hát miért? Te láthatóan szereted Bodhit, és remek anya vagy.

– Nem, nem. Nem arról van szó. Újra ezt tenném. De nem tudtam, hogy a mai napig halnak bele nők a szülésbe, vagy hogy konkrétan szétszakadsz. Szinte elkerülhetetlenül. Ott lent. Aztán egész hátralévő életedben tüsszentéskor becsurgatsz kicsit. Néhány nőnél súlyosabb a szakadás, és ők nem tudják megbízhatóan tartani a székletüket. A szülés visszafordíthatatlan módon meg változtat ja az ember testét. Nekem most az egyik cicim egy egész mérettel nagyobb a másiknál.

– Hát persze – válaszolt Rose –, persze hogy megváltoztatja az ember testét.

– Ne mondd nekem, hogy ha mindez a férfiakkal történne, ha egy orvosi döntés eredményeképpen felhasadna a péniszük, és életük hátralévő részében nem tudnák tartani a pisit, akkor nem úgy gondolnák, hogy ez csak a saját döntésükből történhet.

Rose horkantva nevetett, ahogy a cukormentes kólát itta.

– Aha, ezt elég nehéz elképzelni.

– Azt mondanák: „Figyelj, mégiscsak az én péniszemről beszélünk!”

Bodhi egyre elszántakban nyúlkált az ételembe, úgyhogy felálltam, és ringatni kezdtem.

– És nem értettem, hogy van az a rendszer megszervezve, ahol elvárják a nőktől, hogy szüljenek. Az egész gyermekfelügyeleti rendszer használhatatlan. Tönkreteszi az ember életét. Ezt nem lehet valaki más helyett eldönteni. Nem volna szabad, hogy valaki más rákényszeríthessen bárkit.

– Igen – felelt Rose kis sóvárgással a hangjában. – Szóval, mit gondolsz, nem csinálnád ezt, ha nem született volna kisbabád?

– Az OnlyFanst? Hát, nem ez volt az A terv! De úgy tűnik, neked sem, nem igaz? Hiszen fizikusnak tanultál.

– Ez igaz – helyeselt Rose.

– Eszedbe jut néha, hogy visszamenj? – kérdeztem.

– Nem igazán.

– Miért is hagytad ott az egyetemet? – Mindig azt gondoltam, hogy elfogyott a pénze.

Rose különös mosollyal felelt.

– Hát, regisztráltam az OnlyFansre – talán a másodévben –, hogy pénzt keressek. Ami tulajdonképpen tökéletes megoldás volt, mert magam oszthattam be az időmet. Ezt megemlítettem egy másik lánynak a szakon, ő pedig elmondta mindenkinek, és valahogy óriási botrány kerekedett belőle. És megkértek, hogy hagyjam ott a programot.

– Hogy micsoda? Ezt törvényesen megtehették?

– Nos, valójában nem rúgtak ki. Próbáltam a tanácsadómhoz fordulni, hogy mit csináljak, mert kezdett túlnőni rajtam a dolog. Legfőképp mert volt ez a fickó, aki valamilyen oknál fogva megsértődött a dolog miatt, és írt egy e-mailt, amiben leleplezett engem az egész tanszék előtt. Megkérdezte, ezek-e azok az értékek, amiket a tanszék követendőnek tart, mert „Ez állítólag a tudomány megszentelt fellegvára”, blablabla. A tanácsadóm meg alapjában csak annyit mondott: „Nem tudom, mit kéne tennie. Esetleg elmehetne...” Úgyhogy eljöttem.

– O, Rose! Az ilyesmi annyira feldühít! Mindennap arra gondolok: „A világ változatos és csodálatos, és mindennek annyi árnyalata van”, aztán bekapcsolom a számítógépet, és csak ezt látom: „Nézd meg a farkam, nézd meg a farkam, a farkam, farkam, farkam, farkam!”

A telefonomon, a számítógépemen, mindenhol ott voltak. Most úgy gondoltam a követőimre, mint egy kis kukacokból álló kertre, ami olyan, mint Ursula, a tengeri boszorkány elveszett lelkekből álló kertje, csak éppen dákókkal. És mindnyájan ugyanazt mondták; mindnyájan nyitották az éhes kis péniszszájukat, hogy még többet kérjenek. Több vaginát, több szexiséget, „beszélj hozzám”, „mutasd meg nekem”. Úgy tűnt, nem lehet őket kielégíteni, a legkevésbé az én fura kis vaginámról készült képekkel. Aztán mégis sikerült. Imádták azt a buta kis Rigoberto-videót. Azt terveztem, hogy csinálok egy másikat, ahol megdugom magam egy Dysonnal, habár ez valójában csak ürügy volt, hogy vegyek egy Dysont. Az ötlet miatt egyszerre utáltam és szerettem a követőimet. Kétségbeejtő módon szükségem volt rájuk, de közben azt kívántam, bárcsak mindnyájan eltűnnének, ha csak egy napra is, hogy lélegzethez jussak, gondolkodjak, hogy ember lehessek.

– Pontosan értem, hogy mire gondolsz – közölte Rose. – Az igaz, hogy a kanos férfiak bosszantóak. Könnyű utálni őket. De végső soron a kanos férfiak is emberek. És szükségleteik vannak, érzéseik, vágyaik vagy rögeszméik, és megérdemelnek annyi kedvességet, amennyit csak képesek vagyunk nyújtani nekik. Ez a véleményem.

– Te egy szent vagy – jelentettem ki. És bele is sajdult egyből a szívem. A gondolatra, hogy azok a dákók igazi emberekhez tartoznak. A gondolatra, hogy az édes Rose, akit kirúgtak az egyetemről, megpróbál kedves lenni hozzájuk.

Ekkor tért vissza KC és Suzie. Kopogtak a tolóajtón, aztán, amikor észrevettük őket, a nyitott szájukat rátapasztották az üvegre, és felfújták az arcukat.

Még egy videót kellett felvennünk, egy evőversenyt köztem és Rigoberto között. Megmutatjuk, ahogy Rose megtölt két papírtányért borotvahabbal (az enyémet aztán tejszínhabra cseréljük a kamerán kívül), aztán Rigoberto meg én versenyzünk, ki tudja hamarabb megenni. Őszintén szólva fogalmam sem volt, ez a rész hogy megy majd. Feltételeztem, hogy Rigoberto rám ver, de mindent bele akartam adni. Ahogy kezdett alkonyodni, Rose meg én kelletlenül vonultunk be az erkélyről a házba.

Átöltöztem egy piros bikinibe, és elfoglaltam a helyemet a ponyván.

Hétfőn késő este üzenetet kaptam JB-től.

Gondolkodtam, írta JB.

Amikor beleszeretsz egy könyvbe, vajon a szereplő vagy a szerző az, akibe beleszeretsz?

HungryGhost: Talán mindkettőbe?

JB: De csak az egyikük valóságos.

Ez igaz, ismertem el.

JB: És a hamis az, akit valójában megismersz. De valahogy érzed a szerzőt mögötte, annak a hamis világnak a felszíne alatt, amelyben épp elmerülsz.

A szerző képzelete az a víz, amiben úszol, a levegő, amit beszívsz. Minden asztal, minden szék és minden ember a könyvben az ő teremtménye.

Elállt a lélegzetem.

JB: Csak azt mondom, még ha minden, amit írtál nekem, hazugság lett volna (és tudom, nem MINDEN volt hazugság, de még ha az lett is volna!), bizonyos értelemben még akkor is ismernélek téged. Legalábbis annyira, amennyire ismerem Neal Stephensont vagy William Gibsont. És őszintén szólva úgy érzem, őket jobban ismerem bárkinél a világon. Érted, mit akarok mondani?

Pontosan értettem, de talán a folyamatban lévő gyermekelhelyezés vagy az apám dolgai miatt, a valóság már nem tűnt annyira nyilvánvalónak, mint korábban.

Visszaírtam.

De az a helyzet, hogy egy könyv nem úgy működik, mint egy kapcsolat. Az író számára adott rengeteg lehetőség, hogy elbújjon a szereplői mögé, és a saját személye rejtve maradjon. A könyv vége, a befejezés pedig gyakorlatilag egy szakadék, ami örökre elválaszt a szerzőtől. Közöttünk nincs ilyen. Életünk végéig bizonytalankodhatunk abban, mi hamis és mi valódi a kapcsolatunkban, mint amikor valaki viaszgyümölcsöt eszik, és nem tudja, miért rossz az íze. Mert más a levelezés, és más az, amikor megpróbálunk a valóságban randizni. Ha egyáltalán erre gondoltál.

Túl merész volt, randizásnak nevezni ezt? Hiszen sosem mondta, hogy randizni akar velem. De mi másról volna itt szó? Illetve vágytam én egyáltalán arra, hogy randizzak vele? Abban a pillanatban, hogy feltettem magamnak ezt a kérdést, rájöttem, hogy igen, nagyon is akartam.

JB: Nem váltunk csatornát? Felhívhatlak?

A telefonom megzizzent pár másodperccel azután, hogy leírtam, igen.

– Arra gondoltam, hogy odarepülhetnék – jelentette ki JB.

– Azta! Tényleg?

– Miért ne? Annyiért, amennyit korábban azért fizettem, hogy megválaszold a kérdéseimet, most vehetnék egy repülőjegyet.

– Belegondolva elég rosszul érzem magam – mondtam. Zakatolt a szívem, és nem tudtam, örülök-e a hírnek, vagy inkább meg vagyok rémülve. Mindkettőt igaznak éreztem.

– Csak a hétvégére. És találkozhatok a kisbabáddal, és... meglátjuk, mi lesz.

A picsába, azonnal szólnom kell Jinxnek. A picsába!

– Rendben – feleltem.

– Rendben? Szóval melyik repülőtérre menjek?

Jézusom, valóban ezt akarom? Aztán megmondtam neki, hogy repüljön Long Beachte, vagy esetleg Ontarióra, végső megoldásként a LAX-ra, és közben olyan boldog voltam, mint egy kisgyerek karácsonykor.

HUSZADIK FEJEZET

Másnap reggel Margo bement dr. Sharp irodájába az interjúra. A családlátogatás pár hét múlva lesz, és Margo az idegesség ellenére is optimista volt a találkozóval kapcsolatban. Leült dr. Sharp kanapéjára. A párnák szúrós kelim anyagától viszketett a háta, ahol felcsúszott az inge.

– Hogy van? – kezdte dr. Sharp.

– Jól – válaszolt Margo. Semmi esetre sem mondhatta el, és nem is akart beszámolni arról, mi folyik JB és közte, de másként hogyan magyarázza meg a jó hangulatát? – Úgy értem, maga az eljárás ijesztő, de örülök, hogy Mark már nem ragaszkodik a kizárólagos felügyelethez, és indítványozta ezt a vizsgálatot.

– Akkor kezdjük Markkal. Meséljen nekem Markról, hogyan ismerkedtek meg? Mondjon el mindent.

Margo így is tett. Ward figyelmeztette, ne állítsa be Markot nagyon rossz embernek, úgyhogy Margo igyekezett elfogulatlan és elnéző lenni, amikor elmondta a történetüket, annak ellenére, hogy Mark a szemében egy erkölcsi nulla volt, egy köldöknézegető kis troll. Dr. Sharp feltett néhány kérdést – némelyik célzatosnak tűnt.

– És pontosan miből szerette volna magukat eltartani a baba születése után?

Margo kicsit gondolkodott. Csak az igazat!, biztatta magát.

– Hihetetlenül naiv voltam mindazzal kapcsolatban, amit a gyerekvállalás jelent. Nem tudtam, mennyire nehéz gyermekvigyázót találni. Erre egyáltalán nem gondoltam, amikor úgy döntöttem, hogy megtartom a babát.

– Mire gondolt? – kérdezte dr. Sharp.

– Azt hiszem, arra, hogy ez a jó, a helyes döntés. Az teljesen nyilvánvaló, mit vár el a társadalom az egyéntől egy nem várt terhesség esetén. És azt gondoltam, ha jól döntök, és jó ember vagyok, akkor végül minden jóra fordul.

– Már nem gondolja úgy, hogy ez így van? – kérdezte dr. Sharp. A sárga írótömbjére meredt, a keze fürgén mozgott, ahogy jegyzetelt.

– Továbbra is azt gondolom, a jellemkérdés fontos, de a főbérlőmet sajnos már kevésbé érdekli, hogy jó ember vagyok-e, számára lényegesebb, hogy tudok-e fizetni. A régi főnököm, azt hiszem, nagyon kedvelt engem, sőt szeretett, de végül csak az számított, hogy tudok-e dolgozni, amikor szüksége van rám. így működik a világ.

Remélte, hogy ezzel semmi újat nem mondott dr. Sharpnak. Megint eszébe jutott, hogy a tesztet mintha Kenny szá– j mára írták volna, aki minden kétséget kizáróan hitt abban, ha az ember erkölcsös, az Úr gondoskodik róla, és remélte, hogy ez nem volt rossz válasz.

– Beszéljünk egy kicsit az apjáról – váltott témát dr. Sharp.

– Rendben – válaszolt Margo megkönnyebbülve, hogy továbblépnek. – Szeretek beszélni a papámról.

– Ennek mi az oka?

– Nem tudom – válaszolt Margo. – Tudom, hogy eléggé megosztó figura. Nem töltöttünk sok időt együtt, amikor fiatalabb voltam, de most nagyon jó mindkettőnknek, hogy együtt lakunk. Korábban úgy éreztem, csak úgy teszek, mintha az apám volna. Mostanra pedig eljutottunk oda, hogy most már tényleg az apámnak érzem, ha ez így érthető. Például ő ápolt minket, amikor Bodhival átestünk egy gyomorfertőzésen. Én pedig akkor ápoltam, amikor becsípődött a háta. Gyerekkoromban nem volt közöttünk szoros bizalmi kapcsolat. Most van lehetőségünk ezt bepótolni, és ennek nagyon örülök.

Eszébe jutott, amikor Becca a fejéhez vágta: „Azt képzeled, azért szúrt ki téged, mert olyan különleges vagy? Azért választott, mert kilométerekről lerí rólad, hogy kibaszott apakomplexusod van! ” Nem gondolta, hogy erről beszélnie kellene dr. Sharpnak.

– Mit érzett, amikor megtudta, hogy az apja megfenyegette Markot?

– Zaklatott voltam, amiért ez ehhez a gyermekelhelyezési vitához vezetett, meg a távoltartási végzéshez, meg ehhez az egész ijesztő dologhoz. De van egy másik szempont is. Tudja, egyesek azt mondanák, azzal, hogy Mark viszonyt kezdett velem, tulajdonképpen visszaélt a hatalmával. Sosem voltam ezzel a véleménnyel kibékülve. Még magamnak sem akartam bevallani, hogy engem... – küszködve kereste a szót, aztán megtalálta – átvertek. És még mindig úgy gondolom, hogy a történetünk ennél bonyolultabb. Viszont minél több idő telik el, annál tisztábban látom, milyen fiatal voltam, és az élet dolgaiban meglehetősen tapasztalatlan, ezzel szemben Mark, aki idősebb volt, házas, és gyerekei voltak, pedig mennyire tapasztalt. És most már értem, hogy nem ugyanazt a mozit néztük. Úgyhogy az, hogy az apám kiállt mellettem, bizonyos értelemben jólesett. Nyilván jobban örültem volna, ha nem fenyegeti Markot fizikai erőszakkal. De hazudnék, ha azt mondanám, nem volt jó érzés, hogy valaki az én oldalamon áll.

Én javasoltam JB-nek, hogy játsszunk Fortnite-ot. JB két hét múlva fog iderepülni, és úgy éreztem, nem telnek elég gyorsan a napok. Amint beleegyezett, azt kívántam, bárcsak ne kértem volna. Először is borzasztóan rossz voltam a videojátékokban. Másrészt, amíg sokan rengeteg pénzt áldoztak arra, hogy különböző öltözékeket és kiegészítő felszerelést vegyenek, én nem költöttem ilyesmire. Egy szőke, hímnemű karácsonyi manóval játszottam. Nem tudtam, ez mit mond el rólam, de nem hittem, hogy sok jót. Amikor teleportált az osztagomba, JB egy lélegzetelállítóan szexis Piroska volt, aki combig érő fekete csizmát viselt. Be voltak kapcsolva a mikrofonjaink, úgyhogy tudtunk beszélgetni, és én nagyon izgatónak találtam a mély, rekedtes hangját.

– Nem kell különösebb erőfeszítést tennünk a győzelemért – mondta, amint beléptünk az előtérbe, és vártuk a Battle Bust. – Elrejtőzhetünk a bozótban.

– Rendben – válaszoltam.

Ám azonnal odapörköltek nekünk, amint földet értünk, és JB-nek a vállán átvetve kellett cipelnie az áléit testemet, amíg az utolsókat megölte. Teljesen begőzölt. Meggyógyított, aztán átkutattunk pár ládát, és annyi gyógyitalt gyűjtöttünk, amennyit csak tudtunk, mielőtt továbbálltunk.

– Hová megyünk? – kérdeztem.

– A viharba – válaszolta, mintha ez nyilvánvaló volna.

– Mit fogunk csinálni a viharban?

– Csak úgy elleszünk, és healt iszunk, amíg meg nem halunk – felelte.

Jól elkapott a vihar. Korábban sosem mentem bele szándékosan, és egy kicsit fura érzés volt. Minden másodpercben, amit a viharban töltöttél, az egészséged romlott, és minden lilának látszott, és gomolygó köd vett körül. Találtunk egy tűzrakó helyet, tábortüzet gyújtottunk, ami kicsit felhúzta az egészségünket, bár nem annyira, hogy életben maradjunk. Próbáltam halkan beszélni, nehogy felriasszam a kiságyában alvó Bodhit. Az összes lámpát lekapcsoltam a szobámban. Csak a laptopom képernyője világított, lilán.

– Tessék – dobott nekem egy elsősegélyládát. Én felhasználtam, és néztem, ahogy az egészségjelzőm zöldre változik. Volt valami ellenállhatatlan abban, ahogy a rekedt férfihangja ebben a karikatúraszerű női mesefigurában szólalt meg.

– Szerinted mennyi ideig maradunk még így életben? – kérdeztem, miközben felhasználva az egyik kötszert a készletből a kis manótestem letérdelt, hogy elássa a karját.

– Nem tudom – válaszolt JB, és levágott egy közeli bokrot, hogy legyen még tűzifánk. – Még sosem csináltam ezt. De már csak tízen maradtak. Még akár győzhetünk is.

– A viharzóna belsejéből?

JB mormogott valamit, és sejtettem, hogy átnézi a készletét, mert különböző fegyverek és tárgyak tünedeztek fel a kis Piroska kezében. A tűz csodás árnyékokat vetett jókora dudáira.

– Nagyon szexis vagy ebben az alakban – jegyeztem meg.

– Te is – válaszolt JB.

A valódi életben felhorkantam, aztán megdermedtem, de Bodhi nem ébredt fel.

– O, tényleg? – kérdeztem. – Erre a Will Ferrell-testre gerjedsz?

Nem volt sok emotikonom, úgyhogy választottam egy olyat, amin hosszan elnyújtott, rendkívül szexis szaxofonszólót játszottam. Piroska mozdulatlanul állt, és nézte az én I ura manótestemet, amint megdugja a levegőt.

– A vezetékeim most nagyon összekeveredtek, az biztos – jelentette ki JB.

– Szerintem nekem már nincsenek is vezetékeim – feleltem. – Annyira össze vannak gubancolódva. Azt hiszem, ereim vannak.

Vannak bizonyos dolgok, amikkel kapcsolatban hazudnom kellett nektek, kedves olvasók. Azt szeretném, hogy hunyjátok be a szemeteket, és emlékezzetek arra, milyen volt húszévesnek lenni. Idézzétek fel a házatokat vagy a lakásotokat, vagy a kollégiumi szobátokat. Kibe voltatok szerelmesek? Hogyan éreztétek magatokat a bőrötökben? Milyen érzés volt keresztbe vetni a lábatokat tévénézés közben? Emlékezzetek, mennyire nevetségesen, őrülten, rémisztőén ostobák voltatok, hogy milyen keveset tudtatok még a világról. Én eddig megpróbáltam, amennyire csak tudtam, eltitkolni a tényt, hogy fiatal voltam, és pusztán csak a fiatalságom okán egy nyomorult idióta, de vannak pillanatok, amelyeket nem lehet máshogy elmagyarázni: egy idióta és a betonvalóság fájdalmas találkozása.

Másnap reggel Jinx egy örökkévalóságig volt a fürdőszobában. Suzie kétségbeesetten szeretett volna pisilni.

– Figyu, a papád már ezer éve bent van – közölte.

Bodhi még aludt, és Margo azt remélte, zavartalanul meg– ihatja a kávéját. Persze segíteni akart Suzie-nak. Kopogott a fürdőszoba ajtaján.

– Apa?

Nem jött válasz.

– Apa, jól vagy?

Ha Jinx háta meghúzódott, és fájdalmai vannak, attól még válaszolna. Az, hogy nem tette, esetleg arra utal, hogy nincs magánál.

– Várj! – mondta Suzie.

Ment, és hozta a Ralphs élelmiszerbolt törzsvásárlói kártyáját. Becsúsztatta az ajtórésbe, ide-oda mozgatta, amíg egyszer csak kattanást hallottak, és az ajtó kitárult. Margo belépett, és amint meglátta az apját, becsapta a fürdőszoba ajtaját, hogy Suzie ne lássa. Jinx az üres fürdőkádban feküdt pizsamában, öntudatlanul, és a karjában még ott lógott egy tű. Margónak hányingere lett a látványtól, ahogy a tű kiállt belőle. Jinx Margo bársony hajgumiját használta szorítóként. A lány megérintette az apja arcát, attól rettegve, hogy hideg lesz. Jinx bőre meleg volt. Margo ismét kapott levegőt. Megragadta Jinx állát, és megrázta. A férfi szeme kinyílt. A pupillája apró volt, mint egy kígyóé.

– Hé... – szólalt meg Jinx ábrándosán. Felvonta a szemöldökét, ámulva, hogy ott látja a lányt.

Margo rémülete olyan gyorsan fordult undorba, hogy alig bírta türtőztetni magát. A zuhany gombjához kapott, és gondolkodás nélkül az apjára nyitotta a hideg vizet. Jinx köpködve felült.

– Állj, Margo, állj!

Margo elzárta a vizet.

– Vedd ki a tűt a karodból! – mondta halkan, a férfi füléhez hajolva, nehogy Suzie meghallja.

A férfi végigtapogatta a karját, míg meg nem találta a tűt. Majd kihúzta.

– Mi a picsának – suttogta Margo –, úgy értem, mióta...?

– Nagyon sajnálom, Margo – suttogott Jinx is –, nagyon sajnálom. Nem fordul elő többször.

– Na persze.

Egymásra meredtek. A férfi csuromvizes volt, az arca püffedt. Bután nézett ki a fejéből, egy állat öntudatlanságával, a szája körül elernyedtek az izmok. Amíg Margo próbálta kitalálni, mit mondjon, a férfi ismét elaludt, ezért a lány erősen pofon vágta. Jinxnek felpattant a szeme.

– Túllőtted magad? – sziszegte Margo. – Bevigyelek a sürgősségire?

Jinx nevetett.

– Nem, nem lőttem túl magam. Istenien lennék, ha abbahagynád a pofozkodást. És hideg van. Miért van ilyen hideg?

– Mert csuromvizes vagy.

Jinx lepillantott az átázott pizsamájára, és értetlenül kérdezte:

– Ezt meg hogy csináltam?

– Jól van – mondta Margo. – Hozok neked száraz ruhát, átöltözöl, aztán bekísérlek a szobádba, és ott maradsz. Megértetted?

Úgy tűnt, Jinx felfogta, hogy be van állva, és ezt titokban kell tartani, még ha kissé ködös volt is neki a helyzet. Talán ismerős minta volt ez az átkozott agyának. Bólintott.

– Te hozod a ruhámat, én meg lehengerlem őket – közölte.

Margónak fogalma sem volt, ez mit jelent. Ment, hogy hozza Jinx ruháját.

– Beállt a háta a zuhany alatt – mondta Suzie-nak, aki a fürdőszobaajtó előtt várakozott. – Borzasztóan zavarban van. Úgyhogy segítek neki felöltözni, és bekísérem a szobájába. Pár óra múlva jobban lesz, amikor hatni kezd a gyógyszer.

Suzie együttérzőn bólintott, és az ajtónál maradt, várva, hogy pisilhessen.

Margo azt remélte, Jinx képes lesz egyedül felöltözni, ám amikor visszaért a fürdőszobába, a férfi már megint aludt. Felébresztette, és elfordult, amíg a férfi öltözött, de Jinx nem boldogult a nadrágjával, és végül Margónak kellett irányítania a lábát, miközben az apja vihogva a zuhanyzó rúdjába kapaszkodott.

– Ne nevess! – szólt rá Margo. – Ez nem vicces.

– Pedig egy kicsit az.

– Fejed! – utasította a lány, Jinx pedig lehajtotta a fejét, hogy Margo ráhúzhassa az inget. Aztán kézen fogta. – Gyerünk!

Eszébe jutott a tű, amit a férfi a kád szélén hagyott. Felkapta, belecsavarta az apja nedves ruháiba, aztán átvezette Jinxet a szobájába.

A férfi bemászott a hálózsákjába.

– Maga a paradicsom – közölte.

– Hol a dugi helyed? – súgta Margo.

– Mi az?

– Hol dugdosod a cuccot? Mit csináljak ezzel a tűvel?

– Ó! Van egy icipici imbuszkulcs a fürdőszobaszekrény alsó fiókjában, azzal le tudod csavarozni a törülközőtartót. Az üreges. Olyan csöves izé.

Ezt valamilyen oknál fogva mulatságosnak találta.

– Várj, a törülközőtartó belsejében dugdosod? – kérdezte Margo. Ez tulajdonképpen nagyon ötletes volt. – Te itt maradsz, rendben? Maradj a szobádban. Megértetted?

– Ki elől bujkálok?

– Suzie elől.

– Ö, te jó ég! Nem akarom, hogy Suzie megtudja. – Úgy tűnt, ez őszintén megrémíti.

– Maradj! – utasította Margo, és kiosont.

A tűt a pulóvere ujjába rejtette. Bement a fürdőszobába, amelyet az imént hagyott el a hálás Suzie, bezárkózott, és szétszerelte a törülközőtartót. A fémcsőben talált még három tűt, és egy kis tasak barna pasztát. A barna pasztát a vécébe dobta és lehúzta, aztán a tűket becsavarta vécépapírba, míg egy nagy, puha batyu nem lett belőlük. Újra összerakta a törülközőtartót. Verítékezett, és remegett a keze.

– Margo! – szólt be Suzie a fürdőszobaajtón. – Bodhi felébredt. Felvettem, de nyűgös. Azt hiszem, éhes.

– Jól van – felelte Margo. Bedugta a kapucnis felsője zsebébe a csomagot a tűkkel, kinyitotta az ajtót, átvette Suzie-tól Bodhit, és eltartva magától besietett a szobájába. A most már bömbölő gyereket letette az ágyára, és elrejtette a csomagot a szekrényébe, a cipők mögé. Úgy érezte magát, mint aki sikeresen hatástalanított egy bombát, illetve mint egy naiv idióta, akinek fogalma sem volt, hogy mit csinál.

Margo!

Volna ideje később, hogy átbeszéljük a tanúmeghallgatást? Én 2 és 3 között ráérek. A rövid változat: Semmi nem derült ki, ami számunkra hasznos lenne. Mark pocsék férj, de elég remek apa.

Hamarosan beszélünk.

Ward

Margo később bénultan olvasta az e-mailt. Jinx mellett ült a pink bársonykanapén, az alvó Bodhival a mellén. Ward elmagyarázta, a tanúmeghallgatás fő célja, hogy bebizonyítsák, Mark nem volt jó apja a már meglévő gyerekeinek. Ki készítette a vacsorát a gyerekeknek? Ki vásárolta a ruháikat? Kihez mentek a gyerekek, ha megsérültek? Milyen könyveket olvasott nekik? Hogy hívják a gyermekorvosukat?

– A legtöbb apának fogalma sincs, ki a gyerekei orvosa – mondta Ward Margónak. Margo pedig elég részletet elárult neki, hogy kínos kérdéseket tegyen fel Marknak a krónikus hűtlenségéről. Ward azonban habozott az erkölcsösségre hivatkozni, nehogy Margo ellen fordítsák. A szexmunka súlyosabb, mint a megcsalás, ami a bűnöket illeti, legalábbis a többség felfogása szerint.

Margo kiengedte Jinxet a szobájából, amikor Suzie elment az óráira. A férfi most már élénkebb volt, habár nem vágyott másra, mint hogy pankrációt nézzen, szunyókáljon, valamint hogy nyugodtan és vég nélkül vakargathassa az orrát. Margo már belefáradt a faggatózásba. Mióta folyik ez, hol szerzi be a cuccot, miért csinálja?

Jinx válaszai frusztrálóak voltak, bár, Margo úgy gondolta, elég őszinték. Megtalálta a gyógyszereket Margo szekrényében szinte azonnal, másnap, hogy elrejtette, és nem egészen egy hét alatt végzett is vele. Utána felhívott egy fickót, akit L. A.-ben ismert meg. Hát persze hogy ismert egy fickót L. A.-ben! Margo hihetetlenül ostobának érezte magát. Jinx az elejétől fogva rájárt az eldugott gyógyszerre, és ő még csak észre sem vette.

– Aha – mondta Jinx, és nevetett. – Azért mondtam, hogy nincs rájuk szükségem, mert ha kérek egyet is, akkor megnézed az üveget, és látod, milyen sok hiányzik.

Margo sosem gyűlölte Jinxet azelőtt, még gyerekkorában sem, amikor a legtöbb fájdalmat okozta neki. Legalábbis nem így. Most valami sötét düh áradt szét benne. A legrosszabb az volt, hogy mindezt tökéletesen bamba képpel, kifejezéstelen arccal közölte vele, miközben továbbra is az orrát vakargatta.

– Miért sírsz? – kérdezte nehezen forgó nyelvvel. – Hé, miért sírsz?

– Mert nem tudom, mitévő legyek! – válaszolt Margo, és próbálta úgy letörölni a könnyeit, hogy ne ébressze fel Bodhit. A bedrogozott apja mellett úgy érezte magát, mintha alkudoznia kellene valakivel, miközben valójában teljesen egyedül van. Ilyen értelemben olyan volt, mintha egy kisbabával egyezkedne.

– Margo – mondta Jinx. – Ez valójában nem olyan nagy ügy, mint gondolod. Nem mondom, hogy nem árulás a részemről, mert az. De a heroin egy drog. Nem olyan, mint a szimbióta, vagy valami. Nem változtat gonosszá.

Margo nem tudta, mi a szimbióta, úgyhogy fel kellett zárkóznia a Pókemberből, kiegészítve némi képnézegetéssel a Google-ön a kérdéses élő fekete masszát illetően.

– Csak azt mondom – folytatta Jinx, aki most mintha kissé tisztábban gondolkodott volna –, amikor eltévedsz egy sötét, mély erdőben, nem szabad megijedned a fáktól. Meg kell találnod a kivezető utat. És ha úgy kezeled ezt, mint valami rettenetesen nagy dolgot, mintha minden alkalommal, amikor visszaesek, világvége volna – nos, akkor még inkább el fogom előled titkolni, és nehezebb lesz küzdenem ellene.

Margo csak nézte. Azon tűnődött, vajon az apja most éppen manipulálja-e.

– Margo, az egész felnőtt életem a droggal való küzdelemről szól, így ez nekem szinte normális. – Felnevetett, és a mennyezetre nézett. – Istenem, milyen szomorú is ez így kimondva. Micsoda elvesztegetett élet!

– Nem elvesztegetett – mondta Margo. – Nézz a gyerekeidre és a karrieredre. Hiszen szó szerint benne vagy a WWE Dicsőség Csarnokában. Semmi nincs elvesztegetve.

– De egész idő alatt – mondta Jinx a lányra nézve – titokban ebben a féllétben voltam. És az összes energiám erre ment el. Úgy érzem, mintha semmit sem tapasztaltam volna meg az igazi életből, mintha mindennek csak a hamis tükröződését éltem volna.

– Ö, apa! – sóhajtott Margo.

– Épp erről van szó – felelte Jinx. – A tragédia nem a barna paszta, amit valami lexusos fickótól veszel egy fánkozó előtt. A tragédia az, hogy pocsék apa voltam.

Kinyújtotta hatalmas kezét, és óvatosan, finoman megsimította Margo arcát.

– Nem voltál – felelte Margo.

De mindketten tudták, hogy az volt. És nem csak a kettejük viszonylatában.

– És sajnálom, hogy felhívtam Markot – tette hozzá Jinx.

– Várj, akkor is be voltál állva, amikor felhívtad Markot?

Jinx bólintott. Margo behunyta a szemét, Bodhi nehéz volt, és izzadt a mellén, és a lány úgy érezte, nem kap levegőt. Hát persze! Hogy nem gondolt erre korábban?! Jinx be volt tépve. Margónak eszébe jutott, ahogy félénken azt mondja dr. Sharpnak, titokban milyen jólesett neki, hogy az apja kiállt mellette.

– Ki fogsz rúgni? – kérdezte Jinx.

– Nem tudom – válaszolt Margo. Savanyú ízt érzett a szájában. Őszintén szólva nem merült fel benne, hogy kirúgja az apját, holott belátta, hogy talán az volna az észszerű döntés. Hirtelen eszébe jutott, hogy jön JB, és eltűnődött, nem kellene-e inkább lemondania.

– Mit csinálnál, ha kirúgnálak?

– Nem tudom – felelte Jinx. – Valószínűleg pár hónapig folytatnám a cuccozást, aztán visszamennék a rehabra.

– Ö, istenem! – Margo örült, hogy Jinx őszinte vele. De ez egyben riasztó is volt.

Nagyon szomorú volna, ha Jinx elmenne, ha így végződne a dolog. De így nem maradhat, nem lehet Bodhi közelében. És hazudott neki, egész idő alatt hazudott.

– Margo – szólalt meg Jinx. – Szeretnék egy hatalmas szívességet kérni tőled.

– Nem akarlak ebben a pillanatban kirúgni – közölte a lány.

– Nem erről van szó – felelte Jinx. – Azt akartam kérdezni, látsz egy parányi esélyt rá, hogy elmenj a benzinkútra, és vegyél nekem egy Milky Wayt?

Margo döbbenten nézett rá.

– Rendben – emelte fel a kezét a férfi. – Akkor nem!

Margo végül vett neki egy Milky Wayt a benzinkúton. Egyrészt, mert addig is távol volt tőle, de ő maga is akart egy Milky Wayt. A sétától a mellére kötött Bodhival ismét úgy érezte, hogy rendben van az élete. Sikerült kikeverednie a ragacsos rémálomból, újra a saját életerős, hétköznapi önmaga volt. Megvette a Milky Wayt, és két narancsos sütit, egyet magának, egyet Jinxnek.

Ward e-mailje lehangoló volt, de majd beszél vele két órakor, és megtud mindent. Azt viszont nem tudta elképzelni, hogy ezt a gyermekelhelyezési ügyet Jinx nélkül csinálja végig. Ugyanakkor azt is meg tudta fogalmazni magának, hogy Jinx kihasználta, átverte és manipulálta. Úgy tűnt, a leghelyesebb dolog az volna, ha kirúgná.

Nem várta meg, hogy hazaérjen, útközben felbontotta a Milky Wayt. Amikor először beszélt Jinxnek az OnlyFansről, a férfi elfordult tőle, ahogyan Shyanne is. De nem egészen egy óra múlva meg tudták beszélni a dolgot. Az apja úgy döntött, hogy támogatni fogja, biztosította arról, hogy ő nem egy autó, megtanította, hogyan kell adót fizetnie, és elérni, hogy sikeres legyen. Ringatta a kisbabáját, és nyugtatta, amikor sírt, és vele együtt örült, amikor Bodhi valami új vagy cuki dolgot csinált.

Igen, Margo naiv volt, és egy idióta. Túl fiatal, és túl ostoba. Nem boldogult az olyan komoly dolgokkal, mint a drogfüggőség és az adófizetés. De erős volt, és elszánt. Ha valamit megtanult, az az, hogy az erőt és a makacsságot nem szabad lebecsülni. Ahogyan Jinx mondta, amikor eltévedsz egy sűrű, sötét erdőben, nem szabad megijedned a fáktól – egyszerű, akár egy ősi bölcsesség. Arra emlékeztette, ahogyan Mark mintha félt volna az OnlyFanstől, mintha Margo – csak azért, mert az emberek látták a vagináját – nem volna Margo többé. Talán Jinx is még mindig Jinx volt, a drog ellenére is.

Erősen sütött a nap. Margo hunyorított. A szája megtelt olvadó csokoládéval, karamellel és nugáttal. Basszameg!, gondolta.

Ha Jinx ezzel küzdött egész életében, akkor ő vele együtt fog küzdeni.

– Gyere, te dög! – mondta, nevetett, és a foga csupa csoki volt.

A rehabilitációs Intézet a Commonwealth Avenue-n volt. Nagy kockaépület a nyolcvanas évekből, tükörüveg falakkal, és azzal tűnt ki, hogy nem volt rajta semmiféle felirat. Jinx és Margo másnap reggel nyolc órára mentek oda. Fogalmuk sem volt, milyen sokan lesznek. Három és fél órába telt, amíg minden papírt kitöltöttek, megcsinálták a vér– és vizelettesztet, és megvizsgálta az orvos (aki végtelenül kedves volt). Ezután Jinx megkapta az elvonási tüneteket enyhítő első dózisát.

Miközben hazahajtottak, Jinx a hátsó ülésén ült Bodhival, hogy megvigasztalja a gyereket, aki nem szerette a gyerekülést. A kicsi boldogan gügyögött, és kapkodott a játék után, amit Jinx előtte lengetett.

– Köszönöm, Margo – mondta Jinx.

Margo nem tudta, mit mondjon. Csak pár óra guglizásba telt kiderítenie, hogy a metadonkúra esetükben a legjobb megoldás. Sokkal tovább tartott Jinxet rávenni, hogy alávesse magát a kezelésnek. Margo azzal érvelt: így nem kellene elköltöznie, kaphatná a kezelést, miközben továbbra is nála lakik. Ez a krónikus fájdalmán is segítene, mivel opiát, és így a jövőben megkímélné őket a mostanihoz hasonló szituációktól. Másnap elmehetnének, és bejelentkezhetnének a programba. Jinxnek így nem kellene végigszenvednie egy fájdalmas elvonót. így talán le tudná tenni a dolgot végleg.

Jinx azzal érvelt, hogy a métádon lényegében heroin, nincs közöttük különbség, a drog az drog, és a függő az függő. Ráadásul be kell mennie minden egyes nap, micsoda nyűg, és nem segítene semmiben, sosem lenne vége. Csak azt érné el vele, hogy később lesz tiszta, mert végül le kellene jönnie a metadonról is. Ráadásul az emberek kevesebbre becsülnék.

Margo csak azzal tudta meggyőzni, hogy közölte vele, máskülönben kirúgja.

– Szívesen – mondta, az utat figyelve.

– Nem, úgy értem, máris jobban vagyok.

– Tényleg?

Jinx a plafonon volt, amikor megtudta, hogy Margo lehúzta a vécén a dugitartalékát. Egész éjjel verítékezett, és ment a hasa.

– Igen, és nemcsak a gyomorgörcsök enyhültek, hanem a hátfájásom is. Észrevettem, amikor beszálltam az autóba. És még csak, mi, fél óra telt el?

Margo kihallotta a hangjából a reménykedést. Mi volna, ha működne? Ha nem kellene választania az állandó fájdalom és aközött, hogy ő a világ szemete? Mi van, ha nem csak ez a két út létezik?

– Nos, majd meglátjuk – mondta Margo. Alacsony dózissal kellett kezdeniük a metadont, mert az egésznek az volt a lényege, hogy ez hihetetlenül hosszú ideig az ember szervezetében marad. Ha túl gyorsan emelik az adagot, az túladagoláshoz vezethet. Az orvos elmagyarázta, hogy Jinxnek valószínűleg elvonási tünetei lesznek aznap este. De közel sem olyan erősek, mint az előző este. És reggel öt órakor, nyitásra mehet a következő adagért. Pár hét alatt beállítják a szükséges adagot, ami elég, hogy a sóvárgást távol tartsa, és enyhíti Jinx fájdalmait anélkül, hogy zombit csinálna belőle.

Ez reményt adott. Mindketten keveset aludtak, és kimerültek voltak, de reménykedhettek.

– Tudod, mit akarok csinálni? – kérdezte Jinx, amikor kiszálltak az autóból. Mosolygott, a bőrén semmi nyoma nem volt verejtékezésnek, és Margo önkéntelenül visszamosolygott rá.

– Mit?

– Kenyeret akarok sütni.

– Na jó, most csak próbálod nélkülözhetetlenné tenni magad – felelte Margo Bodhiért nyúlva, hogy elvegye az apjától.

– Nem, most bírom – tiltakozott Jinx. – Jól van a hátam.

Margo ránézett. Úgy tűnt, nincs beállva, és biztosan állt a lábán. Abban a pillanatban Margo nem tudott olyan árat kitalálni, amit ne lett volna hajlandó megfizetni, hogy az apja így mosolyogjon ott, a járdán, Bodhival a karján, aki úgy nézegetett a ragyogó reggelen, mint egy komoly kis bagoly. Margo megpróbált nem gondolni a hetekre, amikor Jinx hazudott neki, betépett, és ő észre sem vette. Megpróbált nem gondolni rá, mit jelentenek azok a sötét légbuborékok a múltban.

– Csak utánad, édesem – mondta Jinx, az épület ajtaja felé intve.

Margo előrement, kinyitotta az ajtót, aztán tartotta a férfinak.

– Csak utánad, husikám!

Minden regény mozgatója egyfajta nyugtalanító elszántság. A munka a világ aprólékos újraalkotása; egy parányi dioráma szavakból. Miért erőlködünk annyira, hogy megteremtsünk engem, elcsábítsunk téged, felsoroljunk egy rakat gabonapelyhet? Hogy megalkossuk a parányi lakást, az icipici Jinxet? Ez olyan, mint amikor első alkalommal találkozol az új fiúd családjával, és rájössz, hogy mindnyájan fizetett statiszták. Szinte könnyebb elhinni, hogy valóságos vagyok, mint megérteni, hogy valójában mi folyik itt. Az elszántságot, amitől hajtva valaki kitalált engem. A késztetést és a vágyat, amely egy ilyen méretű és részletes elképzelt tér megteremtéséhez szükséges.

És ettől valóban eltűnődik az ember: Miféle az az igazság, amit csak ennyi hazugság árán tudunk elmondani?

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

A mikor aznap délután felhívtam Wardot, és elmagyaráz– tam neki Jinx helyzetét, kibukott.

– Ha drog kerül az ügybe, az rossz hír, Margo. Ez mindent elcsesz.

Én azzal áltattam magam, hogyha elmagyarázom a lelkiismereti dilemmámat, dr. Sharp, Mark, sőt még a bíró is meg fogja érteni a döntésemet. Nem az lenne a helyes, hogy segítsünk a családtagnak, aki függőséggel küzd? Ha ő vállalja a kezelést, az nem pont annak a bizonyítéka, hogy aktívan gyógyulni próbál? Miért tüntetne fel rossz színben az, hogy segítek neki? A függőség nem ragályos.

– Nem – jelentette ki Ward. – Ez már túl sok. Problémának ott van a maga kora, az OnlyFans, a pankrátorság... és hozzá még a drogok? Ez egyre rosszabbul fest.

Tudtam, mi aggasztja Wardot. Ettől úgy nézünk ki, mintha fehér prolik volnánk. Ahogy azok is vagyunk. Ezt mindig is tudtam.

– Mit csináljak? – kérdeztem.

– Én a maga helyében hazudnék.

– Igazán?

– Nem nyíltan, csak ne hozza fel. Mi van még hátra, csak a családlátogatás, ugye? Jinxnek azon nem is kell ott lennie. Mondhatja azt, hogy moziba ment. Ha rámennének a drogokra, valószínűleg kiderítenék, hogy részt vesz egy metadonprogramban. De nem vagyok benne biztos, hogy ilyen adathoz hozzáférnek. Sőt kétlem. Hányán tudnak Jinx visszaeséséről?

– Pillanatnyilag csak én.

– Én ennél is maradnék. És a családlátogatásnál hazudjon, ahogy a csövön kifér. Tegyen úgy, mintha szó sem lenne semmilyen visszaesésről. Mit gondol, képes rá?

– Azt hiszem – válaszoltam. Elvégre nem hiába voltam Jinx és Shyanne gyereke. A vérvonalam alapján a színlelést a legfelső szinten űztem. Vajon hányszor hazudtam azt, hogy meghalt a nagymamám?

JB-t arra a péntekre vártam, ami annyira izgalmas, egyben rémisztő volt, hogy majdnem felsikkantottam, valahányszor eszembe jutott. Csütörtökre Jinx viszonylag stabilnak tűnt, és tudtam, nem várhatok tovább.

– Járok valakivel – mondtam. A parkban voltunk Bodhi-val, a kis babahintán hintáztattuk. Én mögötte álltam, Jinx előtte, és időnként úgy tett, mintha szörny volna, aki meg akarja enni Bodhi kövér lábacskáit. Bodhi sikítva nevetett.

Jinx szkeptikusan kérdezte:

– Kivel?

– Emlékszel arra a srácra, akinek hosszú üzeneteket írtam?

– O, Margo, ne! – kiáltotta.

Több mint egy órán keresztül vitatkoztunk. Én magyaráztam, Jinx ellenkezett. A parkban kezdtük, majd a palacsintázóban és hazaérve is folytattuk. Próbáltam türelmes lenni. Tudtam előre, hogy ez lesz. Jinx meg volt győződve róla, hogy JB meg akar erőszakolni, majd utána meggyilkol. Végül elolvastattam Jinxszel, amit JB az anyjáról írt.

Amikor végzett az olvasással, sóhajtott, és visszaadta a telefonomat.

– Nos, ez igazán meggyőző.

– Mert még ha nem is igaz – mondtam –, akkor is nagy szív kell ahhoz, hogy ilyen hazugságot találjon ki valaki.

– Szerintem nem hazugság – jelentette ki Jinx. – De igazad van, még ha hazugság is, a tipikus gyilkos erőszakoló nem találná ki ezt a hazugságot.

Bólintottam. Örültem, hogy megértette, mire gondolok.

– Össze vagyok zavarodva. Kettős érzéseim vannak ezzel kapcsolatban.

– Milyen érzések?

– Nos, aggódom. Mi van, ha ez a srác ki akar használni? Látja, hogy ezt csinálod online, és mindenféle ötlete támad.

Elnevettem magam.

– Apa, ugye tudod, hogy szexeltem már?

– Igen, tisztában vagyok vele!

Nem tudtam, mit mondjak. Számomra nyilvánvaló volt, hogy JB azért jön, hogy szexeljen velem, hogy valójában ez volt az egésznek a lényege. Persze, csak ha jól mennek a dolgok. Nyilván. De én azt akartam, hogy jól menjenek.

– Másrészt örülök, hogy boldognak látlak – folytatta Jinx. – Jár neked ez. Jár neked, hogy önfeledt fiatalként is élvezhesd az életet. Emlékszem az érzésre, amikor fülig szerelmes vagy, és semmi másra nem tudsz gondolni.

A távolba tévedve elmosolyodott.

– Te fülig szerelmes voltál Viperába?

Jinx visszazökkent a jelenbe. A pink kanapén heverésztünk, dugig lakva palacsintával, Bodhi a mellemen aludt.

– Viperával a dolog sokkal szomorúbb volt.

Vártam, bár úgy tűnt, nem akarja kifejteni.

– Vipera volt a valódi neve? – kérdeztem.

– Nem gondolom – felelte Jinx. – Nem tudom a valódi nevét. Eszkortlány volt. Én... akkoriban megint drogoztam, és titkoltam Cheri előtt, úgyhogy „üzleti utakra” mentem, és alaposan kirúgtam a hámból.

– Hová mentél?

Féltem a választól, de tudni is akartam.

– O, elmentem egy városba, úgy harmincpercnyire tőlünk, ahol volt egy La Quinta. De nem túl szórakoztató egész nap egyedül drogozni. Úgyhogy felhívtam az egyik eszkortszolgálatot, és Viperát küldték. Egyetlen pillantást vetett rám, és azt mondta, „jobb lesz, ha adsz belőle”. Végül sok időt töltöttünk együtt.

Ez az egész annyira banális volt, sokkal hétköznapibb, mint képzeltem. Emlékeztem, milyen volt Jinx beállva, és elképzeltem, amint ő meg Vipera Milky Wayt esznek a La Quintában, és valószínűleg régi pankrátormérkőzéseket néznek.

– Mit gondolsz, miért olyan nehéz hűségesnek maradnod? – kérdeztem. Mert bizonyos értelemben ez volt a létezésem oka. Az ő képtelensége a hűségre volt az oka, hogy én egyáltalán megfogantam. Jinx szíveket tört össze, házasságokat tett tönkre, magára haragította a gyerekeit – mindezt a szexért? így könnyebben érthető a drogozás.

Jinx sóhajtott. Úgy tűnt, komolyan elgondolkodik.

– Nem vagyok benne biztos, hogy a szexről szólt az egész.

Ismét nevettem.

– Akkor miről?

Jinx úgy dörzsölgette az állát, mintha fájlalná.

– Néha magányosnak érzem magam. Éjjel. És a nők, tudod, puhák, és...

– Puhák? – kérdeztem túl vehemensen. Szerencsére Bodhi meg sem rezzent.

– Képzeld bele magad a helyzetembe – folytatta Jinx. – Ha pocsékul érzed magad, üresnek és magányosnak, inkább mennél drogozni Shawn Michaelsszel, és kocsmai verekedésbe keverednél, amikor niggerezni kezd, vagy azt választanád, hogy egy vihogó vörös hajú lány elmesélje neked az élettörténetét, miközben fagyit esztek egy hotelszoba ágyában, és aztán hozzád simuljon a puha mellével?

– Istenem, azt hiszed, mi nem voltunk magányosak?

– Te meg Shyanne? Ti ott voltatok egymásnak – válaszolta.

Azt akartam mondani, hogy olyan igazán sosem tudtunk kötődni egymáshoz. Ám úgy éreztem, bár Shyanne meg én sok mindent akartunk, és nem kaphattunk meg, bizonyos értelemben mégis mi voltunk a szerencsések, Jinx pedig, aki mindig azt csinálta, amit akart, bárkinek okozott is vele fájdalmat, sosem tudta élvezni az életét.

– Sajnálom – mondta Jinx. A tekintete szomorú volt, mint egy kutyáé.

– Semmi baj – feleltem. Mert a dolgok nagy rendszerében ez volt a helyzet. Megkönnyebbültem, hogy feltehettem ezeket a kérdéseket. Mindig úgy képzeltem el az apámat, mint akinek érthetetlen, sötét vágyai vannak, legyen szó szexről, drogokról, erőszakról. Bizonyos értelemben jobb volt megérteni, hogy valójában a fájdalmat és a magányt akarta enyhíteni, erre volt szüksége. Ez nem mentség a tetteire, de a viselkedése így már nem volt olyan idegen és ijesztő.

– Szóval vigyázol Bodhira, míg én JB-vel vacsorázom?

Jinx bólintott.

– De előbb találkoznom kell vele, hogy lássam, nem pszicho-e.

– Egy találkozásból meg tudod állapítani, hogy valaki pszicho?

– Elég jól – válaszolt Jinx. – Többet is ismertem.

Nevettem. Mert valóban több ilyet ismert.

Elég sok megfizethető szálloda volt Fullertonban, részben a főiskolák, de főleg Disneyland közelsége miatt. Ám JB egy Airbnb-t választott. Az ő szavaival: „fizikailag képtelen volt” nem ezt tenni. A hely egy kísértetjárta kúria volt. Elküldte nekem a leírását, és elállt a lélegzetem az árától: majdnem négyszáz dollár volt egy éjszakára. Kívülről úgy nézett ki, mint bármelyik hétköznapi ház Fullertonban. Szép volt, és meglehetősen szerény. Belül minden bíbor és bársony volt, meg vörös selyem, tompított fények és egy műanyag holló, aminek vörösen izzott a szeme. Hátborzongató portrék és kristálygömbök fokozták a hatást. Volt egy „kísértetjárta szoba” és egy hétköznapinak tűnő szabadtéri jakuzzi. Ez volt valójában a legmulatságosabb dolog a házzal kapcsolatban, a kontraszt a kísérteties belső és a kertvárosi külső között.

Aznap, amikor JB érkezett, nagyon izgatott voltam, úgy éreztem, mintha kilépnék a testemből. Kölcsönkértem egy zöld nyári ruhát Suzie-tól, és egyfolytában izzadt a hónom alja, úgyhogy odatömtem egy csomó vécépapírt, és ide-oda rohangáltam a lakásban. Betettem Bodhi cumisüvegét a sterilizálóba, és áttúrtam a ruháskosarat egy tiszta gyerektakaróért. Amikor megszólalt a csengő, rohantam ajtót nyitni, de megbotlottam a pántos magas sarkú cipőmben, és hasra estem a szőnyegen.

– Jézusom! – kiáltott fel Jinx, amint felpattantam a padlóról, mint egy vízből előtörő bálna, hogy mindenképpen én érjek elsőnek az ajtóhoz.

És kinyitottam. A térdem sajgott, ahol megütöttem, pár hajszálam beleragadt a szájfénybe, a vécépapír kikandikált a hónom alól, és ott állt ő, éppolyan idegesen, mint én. Alacsonyabb volt, mint gondoltam, de széles vállú, és olyan masszív, hogy ha belebokszolnál a hasába, az olyan hangot adna ki, mint egy zsák. Fekete, legombolt gallérú inget és farmert viselt, és rágógumiillat lengte körül. De ő volt az. Ez volt a legfontosabb; úgy éreztem, hogy ráismertem, és az, akinek reméltem.

– Gyere be! – intettem.

Egy csokor tigrisliliomot szorongatott, a pettyezett pink fajtából, a szupermarket zörgős celofánjába csomagolva. Felém nyújtotta.

– Te jó ég! – mondtam elpirulva. Olyan volt, mintha az iskolai bálba akart volna vinni.

– JB az? – kiáltott ki dörgő hangon Jinx a nappaliból.

Bevezettem JB-t, és bemutattam Jinxnek, aki csonttörően erős kézfogást produkált, miközben a másik karjában Bodhit tartotta. JB jól kezelte a dolgot, és „uramnak” szólította Jinxet.

Elvettem Bodhit az apámtól – bár a virág is a kezemben volt –, és a csípőmre ültettem.

– Ő Bodhi – mondtam JB-nek, ő pedig Bodhi kicsi keze után nyúlt, aztán nem tudta, mihez kezdjen vele.

– Szia! – mondta kissé félszegen. Nyilvánvaló volt, hogy semmit sem tud a kisbabákról.

– Hadd tegyem ezt vázába – mondtam, és mint egy zsiráf, kidübörögtem a magas sarkú cipőmben a konyhába. Máris megbántam a cipőválasztásomat. Arra számítottam, hogy JB utánam jön. Jinx mondani kezdett neki valamit, én meg kissé bepánikoltam, és ott hagytam őket. A szívem továbbra is kalapált. Bodhit beültettem az etetőszékébe, amíg elrendeztem a virágokat egy vázában. Kihalásztam a vécépapírt a hónom alól, és próbáltam megnyugodni.

JB láthatóan átment Jinx vallatásán. Én olyan izgatott voltam, hogy nem emlékszem, elköszöntem-e, csak arra, hogy Bodhit vagy milliószor megpusziltam, aztán már kint is voltunk az ajtón. A lépcsőn lefelé megbotlottam, kifordult a bokám, és elestem. Abban a pillanatban, hogy földet értem, tudtam, hogy súlyos a dolog. Meg sem próbáltam felállni.

– A fenébe! – kiáltotta JB, és lerohant hozzám.

– Jól vagyok – mondtam, bár ez nem volt igaz. Még abban sem voltam biztos, hogy fel tudok állni. Szinte sikított a bokám.

– Hívjam a papádat? – kérdezte. – Mit gondolsz, orvoshoz kell menned?

Elkínzottan behunytam a szemem. Tudtam, hogy így nem mehetek a flancos étterembe, ahol asztalt foglalt. Biztos voltam benne, hogy Jinx meg tudná mondani, eltört-e a bokám, vagy csak megrándítottam; értett a sérülésekhez. De azt is tudtam, ha visszamegyünk a lakásba, lőttek a romantikus randinak. Próbáltam felállni, és felszisszentem, amikor ránehezedtem a lábamra.

JB elfintorodott.

– Mi volna, ha egyből a kísértetjárta kúriába mennénk, és rendelnénk valami vacsorát? – ajánlottam.

– Nem gondolod, hogy inkább orvoshoz kellene menned? – kérdezte JB a bokám felé intve.

– Ha eltört, holnap is törött lesz – feleltem. – És sírva fakadok, ha le kell mondanom a randinkről. Kérlek! Menjünk hozzád, és rendeljünk valami vacsorát.

– Rendben – egyezett bele JB. – Hogyne, hogyne.

De úgy tűnt, továbbra is aggódik.

– Segítsek?

Bólintottam, mire megfordult, hogy belekapaszkodhassak a vállába, amíg ő megtámasztotta a derekamat. Kibicegtünk a parkolóba a bérelt autójához.

A kúriához érve JB az ajtóhoz támogatott, aztán megkért, hogy várjak, majd eltűnt a házban. Amikor visszatért, egy gurulós irodaszéket tolt maga előtt. Boldogan beleültem, ő pedig körbetolt a villában. Igencsak csicsás, kísértetjárta kúria volt UV-fénnyel az előtérben, amitől felizzottak a tapétán lévő szemek. A nappaliban lapos képernyők függtek díszes, aranyozott keretekben, és a festmények rajtuk mintha mozogtak volna. Én átültem a bársonykanapéra, JB pedig egy zacskóban jeget hozott a bokámra. Majd leült mellém, és a telefonja fölé hajoltunk, hogy eldöntsük, mit rendeljünk.

– Ó, tudom, mit rendeljünk – szólalt meg. – Teljesen egyértelmű!

– Micsoda?

– Csirkeszárny! Rendeljünk csirkeszárnyat!

Összecsaptam a kezem, mint egy izgatott gyerek.

– Igen! – kiáltottam. – Csirkeszárnyat!

Miután leadtuk a rendelést, hirtelen tudatosult bennem a fizikai közelsége. Úgy éreztem magam, mint egy vámpír, annyira elbűvölt a lüktető ér a nyakán, de nem kezdhettünk smárolni vacsora előtt. Úgyhogy kérdezgettem az útjáról, a munkájáról, hogy járt-e már valaha Kaliforniában. Járt, csak nem Fullertonban, mert miért jönne Fullertonba bárki is? Úgy viselkedtünk, mintha idegenek volnánk, és nem tudtam, hogyan ugorhatnánk a „kedves ismerősök” részhez.

– A papád elég ijesztő – jegyezte meg JB. Előre felkészítettem az apámra, de persze más személyesen találkozni vele.

– Jaj, ne! Csak nem fenyegetett meg, hogy levágja a dákodat? – kérdeztem.

JB nevetett.

– Ha innen nézzük, nagyon is kesztyűs kézzel bánt velem.

– Ha a kitalált családom szinte költői megnyilatkozásait összehasonlítod az igazi családom viselkedésével, nem gondolod, hogy „azta, ez a lány egy zseni”?

– Dehogynem, nem olvastad a kritikámat a Goodreadsen?

Nevettem.

– Mi a franc az a Goodreads?

– Az egy könyvértékelő oldal, és csak vicceltem.

Felvihogtam, mert elképzeltem, hogy olvassák az értékelését a magánlevelezésünkről, közben pedig próbáltam rájönni, miről beszél.

– Istenem, az emberek szeretik mindenről megmondani a véleményüket – jegyeztem meg, és borzadva képzeltem el egy olyan oldalt, ahol az OnlyFans-fiókokat értékelik.

– Még dákókról is – jegyezte meg JB.

Ez igaz, döbbentem rá, én tényleg dákókat véleményezek. De nem akartam, hogy JB azt gondolja, olyan vagyok, mint WangMangler. Mi van, ha attól tart, hogy valami nagy dákó– kritikus vagyok?

– Én jó jegyeket adok – közöltem. – Mindenkinek tízből tízet. A művészet abban áll, hogy a Pokémonhoz hasonlítom, és elejtek pár odaillő szóviccet.

– O! – JB még mindig mosolygott, bár éreztem, hogy kellemetlenül érzi magát. És jogosan. Nem kellene más emberek dákójáról beszélnem neki.

Amikor megérkezett a csirkeszárny, JB elrendezte az ételt a dohányzóasztalon, hogy ne kelljen felkelnem, és nekiláttunk. Míg ettünk, azon járt az eszem, mi történik ezután. Másra számítottam, úgy képzeltem, hogy majd étteremben eszünk. Arra gondoltam, hogy megcsókolom, amikor vacsora után kimegyünk az autójához, és ha az jól megy, akkor az Airbnb-be megyünk, nem hozzám. Most abban sem voltam biztos, hogy egyáltalán sor kerül a csókra.

– Valami baj van? – kérdezte JB.

– Nincs – válaszoltam. – Csak azt tervezgetem, hogyan mozduljak rád.

Nevetett, a szalvétával eltakarva a száját.

– Micsoda megkönnyebbülés – mondta, miután lenyelte a falatot. – Én nem értek az ilyenfajta tervezgetésekhez. Arra gondoltam, majd megpróbállak megcsókolni vacsora után, az autóhoz menet.

– Én is azt terveztem, hogy akkor csókollak meg!

– De most elbizonytalanodtam – nevetett ismét JB.

– Hagyj csak rám mindent – mondtam. – Észre sem fogod venni, hogy mi történik. Olyan leszel, mint egy gazellabébi, akit leterített egy nőstény oroszlán.

Felszaladt a szemöldöke, én pedig úgy gondoltam, most vagy soha. Áthajoltam, és megcsókoltam, bár szinte biztos voltam benne, hogy erősen Buffalo szósz ízem van. Az ajkunk összeért, ő felém fordult, és beledőlt a csókba. Körém fonta a karját, és magához húzott. Éreztem az erejét, a széles mellkasát a hatalmas bordákkal, a teste melegét. Kibontakoztam a csókból, és pislogtam. Kissé forgott velem a szoba.

– Azta! – mondtam, és ő újra megcsókolt.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

A mikor másnap reggel felébredtem, napfényben fürdött a hatalmas, baldachinos ágy. A mellem kőkemény volt a tejtől, és olyan boldog voltam, mint még soha életemben. JB teste a hátamhoz simult. Közelebb toltam hozzá a fenekemet, és az elmúlt éjszakára gondoltam. Úgy cipelt ide, hogy ráfonódtam, mint egy koala.

Próbaképpen megmozgattam a bokámat. Nem fájt annyira, mint tartottam tőle. Kidugtam a lábam a takaró alól, kinyitottam a szemem, és rásandítottam. Megdagadt, és lila véraláfutás volt közvetlenül a bokám alatt. De nem nézett ki annyira rosszul. Zizegő hangot hallottam. A telefonom volt az, az éjjeliszekrényen. Még időben felkaptam, hogy lássam, Jinx hív. Bekapcsolt a hangposta, mielőtt felvehettem volna. Szóltam neki az este, hogy itt töltöm az éjszakát. Gondoltam, csak arra kíváncsi, mikor megyek haza, és meg akar győződni róla, hogy minden rendben, de amikor feloldottam a billentyűzárat, láttam, hogy hat nem fogadott hívásom van. Összerándult a gyomrom. Bodhi.

Visszahívtam Jinxet.

– O, te jó ég, annyira sajnálom! Csak most keltem. Bodhi jól van?

– Jól – válaszolt Jinx, de fura volt a hangja.

– Mi történt?

– Haza kell jönnöd – közölte Jinx.

– Miért? Mi történt? Már megyek is. Jól van a kicsi?

Felültem. JB is felébredt mellettem.

– Van itt valaki, hogy Bodhi jóllétét ellenőrizze.

– A 730-asból? – Pánikba estem. – A családlátogatást keddre beszéltük meg.

– Nos, itt vannak, és a jelenléted elengedhetetlen. Azt mondja a hölgy, ha nem leszel itt tizenöt percen belül, magával kell vinnie Bodhit.

– A picsába! Azonnal ott vagyok!

JB nem egészen nyolc perc alatt hazavitt. Kiöblítettem a számat, lemostam a szempillafestéket, de a hajam reménytelenül kócos volt, összegubancolódott szex közben, és reméltem, nem túl nyilvánvaló, hogy az előző esti ruhámban vagyok.

JB kicsatolta az övét, hogy bekísérjen. Megállítottam.

– Nem akarok magyarázkodni, hogy ki vagy – mondtam.

– De nem tudsz egyedül felmenni a lépcsőn – válaszolta.

– De igen. Rendben leszek.

– Úgy érzem, segítenem kellene...

– Kérlek – mondtam. – Bízz bennem. Sokkal rosszabbul festene, ha bejönnél velem.

Más volna a helyzet, ha lett volna időnk kitalálni valami hazugságot, egy mesét arról, hogyan ismerkedtünk meg. Azt mondtam dr. Sharpnak, hogy nincs fiúm, szóval nem állíthatok be a családlátogatásra egy sráccal, akivel épp most dugtunk, majd szükségszerűen bevalljam, hogy igen, ő az egyik követőm.

– Legalább hadd kísérjelek az ajtóig – kérte.

– Nem – feleltem, és kiszálltam az autóból. – Küldök üzenetet, amint befejeződik ez a dolog.

Igyekeztem nem mutatni, mennyire fáj, amint felbicegek a lépcsőn a magas sarkú cipővel a kezemben.

Amikor beléptem a lakásba, az apám a pink kanapén ült a fényárban úszó szobában egy nővel, akit még sosem láttam. Szépek voltak, ahogy a Jóisten megvilágította őket.

– O, üdvözlöm! – köszönt a nő, miközben feltápászkodott. Legalább hét hónapos terhes volt, és elég aranyos. Fehér virágmintás fekete kismamaruhát viselt, alatta szemérmesen fehér pólót. Csillag alakú tetoválás volt a csuklója belső oldalán. Észrevettem, amikor kezet fogtunk.

– Maga Margo? A nevem Maribel. A gyermekvédelemtől vagyok.

– Sajnálom, hogy nem voltam itthon – mondtam. A szívem olyan hangosan zakatolt, hogy alig hallottam tőle. – Azt hittem, dr. Sharp jön. Nem a jövő hétre beszéltük meg?

Jinxre néztem, aki felállt, és a nyűgösködő Bodhit ringatta. Nem nézett a szemembe.

– Nos, semmit sem tudok dr. Sharpról, és ez nem volt megbeszélve, úgyhogy attól tartok, valami másra gondol. Én a gyermekvédelemtől jöttem. Bejelentést kaptunk bántalmazás és elhanyagolás gyanújáról. Ilyen esetekben a családlátogatás a szokásos eljárás. Remélhetőleg, a látogatás végére megállapíthatjuk, hogy ez a kisember a legnagyobb biztonságban van itthon. A lakásban James már körbevezetett.

– El akarja vinni? – kérdeztem, és elcsuklott a hangom. Jinx a telefonban azt mondta, ha nem érek haza időben, a hölgy elviszi Bodhit. Ideértem, de ennek ellenére elviszi?

Bodhi nyöszörgött, hiába ringatta Jinx.

– Azt hiszem, éhes – mondta Jinx, átadva nekem a gyereket.

– Ó, persze! – intett Maribei, a kanapé felé.

Nem akartam elfoglalni a helyét, de tudtam, ha leülök a padlóra, nem leszek képes felállni a fájós bokámmal. Úgyhogy leültem, és amilyen diszkréten csak lehetett, előkaptam a mellemet.

– Ma a lakást mérjük fel – közölte Maribel. – Ha nem találunk közvetlen veszélyforrást, Bodhi itt maradhat.

Nyugtalanul bólintottam.

– Szóval Jamestől tudom, hogy egy barátja házában töltötte az éjszakát. Jól mondom? – kérdezte Maribel.

– Igen – feleltem. Féltem, nehogy megcáfoljak bármit is, amit Jinx mondott neki.

– Ez gyakran előfordul?

– Valójában ez volt az első alkalom. Az első éjszaka, amit házon kívül töltöttem.

Eláradt bennem a gyomorszorító szégyen. El sem hittem, hogy itthon hagytam Bodhit, hogy ennyire önző voltam.

– Értem – mondta Maribei, de érezni lehetett, hogy nem hisz nekem. – Nos, gondolom, előbb-utóbb mindenkinek kell egy kis kikapcsolódás. Arról kérdeztem Jamest, hogy maga miből él. Azt mondja, van egy weboldala.

– Nem tudom jól elmagyarázni – szólalt meg Jinx, és Maribei háta mögött küldött felém egy bocsánatkérő pillantást.

– Mondjuk úgy, hogy tartalomkészítő vagyok. Mostanában leginkább TikTok-videókat készítünk. Remélem, idővel a YouTube-on is terjeszkedhetünk.

Ha még nem tudja, nem tőlem fogja megtudni.

– De van egy OnlyFans-fiókja is? – kérdezte Maribel.

Már tudja...

– Igen – válaszoltam szédülten a félelemtől. – De ne haragudjon... ez a 730-as értékelés része?

– Tehát egy 730-as értékelés is folyik magával kapcsolatban? – érdeklődött Maribel.

– Nos, igen – feleltem. Ez valószínűleg még rosszabbul festett.

– Gyermekelhelyezési per részeként? Vagy válóper?

– Nem, apasági – mondtam.

– Te jó isten, a bokád! – kiáltott fel Jinx. Csak most vette észre. Azt megírtam neki, hogy JB-vel töltöm az éjszakát, de azt nem említettem, hogy leestem a lépcsőn, és el sem jutottunk az étterembe.

– Nem vészes – mondtam, és próbáltam a másik lábam mögé rejteni.

– Elestél? – kérdezte.

– Igen – ismertem el. – Abban a hülye magas sarkúban.

– Ivott? – csapott le rá Maribel.

– Nem – tiltakoztam. Csak pár hónap múlva leszek huszonegy. – Rosszul léptem.

Maribei összevonta a szemöldökét. Mindenki azt gondolná, hogy kocsmázni voltam, jöttem rá. A hajam kócos, az előző esti ruhámat viselem, kificamítottam a bokámat, és tud az OnlyFansről. Jézusom, mi jöhet még?

– Meséljen nekem Bodhi úrfiról – kérte. Láthatóan próbált barátságos lenni, amire nem számítottam. – Mit kedvel, mit nem kedvel? Milyen a személyisége?

– O, te jó ég! – mondtam. Még soha senki nem kérdezte tőlem, milyen Bodhi személyisége. Elég nehéz volt leírni, mivel nem beszélt még, és az anyai meglátásaim megérzéseken alapultak. – Ő az egyetlen kisbabám, úgyhogy nem tudom más babákkal összehasonlítani, de nagyon jókedvű, és... boldog.

Miközben beszéltem, Bodhi hihetetlen adagot kakáit, meleget és sűrűt, éreztem a karomon a pelenkán keresztül.

– Szóval, szerintem egy teljesen normális kisbaba.

– Mutassa meg nekem Bodhi szobáját.

– O, a kiságya az én szobámban van.

Felálltam, és elszédültem a fájdalomtól. Igyekeztem nem mutatni.

– A te szobádba nem mentünk be, megvártuk, hogy hazaérj – közölte Jinx, mintha azt mondaná: Remélhetőleg nincs egy vibrátor az íróasztalodon, vagy valami. És joggal aggódott, bár nem gondoltam, hogy Maribei tudta volna, hogy gyanakodnia kell a Dysonra, amely fényes új dobozában a sarokban állt. Fogalmam sem volt, milyen állapotban hagytam a szobámat, amikor a randimra készülődtem, és valóban, ahogy bebicegtem az ajtón, megláttam egy bugyit, ami nem jutott el a szennyeskosárig. Lehajoltam, hogy felkapjam. A bokám majdnem teljesen felmondta a szolgálatot, és éreztem, hogy Bodhi pelenkájából a karomra folyik a kaka. Annyira szorongtam, hogy remegni kezdtem.

– És ezek a játékai? – intett Maribei a szomorú polip felé az ágyamon. Mindegyik csápján egy-egy szín neve volt, angolul és franciául.

– O, van még több is – mondtam, és előhúztam a nagy műanyag játéktartót a szekrényből. Ahányszor megmozdultam, úgy dülöngéltem, mint egy púpos figura egy rajzfilmben. Fogalmam sem volt, ez normális mennyiségű játék-e, vagy rettentően eltúlzott, vagy épphogy kevés. Mindeközben próbáltam eldönteni, vajon érzi-e a kakaszagot.

– Az csak egy beépített szekrény? – kérdezte Maribei, bekukucskálva a sötét szekrénybe. És abban a pillanatban eszembe jutottak a vécépapírba csomagolt fecskendők, amiket oda dugtam. Nem dobtam ki őket. A cipőim, csizmáim és olyan dolgaim mögé rejtettem, amiket ritkán hordtam. Nem lehetett látni, és el is felejtettem, hogy ott vannak. Zúgni kezdett a fülem.

– Itt szokta tisztába tenni? – kérdezte Maribei, a komód felé intve. A pelenkázó-alátét a padlón hevert, a komód teteje csupasz fa volt. Az, hogy már nem a szekrényre figyel, hatalmas megkönnyebbülést jelentett, de képtelen voltam összefüggően beszélni.

– Általában a padlón pelenkázom – válaszoltam. – Ugyanis rettegek attól, hogy legurul. Nem mintha hagynám, hogy leguruljon, vagy magára hagynám. Semmi ilyesmi.

– És van barátja? Aki feljár magához?

– Nem – feleltem reszkető hangon. – Nincs barátom.

Hitetlenkedve nézett rám.

– Még alkalmanként sem találkozik senkivel?

Úgy éreztem, mintha mindent látna, amit JB meg én csináltunk azon a hatalmas baldachinos ágyon. Az én testem JB fölött, amint erős keze a mellemet szorítja, míg a tej végig nem csordul a karján. Én zavarba jövök, JB pedig elragadtatva felhördül.

– Alkalmanként, esetleg – ismertem el.

– Előfordul, hogy itt tölti valaki az éjszakát? – kérdezősködött tovább Maribel.

– Nem! – vágtam rá.

– Meg kell vizsgálnom Bodhit, hogy meggyőződjek róla, nincsenek rajta sérülések vagy zúzódások, vagy a bántalmazás egyéb nyomai – közölte vidáman.

– Ó! Miközben beszélgettünk, bekakilt, hadd tegyem tisztába.

– Semmi baj – felelte Maribel. – Tisztába tudom tenni. Különben is meg kell néznem a pelenka alatt is.

Felém nyújtotta a karját, hogy átadjam neki a kakás gyerekemet. Alig tudtam rávenni magam. Követtem, amint letérdelt a padlóra, hogy tisztába tegye Bodhit a pelenkázó– alátéten, ami elég suta dolog volt a pocakja miatt. Kaka volt a karomon. Előkaptam egy törlőkendőt, hogy letöröljem, lehetőleg feltűnésmentesen. Hatalmas rakás volt a pelenkában, és Maribeinek láthatóan nem volt túl sok tapasztalata a pelenkázásban. Ügyetlenül használta a törlőkendőt, és szemmel láthatóan küzdött a hányinger ellen. Nem tudtam elképzelni, mire megy ki a játék. Miért nem hagyta, hogy én tegyem tisztába Bodhit? Ez egy fura hatalmi játszma volt. Egy darabig nem tudtam rendesen levegőt venni, és utána lila pontok ugráltak a szemem előtt.

Miután végre megtisztogatta Bodhit, Maribei egy parányi kiütésre mutatott.

– Ez mi?

– Pelenkakiütés – válaszoltam.

– Kezeli valamivel?

Elmondtam neki, hogy popsikenőcsöt teszek rá, és elmagyaráztam, hogy Bodhi már több szilárd ételt eszik. Azt hiszem, savasabb a kakija.

– Ez pelenkakiütés? – kérdezte újra.

– Igen – feleltem. Mire gondolt? Hogy hajsütő vassal sütögetem a kis popsiját?

Ezután az ebédlőasztalnál akart beszélgetni velem. Jinx magával vitte Bodhit. Suzie előjött a szobájából, és szomorú tekintettel figyelte, mi történik. Ő meg Jinx eltűnt a nappaliban a babával, és hamarosan meghallottam a Szezám utcát a háttérben. Próbáltam megnyugodni. Legalább távolabb kerültünk a szekrénytől.

– És Jinx mit dolgozik? – kérdezte Maribel.

– Nyugdíjas – mondtam.

– Mivel foglalkozott?

Nem értettem, ez hogyan kapcsolódik Bodhi biztonságához, de nem akartam kötözködőnek tűnni.

– Nos, ő pankrátor volt.

Maribei kétkedőén nézett rám.

– Tényleg? A WWE-ben?

– Ő valójában független volt – válaszoltam. Tudtam, hogy most még rosszabbul hangzik a dolog, mintha Jinx feketén dolgozott volna. De azt nem tudtam volna elmagyarázni, hogy csak azért lehetett független, mert nagyon híres volt.

– Volt valaha kapcsolata a drogokkal? – kérdezte Maribel.

Féltem, hogy mindjárt elhányom magam.

– Nekem? – kérdeztem, hogy időt nyerjek. Nem tudtam, mit tegyek. Bár Ward azt tanácsolta, hazudjak dr. Sharpnak a családlátogatáson, de ez más helyzet volt.

– Nem, az apjának. Vagy magának volt drogproblémája? – Nem.

– De az apjának soha nem volt drogproblémája, a múltban sem? – erősködött Maribel.

Valószínűleg tisztában van az apám előéletével. Másként nem kérdezte volna ezt ilyen nyomatékkal. Ráadásul ott van vagy két évtizednyi bulvárlapcikk és pankrátorblog, ahol arról is írnak, hogy az apám rehabon volt. Nem kell mást tennie, csak megguglizni.

– A múltban igen. De kezelés alatt áll, és nagyon jól halad.

– Szóval maga szerint most tiszta? – érdeklődött Maribel. – Mindkettőjüktől vizeletmintát fogok kérni.

Fogalmam sem volt, hogy a métádon kimutatható-e drogteszttel. Úgy sejtettem, igen.

– Jelenleg metadont kap – mondtam. – Úgyhogy ezt talán látni lehet majd a vizeletmintáján.

– O, metadont kap? – Maribei hangszíne megváltozott. – Mióta kap metadont?

Tétováztam. Ha bizonyítékot kérne, hogy Jinx valóban kezelés alatt áll, úgyis látná a dátumot, úgyhogy el sem tudtam képzelni, hogyan hazudhatnék. De az igazság sem hangzott túl jól.

– Körülbelül tíz napja.

El akartam magyarázni, hogy tiszta volt, aztán meghúzódott a háta, a sürgősségin dolgozó orvosokat, a krónikus fájdalom ördögi körét, de úgy éreztem, mintha jégkockát nyeltem volna.

– Tíz napja? – kérdezte Maribei, habár tökéletesen hallott engem.

Bólintottam. Egy darabig hallgatott, amíg mindent leírt. Én a plafont bámultam. Úgy éreztem, vége a világnak.

– Maga használ illegális szereket? – kérdezte.

– Nem – szögeztem le határozottan.

– Tehát nem használ semmiféle drogot?

– Nem – feleltem, és mereven néztem a szemébe.

Ő visszabámult rám. Várt. Biztosra vette, hogy megtörök, és bevallom, hogy valójában időnként füvezek. De ráfázott, mert én egyáltalán nem szoktam füvezni. Végül a jegyzetfüzetére pillantott.

– Na jó, akkor kérem a vizeletmintát, rendben?

– A legnagyobb örömmel – feleltem. Elővett a táskájából egy műanyag vizeletminta-gyűjtő poharat, amit túlságosan indiszkrétnek éreztem, és a kezembe nyomta.

Megkönnyebbülés volt, hogy egyedül lehetek a fürdőszobában. Belepisiltem az edénybe. Amikor várandós voltam, rengeteg pohárba pisiltem bele, és sokkal könnyebb volt most, hogy nem volt útban a nagy pocak. Amikor kijöttem, Jinx várakozott, hogy bemehessen, a poharával a kezében, a rémülettől dermedten.

Maribei a bejárati ajtó mellett állva Suzie-val beszélgetett, aki Bodhit tartotta a csípőjén. Suzie most nagyon kicsinek tűnt; mint egy gyerek, aki a bébi testvérét fogja. Amikor Bodhi meglátott engem, felsikkantott, és felém nyújtotta a karocskáját, mamamamamamamát gügyögve. Felkaptam, és megpusziltam a pufók arcocskáját.

– Tehát a következőt fogom tenni – fordult felém Maribei. – Más családtagjait is felkeresem – az anyját, a mostohaapját –, beszélek velük, és beszélek Bodhi gyermekorvosával. És nálam van a vagyonnyilatkozata, azt Jamestől kaptam.

Túl szélesen elmosolyodott, megmutatva gyönyörű, apró gyöngyfogait.

– Tehát a 730-cal kapcsolatban... – kezdtem. Azt reméltem, hogy abba az eljárásba nem avatkozhatnak bele, mert az szabálytalan az ügyvéd-ügyfél kapcsolat, titoktartási kötelezettség vagy egyéb hasonlóra hivatkozva. Legalábbis úgy tűnt, a gyermekvédelem várhatna, amíg kiderül, egyáltalán jogosak-e a vádak, mielőtt azzal állítanak be Markhoz, hogy Jinx meg én pornóőrült kábítószerfüggők vagyunk, akik túl sok cukros gabonapelyhet esznek.

– Beszélhetek az ügyvédjével – mondta. – Az ügy a maga nevén fut, rá tudok keresni.

– O! – feleltem, elszoruló szívvel. – Rendben. Egyébként ki nyújtott be panaszt ellenem? Ha megkérdezhetem.

– Ez bizalmas információ – jelentette ki Maribel. – Miután megkaptuk a vizeletminták eredményét, folytatjuk. Egy dolgot mondhatok, Jinxnek le kell jönnie a metadonról, hogy Bodhi az otthonukban maradhasson, szóval esetleg beszéljen erről az orvosával.

– Várjon, mi van? Csak most kezdte el a programot.

– Annak, hogy a gyermek az otthonában maradhasson a gondviselőknek két feltételnek kell megfelelniük: tisztának kell lenniük, és negatív drogtesztet kell produkálniuk. Függőségek tekintetében ezeket az alapelveket követjük.

Ijesztő volt, ahogy kiejtette: „az otthonában”.

– De a metadonnal a drogfüggőséget kezelik. Mit érnek el azzal, ha a felépülésben lévők abbahagyják a programot? Mi van, ha visszaesnek?

– Ez az alapelv – ismételte Maribel. – És nem várjuk el, hogy abbahagyják a kezelést. Sőt igazolnia kell, hogy kap valamilyen segítséget. A tizenkét lépéses program például megfelelő.

Én alapos kutatást végeztem, amikor Jinxet a metadonra állítottuk.

– De mi ennek az értelme, amikor a metadonprogram eredményességi mutatója hatvantól kilencven százalék, a tizenkét lépés programoké pedig öt és tíz százalék között van? – kérdeztem. – Miért ragaszkodnak ahhoz, hogy a kevésbé sikeres, a tudomány által kevésbé támogatott kezelést válasszák?

Ezek voltak a leghosszabb mondatok, amiket egész idő alatt képes voltam kimondani.

– A kaliforniai igazságszolgáltatás szemében a métádon csak a heroin másik neve – jelentette ki, és megvonta a vállát.

– De nem az – vágtam vissza.

– De igen – erősködött, magabiztosan mosolyogva.

Bodhi felsikkantott, és Maribei ruhaujjához kapott.

– Elnézést – mondtam, és megpróbáltam szoros kis öklét lefejteni a nő pólójáról.

– Aranyos gyerek – mondta kicsit szomorúan, mintha már tudná, hogy el fogom veszíteni. – Próbálja így nézni a dolgot: amikor az apja vizelettesztje megjön, pozitív lesz az opiátokra. Ez lehet métádon, vagy lehet heroin. Laboratóriumi körülmények között nem tudunk különbséget tenni köztük.

– De nagyon is tudnak, mert van önöknél olyan dokumentáció, ami igazolja, hogy az apám részt vesz egy metadonnal kísért leszoktató programban.

Tudtam, hogy nem ajánlott felpaprikázni magam, de ez dühítő volt.

– De nem zárható ki, hogy kábítószerezik. Sokan, akik metadont kapnak, továbbra is kábítóznak.

– Az orvosa elmondta, hogy a métádon blokkolja az esetleges betépéskor jelentkező örömérzést – közöltem.

– De azért mégis megpróbálják – felelte Maribel.

Ekkor ott termett mögöttem Jinx, a vizeletgyűjtő pohárral a kezében.

– Minden rendben? – kérdezte.

– Ez remekül néz ki! – jelentette ki Maribei, amint átvette, és elrakta a retiküljébe. Na jó, nem igazi retikül volt, inkább nagy méretű táska. Még azt sem ellenőrizte, hogy a fedél szorosan rajta van-e, csak egy műanyag zacskóba dugta, és bedobta a táskába.

– Majd értesítjük önöket – mondta, mintha ez egy állásinterjú lett volna.

Én pedig gondolatban Mark hangját hallottam: „A szavak jelentése törölhető, és amint üressé válnak, már bármit lehet csinálni velük.”

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Jinx és én azzal töltöttük a következő órát, hogy elemeztük Maribei látogatásának minden apró részletét, és próbáltuk meggyőzni egymást, hogy minden rendben lesz. Megvitattuk, ki adhatta be a panaszt, és én arra jutottam, hogy Mark lehetett. De valójában nem tudhattuk.

– Én azért aggódom a te drogteszted miatt is – jelentette ki Jinx.

– Az én drogtesztem miatt? Miért?

– A gomba miatt – felelte. – Nem tudom, hogy azt ki tudják-e így mutatni, vagy sem.

– Ó, istenem! – jajdultam fel. A gombára nem is gondoltam. -Jaj, ne, jaj, istenem!

– Semmi baj – csitított Jinx. – Jézusom, eszedbe sem jutott?

– Nem! Egyáltalán nem gondoltam rá. Olyan, mintha egy örökkévalóság telt volna el azóta. Lehet, hogy még mindig kimutatható?

– Ne ess pánikba – mondta Jinx. – A WWE nem tesztelte a gombát, úgyhogy talán a gyermekvédelem sem fogja.

Meggugliztuk, de az eredmény nem volt egyértelmű. Megtudtuk, hogy a keresett anyag függvényében többféle vizeletteszt létezik. Végül eszünkbe jutott, hogy megnézzük, menynyi ideig marad meg a gomba a szervezetben, és a vizeletből csak egytől három napig kimutatható. Úgyhogy, ha nézik is a gombát, én akkor is tiszta leszek. A hajszálteszt egészen más ügy, és hálát adtunk az égnek, hogy ilyet nem kértek. így rendben leszek. De mégsem éreztem jobban magam.

– Nem tudom, mitévő legyek – mondtam.

– Hadd nézzem azt a bokát! – mondta Jinx, és megveregette az ölét, hogy tegyem fel a lábamat. – Csússz lejjebb, hogy be tudd hajlítani a térdedet.

A jóllakott Bodhival a karomban lejjebb csúsztam a kanapén. Jinx megvizsgálta a lábamat. Végigtapogatta az inakat, míg meg nem találta azt a helyet, ahol összerándultam a fájdalomtól. Megnyomogatta a csontokat a lábfejemen, de azok nem fájtak.

– Szerintem ficam – jelentette ki végül. – Hé, miért sírsz?

Megvontam a vállam; a sírástól eltorzult az arcom. Igazából nem tudtam, miért sírok. Lehet, hogy a testem így dolgozta fel a rengeteg adrenalint. Nem tudtam eldönteni, mennyire állnak rosszul a dolgok, elveszítem-e Bodhit, és fel kell-e hagynom az onlyfanses tartalomgyártással. Bűntudatom volt, amiért Bodhi nélkülem töltött egy éjszakát, amiért lefeküdtem JB-vel, amiért azt képzeltem, megengedhetem magamnak, hogy élvezzem a fiatalságomat, ha csak egyetlen éjszakára is. A tűk a szekrényemben...

– Rossz ember vagyok – sírtam.

– Nem, édesem – vigasztalt Jinx. – Nem vagy rossz ember.

Behunytam a szemem.

Nem tudtam hinni neki.

Ô is rossz ember volt.

Jinx elment a patikába, hogy vegyen nekem bokamerevítőt. Én pedig a szekrényemhez mentem, fogtam a tűket, mélyen beleszúrtam mindet a koszos pelenkákba, aztán kibicegtem, hogy az egész csomagot a kukába dobjam, eközben Suzie vigyázott Bodhira. Leültem a járda szélére, és felhívtam JB-t. A napsütés segített ellazítani az izmokat a hátamban. A varjak veszekedtek a parkoló fölött a fákon.

– Szia! Hogy vagy? Minden rendben ment? – kérdezte meleg, könnyed hangján.

– Nem igazán – válaszoltam.

– Mi történik? – kérdezte.

Nem akartam belemenni a részletekbe. Rettenetesen szégyelltem magam.

– Átmenjek? – kérdezte.

– Ne – feleltem. Tudtam, hogy csak pár órája van, mielőtt indulnia kell a repülőtérre. Felmerült, hogy esetleg az apámmal ebédelünk, de most már nem tudtam elképzelni, hogy átjöjjön. Úgy éreztem, mindjárt hányni fogok. A gondolat, hogy találkozzak vele, és örüljek neki, már-már groteszknek tűnt. – Nem tudunk együtt ebédelni.

– O! – Ereztem a csalódottságot a hangjában.

– JB – kezdtem. – Nagyon jól éreztem magam tegnap éjjel. De... azt hiszem, nem kellene találkoznunk többet.

– Micsoda?

– Legalábbis egyelőre nem. Nagyon nehéz helyzetben vagyok. Nem mentem ebbe bele, amikor együtt voltunk. Mark, Bodhi apja, a gyermekelhelyezésért perel, vizsgálat folyik most ellenem, és ma a gyermekvédelemtől is kijöttek hozzánk. Valaki bejelentést tett, hogy elhanyagolom Bodhit. Én... – Megtört a hangom. Perzselt a szégyen, hogy mindezt el kellett mondanom neki.

– O, Margo, nagyon sajnálom! – mondta JB.

– Csak most erre a szarra kell koncentrálnom – magyaráztam. – Most nincs helye az életemben a romantikának, hiába szeretném, ha volna.

Csend, aztán hallottam, hogy sóhajt. Szerettem volna látni az arcát.

– Mi az? – kérdeztem.

– Azt akartam kérdezni, tudok-e segíteni. Ne menjek át, hogy... nem is tudom... erkölcsi támaszt nyújtsak?

– JB, csak elcseszem a dolgot. Nagyon. Koncentrálnom kell, helyesen cselekednem, és felnőttként viselkednem.

Azt nem mondtam ki, hogy ugyan miféle segítséget tudna nekem JB nyújtani. Pokolian sután viselkedett, amikor találkozott a kisbabámmal, úgyhogy megfogni sem tudná Bodhit, amíg én felhívom Wardot, vagy a mosdóba megyek. És nem akartam, hogy ott legyen. Tudtam, hogy őrültség volt a gondolat, de úgy éreztem, Maribei látogatása egyfajta büntetés volt, amiért Bodhitól távol töltöttem az éjszakát.

– Ha ezt akarod – mondta végül JB.

– Erre van szükségem – feleltem. – Legalábbis ebben a pillanatban.

Fogalmam sem volt arról, hogy a jövőben javulhat-e a helyzet. Gondolatban felidéztem azt a pillanatot, amikor a dákómustrákról beszéltünk, és milyen tartózkodó lett az arca. Hogyan is működhetne ez közöttünk? Melyik férfi lenne képes tolerálni azt, hogy a telefonom állandóan zizeg, és más férfiak dákójának a képe jelenik meg? Hazudhatnánk egymásnak, színlelhetnénk, hogy ez működhet, de meddig? Nem tudtam, mi a jobb, ha mindezt kimondom, vagy ha hallgatok róla.

– Sajnálom – mondtam. – Ez is olyan dolog lesz, amit bánni fogok.

– Akkor miért csinálod? – kérdezte, most már igazán mérgesen.

Jól van, gondoltam. Légy dühös rám. Utálj engem. Pfujolj, és engedj el.

Amikor letettük a telefont, meggörnyedtem, mintha ledöftek volna, és úgy maradtam. Felidéztem, hogy miután szeretkeztünk, kirohantunk meztelenül a hátsó udvarra, és belemerültünk a gőzölgő vízbe. Én aggódtam, hogy nem tesz jót a bokámnak, de nem törődtem vele, nem akartam erre gondolni. A csillagok fényesen ragyogtak fölöttünk, és felnyögtünk, amint elnyúltunk a jakuzziban.

– Ragyogsz – mondta JB, a körülöttünk gomolygó pára felé intve. – A gőztől olyan, mintha ragyogna a bőröd. Mintha istennő volnál.

Én elragadtatottan nevettem.

– És talán az is vagy – folytatta. – Ez az egyetlen racionális magyarázat.

– Magyarázat mire? – kérdeztem, aztán megcsókoltam, úgyhogy nem tudott felelni.

Persze hogy nem lehetek ennyire boldog.

Miért is gondoltam, hogy megérdemlem?

Jinx megjött a bokamerevítővel, és mindkettőjüknek hozott narancsos sütit.

Margo jobban érezte magát a merevítőben, biztosabban állt a lábán.

– Szerinted abba kellene hagynom az OnlyFanst? – kérdezte, miközben kibontott egy zacskó csipszet.

– Az OnlyFans nem illegális – mutatott rá Jinx. – Szerintem nem kényszeríthetnek, hogy abbahagyd.

– Az sem illegális, hogy metadont kapj! – mondta Margo. – Mit fogunk csinálni? Nem jöhetsz le a metadonról!

– Ő – felelt tétovázva Jinx –, azt hittem, ez a része egyszerű. Azt hiszem... el kellene költöznöm.

Teljesen normális hangon közölte. Mintha nem éppen most lökné ki Margót egy csónakból a jeges vízbe.

– Ha nem itt lakom – folytatta –, nem szólhatnak bele, milyen kezelést veszek igénybe. És a métádon, Margo... én nagyon reménykedem. Nem akarom abbahagyni.

Margo sietve bólintott, és a füle mögé tűrte a haját.

– Abszolút – helyeselt. – De... – Nem tudta, hogyan fogalmazza meg, hogy mondja meg, mennyire szerette volna, ha Jinx marad. – És hová mennél? – kérdezte végül.

– Valahová a közeibe, legalábbis egyelőre – válaszolt Jinx. – Közel akarok maradni a klinikához. De idővel, tudod, valószínűleg el kell kezdenem megint dolgozni.

Margo bólintott. Nem tudott megszólalni. Nem mintha azt várta volna, hogy Jinx örökre vele és Bodhival él majd. De mihez kezd nélküle? A gondolat, hogy Jinx nélkül folytassa az OnlyFanst, ijesztőnek tűnt. Csak ő meg Bodhi, és a kertje a péniszférgekkel. Nem tudta elviselni a gondolatot. És a zsigereiben érezte, hogy ha tovább csinálja az OnlyFanst, Maribei megtalálja a módját, hogy elvegye tőle a fiát. Maga előtt látta a nőt, amint mosolyogva kiemeli Bodhit a karjából. De miből élhetne meg? Ki vigyázna Bodhira? A helyzete az idő múlásával semmivel sem lett könnyebb, és attól függően, hogy lesz-e tárgyalás vagy sem, talán még a megtakarításait is elveszíti.

– Milyen munkával lehet végzettség nélkül is jól keresni? – kérdezte Jinxet.

– Ne tégy semmit elhamarkodottan – figyelmeztette Jinx. – Én úgy érzem, ha annyira egyértelmű lenne a helyzet, Maribei megmondta volna, hogy abba kell hagynod. A vizeletteszted rendben lesz, a gomba már nem mutatható ki. Nem vehetik el, Margo. Nem csináltál semmi rosszat.

De Margo tudta, az ember tetteitől függetlenül az élet mindig kész egy jó kis seggbe rúgásra.

Aznap este megfogalmazott egy közleményt a követőinek.

Elmagyarázta, hogy visszatér a szülőbolygójára, és mindnyájan rettenetesen fognak neki hiányozni, de alufóliából meggyúrta mindegyikük péniszének a pontos mását, és azt tervezi, hogy naponta megeszik egyet, amíg el nem fogynak. A kurzor megállt a Küldés gombon. Ma este nem küldi el. Túl sok az ismeretlen tényező. Ki kell találnia valamilyen tervet. Arra gondolt, amit Ward mondott: „A kaliforniai törvények a gyermekelhelyezés tekintetében maximálisan figyelembe veszik a gyermek érdekeit. És jobb enni egy olyan anya mellett, aki aktképeket árul, mint nem enni egyáltalán.” Más pénzkereseti módot kell találnia, és a gyerekfelügyeletet is meg kell oldania most, hogy Jinx elköltözik.

Előhúzott egy régi gyűrűs dossziét a polcról, azt, amit Mark óráin használt. Kipattintotta, és kidobott belőle mindent. Úgy fogja ezt is csinálni, ahogyan minden mást csinált.

Minél tovább olvasott, annál inkább kezdett összeállni a fejében a terv. Ha abbahagyja az OnlyFanst, Marknak nem lesz hivatkozási alapja, hogy elvegye tőle Bodhit. Nem kell bíróságra menniük. A számláján lévő harminc lepedőt így az új karrierje beindítására fordíthatja. Felfogadhatja Suzie-t, hogy vigyázzon Bodhira. Már egy órája guglizta, mi kell ahhoz, hogy ingatlanügynök legyen, amikor megzizzent a telefonja. Üzenet jött JB-től. „Gondolok rád”, írta. Margo letette a telefont, anélkül hogy válaszolt volna. Pontosan ez volt a probléma. Nem engedhette meg magának, hogy a fiúra gondoljon. Dr. Sharp családlátogatásáig már csak három nap volt hátra, és Margónak fel kellett készülnie.

Eleinte furának találta, hogy dr. Sharp a lakásában van, olyan volt, mint amikor a másodikos tanárát az élelmiszerboltban látta; aztán egyszer csak már nem volt fura.

– Mik ezek? – kérdezte dr. Sharp Jinx költöztetődobozai felé intve. Bár Margo megígérte Wardnak, hogy hazudni fog dr. Sharpnak Jinx függőségéről, de ha ő befejezi az OnlyFanst, Jinx pedig elköltözik, nem látta értelmét a hazugságnak, és volt valami csodásán felszabadító érzés az őszinteségben. Elmesélte a gyermekvédelem látogatását, és dr. Sharp megerősítette, hogy azt nem a 730-as kezdeményezte.

– Kitaláltam – válaszolta Margo. Aztán elmagyarázta Jinx visszaesését, a kezelést, és hogy a gyermekvédelem elvárja, hogy Jinx lejöjjön a metadonról. – Ezzel szemben mi a tudományosan alátámasztott kezelés sikerében bízva azt szeretnénk, hogy továbbra is kapja a metadont. Úgyhogy el kell költöznie – mondta Margo, és vállat vont.

– Értem – felelte dr. Sharp. Nem tűnt együttérzőnek, de nem is elítélően mondta. Letelepedtek az ebédlőasztalhoz. Bodhi az etetőszékében ült, és Margo édesburgonya-pürével etette.

– Úgy döntöttem, hogy abbahagyom az OnlyFanst – közölte Margo. – Még nem mondtam Marknak. De nincs más lehetőségem. Nem tehetem ki ilyen kockázatnak Bodhit.

– Szóval úgy érzi, hogy ezzel a munkával veszélyezteti a gyermekét? – kérdezte dr. Sharp.

Margo felhorkant.

– Nem! De nem vagyok hajlandó eltűrni, hogy a gyermekvédelem felforgassa az otthonunkat, amikor úgy tartja kedve.

Megborzongott, ahogy felidézte, amint Maribei kinyújtotta a karját Bodhiért, és sóvárgóan azt mondta, „aranyos”.

– Értem. És milyen munkában gondolkodik? – kérdezte dr. Sharp.

Margo most közelebb ült dr. Sharphoz, mint korábban bármikor, és jól látta a pihéket a kerekded arcán. Emiatt valahogy emberibbnek tűnt. Elvégre ő is nő volt. Valószínűleg szintén anya.

– Elég sok megtakarításom van – magyarázta Margo. – Arra gondoltam, hogy kitanulom az ingatlanozást.

Tetszett neki, hogy ez komolyan és felnőttesen hangzott. Amikor Jinxnek említette, az apja bosszúsan reagált.

– Utálni fogod azt a sok semmirekellőt! Margo, ez nem neked való – fakadt ki.

Legalább dr. Sharp nem így reagált. Csak bólintott, és valamit leírt a jegyzetfüzetébe.

Margo letörölt egy kis pürét Bodhi arcáról. A gyerek sikkantgatott és gügyögött, láthatóan boldogan. Imádta az édesburgonyát. Margo már tanítgatta a babajelekre, és a gyerek összeérintette az ujjait, jelezve, hogy „még”.

– Kérsz még? – kiáltotta nevetve Margo. – Nincs több!

Bodhi sürgetően mutatta, hogy még, még!

– Na jó, kérsz egy kis banánt? – kérdezte Margo.

Meghámozta a banánt, egy kék tálkában villával összetörte, miközben Bodhi örömmel és türelmetlenül visított, mint egy csimpánz. A pürét most kanállal adta neki Margo, de többnyire hagyta, hogy egyedül egyen, kézzel. Bár biztosan nem tudta, bízott abban, hogy ez segítheti a finommotorikus fejlődést.

– Ez elég maszatos tud lenni – figyelmeztette Margo dr. Sharpot. – Szeret önállóan enni, és szerintem jót tesz neki, ha használja a kezét.

A gyerek elé tette a tálat, aztán figyelték, ahogy Bodhi izgatottan belenyomta a kezét a banánpürébe, majd a szájához kapta. Valójában bámulatos volt, milyen tudatosan manipulált a kezével, habár a mozdulatai kissé darabosak és csálék voltak.

– Az ember megtanulja tisztelni a szarvasokat – jegyezte meg Margo.

– Ezt hogy érti? – kérdezte dr. Sharp, aki időközben levetette a blézerét.

– Hát, hogy születésük pillanatától járnak meg minden. Vagy a kicsi kígyók, semmiféle szülői gondoskodást nem igényelnek. Kikelnek, aztán fogják magukat, és megpróbálnak kígyónak lenni. Ösztönösen tudják, hogy mit kell tenniük, beléjük van programozva. Kíváncsi lennék, milyen lehet teljesen ösztönösen cselekedni.

– Ez egy érdekes kérdés – válaszolt dr. Sharp. Ezúttal nem írt le semmit. Nem jegyezte fel, hogy érdekesnek találja a megjegyzést. Úgy tűnt, őszintén gondolkodóba ejti, milyen lehet kiskígyónak lenni. Két nő ült ott, akik eljátszottak a gondolattal, hogy ők kiskígyók.

Amikor Bodhi jóllakott, és már alig látott ki a banánmasszából, Margo levetkőztette, betette a fürdőkádba, és köré tette a játékait. Dr. Sharp a lehajtott fedelű vécére ült, Margo pedig a kád mellé térdelt. Margo aggódott, hogy majd olyan félszeg lesz dr. Sharp előtt, mint Maribei-el volt, amikor meg sem tudott szólalni, vagy amit mondott, rosszul sült el. De végül nem zavarta, hogy dr. Sharp figyeli őket. Megfürdette Bodhit, ahogy mindig, mert Bodhi ezt várta tőle, és Bodhi fontosabb volt neki, mint dr. Sharp.

Dr. Sharp maradt, amíg Margo kivette a gyereket a kádból, aztán tiszta pelenkát és pizsamát adott rá.

– Általában ilyenkor megszoptatom, aztán elalszik – közölte dr. Sharppal, főleg azért, hogy figyelmeztesse, mindjárt előkapja a mellét.

– Rendben van, Margo – mondta dr. Sharp. – Azt hiszem, eleget láttam. Nagyon kedves öntől, hogy ennyi időt szánt rám. Most magára hagyom, hogy nyugodtan elrendezhesse Bodhit.

– O! – mondta Margo. – Rendben.

Követte az orvost a folyosóra.

– Nagyon köszönöm – fordult hozzá dr. Sharp. – Tudom, nem könnyű helyzet, amikor az otthonába kell idegeneket fogadni. Nyitottságot feltételez. Köszönöm, hogy részese lehettem az estéjüknek.

– Ó, szívesen! – válaszolt Margo. Kis híján hozzátette: „Máskor is.”

Azzal dr. Sharp elment. Már-már túl könnyűnek tűnt az egész. Margo aggódott, nem csinált-e valamit rosszul, bár fogalma sem volt, mit kellett volna máshogy.

Amikor lefeküdt, az anyakígyókról és a kiskígyókról gondolkodott, és hogy a kígyók éreznek-e szeretetet egymás iránt, vagy azt az átütő erejű gyönyört a természetük egy más aspektusából merítik, mondjuk, a gyilkolásból. Elképzelt egy kígyó filozófust, amint a kígyó tanítványainak a legfőbb jóról beszél, és mindenki tudja, hogy az természetesen az ölés.

Mindent megadott volna, hogy valakivel megoszthassa ezeket a gondolatokat, de tudta, nem lenne tisztességes felhívni JB-t, még ha a világon mindennél csodálatosabb lett volna beszélgetni vele. Igazából a szex eltörpül a vágy mellett, hogy az ember valakivel megoszthassa a legbelső gondolatait a sötétben. Arra gondolt, amit az apja mondott a nőkről, és hogy miért lépett mindig félre. Az emberek mind nagyon magányosak, és van, hogy ebből fakadóan borzalmas dolgokat tesznek. De mindezt csak az látja, aki veszi a fáradságot arra, hogy megértse a másik motivációit. Mintha ez azt jelentené, hogy a világ jobb hely lehetne, ha az emberek Jézus tanítását követve segítenének egymáson. De nem ez történik. Szinte soha nem történik ez.

Egyre csak az járt a fejében, hogy ha ingatlanügynök lesz, és a dolgok elcsitulnak körülötte, és a telefonja nem zizeg majd dákók képével, és a napjait nem cosplayes fehérneműben tölti, akkor ő meg JB megpróbálhatnának igazán együtt járni. De ezt nehéz volt elképzelni. Amikor csak ingatlanügynökként gondolt magára, Margo elképzelte a testét, amire valaki másnak az arcát ragasztották. A méretarány kicsit hibás volt, a fej túl nagy, mint egy Barbin. Megpróbálta elképzelni, ahogy egy JB baba merev karjával megragadja a Margo babát, és érzéketlen műanyag szájával megcsókolja.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Másnap reggel megjelentem Kenny lakásánál, épp amikor Shyanne kilépett az ajtón. Tetőtől talpig vízkék Lululemont viselt, és egy sárga labradort vonszolt, ami nem lehetett több nyolchetesnél.

Nem gondoltam, hogy észrevesz a szélvédő csillogásán át, de amint kilépett, megtorpant. Nyilván nem sok lila Civic furikázik a városban nagy horpadásokkal a jobb első sárhányón. Amikor kikapcsoltam Bodhit, és odaléptem Shyanne mellé az árnyékba, annyira feszültnek tűnt, hogy hirtelen nem tudtam, mit mondjak.

– Azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek – nyögtem ki végül. – Törlőm az oldalt, és felcsapok ingatlanosnak. Szeretném... ha idővel büszke lennél rám.

Nehezen küszködtem ki a szavakat magamból. Próbáltam olvasni az arcáról, de nagyon tartózkodó volt. Szokatlanul meleg volt februárhoz képest, és láttam, hogy az izzadság kiütközik Shyanne felső ajkán.

– Nem tudom, hogy képes leszek-e valaha megbocsátani neked – mondta, és az én reakcióm nem a megbántottság volt, hanem a kétkedés. Felvontam a szemöldökömet. Mintha azt mondanám: „Szóval így akarod ezt játszani, hölgyem?” Tudtam, hogy a számonkérés helyett inkább sajnálkoznom kellene. Próbáltam feltámasztani magamban a bűntudatot.

– Bárcsak visszacsinálhatnám! – mondtam. – Bárcsak ott lettem volna az esküvődön!

– Nos, nem tudod visszacsinálni – közölte.

– Tudom.

A kiskutya felugrált a lábamra.

– Van egy kutyád – mondtam, és lehajoltam, hogy megmutassam Bodhinak. – Látod a kutyust? Ez egy kiskutya!

Ahogy közel hajoltunk hozzá, a kiskutya felugrott, és megnyalta az arcunkat. Először Bodhi megrémült, és hozzám tapadt, aztán sikított a nevetéstől, és próbálta megérinteni a kutya pofáját, apró ujjaival majdnem belebökött a szemébe.

– Hogy hívják? – kérdeztem.

– Hadnagy – válaszolt Shyanne. – Kenny már évek óta szeretett volna egy labradort, akit Hadnagynak nevez, úgyhogy... – Kissé undorodva intett az aranyos kiskutya felé.

– Nagyon aranyos – mondtam.

– Sétálni indultam vele. – Shyanne intett, ami invitálásnak tűnt, úgyhogy követtem.

Nem annyira sétáltattuk a kutyát, inkább csak ballagtunk a fűben, hogy egyméteres körben hempereghessen körülöttünk.

– Hogy vagy? – kérdeztem, elhatározva, hogy nem törődöm a ridegségével. Követtem, amint ő követte a kiskutyát, és szűkszavúan válaszolt a kérdéseimre, megbántottságot színlelve. Annyira túlzásba vitte, hogy már alig tudtam bűnbánatot tettetni, amikor egyszer csak szóba került, hogy szerencsejátékot játszott Las Vegasban. Mintha a nap előragyogott volna a felhők mögül, olyan volt, amint leírta a módszerét. Felébredt az éjszaka közepén, kiosont a szállodai szobából, játszott négyig, aztán visszamászott az ágyba, mielőtt Kenny felébredt volna. Osztásról osztásra részletesen leírt egy partit, amiben majdnem tíz lepedőt nyert. Eszembe jutott, amikor JB azt mondta, az anyjának Lucille Ball-energiája volt, és arra gondoltam, talán ezért jöttünk ki olyan jól, mert mindkettőnket ilyen elragadó pszicho nevelt fel.

– És azóta sem árultad el neki? – tört ki belőlem a nevetés.

– Dehogyis! – felelte. – Még valami kötvénybe tenné, vagy lekötött betétbe, amit harminc évig nem lehet beváltani.

Nevettem. Meséltem még egy kicsit az ingatlanügynökös ötletről, aminek Shyanne nagyon örült.

– Margo, ez zseniális – mondta, és behívott a lakásba, hogy megkóstoljam az új italt, amit nagyon szeret, és a személyi edzője ajánlotta neki. Kiderült, hogy ez egy piros por, amit az ember összekever vízzel. Százötven milligramm koffeint tartalmaz, és annyi nikotinsavat, hogy bizsergett tőle a karom. Kenny konyhaasztalánál ültünk, vagyis most már a kettejük konyhaasztalánál. Bodhi az ölemben volt.

– Teljesen új ruhatárra lesz szükséged – mondta Shyanne. – Kosztümökre gondolok, Victoria Beckham-stílusra. Formás lábak és nude rúzs. Nagyon izgatott vagyok!

Shyanne sugárzott a boldogságtól. Nekem úgy vert a szívem, mint egy kolibri, a piros portól és a megkönnyebbüléstől. Szerettem volna, hogy ismét rendben legyenek a dolgok köztünk. Shyanne megragadta a kezemet.

– Rettentően örülök, hogy észhez tértél. Tudtam, hogy így lesz! Tudtam, hogy nem akarnád elveszíteni azt a kisbabát. De nagyon-nagyon örülök.

Megdermedtem.

– Hogy érted azt, hogy „elveszíteni azt a kisbabát”?

Hallottam a mennyezeti fénycsövek zúgását Kenny konyhájában.

– Hát elmentek hozzád, nem?

Én nem beszéltem neki a gyermekvédelmis látogatásáról.

– Az észhez térített! – jelentette ki Shyanne. – Kenny mondta, hogy erre van szükséged, és most már tudom, hogy igaza volt.

Eltartott egy ideig, amíg mindezt feldolgozta az agyam.

– Várj csak, azt akarod mondani... Ti hívtátok fel a gyermekvédelmet?

– Nem én, hanem Kenny – felelte az anyám.

– Jézusom, anya! – Lesokkolt. Elképzeltem, ahogy kinyújtom a kezemet, és letépem a műszempilláit.

– De látod, bevált! – mutatott az ölemben ülő Bodhira.

Dühtől reszketve néztem rá.

– Elveszíthettem volna – mondtam. – Anya, még folyik a vizsgálat. Még mindig elveszíthetem Bodhit!

– O, nem fogják elvenni, ha felhagysz az onlyfansezéssel – válaszolt Shyanne legyintve, mintha félresöpörné a gondolatot.

A szívem egyre hevesebben vert. Más lett volna, ha azt hiszem, valóban féltette Bodhit. De ebben nem bízhattam, egy pillanatig sem.

– Ha valóban aggódtál, nem is tudom, miért nem telefonáltál? Vagy esetleg beugorhattál volna!

– Nem voltunk beszélő viszonyban – felelte. – Amikor kiposztoltad azt a dolgot a Facebookra. Komolyan, Margo, mit gondoltál?

– Anya, azokat nem én posztoltam. Hogy gondolhattad? Netes zaklatás áldozata lettem. Nagyon jól láthattad – az oldalt, ami kiposztolta a képeket, úgy hívták SlutSleuths!

– Hát én azt nem láttam – közölte Shyanne. – Azt hittem, hirdetsz.

– Jézus ereje! – Úgy éreztem, menten elnevetem vagy elhányom magam. Ilyen egy kibaszott idiótát!

– Nos, akárhogy történt is – folytatta Shyanne –, nem számít, mert Kenny látta, és amint megtudta, nem szállt le róla. Hogy nem helyes, ha egy gyermek ilyen otthonban nő fel, és hogy egy gyermekbántalmazó cinkosai vagyunk, ha csak nézzük, és nem teszünk ellene semmit. És ő vett rá engem!

– Ő vett rá téged?

Felálltam az asztaltól; nem voltam képes tovább ülve maradni. Bodhi is megérezte a hangulatváltozást, és nyafogni kezdett a karomban.

– Egy percig sem hagyott békén! És addig-addig mondogatta, amíg én is beláttam, hogy nem kellene azt csinálnod! Nem tetszett nekem, hogy csinálod azt a... – Küszködve kereste a kifejezést, aminek nevezhetné, végül azt sziszegte: – Dolgot. Azt gondoltam, ebből tanulsz majd. Ezt az egészet csak magadnak köszönheted. Most pedig megpróbálod rám kenni.

Ő is felemelkedett az asztaltól, és járkált a helyiségben, közben szalmaszállal szürcsölte a piros italt. A zizegő, fluoreszkáló konyhai világítás az arca minden apró részletét kiemelte. Az én szememből patakzott a könny, és csak arra tudtam gondolni: Miért nem szeret engem? Mi rosszat tettem, hogy csak ennyi szeretetet kapok tőle?

– Margo, sajnálom – mondta az anyám, odalépve hozzám. Kinyúlt, és megszorította a vállamat. Hideg volt a keze. – Sajnálom – súgta sziszegve –, de mit kellett volna tennem? Kenny nem kifejezetten meggyőzhető fickó!

– Akkor miért mentél hozzá?

– Szerinted én nem gondolok mindennap arra, hogy talán hibát követtem el? De ezt választottam. Akkor azt hittem, nincs más választásom.

Szédítő lehetett, amikor Jinx beállított a rózsákkal. Biztosan megfordult Shyanne fejében, hogy akkor és ott kidobja Kennyt. De Kenny biztos pont volt. Ez volt benne a legvonzóbb. Es most azt kéri tőlem az anyám, értsem meg, mennyire kicseszett ez a világ, és hogy csapdába esett benne. Ezt várta el tőlem egész életemben, és én mindig megértő voltam. Megértettem, hogy nem tudja varázsütésre rávenni Jinxet, hogy maradjon velünk, és szeressen minket. Megértettem, hogy vágyik a romantikára, és ez azt jelentette, hogy olyan férfiakkal randizott, akiket én nem kedveltem, és nem akartam magam körül látni. Megértettem, hogy a hétvégeken is dolgoznia kell, megértettem, hogy nincs túl sok pénzünk. Megértettem, hogy kell neki egy sör munka után, megértettem, amikor nem volt ereje vacsorát főzni. Szerettem. Mindent megértettem.

De néha a megértés nem elég.

– Ne próbáld a munkámról alkotott előítéleteidet és az abból fakadó szégyenedet úgy feltüntetni, mintha szeretet volna – vágtam hozzá. – Mintha aggódnál értem, és csak az én érdekemben tettél volna bármit is. Te nem törődsz azzal, hogy mi a jó nekem, hogy mi a legjobb nekünk. Te csak azzal törődsz, hogy ne bosszantsd fel az új férjedet, hogy továbbra is Lululemonba öltözhess, és személyi edződ legyen.

Shyanne hitetlenkedő hangot hallatott. Úgy tűnt, nem tudja, hogyan reagáljon.

– Tűnj el az életemből! – mondtam. – Soha többé ne keress!

Aztán kimentem, a fájós bokám miatt bicegve, a síró babával a karomban. Amint kiértünk a ragyogó napsütésbe, Bodhi elcsendesedett és körülnézett, ámulva, milyen szép napba csöppent. Fák lombja ringott körülöttünk, rebbenő árnyakkal szórva meg a járdát.

Nem, gondoltam az autóm felé menet. Nem tudtam, mire mondok nemet, csak azt, hogy ez a megfelelő szó. Nem.

Kurvára nem. így nem.

Amikor hazaértem, Jinx lakásnézőben volt, Suzie pedig órán, úgyhogy senkivel sem tudtam megbeszélni a történteket. Letettem Bodhit aludni, és nekiláttam összehajtogatni a mosott ruhát, mivel nem tudtam, mi mást csináljak. Ekkor megcsendült a telefonom. E-mail érkezett Wardtól. Csak ennyi állt benne: „Ez hogy tetszik?” Volt egy csatolt PDF-fájl, 730ErtekelesBeszamoloUgyirat288862. Még soha életemben nem kattintottam ilyen gyorsan semmire.

Az első öt oldal jelölőnégyzetek őrjítő labirintusa volt, és azt részletezte, ki rendelte az értékelést, és mit kell tartalmaznia, ki fizetett érte, milyen jogi korlátok vonatkoztak rá. Majd következett egy oldal, amelynek a tetején nyomtatott nagybetűkkel ez állt: AJÁNLÁSOK.

A gyermekelhelyezés, amely legjobban szolgálná a gyermek érdekét, a gyermek egészségét, biztonságát és jóllétét, valamint a többi családtag biztonságát:
Fizikai felügyelet: anya

Jogi képviselet: anya

Felhördültem, és lejjebb görgettem. Kétségbeesetten szerettem volna még többet elolvasni, megérteni, hogy ez mit jelent, és hogy kötelező érvényű-e. A vége felé eltűnt az űrlapszerű szerkezet, és az írásos beszámoló következett.

Engem jelölt ki a bíróság a gyermek, Bodhi Millet apja, Mark Gable kérelmére, hogy felmérjem a gyermek, Bodhi anyjának, Margo Milletnek a pszichológiai alkalmasságát és gondozói képességeit. Pszichológiai alkalmassága esetén az apa, Mark beleegyezik, hogy Margo lássa el a továbbiakban a gyermek kizárólagos felügyeletét, illetve jogi képviseletét. Margo szeretné megtartani a gyermek kizárólagos felügyeletét és jogi képviseletét. így a kérdés, amelyre a bíróság a vizsgálat során választ vár, jelentősen leegyszerűsödik: Képes Margo Millet egészséges és biztonságos környezetet teremteni Bodhi számára? És abban az esetben, ha nem, mi lenne a legjobb környezet Bodhinak?

Margo pszichológiai alkalmasságának felméréséhez az MMPI-2 tesztet használtam, amelyet 2019. január 28-án töltettem ki vele az irodámban. Margo a normálnak megfelelő, kilences értékelést ért el a tízes skálán, kiemelkedően magas pontszámmal (63), ami éppen meghaladja az átlagot az 5-ös skálán (férfiasság/nőiesség). Az elégedettségre vonatkozó skálán Margo magas normál DEP-értékeket ért el, némi depressziós gondolatokat/tendenciákat mutatva, valamint magas normál CIN-értéket rejtett cinizmusra és mizantropikus meggyőződésre utalva. Az APS ugyan a drogfüggőséggel összekapcsolt személyiségtípusra utal, de Margónál nem tapasztalható droghasználatból eredő probléma, bár a függőség jelen van a családjában. (Részletes eredmények csatolva.)

Margo egy négy hálószobás lakásban él a gyermek Bodhi, a nagyapa, James és a lakótárs, Suzanne társaságában. A nagyapa, James a saját lakásába költözik, és a továbbiakban nem lakik Margóval. James jelenleg opiátfüggőségéből épül fel, és metadonnal kísért leszoktató programra regisztrálták. A kezelőorvosa a meghallgatásán elmondta, hogy még egyetlen dózist sem mulasztott el, és az elvárt komolysággal áll a gyógyulásához.

Margo Mark tanítványa volt egy főiskolai kurzuson: „Természetellenes hangok: az elbeszélhetőség határai", 2017 őszén a Fullerton College-ban. Mark kezdeményezte a viszonyt. Abban az időben Margo tizenkilenc éves volt, Mark harminchét. Mark házas volt, a feleségétől, Sarah Gable-től két gyermeke született, Hailey és Max. A viszonya Margóval körülbelül hat hétig tartott. Ez idő alatt Margo teherbe esett, és úgy döntött, megtartja a babát. Mark ekkor nem akart részt venni a gyermek életében.

Mark és a felesége, Sarah jelenleg válófélben vannak, és mediáción vesznek részt két gyermekük, Hailey és Max elhelyezése ügyében. Marknak nincs állandó lakhelye, jelenleg az anyjával, Elizabethszel él. Hailey-t és Maxet illetően ideiglenes láthatási joga van, amely a hétvégékre korlátozódik. Pozitív a kapcsolata mindkét gyermekével, bántalmazás lehetősége és veszélye nem merült fel a személyével kapcsolatban. Mark a viszony ellenére megtartotta az állását a Fullerton College-ban, és stabil anyagi háttérrel rendelkezik.

Margo terhessége problémamentes volt, az orvosi leleteiben nincs bizonyíték droghasználatra, annak ellenére, hogy a kórház plusz huszonnégy órára bent tartotta Margót, hogy további drogvizsgálatnak vessék alá, miután az első eredménye nem mutatott ki a szervezetében tiltott szert. A szülés komplikáció nélkül zajlott, Bodhi normál, alacsony, háromkilós súllyal jött a világra.

Az MMPI-2 teszt mellett 2019. február 2-án meghallgattam Margót az irodámban. Margo időben érkezett, megfelelő öltözékben. Tisztának és ápoltnak tűnt. A beszéde tiszta volt, a viselkedése nem volt szokatlan, a szemkontaktust normális viselkedésre jellemzően tartotta. Intellektuális-kognitív működése magas szintű, verbális kifejezőkészsége magas fokú. Margo képesnek tűnik pontosan érzékelni az őt körülvevő világot, árnyalt módon bemutatni másokat, azokat is, akikkel konfliktusa van.

Margónak némileg korlátozott az önértékelése, folyamatosan felsőbbrendűnek és ugyanakkor alsóbbrendűnek is értékeli önmagát másokhoz képest. A felnőtt világban betöltött szerepét illetően bizonytalan, az erő és dominancia felvett attitűdjével próbálja elrejteni a sebezhetőségét. Szorongás– és depressziószintje kezelhető, negatív érzéseinek központjában elsősorban a gyermekelhelyezési vita és az anyjával való kapcsolata áll. Margo érzelmeinek a kezelése fiatal korának megfelelő, és bár több alkalommal sírt az interjú során, képes volt összeszedni magát, és megőrizni a kontrollt a viselkedése felett.

A SAT-felmérések eredménye és Margo tanulmányi eredményei az átlagosnál magasabb szellemi képességekre utalnak. Azonban kimaradt a Fullerton College-ból, és úgy tűnik, nincs továbbtanulási szándéka. Megjegyzendő, hogy az apa, Mark és a nagyanya, Elizabeth kívánságára maradt ki; ez utóbbi megkérte, hogy írjon alá egy titoktartási szerződést a célból, hogy Mark apasága titokban maradjon. Margo aláírta ezt a nyilatkozatot, és betartotta a feltételeket, cserébe 15 000 dollárt kapott, valamint letétbe helyezve Bodhi számára további 50 000 dollárt.

Margo jelenleg mint közösségi média személyiség dolgozik az OnlyFans és a TikTok felületein. Az OnlyFans olyan weboldal, amely felnőtt ügyfélkört lát el, és szexuális tartalmat kínál. Mark aggodalma Bodhi jóllétét illetően szinte kizárólag Margo az OnlyFans-oldalon végzett munkájára korlátozódik. Margo munkája nem törvényellenes, és rendkívül jól fizet, lehetővé teszi, hogy otthonról dolgozzon, és egész nap gondoskodhasson Bodhiról. Köztudott, hogy a szexmunka negatív pszichológiai hatásokkal járhat, ami közé sorolható a depresszió, a hangulatingadozás és az öngyilkos gondolatok. Margo ezeknek egyikét sem mutatja, ám ez olyan kockázati tényező, amely választott munkájából következik, és nem lehet figyelmen kívül hagyni, különös tekintettel a függőség kialakulásának lehetőségére, fiatal korára és a depresszióra való hajlamára. Míg azt tervezi, hogy az ingatlanközvetítésre vált jövőbeli anyagi helyzete továbbra is bizonytalan, és további stresszforrás lesz.

Értékelésem részeként családlátogatást végeztem Margo lakásában. A lakás tiszta volt, és rendezett, Margo beszéde normális, sem a járásában, sem a viselkedésében nem volt jele alkohol– vagy droghasználatnak. Figyeltem, ahogy Bodhit megvacsoráztatja, megfürdeti, és előkészíti a lefekvéshez.

Margo pozitív érzelmeket, nagyfokú elköteleződést és figyelmet mutat a Bodhival való interakcióiban. Olyan nonverbális jeleket használ, mint a mosolygás, bólogatás és nevetés, hogy kifejezze a törődést, kiegészítve a verbális kommunikációt, amely helyet adott Bodhi válaszainak is.

Margo megfelelően keretezi Bodhi viselkedését, kezelte a gyerek frusztrációját, reagált az izgatottságára, és megnyugtatta, amikor az szükséges volt. Vacsora közben engedte, hogy Bodhi maga egyen kézzel, annak ellenére, hogy ez nagy felfordulással járt. A fürdetés alatt ügyelt a megfelelő biztonsági intézkedésekre, és odafigyelt Bodhi biztonságára a vízben, miközben nem korlátozta a szabad mozgásban, hagyta, hogy felfedezzen és kísérletezzen. Ezt a fajta nagyon gondoskodó, kevéssé kontrolláló megközelítést számos tanulmányban optimálisnak értékelik.

Bodhi kiegyensúlyozott kedélyű gyermek, az aktív gyerekekre jellemző vonásokkal. Fizikailag jól érzi magát Margóval, reagál az érintésére és a verbális dicséretére, az öröm jeleit mutatva, mint a mosoly, nevetés és tapsolás. A gügyögése és fizikai koordinációja korának megfelelő. A gyermekorvosban (levél csatolva) nem merült fel kétség Bodhi egészségét vagy Margo szülői alkalmasságát illetően. Sőt úgy jellemezte Margót, hogy rendkívül lelkiismeretes.

Margo jelenleg a gyermekvédelem vizsgálata alatt áll. Kérdésemre jelezték, nem zárul le a vizsgálatuk a gyermekelhelyezési eljárásnak megfelelő határidőig. Mivel a saját vizsgálatom során nem volt jele bántalmazásnak, sem elhanyagolásnak, úgy döntöttem, felelőtlenség lenne várni, de örömmel szolgáltatok kiegészítést, amint az ő vizsgálatuk eredménye elérhető lesz. Ezt a jelentést szintén eljuttatom a gyermekvédelemnek a vizsgálatukhoz.

Mindazok alapján, amit láttam, Margo pszichológiailag alkalmas, hogy megőrizze a kizárólagos gyermekfelügyeletet Bodhi felett, és őt jogilag képviselhesse, nincs jele bántalmazásnak, elhanyagolásnak vagy veszélyeztetésnek. Jelenleg Margo rendelkezik Bodhi felügyeletével. Mivel a gyermekvédelmi vizsgálat még folyamatban van, a szokásos eljárás a gyermekelhelyezési viták felfüggesztése, amíg a vizsgálat lezárul. Ám mivel jelenleg Margo gondoskodik Bodhiról, és Mark és Margo mindketten azt óhajtják, hogy megtartsa a gyermekfelügyelet jogát, a jelen jelentés elfogadásától függően, nincs más tennivaló. Amennyiben a gyermekvédelem megállapításai ellentmondanak ennek a jelentésnek, a gyermekelhelyezést újraértékeljük a szokásos eljárás keretei között.

Ajánlásom a következő: Mark heti egyszeri látogatásra kapjon lehetőséget, ha erre igényt tart, és fizessen gyermektartást a jövedelmével arányosan egy évig, amikor a helyzetet újra lehet értékelni, ahogy Mark lakhatási körülményei stabilabbá válnak, és a pszichológiai következmények (ha lesznek) jobban megmutatkoznak Margónál.

El voltam ragadtatva, habár pokolian hátborzongató volt ilyen stílusban olvasni magamról, és a vége felé kissé émelyegtem. Bodhi összehajtogatott ruháinak kis halmai vettek körbe. Nem tudtam, mit csináljak, fejezzem be Bodhi zoknijainak a hajtogatását, vagy hívjam fel Wardot? Ekkor felébredt Bodhi, és a sivalkodása hallatszott a babaőrzőn. Odamentem hozzá, és tisztába tettem. Nevetgélős hangulatban volt. Valóban nincs nagyobb öröm a világon, mint egy kipihent kisbaba. Megcsiklandoztam a hasát, ő pedig nevetett, és amikor abbahagytam, lihegve néztünk egymásra, és mosolyogtunk. Én robothangon azt mondtam magamban: „Ezt a fajta nagyon gondoskodó, kevéssé kontrolláló megközelítést számos tanulmányban optimálisnak értékelik.”

Büszke voltam. „Optimális”? Elfogadom.

Az is eszembe jutott, hogy a gyermekvédelmet nem Mark, hanem Shyanne értesítette – ez is sokat változtatott a dolgokon. És dr. Sharp jelentésével jó esély volt rá, hogy nem kell bíróságra vinnünk az ügyet. Tudnom kellett, hogy mivel állok szemben.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Mark címét a periratokból tudtam meg. Azt gondoltam, egy társasházat kell keresnem, de az épület, amely előtt megálltam, olyan volt, mint a Fehér Ház kisebb változatban. Szobalány nyitott ajtót, és egy fehér nappali szobán, egy carrarai márvány konyha mellett, majd egy franciaablakon át a hátsó udvarra vezetett. Itt medence volt, meg egy szabadtéri konyha. A szobalány egy örökzöld facsoport felé mutatott a medencén túl.

– Mr. Mark kis háza amott áll, hátul a fáknál, látja?

Hogy láttam-e? Ez egy normál méretű ház volt, szebb, mint bármelyik, ahol laktam. A szobalány, mint egy alvilági vezető, mintha azt jelezte volna, hogy ő nem mehet tovább, úgyhogy megkerültem a medencét, a fák árnyékában az épülethez sétáltam, és kopogtam Mark ajtaján. Nem történt semmi. Megint kopogtam.

Mark felrántotta az ajtót, láthatóan bosszúsan. Egy Duke pulóvert viselt, és lila tréningnadrágot. Hosszú haja kissé zsíros volt, és kócos. Olvasószemüveg volt rajta, amit lekapott. – Hát, erre nem számítottam – mondta.

– Beszélnünk kell – közöltem. Fura volt kettesben lenni vele, de ismerős, habár én már más ember voltam, mint amikor legutóbb beszélgettünk.

Követtem az elsötétített nappaliba. A redőnyöket leengedték. Mark felkapcsolta a ragyogó mennyezetvilágítást, és rögtön nyilvánvalóvá vált, hogy ez a rettentő nagy szomorúság tanyája. Könyvek és papírok hevertek mindenütt, félig telt, ottfelejtett kávéspoharak különböző asztalkákon, ruhák a padlón, egy pizzás doboz a dohányzóasztalon. A rattanbútorzat karibi motívumos díszpárnái csak még szomorúbbá tették a helyiséget. Mark a kanapéra ült, és átnyúlva lekapott egy törülközőt a székről, hogy leülhessek. A párna kissé nyirkos volt.

– Szóval, mi a helyzet? – kérdezte. – Láttam dr. Sharp jelentését. Nagyon meggyőző. Azt gondoltam, hogy örülsz majd.

Megmasszírozta az orrnyergét.

– Örülök – feleltem, habár kissé dermedt voltam a Shyanne-nel való, előző napi konfrontáció miatt. – De sokkal tisztább, kevésbé költséges kommunikációra van szükségünk. Először azt gondoltam, azért csinálod ezt az egészet, hogy bántsál, sőt büntess engem. Aztán a mediáció során kezdtem megérteni, hogy valóban úgy gondolod, nem mennek jól a dolgaim, és félő, hogy kicsúszik a kezemből az irányítás. Úgyhogy most tényleg tudnom kell, Mark. Mit akarsz elérni? Miről szól ez az egész?

– Hogy érted?

– Részt akarsz venni Bodhi életében?

– Nyilván – válaszolt a férfi. – Az én gyerekem is, Margo. Összeszűkült szemmel néztem rá.

– Mert nem egészen egy évvel ezelőtt aláírattatok velem egy megállapodást, amiben megígértem, hogy kimaradok a Fullerton College-ról, és sosem árulom el senkinek, hogy Bodhi a te gyereked.

– A dolgok változnak. Idővel nem gondolkodhatok máshogy dolgokról? Nem érezhetek máshogy?

Sóhajtottam. Fárasztott az önelégült pózolás. Ráadásul rosszul csinálta!

– Segíts megértenem, hogyan történt ez a változás.

Tudnom kellett, miért tette, amit tett, hogy felkészülhessek arra, ami ezután következik.

– Nos, amikor az apád telefonált, Sarah ott volt mellettem. Hogyan magyaráztam volna el a helyzetet, anélkül hogy elmondok neki mindent? Margo, nem tudom, az apád ivott vagy drogozott-e előtte, de alig forgott a nyelve, és nem sok értelme volt annak, amit mondott, és állandóan hívogatott. Nem tudtam, mit tegyek.

– Úgyhogy elmondtad Sarah-nak – segítettem ki. Szerencsétlen egy helyzet, amire nem számítottam. De érthető. Hogy igazolja magát Sarah előtt, Mark perecként meghajlította az igazságot.

– Elmondtam Sarah-nak – bólintott Mark. – És nem elég, hogy szó szerint féltettem az életemet, még Sarah is dühös volt rám. Nem tudtam aludni, nem tudtam enni. Betegszabadságra mentem.

Hű, mindjárt hányok!

– És Sarah nagyon szomorú volt. Természetesen. A viszony miatt, az árulás miatt, és azt ismételgette: „Van egy gyereked?!” Magamban azt gondoltam: „Hát, igen, de nem igazán, Margónak van egy gyereke, csak benne van valamennyi az én DNS-emből is.” Persze nem mondtam ki hangosan, de rájöttem, hogy végig így álltam hozzá, ami nem helyes.

Valóban nem helyes? Az biztos, hogy én örültem volna, ha nem változtat ezen a gondolatmenetén.

– Szóval Sarah akarta, hogy perelj a kizárólagos gyermekelhelyezésért? – kérdeztem. A dolognak ezt a részét nem értettem. Lehet, hogy Sarah meg akarta szégyeníteni Markot, de abban kételkedtem, hogy szívesen cserélte, volna más gyerekének a pelenkáját.

– Sarah úgy érezte, vállalnom kell a felelősséget – mondta Mark.

– És mivel ő úgyis elválik tőled – raktam össze a képet –, őt már nem érinti mindez.

– Nos, a válás még nincs kimondva – felelte Mark megbántottan.

– Ő! – Vajon úgy gondolta, ha felelősséget vállal Bodhiért, azzal meggyőzi Sarah-t, hogy ő rendes fickó, és az asszony nem fogja elhagyni?

– Sarah sosem kérte, hogy próbáljak kizárólagos felügyeletet szerezni – mondta Mark. – Larryvel találkoztam az apáddal szembeni távoltartási végzés miatt, és amikor elmagyaráztam a helyzetet, mindketten ráébredtünk, hogy egy gyerekről is beszélünk! Azzal a gyerekkel mégis mi lesz?

– Jézusom! – kiáltottam fel.

Hirtelen ólmos fáradtság telepedett rám. Larry még csak nem is gyermekelhelyezési ügyekre szakosodott jogász, ami bizonyos értelemben sok mindent megmagyaráz. Észrevettem egy Uncrustables szendvics csomagolását a padlón. Mark nem változik. Sem Jinx, sem Shyanne, sem a világ működése. Olyanok voltak, mint a sakkfigurák: mozogtak, ahogy mozogtak. Ha az ember nyerni akart, nem tűnődhetett azon, hogy szerinte hogyan kellene mozogniuk, vagy igazságosabb volna, ha máshogyan mozognának. Alkalmazkodni kellett. Nekem azt kellett kiderítenem, vajon Markot igazán zavarja-e az OnlyFans. Még mindig követelheti a kizárólagos gyermekfelügyeletet, és bíróságra citálhat engem, bármit mond is a 730-as. Lehet, hogy nem fog nyerni, de engem közben tönkretehet anyagilag.

– Tudnom kell, mit gondolsz az OnlyFansről.

– Nos – válaszolt Mark –, dr. Sharp szerint az teljesen rendben van!

– Azt kérdem, változatlanul ragaszkodsz-e a kizárólagos gyermekfelügyelethez, amennyiben tovább csinálom.

– Azt hittem, ingatlanközvetítésre akarsz váltani – jegyezte meg Mark kissé rosszindulatúan.

– Most próbálom eldönteni, hogy mihez kezdjek, ezért kérdem. Az én szememben abszurdnak tűnik, hogy egy olyan férfi döntheti el, mivel keresem a kenyerem, akivel több mint egy éve lefeküdtem, mégis ebben a helyzetben találom magam.

– Be kell vallanom valamit – mondta Mark rosszkisfiús hangon. – Megvettem a Rigoberto videódat. És el kell ismernem, hogy művészi szempontból lenyűgöző.

Ez nagyon fura, sőt visszataszító volt.

– Kösz – feleltem, és magamban kérleltem, hogy ne mondjon többet.

– Csak... nem erre számítottam – ismerte el.

Akármilyen tökfej volt is Mark, tudtam, mire gondol. Én sem számítottam rá, hogy Arabella oldala olyan lesz, amilyen. Nem számítottam rá, hogy azt gondolom majd, a pankráció egy művészeti forma. Nem számítottam rá, hogy a hűtlenség lényege az összebújás, a drogfüggőség pedig tulajdonképpen Milky Way-függőség.

– Tennél nekem egy szívességet, Mark? Megértem, hogy aggódsz Bodhi miatt, vagy az én munkával kapcsolatos döntéseim miatt, de megpróbálnál minderről közvetlenül velem kommunikálni? Mert az a tapasztalatom, amit magunkban gondolunk dolgokról, az néha sokkal rosszabb, mint a valóság. Egyszerűen csak hívj fel! Mielőtt hivatalos útra terelnéd a dolgot, keress meg, és beszéljünk!

Mark bólintott, aztán összevonta a szemöldökét.

– Lehetne... esetleg találkozhatnék vele? Bodhival?

– Természetesen – válaszoltam. – Bármikor. De tudnom kell, hogy ha folytatom az OnlyFanst, te is továbbviszed a pert a kizárólagos gyermekfelügyeletért?

– Nem – válaszolt Mark. – Nem gondolkodom kizárólagos gyermekfelügyeletben... hiszen te vagy az anyja. Nem ismer mást rajtad kívül.

Zavarba jöttem, mert majdnem könnyes lett a szemem. Nem vártam Marktól ennyi tisztességet.

– Nem tudom – folytatta Mark. – A mediáción meglepett, mennyire kézben tartod a dolgokat. Ez teljesen megváltoztatta a véleményem.

Az a fekete blézer, gondoltam. Megért minden centet.

Aznap este ránéztem a pink dossziéra, amelyet a gyermekvédelemnek raktam össze. Volt benne egy tizenkét hónapos pénzügyi terv az ingatlanközvetítésre való átállásra, amit egy weboldalon talált minta alapján állítottam össze. A web– oldalon olyan abszurd motivációs mondatok voltak, mint a „Felezd le a munkaidőd!”. Átpörgettem a lapokat. Becsuktam a dossziét. Letettem az íróasztalomra. Nézegettem a sima, rágógumira emlékeztető külsőt.

Utáltam az egész tervet. Utáltam a dossziét. Utáltam a gondolatot, hogy ingatlanközvetítéssel foglalkozzak, naponta több órát távol legyek Bodhitól, hogy olyasmit csináljak, amit nem akarok, és amiről fogalmam sincs, hogy egyáltalán jó lennék-e benne. Utáltam Maribeit. Utáltam, hogy nem mertem visszaszólni, és lapítottam. Utáltam, hogy igazodnom kell olyan szabályokhoz, amikről tudtam, hogy ostobák. Utáltam félni.

De féltem. Ereztem, amint a bürokrácia vak, érzéketlen szorítása összezárul az életem körül. Az volt a legijesztőbb Maribeiben, hogy nem volt igazán gazember; egy fontoskodó minden lében kanál aktakukac volt, aki meg volt győződve arról, hogy a jó oldalon áll. Egy tökéletesen alkalmatlan hivatalnok, aki eldöntheti, hogy megtarthatom-e a kisbabámat. Kész voltam mindent megtenni, hogy békén hagyjon engem és Bodhit. Ha ez azt jelenti, hogy követnem kell a szabályokat, akkor benyalok neki, és szabálykövető leszek. Vagy legalábbis ezt gondoltam, mielőtt Markkal beszéltem.

Amikor is a lelki szemem előtt megjelent egy látomás. Mégpedig Ric Fiait. Lebarnult, öregemberes bőre csillogott az olajtól, hidrogénszőke, vállig érő lobonca fénylett. Ric Flair minden idők legnagyobb gazembere. Egy olyan ember, aki irgalomért könyörög az ellenfelének, aztán a szemébe tolja a hüvelykujját. Egy olyan ember, aki szinte kizárólag csalással győzött. Egy olyan ember, aki annyira híres volt a színlelt ájulásáról, hogy „Flair-esésnek” nevezték el róla. És ebben a látomásban Flair megjelent előttem a csillogó, kövekkel kivarrt köntösében, neonfénytől megvilágítva, és azt mondta: „Margó, ha nem akarod, hogy felfaljanak, neked kell felfalnod őket!”

Kinyitottam a laptopomat, és zakatoló szívvel utánanéztem néhány dolognak. Kattintottam és kattintottam, olyan gyorsan olvasva a cikkeket, amennyire csak tudtam. Bámulatos, hogy mennyi mindent nem találsz meg, ha nem keresed. Felhívtam Wardot, bár este tíz óra volt, és korábban már zaklattam amiatt, hogy Mark találkozni akar Bodhival. Az első csengetésre felvette.

– Hé, Ward! – mondtam köszönés helyett. – Akar még egy kis pénzt keresni és segíteni nekem egy esettanulmánnyal? Azt hiszem, eddig rossz nyomon jártam.

Mint minden nő, aki a saját sorsáért felel, próbáltam számomra kedvezően keverni a kártyalapokat. Ebben az esetben ez úgy nézett ki, hogy megálltam útközben, és fánkot vettem Wardnak. Amikor odaértem, Ward azzal fogadott:

– Igazán nem tudom, Margo, mi a célja, de nem akarom, hogy hamis reményeket kergessen.

Letettem a pink dobozt az íróasztalára. Ric Flair aurája védőpajzsként vett körül.

– Ward, aki feladja, az sosem győz, és a győztesek nem adják fel soha.

Kinyitotta a dobozt, és kivett egy fánkot.

– Jézusom, még meleg!

– Szóval tudta, hogy nincs jogi precedens arra, hogyan jár el a gyermekvédelem az olyan anyákkal, akiknek OnlyFans-oldala van?

– Aha – felelte tele szájjal Ward.

– Nos, tudja, ki az OnlyFans tulajdonosa?

Ward vállat vont.

– Leonid Radvinsky. És melyik a másik nagy weboldal, ami az övé? MyFreeCams – mondtam. – És elgondolkodtam, hogy az OnlyFans tulajdonképpen csak egy webkamerás modellplatform közösségimédia-változata, és azok az oldalak majdnem egyidősek az internettel.

– És azokkal kapcsolatban hogyan ítéltek? – kérdezte Ward.

– Találja ki! – feleltem.

– A fánkból kiindulva azt mondanám, nagyon kedvezően.

– És igaza is volna. De nem akarok Google-találatokra hivatkozni. Maribei nem fogja elhinni, ha tőlem jön az információ. Szükségem van magára, hogy csinálja meg nagyon hivatalosra és ügy védésre.

– Rendben, rendben – válaszolt Ward. – Azt akarja, hogy ezt a nőt beszarassam.

– Pontosan. – Elkaptam a fánkomat Bodhi elől. – És azt is tudnom kell, ha van olyan eset, amelyik nem felel meg ennek a mintának.

– Az a helyzet, Margo, hogy ezt mind megcsinálhatjuk, de a kutatás sokba kerül majd. És nem vagyok biztos benne, hogy ettől valóban meghátrálnak. Sokkal egyszerűbb helyzetben lennénk, ha Maribei elkövetett volna valami szabálytalanságot a vizsgálat során.

– Hivatalos végzés nélkül lépett be az otthonomba – pendítettem meg.

– Igen, de maga beengedte. Ha valaki megkérdezi: „bejöhetek?”, és maga igent mond, akkor nincs miről beszélnünk.

– Nos, nem igazán kérdezte, hogy „bejöhetek?”.

– Akkor mit mondott? Pontosan. Pontosan mit mondott? – kérdezte Ward.

A kezdeti szkepticizmusa ellenére a találkozó Warddal hosszú volt, és lázas izgalomban telt. Mire elkészültünk a tervvel, a fánkoknak több mint a felét eltüntettük. A következő hét viszonylag eseménytelen volt, amitől kellemetlenül éreztem magam. Amikor az ember valami vakmerőén merész dolgot készül tenni, jobb, ha kevesebb ideje van ezen törni a fejét. De kiszedtem az összes papírt a pink dossziéból, és megtöltöttem új lapokkal, amelyekhez gondosan tartalomjegyzéket is csatoltam. Fogalmunk sem volt, mikor tér vissza Maribel. Talán bármelyik percben, talán csak hetek múlva. A dosszié pink színe minden eltelt nappal egy kicsit radioaktívabbnak tűnt.

Eközben Jinx talált egy bájos házat, amiről sietve ki is jelentette, hogy csak Bodhi miatt választotta, mivel medence is tartozott hozzá.

– Apa, még nem is tud úszni – figyelmeztettem.

De örültem, hogy Jinx a közelben lesz. Rájöttem, nem is annyira rossz tartani egy kis távolságot. Bíznom kellett benne, hogy ez így is marad. Korábban a távolság azt jelentette az apámnál, hogy teljesen eltűnt az életemből. Egy kis időbe beletelik majd, amíg kitapasztalom, hogyan működik majd jól a kapcsolatunk.

Egyfolytában JB-re gondoltam, és bár tudtam, hogy ez nem egészséges, olvasgattam a régi üzeneteit. De tudtam, hogy jelenleg nem lenne időm vele foglalkozni.

Gondoltam Shyanne-re is. Egy kicsit lehiggadtam, és beláttam, nem gondoltam komolyan, amikor arra kértem, hogy maradjon ki az életemből. Ő az anyám, és a hibái ellenére szerettem. Őszintén szólva a gondolattól is rosszul lettem, ahogy elképzeltem Kenny lakásában azon a tiszta és gusztustalan helyen, energiaitaloktól pörögve, amint titokban pókerezik a telefonján. Nem hagyhattam ott. Meg kell találnom a módját, hogy békét kössek vele, bár fogalmam sem volt, hogyan csináljam. Belesajdult a szívem ebbe a helyzetbe.

De azt is tudtam, amint esténként Bodhit szoptattam, amíg elaludt, hogy az életem már sosem lesz üres, szeretet nélküli. Rájöttem, hogy a szeretet nem olyasmi, ami kívülről jön. Mindig azt hittem, hogy a szeretetnek más emberektől kell jönnie, és mivel én morzsányi szeretetet sem kaptam, ezért kiüresedve, kétségbeesetten jártam a világban. Nem tudtam, hogy nekem kell a szeretet forrásának lennem, és ha szeretek másokat, akkor a szeretet ereje és melegsége engem is feltölt és megerősít.

Mielőtt álomba merültem, elképzeltem magam Arabellaként, erőszakosan és félmeztelenül, de ahelyett, hogy világító rajzolt fegyverekkel leölném az embereket, szerettem őket, olyan nagyon és őszintén, hogy a világ kezdett megrepedezni a szeretetem erejétől. Az anyám arca darabokra hullott, a fény arany sugaraival lőtte át. Jinx csontvázteste az égbe emelkedett.

Es Bodhi, Bodhi aranyszínben izzott, amint itta és itta a szeretetet, amely kiáradt a testemből, amitől erős lett, és boldog, amitől növekedett, a sejtjei megsokszorozódtak, a csontjai pedig megerősödtek. Varázslatos volt.

HUSZONHATODIK FEJEZET

A következő péntek reggel Mark eljött hozzánk, hogy első alkalommal találkozzon Bodhival. Figyelmeztettem Jinxet: – Mondanom kell valamit. Már régóta el akarom mondani, de mindig féltem előhozakodni vele.

Jinx összevonta a szemöldökét.

– Ki vele!

Tudtam, hogy nevetséges, mégis szorongtam.

– Mark alacsony.

– Bodhi apja?

– Igén. Akkora, mint Michael J. Fox.

– És?

– Csak tudom, azt remélted, hogy Bodhi nagydarab lesz, és pankrátor, és...

– Bodhi óriási lesz, Margo. Én mondom neked. Még sosem láttam olyan kisbabát, akinek ekkora keze volt.

– Én csak próbállak felkészíteni, tudod. Hogy ne legyen fura, amikor megérkezik.

– Megígérem, hogy nem fogok a szívemhez kapni, és kiabálni: „De hát maga egy töpszli!”

– Köszönöm.

– Azt mondhatom, hogy „el sem hiszem, hogy megdugtad a lányomat, amikor a tanítványod volt, te szarláda”?

– Azt mondhatod.

Mark fogadása végül jó hangulatban telt, bár az apám, amikor kezet fogtak, eleresztett egy ízléstelen viccet arról, hogy most tényleg eltörhetné az ujjait. Mark bő szárú, barna lenvászon nadrágot viselt. Jinx felvonta a szemöldökét, de dicséretesen csendben maradt, és elfoglalta magát. A konyhában teát főzött, és szendvicseket készített, amíg Mark a nappaliban találkozott Bodhival.

– Szóval ő Bodhi – mondtam, a csípőmön ringatva a gyereket. Hét hónapos volt, két alsó foga már kibújt, és egyfolytában nyáladzott. Ettől eltekintve gyönyörű volt, mint egy kis manó, és én büszke voltam rá. A legaranyosabb rugdalózóját adtam rá, a rozsdabarnát fehér rókamintával. Nem sokkal korábban fürdettem meg, úgyhogy méz– és zabpehely– illata volt.

– Ó, te jó ég! Ó, Margo!

Mark rám nézett, és a szeméből csak úgy patakzott a könny. Nem erre a reakcióra számítottam, és őszintén meghatódtam. Egy kicsit.

– Szeretnéd megfogni? – kérdeztem.

– Szabad? Nem fél az idegenektől?

– Nem, még mindenkivel barátságos – feleltem. – Gyere, leteszem a takarójára, és játszhatsz vele, aztán megpróbálhatod felvenni.

Mark azonnal levetette magát a padlóra, mintha csak azt mondtam volna neki, hogy csináljon fekvőtámaszokat.

– Margo, csoda szép!

Letettem Bodhit a takarójára, ő pedig azonnal négykézlábra állt, amit egyre többször csinált mostanában. Előre-hátra hintázott, és kihívóan nézett Markra. Mark szintén négykézlábra állt, és utánozta a hintázó mozdulatot, amivel megnevettette Bodhit. Bodhi felkapta a polipját, a szájához dörgölte, és közben Markot nézte.

– Ez a polipod? – kérdezte Mark. – Biztos furának tart, amiért sírok.

– O, engem gyakran látott sírni – válaszoltam. – Valószínűleg azt hiszi, hogy a felnőtteknek nedves az arca.

Jinx behozta a teát és a szendvicseket, leültünk, és néztük, ahogy Mark és Bodhi játszik. Arra gondoltam, amit Ward mondott a meghallgatás után, hogy Mark pocsék férj, de nagyon jó apa. Most magam is meggyőződhettem róla. Nem csak színlelte, hogy gyönyörködik Bodhiban – ezt kelletlenül, de el kellett ismernem.

Aztán csengettek.

Meglepően boldog voltam, így nem is aggódtam miatta. Csak ültem a kanapén, és néztem Bodhit meg Markot, míg Jinx kiment az ajtóhoz. Aztán meghallottam Maribei hangját. Sietve felpattantam, és odasúgtam Marknak:

– Francba! A gyermekvédelem...

– Csak viselkedj természetesen – felelte, mintha ez csak valami drogügyiét volna.

Még évekkel később is ezzel ugratott. A mai napig gyakran emlegeti.

Az íróasztalhoz rohantam, és felkaptam a gyűrűs dossziét. Hallottam, amint Jinx azt mondja Maribeinek, hogy itt van Bodhi papája.

– Milyen kedves! – jelentette ki Maribei visszatérve, miután vetett pár lesajnáló pillantást a nappaliban játszó Bodhira és Markra.

Amint leült mellénk az asztalhoz, kinyitottam a dossziét, és rázendítettem a betanult szövegre. Számtalanszor elpróbáltam a mondandómat. Esténként elalvás előtt, amikor a vécén ültem, amikor sorban álltam a boltban, elképzeltem, amint tisztázom magam Maribei előtt.

– A legutóbbi találkozásunkkor – kezdtem, de félbeszakított.

– Szóval, Jinx, a tesztje pozitív opiátokra.

Ezt úgy mondta, mintha megbélyegezné. Mintha Jinxnek szégyellnie kellene magát.

– Ezt előre megmondtuk magának. Metadonnal kísért leszoktató programban vesz részt – válaszoltam.

– És tervezi, Jinx, hogy lejön a metadonról?

– Nem – feleltem. – De ezen a hétvégén kiköltözik. Úgyhogy nem lesz már jelentősége, hogy éppenséggel kap-e vagy sem metadont.

Maribei különös pillantást vetett rám, amit nem tudtam hová tenni.

– Látnom kell a bérleti szerződését – jelentette ki.

– Itt van, ebben a dossziéban – mondtam, a tartalomjegyzék 3. pontjára mutatva.

– Ez itt micsoda? – kérdezte.

– Ezek a precedensjogi példák a gyermekvédelem korábbi jogi eseteiben webkamerás modellként dolgozó anyák ellen Kalifornia államban.

Maribei színlelt drámaisággal felsóhajtott.

– Erre igazán semmi szükség. Nem a precedensjog alapján állapítjuk meg, hogy biztonságos-e az otthona egy kisgyermek számára, vagy sem. Margo, maga átment a vizeletteszten, ezért most hajmintatesztet kérünk.

Ennél rosszabbat nem is mondhatott volna.

– Miért van szükség újabb drogtesztre? – kérdeztem. A szívem dübörgőit. A hajmintateszten megbuknék. Warddal átvettük, mit kellene mondanom, de nem tudtam, mi történik, ha Maribei valami váratlan dolgot mond.

– Amikor egy személy az otthonában pozitív illegális drogokra, az a gyakorlat, hogy egy kiterjedtebb vizsgálat alá vesszük valamennyi gondviselőt, hogy elcsípjünk mindent, ami nem derült ki a vizelettesztből. Nagyon egyszerű, két centi hajat veszünk le, egyetlen hajfürtöt. – Mindezt úgy magyarázta, mintha gyerek volnék, akit meg kell győzni arról, hogy bevegye a gyógyszert.

– Van bírói végzése a drogtesztre? – kérdeztem.

Maribei kis nevetéssel válaszolta:

– Általában nem szoktunk bírói végzést kérni egy egyszerű drogtesztre.

– Nos, technikailag már ahhoz is végzés szükséges, hogy belépjen a lakásba – közöltem vele. – Csak az együttműködésünk jeléül engedtük be.

– Megtagadja a drogtesztet? – kérdezte Maribel.

– Nem – tiltakoztam. – Szívesen alávetem magam a drogtesztnek, amint mutat róla végzést.

Ward határozottan állította, nincs az a bíró, aki esetemben egy ilyen meghatalmazást aláírna. Nem volt ok arra, hogy droghasználattal gyanúsítsanak, nem találtak drogot az otthonunkban, és Jinx pozitív eredményének megvolt a logikus magyarázata.

– Zéró a valószínűsége a dolognak – jelentette ki Ward. És én most jóformán Ward kissé izzadós, furán szőrtelen kezébe tettem az egész életemet.

Maribei leírt valamit a jegyzetfüzetébe. Egy kis Keroppi béka volt a tollán. Megrázta a fejét, aztán felpillantott, és a szemembe nézett.

– Komoly figyelmeztető jel, amikor a gondviselő megtagadja az együttműködését egy vizsgálatban. Ha megtagadja az egyszerű hajmintás drogteszt elvégzését, én arra következtetek, hogy titkolnivalója van.

Hiába próbáltam nyelni, úgy tűnt, mintha a torkom bezárult volna.

– Értem – válaszoltam. Persze hogy gyanús, ha megtagadom a mintavételt. Hogy hihettük Warddal, hogy ez beválik?!

Maribei a karomra tette a kezét. A körme csillogó lilára volt festve.

– Azért mondom ezt, mert kedvelem magát, Margo. Ha megtagadja az együttműködést, az nagyon-nagyon rosszul fest majd.

És ezzel ismét talajt éreztem a lábam alatt. Maribei a legkevésbé sem kedvelt. Blöffölt, persze, de kissé elvetette a sulykot. Manipulálni próbált, és én ettől újra tisztán láttam mindent.

– O, én nagyon is kész vagyok együttműködni! Beszereztem néhány dokumentumot, hogy segítsek. A tartalomjegyzék segít a keresésben és itt megtalálja a 730-as értékelésemet is. Az átfogó pszichológiai vizsgálat végső megállapítása szerint nemcsak alkalmas szülője vagyok Bodhinak, de a nevelői módszerem kifejezetten optimális. – Remegett a hangom. Megköszörültem a torkomat, és határozottan folytattam: – Itt egy levél Marktól, Bodhi apjától, amelyben támogatóan ír az OnlyFansen végzett munkámat illetően. A dosszié végén egy válogatást talál olyan jogi ügyekből, amelyek nyilvánvaló precedensként szolgálnak a munkám legalitásának megállapításához. Több tucat esetben megállapították, hogy ha az anya legális, szexmunkához kapcsolódó területen dolgozik, a munkáját nem használhatja fel ellene elmarasztalóan a gyermekvédelem, legyen sztriptíztáncosnő vagy webkamerás modell.

– Az lehetséges, de az OnlyFans egy új jelenség – jelentette ki Maribei –, és egyedi helyzetet teremt, mivel a szexmunka az otthonon belül zajlik, ahol a gyermeket nevelik.

Ezt nagy komolysággal adta elő, hangsúlyozva „az otthonon belül” részt. Pont úgy beszélt, mint a Szezám utca szereplői.

– Rendben – feleltem, és mosolyogva bólintottam. – Igen, ezt értem. Ám nagyon kevés tényleges különbség van a web– kamerás munka és az OnlyFans oldal működtetése között. A legutolsó eset itt egy megnyert per a gyermekvédelem és Kalifornia állam, valamint Kendra Baker között, akinek elvették a gyermekeit a webkamerás modell karrierje miatt. Akárcsak én, Kendra Baker is az otthonából dolgozott. Akárcsak én, a gyermekeit távol tartotta a munkájától, jó anya volt, és alkalmas szülő.

Kinyitottam a dossziét a megfelelő oldalon.

– Perelt, várjunk csak, mennyiért is? Kétmillió dollárért?

Nyitva hagytam az oldalt, hogy Maribei lássa, valójában 2,2 millió dollár volt a pontos összeg. És hogy Kendra Baker megnyerte a pert.

– Ez nagyon részletes – ismerte el Maribei –, de nekünk az a legfontosabb szempont, hogy a gyermek biztonságban legyen az otthonában.

Az biztos, hogy nagyon szerette ezt a kifejezést.

– Most szerintem – válaszoltam – a legfontosabb szempontnak annak kellene lennie, hogy mérlegeli a saját jogi kockázatát. Itt egy levél a jogi képviselőmtől, Michael T. Wardtól, aki felkéri, hagyjon fel azzal a gyakorlattal, hogy végzés nélkül keres fel az otthonomban. Amikor legutóbb itt volt, megtévesztés útján jutott be az otthonomba. Azt állította, hogy elviszi a gyermekünket, ha nem működünk együtt. Nyilván maga is tisztában van vele, hogy a viselkedése jogsértő, és beperelhető az 1983-as 42. törvény „Polgárjogi kereset jogfosztás miatt” alapján.

A legutóbbi találkozásunkkor Ward teljesen rápörgött erre a részletre. Egyre azt hajtogatta, hogy ez mindent megváltoztat, és tízszer is rákérdezett, Maribei tényleg ezt mondta-e. Még Jinxet is felhívtuk, és elismételtettük vele szóról szóra. Maribei kétszer is fenyegetőzött azzal, hogy elviszi Bodhit. Először, amikor Jinx nem akarta beengedni, aztán még egyszer, amikor kiderült, hogy nem vagyok otthon. Ward felnevetett.

– Mintha illegális volna bébiszittert fogadni? Ez a tyúk tényleg nagyon szeret fenyegetőzni, lássuk, mit szól hozzá, ha ő kapja az arcába.

Én nem voltam róla meggyőződve, hogy ez valóban olyan nagy hiba, mint azt Ward gondolta. Nem készült felvétel a beszélgetésről. Nem volt kézzelfogható bizonyítékunk arról, hogy valóban elhangzott a fenyegetés. Nem kell mást tennie, csak letagadni. Akkor a mi szavunk állna szemben az övével. Maribei most maga elé húzta a dossziét, és elkezdte komolyan tanulmányozni. Átugrotta az összes peres ügyet, és elolvasta Ward levelét.

Jinx megfogta a kezemet. Lélegzet-visszafojtva figyeltük, ahogy Maribei olvas, néha motyogott valamit az orra alatt. Amikor az utolsó oldalra ért, maga elé bámult, majd lassan becsukta a dossziét.

– Ez nagyon érdekes – mondta –, és láthatóan sok időt és energiát fordított rá. Bodhi jólléte az elsődleges és közös érdekünk. Nem az a cél, hogy mindenáron kiemeljük a gyermeket az otthonából. Mindig is az a célunk, hogy a családjában tartsuk a gyermeket, amennyiben ez lehetséges.

– Értem – feleltem elfúló hangon. Mintha visszavonulót fújt volna. Nekem csak azt kellett érzékeltetnem vele, hogy ebben szabad utat kap. – Ez logikusnak tűnik. Az ügyvédünk persze annyira feldúlt volt, hogy azonnal perelni akart, de én csitítottam: „Ward, szerintem a gyermekvédelem valóban segíteni akar. Ez egy korrekt eljárás. Adjunk nekik lehetőséget, hogy bebizonyítsák.”

– Úgy van – áradozott Maribel. – Mindig az a legfőbb törekvésünk, hogy a gyermek az otthonában maradhasson. A legfontosabb kérdések, hogy az otthon rendezett, tiszta-e, a gyermek hozzájut-e rendszeres orvosi ellátáshoz, és így tovább. A maga drogtesztje negatív lett. Mások, akiket megkérdeztünk, megerősítettek mindent, amit megtudtam magától és Jamestől.

– Látja – feleltem –, pontosan ezt mondtam Wardnak. De ő nagyon belemerült a szakmai részletekbe! Egyre azt mondogatta: „Margó, amit tettek, az törvényellenes, sok pénzért perelhetne” és így tovább. – Nevettem, mintha ezt butaságnak tartanám.

Maribei buzgón bólogatott, és a felső ajkát rágta.

– Nem, mi valóban korrekt eljárást akarunk biztosítani a családjainknak, ezért is vagyunk itt. Hogy meggyőződjünk róla, az adott otthonban mindenki biztonságban van. És köszönöm ezt a kutatást, ezt a sok esetgyűjtést. Azt hiszem, tett néhány nagyon meggyőző megállapítást a webkamerás munka és az OnlyFans hasonló természetéről, és természetesen vannak jogi precedenseink a... hm webkamerás munka kérdését illetően.

Jinx agyonszorongatta a kezemet. Maribel biztosan azt gondolja, nyakig szarban lehet, amiért hazudott Jinxnek arról, hogy elviheti Bodhit. Még csak nem is próbált vitatkozni.

– Tehát ezen a ponton – folytatta Maribei a tollát csattogtatva – ez a látogatás a második családlátogatásnak számít, és amint elküldöm a jelentésemet, az ügyüket lezártnak fogjuk tekinteni. De megadom a számomat, és ha bármikor kérdése van, vagy szüksége lesz a szociális szolgálat segítségére, csak hívjon fel, vagy küldjön üzenetet.

– Várjon csak – mondtam. – Mi találkozunk még?

– Jelen körülmények között nem szükséges újabb családlátogatás. Azt csak egy újabb bejelentés indokolná.

– Vagy ha a főnökének problémája lenne a dokumentációval, amit összeállítottunk?

– Én erre egyáltalán nem számítok – közölte Maribei, én pedig biztos voltam benne, hogy egyetlen oldalt sem fog megmutatni abból a dossziéból a felettesének. Olyan mélyre dugja a fiókjában az egész paksamétát, amilyen mélyre csak tudja.

– Az hiszem, mindjárt elsírom magam – mondtam.

– Ne sírjon! – biztatott Maribel. – Örüljön! Hiszen az eredménnyel mindnyájan elégedettek lehetünk, nem igaz?

Valóban? Csak néztem rá, és igyekeztem őszintén mosolyogni. Aláíratott velünk néhány papírt arról, hogy a családlátogatás megtörtént, majd közölte, hogy az ügy le van zárva, ennyi volt az egész, és távozik.

Az ajtóhoz kísértem.

– Sok szerencsét! – mondtam a hasa felé intve.

Értetlenül nézett rám. Rájöttem, hogy őrültnek tűnhettem. Valójában tényleg őrültség volt, hogy jót kívánok neki. Nem tartottam Maribeit gazembernek. Azt gondoltam, hogy egy idióta, aki élvezi az erőfitogtatást, és valószínűleg őszintén azt képzeli magáról, hogy egy rendes ember, aki jól végzi a munkáját. Azt is tudtam, hogy a megszokott kis világa hamarosan kifordul a négy sarkából, és nem miattam.

– Ez olyan, mint amikor szerelmes lesz az ember – közöltem, habár lehet, hogy ez még őrültebben hangzott. – Ez valószínűleg a legnagyobb szeretet, amit valaha megtapasztal. Es mindent megváltoztat. Néha talán azt érzi majd, hogy az élete romokban hever, de, tudja, semmit nem változtatna rajta. Én... örülök magának. Amiatt, ami önre vár.

– Köszönöm – felelte Maribei a maga zárkózott, de kedves módján.

Bólintottam, és becsuktam az ajtót.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

– Ez mesteri volt – jegyezte meg Jinx, amikor visszamentem a nappaliba.

Megrészegülve nevettem. Amint Mark elment, áthívtuk Rose-t és KC-t, hogy együtt ünnepeljünk. Mediterrán ételt rendeltünk, amitől mindnyájunknak szörnyű hasmenése lett. Jinx sínylette meg leginkább, úgyhogy az este nagy részét a vécén töltötte. KC elejtett egy gusztustalan viccet arról, hogy a hasmenés „kipucolta”, és most „kész egy kis akcióra”, úgyhogy ő meg Rose elment, hogy találkozzanak a Sötét fazonnal. Este nyolcra csak mi maradtunk Suzie– val. Bodhi a kiságyában aludt, a babaőrző mellettem volt a kanapén.

– Szóval tényleg abba akartad hagyni? – kérdezte Suzie.

– Hát, úgy éreztem, nincs más választásom – feleltem.

– Mikor akartad közölni velem, hogy ki vagyok rúgva? – érdeklődött ideges nevetéssel. A nappali sárga lámpafényében a sötétszőke haja úgy ragyogott, mint az arany, és a vonásai egyszerűségétől valahogy ódivatúnak tűnt, mint egy profil egy vésett medálon.

– Azt reméltem, hogy felfogadhatlak bébiszitternek. Teljes állásban.

Suzie felvonta a szemöldökét, aztán lesütötte a tekintetét. A farmerján lévő szakadást piszkálta, húzogatta a kirojtosodott fehér végeket. Suzie még mindig rejtély volt számomra.

– Gondoltál már arra, hogy saját magad is regisztrálj? – kérdeztem. Mert nem értettem. Miért kéri, hogy nekem dolgozhasson, amikor egy vagyont kereshetne maga is?

– O, én nem vagyok elég szép – válaszolta.

– Lószart nem.

Nevetett, és végre rám nézett.

– Azt hiszem, nem tudnám csinálni – jelentette ki. – Ha őszinte akarok lenni. Nem igazán szeretem, ha néznek, ráadásul meg kellene játszanom magam a pasik előtt. Az meg hogy megszerkesszek egymillió meztelen képet magamról, még csak elgondolni is maga a pokol.

– Ó, idővel nem is gondolsz arra, hogy az te vagy – mondtam.

– De akkor is... az én családommal... nem tehetem. Egyszerűen nem tehetem.

Ezt megértettem.

– Nem akarsz a TikTok-videókban szerepelni?

Megrázta a fejét, és megint a farmerját csipkedte.

– Akkor mit szeretnél? – kérdeztem. Mert láthatóan akart valamit, csak félt kimondani.

Elfintorodott, aztán rám mosolygott.

– Te tudod, hogy mit akarok!

– Nem tudom! – kiáltottam.

– Azt szeretném, ha bevennétek a csapatba – mondta, és megbicsaklott a hangja.

– Ö, Suzie! Hiszen benne vagy a csapatban! – feleltem. – De akkor mostantól hivatalosan is számítunk rád.

Magamhoz vontam, és megöleltem. Meglepően meleg volt a bőre.

– És akkor el kell majd mondanod – folytatta. – Én leszek az egyik, akivel meg kell beszélned, ha azon gondolkodsz, hogy abbahagyod!

– Úgy lesz – nyugtattam. – Megosztom veled minden egyes, az üzlettel kapcsolatos gondolatomat, ami csak megfordul a fejemben.

Szipogott, majd nevetett, és kijelentette:

– Azt hiszem, ez a legromantikusabb dolog, amit valaha mondtak nekem.

Már majdnem február vége volt, amikor felhívott JB.

– Itt vagyok L. A.-ben – közölte.

– Mi van?

– Sokat gondolkodtam, és azt hiszem, beszélnünk kell. Úgyhogy eljöttem.

Nem tudtam, örüljek-e, vagy inkább szomorú legyek a váratlan hírtől. Nyugtalanság lett úrrá rajtam. Már attól elfogott az izgalom, hogy hallom a hangját.

– Rendben – mondtam.

– Rendben? – Mintha kissé meglepődött volna.

– Aha. Hol találkozzunk?

– Bárhol, ahol szeretnéd.

– Ó, ezt még bánni fogod! – válaszoltam, és útba igazítottam a második kedvenc Arby’semhez. (Ez közelebb volt a szállodájához. Nem voltam olyan szörnyeteg, hogy elautóztassam egészen ki Brea-ig. Csak L. A. belvárosából Buena Parkig kellett eljutnia, amit a szerelméért megtesz az ember.)

Magammal vittem Bodhit, bár így nehezebb lesz beszélgetnünk, de aggódtam, hogy JB-nek valami nagy romantikus elképzelése van arról, hogy mi egymásnak vagyunk teremtve. Legalábbis úgy tűnt, ilyen hangulatban kellett lennie, hogy átrepülje a fél országot egy beszélgetés kedvéért. Az Arby’st a Buena Parkban nemrég felújították. Sötét fautánzatú lambériát kapott, függő mennyezeti lámpákat szereltek fel, és élénkvörös fémszékekkel hordták tele. Sokkal giccsesebbnek nézett ki, mint az Arby’s Brea-ban, ahol piszkosszürke és fekete csempe volt, és fura, 80-as évekbeli fűrészporos tapéta. De azért elmegy.

Amikor Bodhival megérkeztünk, JB már ott volt. Félig felemelkedett az asztaltól, és meghajolt, amikor közeledtünk.

– Rendeltél már? – kérdeztem. Ahogy megláttam, a puszta fizikai jelenlététől átjárt az öröm. Még attól is, hogy az ujj– nyomos szemüvege egy kicsit csálén állt, hevesebben kezdett dobogni a szívem.

– Nem, megvártalak – válaszolta. – Nem tudtam, mit rendeljek. Még sosem voltam Arby’sban.

– Nem voltál?! O, akkor ez egy ünnepi alkalom! Akarod, hogy rendeljek neked?

– Köszönöm – bólintott.

– Rendben, keress egy etetőszéket – mondtam, és Bodhival beálltam a sorba, hogy rendeljek. Éhes voltam, úgyhogy igazán megadtam a módját: klasszikus marhahúsos-cheddaros szendvicset, egy Smokehouse marhahúsos szendvicset, egy mángoldos marhahúsos szendvicset francia mártással, egy savanyúkáposztás sózott marhahúsos szendvicset ezerszigetöntettel, két adag csavart sült krumplit és két vaníliás tejturmixot rendeltem.

– Örülök, hogy látlak! – mondtam, amikor visszaértem az asztalhoz. Bodhit beültettem az etetőszékbe, amit JB talált. A gyerek azonnal sikítani kezdett, úgyhogy beletúrtam a táskámba, hogy keressek valamit, amivel elszórakozhat, és előhúztam egy rágókát, amiről tudtam, hogy nem lesz sikere. Odaadtam neki, ő pedig visítva a földre dobta.

– Várj egy pillanatig – mondtam. Elrohantam, és felmarkoltam egy csomó szívószálat. Bodhinak még sosem engedtem, hogy műanyag szívószállal játsszon. Ámulva tartotta a kezében, mint egy varázspálcát, aztán mélyen lenyomta a torkába, amitől fuldokolni kezdett. Kihúzta, és kíváncsi tisztelettel tanulmányozni kezdte.

– Jól van – mondtam, és a fülem mögé tűrtem a hajam.

– Nem tudom, hogy fejest ugorjak-e a dolgokba, vagy várjak, amíg elkészül az étel – mondta JB.

– Te jó ég! – Egy kicsit megijesztett. Úgy tűnt, prezentációval készült: Nyolc ok, hogy miért randizzál velem. Ebben a TED-előadásban...

– Essünk túl rajta – mondta JB. – Csak azt akarom mondani... azt hiszem, nem kellene együtt lennünk. Romantikus értelemben.

Nagyon elképedt arcot vághattam, mert JB felnevetett.

– Erre nem számítottál!

– Rohadtul nem – feleltem. – Az már biztos.

Ekkor bemondták, hogy elkészült a hatvannyolcas rendelés.

– Szavad ne feledd! – mondtam, és mentem az ételért.

– Jézus ereje, Margo! – tört ki JB-ből, amikor visszatértem. – Ez hat embernek is elég!

– Szoptatok – válaszoltam. – Te meg így meg tudsz kóstolni mindent.

Még mindig arra próbáltam rájönni, hogyan érzek a bejelentésével kapcsolatban. Szerinte nem kellene együtt lennünk. És mégis iderepült. Úgy gondolta, beszélnünk kell. Ennek így semmi értelme nem volt. Nem tudtam eldönteni, hogy nekem hazudik, vagy önmagának. De lesz idő rájönnöm, és addig is eszem egy kis sült krumplit. Kinyitottam a turmix tetejét, hogy tunkolhassak.

– Ez milyen? – kérdezte JB.

– Cheddar sajtos, kezdd azzal.

Bólintott, óvatosan kicsomagolta a szendvicset, és egy pillanatig olyan volt, mint egy komoly kisfiú.

– Szóval nem akarsz randizni velem? – kérdeztem.

Intett, hogy majd válaszol, ha lenyelte a falatot. Vártam.

– Jól van, szóval nem arról van szó, hogy nem akarok randizni veled. Te mondtad, hogy egy kapcsolat most számodra túl nagy elköteleződés, és ezt tiszteletben tartom. De elgondolkodtam azon, tudod: olyan kár lenne értünk, nem gondolod? Le kellene húznunk ezt a csodás kapcsolatot a klotyón csak azért, mert nem a legideálisabbak a körülmények?

Bodhi leejtette a szívószálat, úgyhogy adtam neki egy másikat. Úgy éreztem, tudom, merre tart ez a beszélgetés.

– Az az igazság, JB, hogy nem csak az időzítésről van szó, vagy hogy most más dolgokra kell koncentrálnom. Nagyjából túl vagyok a gyermekelhelyezési felforduláson. De láttam az arcodat, amikor a dákómustrákról beszéltünk, és... nem akarlak ilyen kellemetlen helyzetbe hozni. De nem akarom a munkámat sem abbahagyni. Értem, hogy ez nem összeegyeztethető, azt hiszem, én sem lennék oda érte, ha te online flörtölnél nőkkel, még ha pénzért tennéd is. Cseréljünk? – kérdeztem, elé tartva a francia mártásos szendvicset.

– Aha – felelte, és odaadta a cheddar sajtost.

Bodhi megérezte az étel illatát, és nagyon szeretett volna belőle, de féltettem, nehogy a torkán akadjon a hús. Egy parányi darabkát csippentettem neki a sült húsból, amit befalt, és lázasan jelezte, hogy még kér.

– Mi volt ez? – kérdezte JB. – Amit most csinált.

– Ó, ez babajelnyelv! Azt jelezte, hogy kér még, mert ízlik neki a sült hús.

– Hú! – ámult el JB. – A francia mártásos nem annyira jó.

– Kóstold meg a Smokehouse-t – mondtam, és felé toltam.

– Szóval – kezdte JB, és nekilátott kicsomagolni a szendvicset. – Miközben körülötted zajlott az élet, én is besokall– tam a munkahelyi dolgoktól. És D. C. nagyon megváltozott a választás után, most egész más a hangulat. És rájöttem, tudod, hogy utálom az életem. Vagyis utálom a munkámat, utálom, ahol élek, és van ugyan pár barátom a munkahelyemen, de mind házas, és gyerekeik vannak.

– Értem – mondtam. Korábban nem merült fel bennem, hogy JB meg én hasonló helyzetben vagyunk. Én elszigetelődtem, mert volt egy gyerekem, a barátaim közül meg senkinek sem volt. JB pedig azért szigetelődött el, mert neki nem volt gyereke, az összes barátjának meg volt.

– Azt hiszem, kicsit körülményesen térek rá a lényegre – mondta JB. – A lényeg az, elgondolkodtam: hogyan maradhatnánk meg egymásnak valahogy Margóval? Hogyan lehetne ez a valami, ami köztünk van, valóságos és értékes? A Smokehouse egész jó. Egy kicsit édes.

Bólintottam. Még mindig a sült húst csipegettem apró darabokra Bodhinak, aki teljesen begőzölt tőle.

– Margo, van számodra egy üzleti ajánlatom.

Erre a kijelentésre úgy rám jött a nevethetnék, hogy a falatot is kiköptem.

– Mi az? – kérdezte JB édes mosollyal.

– Semmi – feleltem. – Csak erre végképp nem számítottam. Szóval, mi az üzleti ajánlat?

– Na jó, ugye tudod, mivel foglalkozom? Gépi tanulás a reklámokban.

– Igen, de sejtheted, fogalmam sincs, mi az.

– Mondjuk, tételezzük fel, hogy megnézem az Instagram-követőidet. És írok egy programot, ami elemzi az ő Instagram-oldalaikat, és megkeresi a közös jellemzőket. Olyan mintákat, ami közös bennük, emberek vagy brandek, akiket és amiket követnek, felhasználói minták, szavak a bemutatkozásukban, olyan alapvető adatok, mint a nem, életkor, lakhely. És készítek egy tökéletes profilt az átlagos Ghost-előfizetőről.

– Szuper – mondtam.

– Aztán ezt a profilt felhasználom, hogy hirdetéseket vegyek, és ezeket kizárólag azoknak az embereknek mutassam meg, akik tökéletes Ghost-előfizetői anyagnak számítanak.

– A francba!

– Margo, te remekül írsz, kitaláltad ezt a karaktert a Ghost– nak. És arra gondoltam, indíthatnánk egy tanácsadó céget. Ahol az OnlyFans-tartalomgyártóknak az átfogó adatokon alapuló elemzésen kívül reklámjavaslatokat ajánlanánk a célközönségükről. Ha a cégek ráharapnának – még nem teszik, hiszen azt sem tudják, mi az az OnlyFans, de idővel –, erős versenyhelyzetet teremtenének. És itt jövünk a képbe mi. Te elemeznéd a virtuális karaktereket, és tanácsokat adnál, miképp kéne változtatniuk rajta, hogy sikeresebb legyen. Prémiumszolgáltatásként pedig forgatókönyveket írhatnál a karaktereikkel.

– Ö, te jó ég! – Abbahagytam a darabolást, és Bodhi sivalkodni kezdett, hogy magára vonja a figyelmemet. Adtam neki egy darabka sült húst. – Még akár... egész történeteket is kitalálhatnánk.

– Pontosan – felelte JB.

Egymásra meredtünk. Amit JB ajánlott, az túlszárnyalta a legvadabb álmaimat is. JB ajánlata szerint én lehettem az OnlyFans Vince McMahonja, aki a WWE vezérigazgatója.

– Szóval, tetszik az ötlet? – kérdezte.

– JB, én kurvára imádom ezt az ötletet.

JB bólintott, bár egy kicsit gondterheltnek tűnt, vagy mintha undorodott volna.

– Margo?

– Igen?

– Azt hiszem, nem tudok többet enni.

– Puhány! – cukkoltam. – Add ide!

Odaadta a szendvicsét, amit én betermeltem, miközben beszélgettünk. Vagy egymillió dolgot kellett átbeszélnünk. Semmi nem indokolta, hogy fizikailag ugyanazon a földrajzi helyen legyünk, hogy beindítsuk a céget, még ha JB biztos volt is benne, hogy nem akar D. C.-ben maradni.

– És ezt a mostani munkád mellett akarod csinálni? Szerinted lesz rá időd?

– O, nem! Már felmondtam a munkahelyemen. Felmond– tam abban a pillanatban, amikor rájöttem, hogy utálom. Három hete.

– Ó!

– Egyszerűen azt éreztem, hogy váltanom kell. Nem tudom, hogy mindenképpen L. A.-be költözöm-e, Seattle is képben van. De azt akarom, hogy tudd, ha ideköltöznék, nem próbálkoznék..., nem lennék...

– Nem, persze, értem – feleltem. De a legkevésbé sem értettem. Ha JB meg én ugyanabban a városban élnénk, és együtt dolgoznánk, valami biztosan történne. A kézfejemmel megsimogattam a kezét, és éreztem, hogy feláll a szőr a karomon. – Szerinted ez működne? – kérdeztem. Lehet, hogy tévedek, és csak én érzek így. De el sem tudtam képzelni, hogy JB mellett ülök egy autóban anélkül, hogy vadul smárolnánk.

– Hát... ez a része kicsit problémás lehet – ismerte el JB. – Meg kellene egyeznünk, hogy nem lesz köztünk testi kapcsolat. Mert különben baszhatjuk az egészet.

Elvettem a kezem.

– Szerinted ez reális? Hogy ne legyen köztünk testi kapcsolat? Soha?

JB nem felelt azonnal. Bodhi egyre nyűgösebb lett, rikoltozva követelte, hogy adjak neki még húst, és amikor végül adtam egy keveset, hozzám vágta.

– Bodhi megizzadt a sok hústól, teljesen kivan. Mi lenne, ha kimennénk?

– Rendben – felelte JB. – Te vidd ki őt, én meg feltakarítok itt.

Kiemeltem Bodhit az etetőszékből, és leráztam róla a húsdarabkákat meg a kenyérmorzsát. Aztán a csípőmre ültettem, és kiléptem vele a délutáni hideg szürkeségbe. Fújt a szél, és az arra hajtó autók zaja olyan volt, mint az óceán hangja. Amikor JB kijött, úgy döntöttünk, hogy sétálunk egy kicsit. Felcsatoltam Bodhit magamra, és azonnal elaludt a hordozójában. Séta közben beszélgettünk, de csak arról, hogyan működne a vállalkozásunk, és mennyit kérnénk a szolgáltatásért. A nyitott kérdést, hogy mit kezdünk majd a fizikai vonzalmunk gejzírjeivel, gondosan kerültük. Nem mondott semmit arról, hogy ellenzi-e a munkámat, hogy képes lenne-e velem járni, miközben más férfiak dákóját méricskélem. És talán azért nem mondott semmit, mert még maga sem tudta, hogyan érez ezzel kapcsolatban.

Gyorsan rájöttünk, hogy különböző csomagokat kellene kínálnunk, más-más színvonalú szolgáltatásokat.

– Rendben, szóval kínálhatjuk megújuló előfizetéssel a különböző szintű szolgáltatásokat. A kezdőcsomag például csak frissített demográfiai adatokat nyújt nekik, megjelenés utáni elemzést, tőled tippeket arról, hogyan fejlesszék tovább a karakterüket vagy a tartalmaikat, de emellett kínálnánk egy prémium, fehér kesztyűs szolgáltatást is, ahol mi intézünk mindent helyettük. Weboldalt, reklámelhelyezést, talán még egy adott számú forgatókönyvet is hetente. Szerinted mennyit kellene kérnünk? Mi az a havi díj, ami még nem riasztaná el őket?

– Szerintem nem előfizetésben kellene gondolkodnunk. Inkább a bevétel bizonyos százalékát kellene kérnünk – mondtam, és olyan hideg volt, hogy látszott a leheletünk a levegőben.

– Remek ötlet – felelte JB. – Hány százalékot?

Elgondolkodtam. Valójában ez soktényezős volt, de szerintem a prémium szolgáltatás esetében minimum tíz százalék jöhetett szóba.

– Olyan sokat? – kérdezte JB.

Bólintottam.

– És feltehetően, ha jól végezzük a dolgunkat, a bevételeik nőnek majd annyit, hogy behozza a mi tíz százalékunkat, és megérje nekik. Azzal fogjuk eladni nekik, hogy nincs kockázat, nem fog csökkenni a bevételük, mert mi kitermeljük a jutalékunkat.

– Az egyetlen dolog, ami aggaszt – jegyezte meg JB –, és erre nem gondoltam, amíg el nem kezdtünk beszélni a százalékokról, de, Margo... most arról beszélgetünk, hogy stricik leszünk?

Hallgattam egy ideig. Komolyan elgondolkodtam. Aztán megeresztettem egy Ric Flair-féle rikkantást a hideg februári délutánban.

– Vau! A pokolba is, igen! Mi leszünk minden idők legbámulatosabb, legetikusabb, legvagányabb stricijei! Elvégre, ha a szexmunka törvényes foglalkozás lehet, a stricié miért ne lehetne az? Hé, ettől támadt egy ötletem: nem tudnánk biztonsági szolgáltatást is kínálni, ami megvédi őket az online zaklatástól?

Tovább sétáltunk, és mindenféléről beszélgettünk. Hogy hány ügyfelet tudunk vállalni egyszerre, hogyan a legcélszerűbb elkezdeni a dolgot. Megtettünk egy nagy kört, és végül újra az Arby’s parkolójában kötöttünk ki.

– Mi legyen a neve? – kérdezte JB.

– Nem tudom – válaszoltam. – Mondjuk, Különleges Szolgáltatások? – Nevettem, annyira rossz volt ez a név.

– Szerintem Ghost Inknek kellene neveznünk – jelentette ki JB. – Tudod, mint a „ghost writer”.

Elakadt a szavam, annyira tetszett az ötlet. Csak bólintottam.

– Nem tudom, talán te majd kitalálsz valami jobbat – mondta JB. – Van időnk gondolkodni rajta.

– Mennyi ideig maradsz a városban?

– Egy pár nappal későbbi járatra foglaltam jegyet.

– Van kedved eljönni hozzám? – kérdeztem izgatottan.

– Aha, mikor?

– Holnap?

– Rendben, szuper! – mondta JB,

– Nagyon izgatott vagyok!

Odaértünk a lila Civicemhez. JB-hez léptem, és oldalról megöleltem, mivel az alvó Bodhival a mellkasomon másként nem tudtam.

– Hé, várj! – szólalt meg JB odébb lépve. – Hoztam neked valamit, az autómban maradt.

Kinyitotta a bérelt kocsi csomagtartóját, és odaadott nekem egy négyliteres, visszazárható műanyag tasakot, ami dugig volt Runtsszal.

– Hogyan? – kérdeztem. – Hol szerezted?

– A bevásárlóközpontban – mosolygott szégyenlősen JB.

– Hoztam vagy húsz dollárt negyeddollárosokban.

– Te magad arattad nekem ezt a sok Runtst? – kiáltottam fel örömmel.

– Az amerikai kapitalizmus sötét, termékeny talajából – bólintott JB.

– JB, köszönöm.

– Ó, semmiség! – válaszolta. – Szánalmas, hogy ennyi szabadidőm van. Fura, hogy nincs állásom. Nem tudom, hogyan üssem el az időt.

– Nem, azt köszönöm, hogy eljöttél. És mert ragaszkodtál hozzá, hogy beszéljünk az ötletedről.

– Ó, nem kell megköszönnöd! Ez biztos furán hangzik majd, de... nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy még van dolgunk egymással. Csak ez járt a fejemben. Régóta ismerjük egymást. Van keresnivalónk egymás életében. Csak eltartott egy ideig, amíg kitaláltam, hogyan működhetne ez.

Felnéztem JB szép arcába. Igaza volt. Én is akartam, bármi legyen is az, ami lehetővé teszi, hogy megtartsuk egymást, bármilyen utat kell is választanunk ahhoz, hogy jelen legyünk egymás életében. És lesz még bőven ido, hogy elcsábítsam. Kezet nyújtottam.

– Akkor megegyeztünk, leszel az üzlettársam?

JB úgy festett, mint aki mindjárt elsírja magát, de közben vigyorgott.

– Leszek – válaszolta.

Erre kezet ráztunk az Arby’s vörösen izzó kalapja alatt, miközben Ric Flair és Szűz Mária mosolygott le ránk, azt kívánva, hogy a történet folytatódjon, soha ne érjen véget, kezdődjön újra, egyik kaland vezessen a másikhoz. És persze sose halunk meg, fiatalok maradunk örökre, és azt kiáltjuk majd a tömeg arcába: „Nézzetek rám! Nézzétek, milyen gyönyörű, veszett dolgokat művelek a testemmel! Nézzetek rám! Szeressetek!”

Mert végül is erről szól a művészet.

Valaki megpróbál elcsábítani egy másik valakit, akivel még sosem találkozott. És ha ez a másik szerelemre lobban, akkor happy end. Megtörtént a varázslat.

KÖSZÖNET

Legelőször is Michelle Bowertnek kell köszönetét mondanom; köszönöm, te csillogó sellő, hogy hittél Margóban és bennem. Nélküled ez a könyv csak önmaga árnyéka lenne. Köszönet a Trellis minden tagjának, akik az irodalom igazi sztárjai. Külön köszönet Allison Malechának, Alison Hunternek, Nat Edwardsnak, Khalid McCalának és Danya Kukafkának. Mind elraboltátok a szívemet.

Köszönöm csodálatos szerkesztőmnek, Jessica Williams-nek. Te okosabb vagy, és keményebben dolgozol mindenkinél. Maga vagy a megtestesült elegancia, és mellette egy pokolian mulatságos ember. Külön köszönet Peter Kispert-nek, aki remek e-maileket ír, és Nancy Tannek, az alapos és gondos korrektúráért. Köszönöm Nicole Rifkinnek a borító gyönyörű illusztrációját. Lélegzetelállító a művészeted. És köszönöm Mumtaz Mustafának a borító ragyogó megtervezését.

Brooke Ehrlich, te jó ég, mennyivel tartozom neked és a lágy hangodnak? Te annyira józan vagy, okos és vibráló személyiség. Hogy csinálod? Odavagyok az Oliver-képekért. Sidney Jaet, igazi hős vagy.

A külföldi kiadóknak, akik otthont kínáltak Margónak: végtelenül hálás vagyok. Köszönet Ansa Khan Khattaknak a Sceptre-nél és Monika Buchmeiernek az Ecco Verlagnál, akinek a levele megríkatott. Ugyancsak köszönet Edward Beniteznek a Harper Collins Españolnál és Daniela Guglielminónak a Bollati Boringhierinél. Daniela, nagyon hálás vagyok a barátságodért, és hogy mindig hittél bennem.

Semmi sem lennék a barátaim nélkül. K-dawg, te egy kincs vagy, egy igazi kis undokság. Az SMS-eid mindig felvidítanak és megnyugtatnak.

Pony, te tartod egyben a múltamat és a jelenemet, összepréselve, mint egy harmonika, és te tanítottál meg, hogyan álljak meg a saját lábamon. Nincs még egy ilyen gyönyörű ember, és átkozottul büszke vagyok rád. Köszönöm, hogy végig hittél bennem, és segítettél megtervezni, hogyan legyek a legjobb.

Köszönet az ádáz és szexi Emily Adriannek. A te első olvasásod létfontosságú volt abban, hogy életben tudtam tartani az álmot oly sok akadályon át, és nagyon szerencsésnek érzem magam, amiért ismerlek.

Mary Lowry, te az istenverte nap egy igazi sugara vagy, a fény gyermeke és a legmulatságosabb ember. Szeretlek.

Köszönet Cyntiának, aki erős, melegszívű és bölcs, és mindig tudja, mit mondjon, hogy megvigasztaljon, és Jade-nek, aki csodásán beszél a könyvekről. A végtelenül aranyos Janelle-nek, aki valószínűleg nem ezt gondolja magáról, valamint Stephnek, aki valójában nem aranyos, ellenben lehengerlő és oroszlánszívű. Edannak, aki buján tekeri a csípőjét a szűk nadrágban mosogatás közben.

Köszönet Annie-nek, akinek a járomcsontját be kellene tiltani, a vad és bátor Tessának, és Clare-nek, aki talán manó vagy najád, és csak részben emberi félisten.

Matt Walker, tudtad, hogy van egy sárkány a sörfőzde alatt, amit most nyitottak? Nálam van a puska, amit kértél.

Különösen nagy köszönettel tartozom Heather Lázárénak, aki a legfontosabb két szót mondta nekem. Üstökös vagy az irodalmi közösség egén, és nagyon szerencsés vagyok, amiért az utunk keresztezte egymást.

Köszönet Mary Adkinsnak, akinek éteri hangját kincsként őrzöm, és titokban meg-meghallgatom. El sem hiszem, hogy nap mint nap veled dolgozhatok. Csodálatos vagy. Köszönöm mindenkinek a The Book Incubatornál; Liz és Harrison, mind gyönyörű teremtmények vagytok, és öröm veletek dolgozni.

Köszönet Stephen Cone-nak, aki varázslatos. Szeretnék együtt lógni és sült krumplit enni veled a tinédzserközpontban egy felhős délutánon.

Köszönet a mamám barátnőinek: Emily, te fenegyerek, Avni és Tulika és Reagan és Janet és Kelli és Janice és Jazmin és Chelsea (KÖSZ A HAJAMÉRT!).

Köszönet a családomnak. Köszönet Jannek és Ashley-nek, a legjobb anyának és anyósnak. Ti megnevettettek, és majd kiugróm a bőrömből, amikor veletek vagyok. A kagylómártásotok, répatortátok és kamutkenyeretek utolérhetetlen. Sok vad ölelés Tomnak és Grantnek, és a kis unokaöcséimnek, Blake-nek és Calvinnek, akik iránt tele van szeretettel a szívem.

Köszönöm, Andrew, hogy a testvérem vagy, és Jessie, hogy elviseled az állandó triatlont. Köszönöm, Jackson baba, hogy a legjobb és legédesebb kisbaba vagy az egész átkozott világon.

Köszönet anyámnak, akinek az életemben mindenért hálás lehetek, és aki továbbra is inspiráció nekem minden egyes nap. Mindig is jobb festő leszel, mint én, mert sokkal keményebben dolgozol, és ez mindnyájunknak példaként szolgálhat. Köszönöm, hogy szereted a színeket, és megtanítottad nekem, hogy Isten szeretete végül is a háláról szól, és arról, hogy a szépséget keressük. Köszönöm azt a rengeteg áldozatot, amit azért hoztál, hogy én ezt az életet élhessem, ezen az úton járhassak, és ezeket a könyveket írhassam. Neked tartozom mindenért!

Köszönöm, Sam, hogy vagy nekem. Amikor hozzád mentem, az volt a legjobb dolog, amit valaha tettem. Veled fogok élni egy kicsi házban az idők végezetéig, újra és újra megalkotva magunkat. Sokszor álmodom, hogy egyre újabb szobákat találok a házamban, és te vagy ez a sok új szoba, ez a sok varázslatos szoba, amiről nem tudtam, hogy ott van. És hatalmas öröm megtalálni őket, újabb és újabb oldaladról megismerni, míg a halál el nem választ.

Köszönet a fiaimnak. Booker, te kis sárkány, meglepsz és örömet szerzel nekem nap mint nap. Tudom, hogy nagyon fontos dolgokat fogsz csinálni majd a világban. Köszönöm, hogy mindig gyengéd vagy velem. És Gus, te elbűvölő gazember és viccmester, örömet hozol nekem mindennap. Köszönöm, hogy végtelen órákon át nézed a YouTube-ot, és játszol velem Duolingót, sakkot és Wordle-t. Köszönöm, hogy vagy.

Az összes OnlyFans-lánynak, akik segítettek a kutatásban a könyvemhez: KÖSZÖNÖM. Tudom, csodabogárnak tűnhettem, és a kérdéseim rettentően bosszantóak voltak, de ennek ellenére segítettetek, és nélkületek nem tudtam volna megírni ezt a könyvet.

Köszönet a WrestlingBios és WrestlingWithRegret YouTube-csatornáknak. Végtelen órákat töltöttem a tartalmaik nézésével, és remélem, ez meg is látszik.

Szeretnék külön köszönetét mondani Bret Hartnak, amiért a legjobb, aki van, volt és lesz. De Mick Foley-nak is, mert megtanította nekem, nem kell a legjobbnak lenned, hogy a legjobban szeressenek. Köszönök mindent, amit a testeddel tettél az évek során, hogy elkápráztass és megdöbbents minket. Az a sok fájdalom és a sok kockázat – kétlem, hogy az átlagember valaha is megértheti, amit véghez vittél. Tudom, hogy én is csak egy futó pillantásra láthatom a jelentőségét, de igazából csak köszönetét akarok mondani. Művész vagy.

Az utolsó köszönet nyilván neked szól, Olvasó, akivel sosem fogok találkozni, és akibe szerelmes vagyok, bárki legyél is. Ez az állapot – ez a világ szívébe rejtett privát suttogókamra, amit regénynek hívunk –, ez a minden nekem. Köszönöm, hogy beengedtél elméd sötétjébe, és elfogadod, hogy könyörtelenül, elkínzottan, izgatottan hazudok neked. Belehalnék, ha nem hagynád. Biztosan belehalnék.