Írta: Rosie Blake

A mű eredeti címe: The Hygge Holiday

A művet eredetileg kiadta: Sphere

An imprint of Little, Brown Book Group

Copyright © Little, Brown Book Group Ltd. 2017

Written by Rosie Blake.

All rights reserved

Fordította: Palásthy Ágnes

A szöveget gondozta: Kónya Orsolya

A sorozatterv, annak elemei és az olvasókhoz szóló üzenet
a borítóbelsőn Katona Ildikó munkája.

© Katona Ildikó, 2014

ISSN 2061-9332

ISBN 978 963 457 683 9

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2020-ban

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel/. (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mai1: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor

Korrektorok: Gera Zsuzsa, Réti Attila

Készült a Generál Nyomdában, Szegeden

Felelős vezető: Hunya Ágnes

1. fejezet

CLARA MÉG CSAK TÍZ PERCE ÜLDÖGÉLT OTT, amikor a dolog történt.

Teljesen hétköznapi kedd estének tűnt. Páran voltak csak a kocsmában. A sarokban egy fiatal pár ült; a férfi egy keskeny fapadon próbált kényelmesen elhelyezkedni, a partnere egy széken ült vele szemben. A csinos nő visszafogottan elegáns volt fekete kasmírpulóverben és farmerben, hirtelenszőke haja lófarokba kötve a tarkóján. A pultnál idősebb nő ücsörgött a bárszéken, és egy üveg vörösbort nyakalt. Festett, gesztenyebarna haja volt, a szeme vastagon kihúzva szemceruzával. A nagydarab csaposnak, aki töltögette a poharát, valamilyen madár volt a karjára tetoválva, de hogy milyen, azt Clara nem tudta megállapítani. Egy másik, nagyjából hasonló korú, de feleakkora férfi gyászos hangulatban bámult a söröskorsójába. Időnként lopva a pultnál ülő nőre pillantott, majd rásimított egy-egy elszabadult hajfürtöt a kopasz foltra a feje tetején. Egy villogó fényű játékgép időnként csörömpölni kezdett az egyik sarokban, az üres dartstábla mellett, szemben az állólámpával, amelynek a fényénél Clara olvasott.

Egyszer csak feltűnt egy nő az ajtóban. A haja vizes volt, bár odakint nem esett. Türkizkék gyapjúkabátot és lila gumicsizmát viselt. Karját szélesre tárva, egyenesen bemasírozott a helyiségbe.

– Egy gin-tonikot, Gavin, dupla legyen, és spórolj a tonikkal – kiáltotta, a pult felé közeledve. Aztán kijelentette: – Végeztem.

A kocsmában felé fordult minden fej, Claráét is beleértve.

– Végeztem – ismételte meg a nő –, bezárom. Éppen zuhanyoztam, mikor hirtelen arra gondoltam, egye meg a fene, nem tudom ezt tovább csinálni. Elmegyek.

Gavin megállt, kezével a gines üvegen, és eltátotta a száját.

– Az a gin nem fogja kitölteni magát, Gavin – szólt rá a nő. Lekapta magáról a türkizkék kabátot, megmutatva a sötétpink termopizsamát alatta. – Hazaviszem magammal. Az én üvegem kifogyott, és elepedek egy erős italért. Az embernek szüksége van egy erős italra, mikor meghozott egy nehéz döntést. Otthon csak Baileys van, az pedig nem olyan ital, ami megfelelne egy ilyen pillanatban.

– De Louisa, várj, beszélgess velünk… – mondta Gavin, és a pult alól előhúzott egy vizespoharat.

– Mindig csak a dráma – dünnyögte a vastagon kifestett szemű nő.

Clara látta, hogy Louisa felkapja a fejét, és a nőre néz.

Gavin jeget lapátolt a pohárba.

– Gyerünk, Louisa, drágám, kisebb a baj, ha megosztják, s a többi…

Louisa a pulthoz lépett.

– Te jó ég, Gavin, úgy beszélsz, mint egy giccses üdvözlőlap. Na, jó – adta meg magát, és átvetette a kabátját az egyik bárszéken. – Maradok egy italra, de nem fogsz lebeszélni. Ó, nem, már döntöttem. Minden eldőlt. Egyenesen hazamegyek, és megveszem a repülőjegyem.

– Repülőjegyet? – Gavin keze megrezzent, és kiloccsantotta a tonikot a pultra.

– Repülőjegyet. Már itt sem vagyok. Megyek Spanyolországba – közölte Louisa. Felkapta az italát, és belekortyolt. Aztán eltúlzott élvezettel cuppantott. – Gin. A legnagyszerűbb találmány.

– De mi lesz a bolttal? – kérdezte Gavin, a nőre nézve. Kolbász vastagságú ujjaival a pultra támaszkodott.

– Bezárom – válaszolt Louisa kis szünet után. – Bezár a bazár. Vége. Kaput. Szép csendben bezárom. Különben sem fogja senki észrevenni.

– De hamarosan itt a karácsony, és…

– Ez a nő nem képes semmit sem csendben csinálni – jelentette ki a pultnál ülő nő, félbeszakítva Gavint. Vékony ajkát elszínezte a bor, az arcbőre cserzett volt, mintha a szabad ég alatt dolgozna.

– Roz! – Gavin újratöltötte a poharát, az üveg fölött figyelmeztető pillantást vetve rá.

Louisa megperdült, és szembefordult vele.

– Hát ez meg mit akar jelenteni?

Úgy tűnt, mintha az egész kocsma visszafojtaná a lélegzetét. A pár a közeli asztalnál képtelen volt elszakítani róluk a tekintetét, a férfi a kopasz folttal, aki a söröskorsóját dajkálta, még azt sem vette észre, hogy az kiürült, amint leplezetlenül bámulta a jelenetet. Még Clara is képtelen volt másfelé nézni, pedig neki már az emeleti kicsi ágy járt az eszében, ott a tető alatt, annyira fájt a válla, mivel a hátizsákját cipelte egész nap.

– Hallottad – felelte Roz, felszegve az állát, és lenézett Louisára a bárszék magasából.

Louisa szembefordult vele. Vizes hajából csöpögött a víz, és az arcát elöntötte a vér.

– Csak mert te egy kiszáradt aszalt szilva vagy, és nincs már vér a pucádban…

A kopaszkás férfi szeme hirtelen vadul megvillant.

– Hé, Roz nem aszalt szilva! – kiáltotta.

Aztán a kezét a szájára csapta, mintha attól félne, hogy más szavak is kitódulhatnak rajta.

Louisa neki támadt.

– Kiállsz a barátnőd mellett, Clive?

– Ő nem a…

Lángolni kezdett az arca, és lehajtotta a fejét, hogy az egész kocsma csak a kopasz foltját láthatta.

– Ne aggódj, Clive, nem teszi meg – jelentette ki Roz. – Csak múló ötlet lesz az egész. Hazamegy, és mire megszárítja a haját, meggondolja magát.

– Á, értem! – Louisa olyan erővel csapta le a pultra a poharát, hogy az egyik, épen maradt jégkocka kiugrott belőle, aztán a pultról lepattant a padlóra. – Gondolom, azt hiszed, ez csak egy múló szeszély, egy fellángolás.

– Mint már annyiszor – vetette oda Roz, aztán visszafordult a pulthoz.

– Ez nem igaz – közölte Louisa. – Gavin, még egy kis gint – tette hozzá, még mindig dühösen meredve a vörösbort iszogató nőre, aki most az ujján számolgatott, amelyen sötétlilára volt festve a köröm.

– Ott volt a kötőtanfolyam, a gluténmentes étkezés korszaka, Nick és az az egész történet… – Kis szünetet tartott, és az égre emelte a tekintetét. – Reg, aki Nick helyébe lépett, ó, aztán ott volt a madárfigyelős szakasz, aztán támogatást gyűjtöttél itt a kocsmában, hogy Izlandra utazz és megnézd a lundákat, ami sosem történt meg, pedig Clive öt fontot adott neked rá…

– Mindenki azt hiszi, hogy a lundák a pingvinek rokonai, pedig valójában két teljesen különböző családhoz tartoznak – motyogta Clive a sörébe.

Clara nem ilyen estére számított, amikor véletlenül rábukkant a kocsmára pár órával azelőtt. Fáradt volt, és azt tervezte, hogy mostanra már ágyban lesz, ám ez jobb volt, mint egy szappanopera.

– …a felnőtt online angol irodalom kurzus, a falusi olvasókör, amit mindenáron meg akartál szervezni – egyetlenegyszer sem jöttünk össze, és feleslegesen olvastam el A mansfieldi kastélyt. Szerintem az a Fanny Price lehet a legunalmasabb szereplő az angol irodalomban, komolyan azt hittem, meghalok, mielőtt a végére érhetnék…

Clara túlságosan későre hagyta, hogy szállást keressen magának aznap éjszakára.

Belefeledkezett a naplemente csodálatos látványába a lapos táj felett. Még mindig meleg teáját kortyolgatta a termoszból, amint bámulta a narancs és rózsaszín sávokra szabdalt eget. A kocsma ablakai ragyogó fényfoltokat vetettek a földre; száz méterről is látni lehetett a bent mozgó emberek sziluettjét.

Amint közeledett, felbámult a hatalmas zsúptetőre, amely fehérre meszelt falakon támaszkodott. Az ablakban kis, kézzel írott cédula hirdette: „Szoba kiadó”, ő pedig érezte, amint elárad benne a megkönnyebbülés.

Bement, feljebb rántva a hátán a hátizsákot. Kétségbeesetten remélte, hogy van szabad szoba. Elképzelte, amint húsos-vesés pitét eszik a duruzsoló tűz mellett, aztán leöblíti valami jól csúszó sörrel, aztán olvas egy kicsit a könyvéből, majd irány az ágy. Nem erre számított.

Hamarosan rájött, hogy a fény egyetlen csupasz villanykörtétől származik, amely a nehéz fagerendák között függve megmutat minden egyes koszfoltot a csavart mintás piros szőnyegen. Sáros, elszáradt levelek hevertek a padlón, és még többet fújt be a szél, amint Clara a küszöbön ácsorgott. Ételt nem szolgáltak fel. A szállás reggelivel egyetlen apró padlásszobából állt, egy miniatűr csomag gabonapehellyel meg egy kókatag banánnal egy tálcán.

Viszont semmiképpen sem volt már arra idő, hogy másik helyet keressen magának, és a kocsma elég kényelmesnek tűnt: vörös bársonyszékek csoportosultak mogyoróbarna asztalok körül, a helyiség közepén U alakú pult, amelyet vendégek ültek körül. Clara rendelt magának egy sós-ecetes chipset, két Snickerst és egy korsóval a helyi sörből.

A második korsó után már megfeledkezett a meleg étel iránti vágyáról; boldogan elmerült a könyvében, befészkelve magát egy foltozott kárpitozású karosszékbe az egyetlen radiátor és lámpa mellett. Aztán megjelent ez a vizes hajú női forgószél, és megváltoztatta az egész estét.

– …a Pilates órák, ahová sosem mentél el, a fazekaskorong, amit a Gumtree-n vettél, mivel magad akartad gyártani az edényeidet…

Louisa mintha egyre sápadtabb lett volna, amint Roz listája folytatódott. Kezével eltakarta a fülét, és megrázta a fejét, mintha azt remélné, hogy a másik nő végre elhallgat.

– …amikor örökbe fogadtál egy zsiráfbébit Nigériában, és mindnyájunkat meghívtál, hogy bemutasd az első évét egy slideshow-ban, de a vetítő nem működött…

– Nem – szólalt meg erős hangon Louisa –, nem, nem, ezúttal elmegyek. Spanyolországba. Bezárok. Megyek, és megveszem a repülőjegyem.

– De te szereted azt a boltot – mondta Gavin, a nő felé tolva egy második gin-tonikot.

– Nem teszi meg, Gavin, ez mind csak üres beszéd – jelentette ki Roz, belendülve.

– Tévedsz – felelte Louisa, láthatóan erőre kapva. – Be fogom zárni a boltot, úgysem jön be senki. Már nincs rám szükségük.

Clara eltűnődött, vajon mi lehet az, amire már nincs igény. Vajon Louisa internetkávézót vezet? Vagy DVD áruházat?

– Na, akkor csak menj! Vedd meg a repülőjegyed. Hiányozni fogsz nekünk – mondta Roz, az égre emelve a tekintetét.

A tarkóra csúszott lófarkat viselő szőke nő felállt, és Louisához lépett.

– Ó, nagyon fogsz hiányozni nekünk. Tényleg elmégy?

Roz a pultra csapott.

– Úgysem megy el, Lauren.

A szőke megperdült.

– De nem is kell elüldözni.

Roz összehúzta a szemét.

A szőke nő partnere nem mozdult a padról. Láthatóan nem tudta, mit tegyen. Zavarában feltolta az orrnyergére a szemüveget.

– Drágám, talán jobb volna… – mondta, az ajtóra pillantva, mint aki legszívesebben futóra fogná, mielőtt kitör egy ökölpárbaj.

A három nő a pultnál még mindig dühösen meredt egymásra.

– Már semmi sem marad a boltokból a főutcán – jegyezte meg Gavin, és a tokája megremegett. Clara legszívesebben odament volna a pult mögé, hogy jó erősen megölelje.

– Nem vagyok képes egymagam cipelni ezt a felelősséget, Gavin – felelte Louisa, széttárva a karját. – Túl sok ez egy kicsi asszonynak.

A „kicsi” szó hallatán Roz visszaköpte a bort a poharába.

– Hé! – szólt rá a szőke.

Úgy tűnt, Louisa nem vette észre.

– Már egyszerűen nem tudok abban reménykedni, hogy ez az egész megváltozhat. Szörnyű dolog depressziósnak lenni egy játékboltban, aminek tele kellene lennie boldog gyerekekkel.

Könnybe lábadt a szeme, amint lerogyott egy bárszékre; nedves fürtjei eltakarták az arcát. Clara már éppen felállt volna, hogy odamenjen és megvigasztalja, amikor a szőke megelőzte. Átkarolta Louisa vállát, és csitítgatni kezdte.

– Ó, micsoda melodráma – sóhajtott Roz.

– Ki van borulva – csattant fel a szőke.

Roz vállat vont, és kiitta a vörösbora maradékát.

– Ez a nő mindig jelenetet rendez. Semmi nem változott.

– Gondolom, most megint fel akarod hozni a falunapot – nézett Louisa dacosan a másik nőre. – Igazán nem akartam.

– Hiszi a piszi – vágott vissza Roz.

– Roz – suttogta a közeli asztaltól Clive.

Az asszony felé fordult.

– Ne avatkozz bele; akkor bezzeg nem akartál beleavatkozni.

– Már megint a falunap? – pillantott rájuk Gavin. – Nem tudnátok már végre túllépni rajta?

Clara önkéntelenül is arra gondolt, vajon mi történhetett azon a falunapon, ami ilyen feszültséget okozott.

– Gavin, hagyd! – mondta Louisa halkan, az arcát törölgetve. – Csak add ide az üveget.

– Nem vagyok benne biztos…

– Nos, ha nem adod, akkor már itt sem vagyok. Különben is, még millió-egy dolgom van otthon, meg egy egész üveg Baileys.

És amilyen hirtelen jött, úgy távozott is, mint egy türkiz forgószél. A hideg levegő beszivárgott a kocsmába, amint kicsapta az ajtót, és eltűnt az utána bámuló emberek szeme elől.

2. fejezet

CLARA MINDIG is KORÁN KELT. Látta, hogy napfény szűrődik át az apró tetőablakot fedő piros függöny vékony anyagán. Az ágyra térdelt, és félrevonta a függönyt.

Lassan szétáradt az arcán a mosoly, amint a téli napfényben pislogva itta magába a látványt. Feltolta a reteszt, és amint kinyitotta az ablakot, megérezte, milyen csípős a levegő. Dér csillogott a kocsma kertjében a füvön, a padokat fehér foltok borították. A sövényen túl a kocsma mögött zavartalan kilátás nyílt a földekre. Némelyik szabályos sorokban fel volt szántva, mások zöld foltoknak tűntek, amelyeken mintha vékony gyémánttakaró csillogott volna a reggeli napfényben. Az eget rózsaszín és halványkék sávok csíkozták, és Clarát elfogta az ismerős izgalom, amikor egy új nap kezdődik egy ismeretlen helyen.

Nem foglalkozott a doboz gabonapehellyel, sem a fürdőszoba vékonyan csordogáló zuhanyával. Beletúrt a hátizsákjába, felhúzta a farmerét meg egy vastag kötött pulóvert, aztán előásott egy kötött sapkát és felvette, eltakarva fakószőke haját, amelyre ráfért volna már egy mosás. A többi holmiját a szobában hagyva leosont a falépcsőn az ivóba, majd a konyhán átvágva kiengedte magát a hátsó ajtón.

Tudta, hogy a boltok ilyenkor még zárva lesznek, de egy kicsit reménykedett benne, hogy esetleg belebotlik egy jószívű pékbe, aki talán ajtót nyit csak neki. Szinte érezte a vastag, meleg kenyér ízét, és beleszagolt a levegőbe, az árulkodó illatot keresve. Úgy tűnt, mintha egyáltalán nem volna pékség a faluban. Sem kávézó. Amint végigment a főutcán, döbbenten látta a sok „Eladó” feliratú táblát, a boltokat, amelyeknek csak pár szék meg összetekert szőnyegek voltak a kirakatában. Más kirakatok be voltak deszkázva, még a graffitik is csak kedvetlen, olvashatatlan krikszkrakszok voltak, tompa színekkel felfújva. Az egyik kirakat porában elhalványult írás volt, egy másikon végkiárusítást hirdetett egy tábla.

Clara zsebre dugta a kezét, mivel az enyhe szellő kezdett erőre kapni, amint a kihalt főutcát igyekezett felderíteni. Elképzelte élettől nyüzsgően a nyári hónapokban, az ablakládákban színes virágzuhataggal; a macskaköves mellékutcák kincseket rejtenek, titkos kis üzleteket, amelyek előtt halmokban állnak a régiségek, kávézókat, ahol smoothie-kat meg gyümölcslét szolgálnak fel. Az emberek pedig lustán végigballagnak a falun, mielőtt sétálnának egyet a réteken, hogy gyönyörködjenek a látványban. Mi történhetett ezzel a hellyel?

Hiába élt már ilyen sok éve Angliában, még mindig meglepte, milyen bájosan régimódiak tudnak lenni a falvak, az összebújó házaikkal mennyire mások, mint az a nagyváros Dániában, ahol felnőtt. Mint mindig, most is gombócot érzett a torkában, mikor az otthonára gondolt. Nagyot nyelt, hogy megszabaduljon tőle.

Megállt, hogy az út túloldalán szemügyre vegye a legszínesebb boltot a bordó homlokzattal, amelyen aranybetűs felirat volt: Alden játékbolt. Giccses, de szembetűnő. Összevonta a szemöldökét, amint rájött, hogy nyilván ez lehet az a bolt, amely most fog bezárni. Borzasztóan szomorú dolognak tűnt, hogy a következő pár hétben, amikor az emberek a karácsonyra készülődnek, zárva marad; a sötét benti tér meghazudtolja a bolt vidám külsejét.

Clara elérte az utca végét, ahol az út eltűnt egy fákkal szegélyezett kanyarban. Szemben egy kis templom volt, amelyhez fedett kapun át lehetett bejutni, mögötte mezők nyújtóztak.

A falu gyönyörű, romantikus hely volt, de abban a pillanatban Clara úgy érezte, mintha ő volna benne az egyetlen élő ember. Ismét végignézett az utcán, egy pillanatra behunyta a szemét, és vett egy mély lélegzetet.

– Még, még!

Kipattant a szeme, amint megszólalt mögötte a hang.

– Tényleg? Rendben.

Énekszó szűrődött ki a mellékutcából: „Öt kiskacsa ment fürödni egy nap, háp, háp, háp, háp, mondta kacsamama, de nem jött vissza, csak négy kiskacsa…”

– Miért? – kérdezte a fiatalabb hang.

– Már mondtam neked – válaszolt a női hang. – Mert egy kacsa elszökött, drágám. Ezért már csak négy kacsa maradt.

– És mi történt azzal, amelyik elszökött?

– Semmi vészes dolog.

– Meghalt?

– Nem, biztos vagyok benne, hogy nem.

– Eltörte a lábát?

– Nem, nem, nem hiszem. Végül visszajön.

– Miért?

– Mert valószínűleg hiányzott neki a mamája, ahogy neked is hiányoznék, nem igaz?

– Talán.

– Hogy érted, hogy talán? Hát persze hogy hiányoznék neked. Ki sütne neked palacsintát?

– Apa.

– Na jó, ez igaz. Ki adna neked gyümölcslét?

– Nagyi.

– Tévedés. Nagyi sosem ad neked gyümölcslét, mert szerinte túl sok benne a cukor.

– Én szeretem a cukrot.

– Igen, tudom.

– Még, még!

A nő sóhajtott.

– Na jó, de ott kezdem, hogy csak egy kacsa maradt, mert sosem figyelsz… RORY!

Hirtelen egy kisgyerek vágódott ki a mellékutcából. Clara előtt földbe gyökerezett lábbal megállt, és felbámult a nőre, aztán a rémülettől tágra nyílt szemmel sarkon fordult, és elbújt az anyja lába mögött.

– Mi történt? Mondtam már neked, hogy ne ro… Ó, jó napot! – A tegnap esti nő volt a kocsmából – Lauren, a szőke hölgy, aki Louisát nyugtatgatta. – Elnézést, nagyon zajosak vagyunk.

Clara ránézett. Megszemlélte lehetetlenül egyenes haját, teveszőr színű kabátját, a szeplőket az orrán, ami az egyetlen szabálytalan dolog volt rajta.

– Semmi baj. Szerintem nagyon vidám dal volt.

Lauren kesztyűs kezébe temette az arcát.

– Ó, te jó ég! Mindjárt elsüllyedek!

Clara nevetett.

– Nem, tényleg, csodás volt. Ami azt illeti, még sosem hallottam – ismerte el. – Otthon minálunk ezt nem ismerik.

– Hol van az otthon?

– Dániában. Mi inkább a halakkal foglalkozunk, mint a kacsákkal.

– Messzire került otthonról – jegyezte meg Lauren.

Clara bólintott, de nem válaszolt.

Lauren nem vette észre a másik hangulatváltozását. Magyarázni kezdte:

– Hát, ez öt kacsáról szól, akik elszöknek, aztán mind visszajönnek. Nem túl részletező a történet. Rorynak igaza volt, amikor kérdezősködött.

– Rorynak igaza volt, Rorynak igaza volt – kántálta a kisfiú, az anyja körül keringve.

– A kacsák igazán nem sokat adnak a biztonságra, de az ember kénytelen kétségbe vonni az anya kompetenciáját. Úgy értem, miután hármat elveszített, az ember azt hinné, kétszer is meggondolja, hogy egyedül elengedje a maradék kettőt.

Clara felnevetett. A hangja mintha sokáig visszhangzott volna az utcában.

– Valóban eléggé felelőtlennek tűnik.

– Igaz, én nem szólhatok semmit. Mikor alig bírok féken tartani egyet is – jelentette ki Lauren, azt figyelve, amint Rory egy pad szélén csimpaszkodik. – Rory, óvatosan!

– Óvatoszan, óvatoszan, óvatoszan – mondta a gyerek. Fél kezével elengedte a padot. Pomponos sapkája a földre esett, világosbarna haja függönyként lógott az arca elé.

– Ilyenkor nem igazán szoktunk senkivel sem találkozni, de Rory teljesen becsavarodik, ha nem hozom ki, és őszintén szólva, utálok otthon ülni, és azon gondolkodni, hogy egy halom vasalni- és mosogatnivaló vár rám.

Lauren kezet nyújtott, amikor Rory bizonytalan lábakon visszatotyogott hozzájuk.

– Elnézést, én Lauren… RORY, NEM!

Azzal kinyújtott keze lecsapott, ahogy Rory egy üres csokipapírt akart felvenni.

– Lauren vagyok – fejezte be, karjába kapva a fiát. – Ő pedig, amint hallhatta, Rory.

– Clara.

– Örvendek! – mondta Lauren.

Rory rugdalózva próbált elszabadulni.

– Maradj a padon! – szólt utána Lauren, amint Rory elszáguldott az ellenkező irányba. Aztán nevetve megjegyezte: – Azta! Egészen úgy fest, mintha nem fogadna szót nekem. Bocs. A gyerekek nem sokat adnak a társasági szabályokra. A múlt héten egyenesen odament egy öregemberhez a szupermarketben, és azt mondta neki, hogy nyalja ki a seggét. Én szó szerint meghaltam ott a gabonapelyhes polcok között.

Clara együttérző arcot vágott. Csak ámult Lauren energiáján.

– Nem tudja, hol ehetnék valamit? – kérdezte tőle. – Azt reméltem, hogy kaphatok egy csokis párnát, vagy egy muffint, vagy… nos, már egy kávénak is örülnék.

Lauren vállat vont. Elhalt a mosolya.

– Most már csak online vagy a nagy szupermarketben a szomszéd városban, ha van autója. Van egy jó termelői bolt is, de az is jókora autóút.

Clara megrázta a fejét.

– Nincs autóm.

– Nahát, milyen környezetbarát.

– Nem, csak sosem tanultam meg vezetni. Az autók egy vagyonba kerülnek otthon, és mindenhová gyalog mentem a… – Clara hangja elhalt. Nem akarta kimondani a városa nevét, nem akart még gondolni sem rá. – Szóval nincs egyetlen hely sem?

Lauren felsóhajtott, és maga köré fonta a karját.

– Valaha volt a Bertie’s – egy csodálatos étterem, ahol hihetetlen reggeliket adtak, persze nagyon egészségtelen volt, de őrült finom: általában bundás kenyér, banán, egy rakás szalonna, leöntve juharsziruppal. Nekem nagyon hiányzik Bertie – tette hozzá sóvárogva.

– Mi lett vele?

– A szomszédos faluban nyitott éttermet vagy hat hónappal ezelőtt. A legutolsók között ment el. Most pedig… – Lauren az Alden játékboltra mutatott az út túloldalán. – Csak ne mondja meg, tudja, kinek, ha nem akarja látni, amint egy kisembernek összedől a világ reggel nyolc előtt. Nem lesz valami szép látvány.

Clara bólintott. Lauren könnyed szavai ellenére nem kerülte el a figyelmét a szomorú mosoly a nő arcán.

– Borzasztó dolog ez – mondta Lauren, körbenézve. – Amikor ideköltöztünk öt évvel ezelőtt, ez egy csodálatos kis sarka volt a világnak. Tele volt független boltokkal, az emberek köszöntek egymásnak a főutcán, de most már sok ismerős arc eltűnt, a boltok pedig, nos… – A bedeszkázott kirakatok felé intett. – Hát, látta. Már csak a kocsma maradt. És Roz árul még tejet meg ezt-azt a postahivatalban, de teljesen kiszámíthatatlan a nyitvatartási ideje, én legalábbis sosem találom el. Esetleg ott próbálkozhat.

Rory ismét visszaszaladt hozzájuk, és kesztyűs kezét Lauren kezébe csúsztatta.

– Roz – ismételte meg Clara, és lelki szemei előtt megjelent a gesztenyebarna haj meg az erősen kihúzott szemek. – Nem ő volt ott a kocsmában tegnap este?

Lauren bólintott.

– Á, maga is ott volt akkor. Te jó ég, micsoda dráma! Ő meg Louisa nem jönnek ki egymással. Szomszédok, de nem valami jó szomszédként viszonyulnak egymáshoz. Van valami régi ügyük – intett –, azt hiszem, egészen a nyolcvanas évek végére nyúlik vissza. Aztán ott volt az a dolog a falunapon, de azt igazán nem akarja hallani.

– Pedig érdekesen hangzik – felelte Clara.

– Legyen elég annyi, hogy a következő évben kihagyták a kókusz célba dobást…

– Nókusz, nókusz – kántálta Rory, körbeforogva, félbeszakítva Clara kérdezősködését.

Lauren a táskájában kotorászott.

– Komolyan azt hittem tegnap este, hogy nekem kell majd szétválasztanom őket. Ezer éve nem történt már itt ilyen drámai esemény. – Előhúzott egy papír zsebkendőt, és megpróbált Rory arcáról eltávolítani valami maszatot. – Havonta nagyjából egyszer megyünk el otthonról, úgyhogy rettentő izgalmas volt, hogy ez pont a randiesténken történt. Így nem tudtam Rory oltásait részletesen ismertetni, sem az olthatatlan rajongását Zsoli iránt.

– Zsoli? – kérdezett vissza Clara.

– Peppa malac – magyarázta Lauren –, nagyjából ez teszi ki az én világomat pillanatnyilag…

Peppa malac említésére Rory felnézett, majdnem lefejelve az anyját, aki közben felhagyott a zsebkendős manőverrel.

– Zsoli, nézem Zsolit! Haza, Zsoli!

– Ó, egek, mit szabadítottam el! – mondta Lauren, amint a gyerek rángatni kezdte a kezét. – Jobb lesz, ha megyek.

– Nos, örülök, hogy megismertem – mondta Clara, aztán lehajolt, és hozzátette –, és téged is, Rory.

A gyerek erre felsikkantott, és elbújt Lauren kabátja mögött.

– Sokáig marad? – kérdezte Lauren, ellenállva Rory sürgetésének.

– Azt terveztem, hogy továbbmegyek Cambridge-be – felelte Clara.

Lauren bólintott.

– Az szép hely. És kipróbálhatja az evezést. Kár, hogy nem marad tovább – jól jött volna egy új barát.

– Én barát – jelentette ki Rory, megrángatva az anyja makulátlan kabátjának az alját.

– Hm, az igaz – válaszolt Lauren, és megborzolta a gyerek haját. Aztán halkan mormolta Clarának: – Valójában olyan barátra gondoltam, akivel lehet bort inni, és picsáskodni a többi barátnőmről.

– Pacsa? – ismételte Rory. Láthatóan kitűnő hallása volt.

Lauren kis grimaszt vágott.

Clara ránézett, és lassan elmosolyodott.

– Tényleg kár – ismételte, és hirtelen pontosan tudta, hová megy innen.

3. fejezet

JOE HÁTTAL AZ AJTÓNAK ÁLLT, A ZAKÓJA UJJÁT IGAZGATVA. méretre varratta az öltönyeit, és a szövet kissé megfeszült a két válla között. Tudta, hogy újra járnia kellene a konditerembe. Jobban kihúzta magát, a tükörképét vizsgálgatva az üvegen.

Az üvegtáblán túl London látképe terült el alatta. Látta a piszkosszürke Temze kanyargó szalagját, amint eltűnt a sarkon, és a távolban a London Eye tetejét. A nap még nem kelt fel egészen, úgyhogy a város fele árnyékban volt. A derengés még csak a felette levő irodákat érte el. A férfi lebámult Kelet-London háztetőire, az alant elterülő utcák útvesztőjére, az emberek fejére, ahogy elsiettek ott lent. Mit látnának, ha felpillantanának? Csak az irodaház karcsú homlokzatát, amely csupa króm és acél, mennyezettől a padlóig érő üvegtáblákkal. Ahhoz túl magasan volt, hogy bárki is láthassa őt, amint ott állt, sötétkék hajszálcsíkos öltönyében, kifényezett cipőben, Windsor csomóra kötött nyakkendővel. Magasabbnak érezte magát ettől. A ténytől, hogy a többiek ott lent járkáltak, anélkül, hogy tudnák, valaki figyeli őket.

A tükörképben meglátta a keskeny fénycsíkot, és a szobába lépő személy árnyékát. Nyelt egyet, és megfordult, harcra készen. Kurtán biccentett Pamnek, akivel már közölte, hogy nem kell kávéval kínálnia őket. A nő egy utolsó pillantást vetett a férfira, aki éppen belépett, aztán az ajkába harapott, megfordult és kiment, becsukva maga mögött az ajtót.

– Jó reggelt, Joe! – mondta a férfi, átvágva a helyiségen. Valami koszfolt volt jól szabott Armani öltönye vállán; Joe ettől még magabiztosabb lett, ahogy kezet rázott a másikkal.

– Matt, köszönöm, hogy benéztél hozzám.

Matt felvonta a fél szemöldökét.

– Nagyon titokzatos ez az egész. Pam már várt rám, amint beértem, és ideterelt, mielőtt még bekapcsolhattam volna a számítógépemet.

Tenyere mögött elnyomott egy ásítást.

Joe elfordította a tekintetét.

– Igen, fél órát kellett várnia rád.

Matt nem felelt, Joe félbehagyott croissant-ját nézte a szoba másik végében álló íróasztalon. Megnyalta a száját, ami még jobban felbosszantotta Joe-t.

– Pam a legújabb unokájáról mesélt nekem. Ugyanannyi idős, mint az én Nancym. Mondtam neki, eljegyezhetnénk őket…

Elhalt a hangja, most először vonta össze zavartan a szemöldökét.

Joe félrehajtott fejjel nézte. Fogalma sem volt, hogy Pamnek unokái vannak. Belekezdett az előre kigondolt szövegébe.

– Gondolom, tudod, miért kérettelek ide.

Matt homlokán elmélyült a ránc; máskor sima olaj barna bőre meggyűrődött a két szemöldöke között.

– Felteszem, nem azért, hogy a squash klub eredménylistáját ismertesd velem – válaszolt egyre fakóbb hangon.

Joe nem mosolygott.

– A csapatod a hátán visz téged. Jules két hónap alatt két új ügyfelet hozott be, Paddy négy harmincra jön be az irodába, hogy pótolja a te lógásod miatti lemaradást…

Matt hátralépett, mintha pofon vágták volna. A szája kinyílt, de nem jött ki rajta hang.

– A főnökök az emeleten – pillantott fel Joe – már megelégelték a teamed kifogásait. Te valaha a legjobbak között voltál, de már hónapok óta nem hoztál egyetlen új üzletet sem. Az utolsó csepp pedig az volt, amikor elcseszted az Anderson-ügyet.

– Megmondtam Karennek: a helyettesem – ő szúrta el az ajánlatot. Nem stimmeltek a számok.

Joe felemelt kezével félbeszakította.

– És azelőtt ezt kiszúrtad volna.

Matt elhallgatott. Joe elfordította a fejét; nem élvezte ezt a helyzetet. Hirtelen eszébe jutott az a nap a múlt évben, amikor Matt fedezte őt. Ebédelni vitték az egyik fontos új ügyfelet, Joe pedig elaludt, csak a desszertre érkezett meg. Matt egy tréfával elütötte, és nem mondta el senkinek. Pedig más fickók ezt felhasználták volna arra, hogy őt hátba döfjék. Joe megrázta a fejét, hogy elűzze az emléket.

– Szóval kirúgsz – mondta Matt fáradt hangon, széttárva a kezét. – Erről van szó?

Joe megköszörülte a torkát, és próbált visszazökkenni a kerékvágásba. Bárcsak Paul vállalta volna ezt a beszélgetést, gondolta. Ő él-hal az ilyesmiért. Fél lábbal előrelépett, és sorolni kezdte az indokait:

– Állandóan késel az irodából, gyakran nem tudsz részt venni az értekezleteken, visszaestek a mutatóid, nem vezeted megfelelően a teamedet… – Matt hallgatta, és az arca egyre vörösebb lett. – Kapsz egy figyelmeztetést, haver.

– Nem vagyunk haverok.

Joe ismét megköszörülte a torkát. Ezt megérdemelte.

– Figyelj, egyszerűen muszáj megoldanod ezt a dolgot, és újra visszakerülnöd a topra. Azt akarjuk látni, hogy újra jól húzol, és új üzleteket hozol be.

Matt fénytelen tekintettel nézett Joe-ra.

– Te jó ég, félreértettelek. Azt hittem… – elhallgatott, aztán kihúzta magát, és előretolta az állát. – Te egy rideg gazember vagy, ugye tudod? – Joe meg sem rezdült, amint Matt folytatta. – Te meg azok a gazdag idióták ott fent mást sem akartok, csak profitot.

– Valaha te is azt akartad.

– És még mindig akarom – felelte Matt, és az ég felé lökte a két kezét. Joe tett egy lépést hátrafelé. – Most született az első gyerekünk, Joe. Tudod, milyen régóta szerettünk volna már egy kisbabát. Te jó ég! – Elhallgatott, beletúrt a hajába. – Bazmeg, gyakorlatilag a válladon bőgtem aznap éjjel a bárban, amikor elmondtam neked, mi mindenen mentünk keresztül. Nehéz volt eddig, de kezd egyre könnyebb lenni; most már majdnem az egész éjszakát átalussza. Segíteni akarok Suzie-nak, ezt nem képes egyedül végigcsinálni, Joe.

Joe feltartotta a kezét.

– Tudom, és sajnálom, de…

– Egy francot sajnálod.

Valami elpattant Joe-ban. Nem akart itt lenni, nem akarta ezt csinálni. Ettől nyersebb lett a hangja, amint megpróbálta igazolni magát.

– Nagy a nyomás rajtunk, Matt, te is tudod. Nagyon jól tudod, mi történik éppen. Elveszítettük azt az üzletet az Anderson Corporate-tel, a Kline Brothers beelőzött minket. Túl lassúak voltunk. Jobbnak kell lennünk. Úgyhogy ezt vedd az első hivatalos figyelmeztetésnek. – Kis szünet után hozzátette: – Szerencséd van.

– Szerencsém? Ó, igen, milyen rendes tőled, haver, nagyon szépen köszönöm – válaszolt Matt, egyre dühösebben. – Csak az első hivatalos figyelmeztetés. Tudod, hogy találnak valamilyen ürügyet majd, hogy kirúgjanak. Nagyon jól tudod.

Joe elfordította a fejét. Nem akarta ezt hallani, mivel tudta, akárcsak Matt, hogy Karen várja a jelentését, és jól tudta, hogy működnek ezek a dolgok. Mattnek kitűzték a céltáblát a hátára.

– Nem lesz semmi bajod – mondta csendesebben, kevésbé magabiztosan.

Matt dühösen meredt rá.

– Nos, ha ez minden, akkor jobb lesz, ha elvonszolom a nem eléggé hatékony seggemet a csapnivaló csapatomhoz, és elkezdek dolgozni.

Joe ismét az ablak felé fordult.

– Imádkozz, hogy neked sose legyen rá szükséged, hogy egy kicsit békén hagyjanak – mondta Matt, aztán megfordult, hogy távozzon. Amint keresztülvágott a helyiségen, Joe az üvegen követte a tükörképét. Matt megállt az ajtónál, aztán megfordult.

– Tudod, hogy az élet nem csak ebből a munkából áll, haver.

Joe megvonta a vállát, és nem felelt. Ismét a zakója ujját kezdte sepregetni, amint nézte, hogy Matt kimegy, és a keskeny fénycsík eltűnik, mikor az ajtó becsukódik mögötte.

Most már teljesen felkelt a nap. A szemközti irodaépületről visszaverődő sugarai egy pillanatra elvakították a férfit. Joe előhúzta a zsebéből a telefonját, hogy megnézze, jött-e új e-mail, tájékoztatás a legutóbbi üzlettel kapcsolatban. Rápillantott a kijelzőre. Volt egy nem fogadott hívása az anyjától. Valószínűleg sétálni ment kora reggel, és be akart számolni neki a napkeltéről. A férfi felsóhajtott. Erre most nem volt energiája. Némi bűntudattal visszarakta a telefont a zsebébe. Majd később visszahívja.

4. fejezet

LOUISA FRUSZTRÁLTAN LEHAJÍTOTTA A TELEFONT. A félredobott ruhák két hatalmas kazla között ért földet.

– Ne bámulj úgy – mondta a kalitkának a szoba sarkában. – Tudod, hogy nem vihetlek magammal. Van ez a madárinfluenza dolog.

A papagáj megsemmisítő pillantást vetett rá, és látványosan odébb húzódott az ülőfán, óvatosan téve egymás után a lábait.

– KI VAGY RÚGVA! – rikoltotta, aztán befordult a sarok felé.

– Jól van, csináld csak – mondta Louisa. Felemelt egy mustársárga kardigánt, aztán a bal oldali halomra dobta. A begyújtott kandalló előtt elnyúlva heverő nagy vörös macska abbahagyta a mancsai tisztogatását.

– Te jó ég, te is? Mindketten hagyjátok abba! Már így is elég bűntudatom van, nem kell, hogy még ti is fokozzátok!

A bőröndje nyitva állt, benne törülközők, fürdőruhák, könyvek és ruhák hatalmas, rendetlen halomban. Egy órába telt, amíg megtalálta az útlevelét, úgyhogy most elképesztő módon sietnie kellett. Az óra sem sokat segített, már vagy egy éve lemerült az elem benne, így majdnem infarktust kapott minden alkalommal, amikor ránézett, és azt hitte, hogy tényleg 11.05 van. Tudta, hogy megint motyog magában, de nem volt képes abbahagyni az előző este óta, amikor ott a kocsmában az az átkozott Roz olyan lekezelő volt vele. Lady CaCának kezdett mesélni róla, de a madár most duzzogott, mióta meglátta a bőröndöt.

– Nem fordulnál vissza, kérlek? Be akarom fejezni a történetet – mondta az asszony a kalitkának. – Mindjárt kiengedlek pár percre.

Roddy, a vörös macska erre sárga szemével ingerülten felnézett, és felborzolta a szőrét.

– Ó, nyugi, Roddy, ne butáskodj!

Az ígéret hatott, a papagáj visszafordult, és az ülőfán a ketrec ajtaja felé csúszott, aztán parancsoló arckifejezéssel várakozott, amint Louisa felnyúlt, hogy kiengedje.

– BOLDOG ÉVFORDULÓT! BOLDOG ÉVFORDULÓT!

Megszólalt a csengő, és Louisa szitkozódva leengedte a kezét, mielőtt elérte volna a ketrecet. A papagáj dühösen rikácsolt.

– Ó, a francba! Várj, szívem.

Lady CaCa visszatotyogott az előbbi helyére, és dühödten ismét megfordult, és a sarokba meredt.

– KI VAGY RÚGVA, SEGGFEJ!

Louisa az égre fordította a tekintetét; micsoda egy díva ez a papagáj! Kissé tétovázott, amint a kaputelefonhoz lépett. A főutcára nem látott ki egyik ablakból sem. Viszont a taxinak hamarosan meg kellett érkeznie, úgyhogy bizonytalanul megnyomta a gombot.

– Reg? Ha te vagy az, korán jöttél – közölte.

Egy ismeretlen hang felelt.

– Nem, Clara vagyok. Nem ismer engem, de… szóval Clara a nevem.

Louisa elengedte a gombot, megfordult, és a macskára nézett, aki közben folytatta a mancsa tisztogatását.

– Ki az a Clara? – kérdezte. A macska fel sem pillantott.

Louisa vállat vont, és visszafordulva megnyomta a gombot.

– Jöjjön fel – mondta, körülnézve a lakásban, amelyben a teljes ruhatára hevert szétszórva.

Lépteket hallott a keskeny lépcsőn, amint ment, hogy kinyissa az ajtót, amelyről hámlott a festék. Megjelent egy fiatal, szőke lány, farmerben, puha gyapjúpulóverben, és lila kötött sapkában. Elképesztően hibátlan arcbőre volt, ragyogó kék szemében máris mosoly fénylett, és homályosan ismerősnek tűnt. Louisa összevonta a szemöldökét.

– Köszönöm. Nagyon sajnálom, hogy csak így magára török – mondta a lány, az utolsó lépcsőfokra érve. Aztán az oldalát fogva felnevetett. – Egek, nagyon rossz formában vagyok. Egyetlen lépcsősor, és már le kell ülnöm.

Volt benne valami, amitől valami meleg, jó érzés áradt szét Louisában. Akaratlanul is viszonozta a lány mosolyát.

– Jöjjön, jöjjön csak be – mondta, és becsukta mögötte az ajtót. – De… ööö… ki is maga tulajdonképpen?

A lány kihúzta magát. Az arca kipirult a kinti hidegtől.

– Clara vagyok, a kocsmában lakom. Ott voltam tegnap este.

– Ó, egek! – lökte az égnek Louisa a kezét. – Micsoda este volt! Kér répatortát?

– Ó, köszönöm, igen. Épp most próbáltam egy kávézót vagy valamit keresni. Még nem reggeliztem.

– Nehéz volna kávézót találnia – jelentette ki Louisa, aztán felkapott egy fuksziaszínű szárongot, és a bőrönd felé hajította.

– Ott van a pulton. Tegnap sütöttem. Ez Lady CaCa kedvence – fejével a kalitka felé intett. – Vágjon magának egy szeletet – tudja mit, vágjon nekem is egyet, legyen szíves. Ki sem látszom a csomagolásból – tudja, a repülőm…

– Ó, hát persze!

Clara átvágott a szobán, a halmokban álló holmik között manőverezve. Összerezzent, amikor a papagáj rárikkantott:

– KI VAGY RÚGVA!

A szekrény hátuljában motoszkáló Louisa intett a kezével.

– Elnézést a felfordulásért. Szívesen mondanám, hogy a csomagolás miatt van, de valójában gyakran néz ki így a szobám. – Előhúzott egy pár bronzszínű strandpapucsot, és elvigyorodott, amint a magasba emelte. – Hurrá! Tudtam, hogy itt van valahol!

Clara megtalálta az ínycsiklandó sárga piskótatésztát, és fogott egy kést.

– Szóval valóban elutazik? Hová megy?

Louisa, aki egy fotelágy alól kihúzott fiók fölé hajolt éppen, fel sem nézett, úgy felelt:

– Madridba – kiáltotta.

Clara tányérra tett egy szelet répatortát.

– Milyen romantikus – sóhajtotta. Kanyargó, macskaköves utcákat képzelt maga elé, ragyogó színű ruhákba öltözött flamencotáncosokat minden sarok mögött, jókora korsókban sangriát, és napsütötte tereken nevető embereket.

Louisa eltűnt az ágy mögött, csak a két lába kandikált ki a végén.

– Ott most tizennyolc fok van, el tudja képzelni? TIZENNYOLC FOK NOVEMBERBEN! – kiáltotta, mire a macska felült, és körülnézett a zaj forrását keresve. Hirtelen előbukkant az asszony feje a paplan fölött, de a testét továbbra is eltakarta az ágy. – Nem is emlékszem, milyen érzés a tizennyolc fok. A nyár mintha már ezer éve elmúlt volna, és különben is, többnyire esős volt. Én napra vágyom. Napot akarok érezni az arcomon, a karomon, a nyakamon, a hátamon. Azt akarom, hogy a homok égesse a lábamat, hogy beléphessek a tengerbe, és azt mondjam: „Ó, micsoda megkönnyebbülés, hogy ilyen hűvös.” Mert különben minden olyan FORRÓ! – Ismét eltűnt a feje az ágy mögött. – Nem akarom ELKEDVETLENÍTENI, de biztos vagyok benne, hogy megérti.

Clara időközben felkuporodott egy bárszékre a pultnál.

– Hmm, nem sok tapasztalatom van a hőséggel kapcsolatban. Dániában jelenleg úgy három fok lehet.

– HÁROM? – Louisa feje ismét feltűnt a paplan fölött. A haja úgy állt, mint a szénaboglya. Elborzadva mondta: – Te jó ég, hát hogy tudnak úgy bármit is csinálni? Téli álmot kéne aludniuk, mint a medvéknek!

– Hát, ami azt illeti, egy kicsit azt is teszik – felelte Clara mosolyogva, amint az otthoni telekre gondolt: amikor forró ragukat esznek, és gőzölgő gloggot isznak a ropogó tűz előtt.

Ahogy lehúzta a lila sapkát, és a haja szétterült a vállán, a mosolya elhalványult egy kicsit. Már nem lesz több olyan tél, mint gyermekkorában, amikor mindnyájan körbeülték a nagy tölgyfa asztalt, ahol a tálban húsgolyó gőzölgött előttük. Pislogott, nem akarta a megszokott gondolatokat újra felidézni.

Miközben Clara a tortáját ette, Lady CaCa a sarokból lenézően bámult rá a csőre fölött, és agresszíven csapkodta szárnyával a ketrec rácsait, ahányszor csak a nő rápillantott.

Louisa is felpattant egy bárszékre, a fején jókora kalappal, aminek az oldalára hatalmas napraforgókat erősítettek.

– Ó, ne is törődjön vele – intett a kalitka felé. – Mindig féltékeny, amikor itt van valaki, és nem csak rá figyelek. Ezenkívül a répatorta a kedvence.

Levágta az előtte álló szelet szélét, és a kés lapján benyújtotta a kalitkába. A papagáj dühösen meredt rá, aztán megpördült ismét a fal felé.

Louisa felsóhajtott.

– Azt hiszem, ez a rapli végig tart majd, amíg el nem megyek. Tudja, hogy csomagolok.

– Mi lesz vele? – kérdezte Clara. Újabb darab répatortát helyezett a szájába, aztán elismerősen dünnyögte: – Egyébként ez valami csodás.

Louisa bólintott.

– Tudom. Kiválóan sütök, ez az egyik kivételes tehetségem, mindig is az volt. Ez, meg a tarotkártya-olvasás. Ó, meg az üvegfújás. A kite surföt sosem próbáltam, de mindig is volt egy olyan érzésem, hogy kiváló lennék abban is. Maga miben tehetséges, Clara?

Clara egy pillanatra mintha meghökkent volna.

– Hát, azt hiszem… nos, én…

– Gyerünk, ki vele! Mindenki tehetséges valamiben. Csak éppen nem szeretik kikiabálni a szerénységük miatt, ami butaság. Én egyáltalán nem értek bizonyos dolgokhoz, és erre rendszeresen emlékeztetem is az embereket. Mint amikor például meg akartam tanulni hegedülni. Egyszerűen borzasztó volt, mintha valaki éppen haldoklott volna a lakásban minden este. És a képkirakók, ó, annyira felbosszantanak, hogy egyszerűen levágom a kis karokat az összes darabról, hogy össze tudjam illeszteni őket – dühítő az egész. Viszont kiváló citromtortát sütök – fejezte be, és kitárta a karját, a napraforgók pedig bólogattak a kalapján minden mozdulatára.

– Szóval, mi történik majd? Az állataival? – ismételte meg Clara, elterelve a figyelmet a saját tehetségéről – vagy inkább annak hiányáról.

Louisa intett.

– Mielőtt elmegyek, még le kell adnom a kulcsot Gavinnél. Ő majd rájuk néz időnként. Már máskor is kisegített, amikor Thaiföldre utaztam rázkódó lelkigyakorlatra.

– Értem – válaszolt Clara, aki túlságosan meghökkent, hogy megkérdezze, miben áll egy rázkódó lelkigyakorlat. Lesöpört egy morzsát a felső ajkáról.

Louisa elhallgatott, lassan megtörölte a száját.

– Szóval, miben segíthetek? – Felpattant, és a kalap lecsúszott a fejéről. – Körülbelül két másodpercem van, hogy vagy száz dolgot megtegyek, úgyhogy muszáj segítenie, és közben beszélgethetünk.

Clara lecsúszott a bárszékről.

– Rendben. Mit csináljak?

Louisa egy tekercs szemeteszsákra mutatott a pult tetején.

– Romlandók. Dobjon ki a hűtőből minden romlandót. Legutóbb elfeledkeztem róla, és mikor hazaértem, majdnem megölt egy kenőmájas, ami annyira megromlott, hogy szinte magától mászott.

Clara elfintorodott, amint a tekercs felé nyúlt.

– Szóóóval…

Louisa visszatért az ágyon felhalmozott ruhákhoz. Néhányat a válla fölött elhajított, másokat maga elé tartott, és fokozatosan kezdte felszámolni a hatalmas rakást.

– Szóval… mit tehetek magáért?

Clara kinyitotta a hűtőt, és a tartalmára meredt. Főleg rózsaszín pezsgő volt benne, aztán kagyló meg olajbogyó. Volt egy darab füstölt lazac is, amit nagy kár lett volna csak úgy kidobni. Clara felvett egy fél citromot, és a zsákba hajította.

– Nos, arra gondoltam… tegnap este a kocsmában hallottam, hogy elutazik. Tudja, ott voltam, mivel jelenleg ott lakom…

– Igen, már mondta. – Louisa megállt, egy csíkos fürdőruhával a kezében. – Te jó ég, micsoda cirkusz volt! Roz persze a pultot támasztotta, és rá jellemző módon kavart. Én csak ki akartam adni a mérgemet, ő meg mindig annyira feldühít… Nem is tudtam, hogy Gavin szobákat is kiad. Nagyszerű, micsoda vállalkozószellem…

Clara szája még nyitva volt, mivel Louisa félbeszakította a mondanivalóját.

– Elnézést, elnézést, mit is mondott éppen? – intett Louisa, hogy folytassa, és közben begyömöszölte a fürdőruhát a bőrönd már így is kidudorodó oldalzsebébe.

– Nos, arra gondoltam, esetleg fontolóra venné, hogy én vigyázzak a lakására, gondoskodjam az állatairól… de úgy tűnik, már előre elrendezett mindent, nyilván…

Clara elhallgatott.

– Jöjjön, üljön rá – hívta Louisa.

– Tessék?

– A bőröndre. Jöjjön, a taxi bármelyik másodpercben megérkezhet, és nem akarom, hogy a sofőr lássa a fehérneműmet. Habár, ha Reg az, ő már látta, ami azt illeti… elnézést, folytassa csak.

Clara keresztülvágott a szobán az ágyhoz, és leereszkedett Louisa mellé, aki már a bőröndön ücsörgött, ismét a napraforgós kalapban.

Az éjjeliszekrényen ezüst keretben egy fotó állt: Louisa és egy döbbenetesen jóképű férfi. Borongós szürke szempár, sötétbarna haj, kezdődő borosta a napbarnított arcon. Louisa a karjával átfogta a derekát, és a vállára hajtotta a fejét. A férfi több mint húsz évvel fiatalabb lehetett nála, közelebb volt Clarához korban. Clara kis híján elfelejtette, mit kezdett mondani.

– Valójában csak ennyi lett volna. Hogy vigyáznék a házra, és… nos… a bolton gondolkodtam. Én korábban már foglalkoztam üzlettel, és arra gondoltam, a szívesség viszonzásaképp… tudja, nem tudok bérleti díjat fizetni, de ingyen dolgozhatnék. Szerintem kár volna éppen karácsony előtt bezárni.

Louisa felhorkant.

– Szerencséje van, ha naponta egy vevő betéved.

– Engedje meg, hogy legalább megpróbáljam. Kívülről úgy láttam, csodálatos kis bolt.

– Az volt – felelte. – Valaha csodás hely volt.

Elhallgatott, és mintha elmerült volna a múltban, ahogy ott ültek egymás mellett.

– Tovább akartam menni, de szeretek itt. Valahogy… érzem itt belül. Érti, mire gondolok? – Clara, a gyomrára helyezte a kezét. – Itt belül érzem, hogy ezt kell tennem.

Louisa felvonta a fél szemöldökét.

– És még rám mondják, hogy különc vagyok.

Clara érezte, hogy elpirul. Leugrott a bezárt bőröndről.

– Butaság volt, csak egy hirtelen ötlet. Hagyom, hogy befejezze a pakolást – mondta, a lila sapka után nyúlva.

Louisa feltápászkodott az ágy széléről, és körülnézett a lakásban, amely semmivel sem tűnt most rendesebbnek.

– Nem hagyhatom itt ebben a felfordulásban – közölte. – Nem raktam rendet 1973 óta. A vendégszoba úgy néz ki, mintha bomba robbant volna benne.

– Hát persze, gondolhattam volna – válaszolt Clara, kissé dadogva.

– De ha ragaszkodik hozzá… – sóhajtott fel Louisa, parancsolóan meredve rá. – Ha könyörög…

Clara felfogta a ki nem mondott szavakat.

– Ó, de mennyire! – bólintott. – Úgy értem, könyörgök. Ez egy otthonos lakás. Nagyon tetszik nekem, és jól gondját viselném az állatainak.

A kalitka, majd a szőnyeg felé intett.

– Valóban szükség van valakire, aki ellátja Lady CaCát meg Roddyt – tűnődött hangosan Louisa.

– Hát persze, a legnagyobb örömmel. És rendet is rakhatok, nem fáradság – tette hozzá Clara. – Kellemesebb lesz egy otthonos lakásban lakni, mint egy szobát bérelni valahol.

Louisa keresztülmasírozott a szobán, ki a konyhába, és beletúrt egy fiókba a hűtő mellett. Clara rémülten figyelte, amint előhúzott egy hatalmas henteskést.

– Na – szólt oda Clarának, fenyegetően megcsörgetve a karkötőit. Ismét belekotort a fiókba, és kiemelt egy kis kulcscsomót. – Pótkulcsok – közölte. Aztán a kalitka, majd a szőnyeg felé fordult. – Lady CaCa, Roddy, ismerkedjetek meg az új lakótársatokkal, Clarával.

Clara, az előző rémülettől még mindig falfehéren, szélesen elmosolyodott.

– Ó, remek! Tényleg? Csodás! Alig várom.

Megszólalt a csengő.

– NEM BÍROM LÁTNI A KÉPÉT! – rikoltott a papagáj, amint Louisa felkiáltott.

– Jaj, itt a taxi! – Odalökte Clarának a kulcscsomót, aztán szaladgálni kezdett a retikülje meg a bőrönd között, magában motyogva. – Útlevél, jegyek, útlevél, pénz, útlevél, alsónemű, útlevél, ruhák, útlevél, könyvek, útlevél, kalap, útlevél, fürdőruha, útlevél.

– Szóval – szólalt meg Clara, a kulcsokat szorongatva –, van valami, amit tudnom kellene?

– Nincs idő, nincs idő. E-mailben elküldöm a részleteket – írja fel a címét!

Azzal odahajított neki egy tollat, és elé tartotta a kézfejét.

Clara elkezdte felfirkantani a címet.

– Habár nem igazán szoktam megnézni az e…

– Jó, jó – bólintott Louisa miközben nézte, ahogy ír. – Nos, egypár dolog, mielőtt elmegyek. – JÖVÖK MÁR, REG! – rikkantotta válaszul a levélnyíláson át érkező sürgetésre. – Etetnie kell Roddyt és Lady CaCát, nyilván, és Lady CaCa nem hajlandó szóba állni magával, ha nem tiszta a ketrece. Szereti, ha a Daily Maillel bélelem a ketrecét – szereti lekakálni a szalagcímeket –, ez a mániája. Nagyon baloldali madár. Soha ne adjon neki csirkét, se bármilyen húst, mert egy hónapig nem áll szóba magával. Egyszer adtam neki valamit, amiben csirkealaplé volt, és az egészet kihányta. Teljesen beterítette vele Donald Trump képét, de nem esküdnék meg rá, hogy az nem volt szándékos a részéről. Kizárólag káromkodva beszél, vagy a tévés szlogenekkel. A bolttal nincs sok gond, a pénztárgép néha hajlamos beragadni, zárva vagyunk vasárnap és hétfőn, de valójában alig jön be valaki. Küldhetek pár instrukciót. De valójában Lauren tud mindent – ott volt ő is a kocsmában tegnap este, emlékszik rá? A szőke, aki nagyon szép, ugyanakkor hihetetlenül aranyos is. Milyen igazságtalan ez. Régen a boltban dolgozott részmunkaidőben, amikor nagy volt a forgalom – beszéljen vele, fantasztikus teremtés.

– Valójában már megismerkedtünk… – mondta Clara, és visszatette a tollra a tetejét.

– Igazán? Nos, ez szerencsés véletlen. – Louisa elolvasta az írást a kézfején. – Ez egy négyes, ugye? Jól van, remek. Fura címe van.

– Én dán vagyok – magyarázta Clara.

– Nagyszerű. Egyszer viszonyom volt egy koppenhágai férfival, aki nem tudta kiejteni, hogy Sixtus-kápolna. Mulatságos volt, és hihetetlen volt az ágyban, nagyon kreatív. Szeretem a dánokat.

Clarának leesett az álla.

– A parafa táblán ott egy lista a helyi számokkal, ha netán csőtörés van vagy valami kigyullad. Sose lehet tudni, nekem egyszer le kellett mondanom egy fondüestet, mert felgyújtottam a nappalit a gyújtófolyadékkal. És a szelektív hulladékot hétfőn viszik el, azt hiszem, de mindig elfelejtem, úgyhogy időnként kiteszem, és bízom a jó szerencsében… Ó, és a fiam, Joe Londonban lakik, neki tudnia kell a dologról. Hajnal óta próbáltam hívni, minden órában, de nem tudtam elérni. Nem is meglepő, mivel képtelen módon elfoglalt, úgyhogy ha telefonál, mondja meg neki, hogy majd jelentkezem. Az ő száma is ott van a parafa táblán, úgyhogy fel tudja hívni, ha akarja. NE ORDÍTOZZ, REG, JÖVÖK MÁR! Jól van, kedvesem, most rohannom kell. Milyen csodás, milliószor jobban érzem magam, most, hogy tudom, maga itt lesz – csodás energia árad magából.

Megcsókolta mindkét arcán Clarát, aki alig volt képes kinyögni egy viszlátot, amint figyelte, hogy Louisa megfordul, és elindul lefelé a lépcsőn, a bőröndöt a lépcsőn vonszolva, a hatalmas kalappal a fején. Amint rámeredt a kezében tartott kulcscsomóra, hallotta, hogy lent becsapódik az ajtó, és arra gondolt, mi a csudát művelt.

5. fejezet

AZ UTCÁK MINTHA MÉG VIGASZTALANABBÁ VÁLTAK VOLNA, míg Louisa lakásában volt. A poros kirakatokat esőcseppek pettyezték, a betonjárdák, az aszfalt az úton, az égen a felhők mind ugyanolyan sötétszürkék voltak, amint elindult vissza a kocsma felé. Csak néhány embert látott az utcán. Előtte egy gumicsizmás nő egy springer spánielt sétáltatott, egy férfi ládákat pakolt ki egy furgon hátuljából, és egy biciklista húzott el mellette. Clara csak egy neonszínű villanást látott, és már el is tűnt. A nő nehéz léptekkel folytatta az útját, és mikor belökte a kocsma ajtaját, Gavin a pultot törölgette egy ronggyal.

– Á, hát itt van! – mondta, a nőre nézve, és egy pillanatra megállt.

Clara odalépett hozzá, és keresztbe fonta a karját a melle előtt. Érezte, hogy libabőrös lett, a kocsma ma hidegebbnek tűnt a vendégek nélkül.

– Sétálni mentem.

A férfi folytatta a pult tisztogatását.

– Keresztülvágott a földeken a fasorig? Ott folyik egy patak, egészen a szomszédos faluig.

– Ó, nem, csak a főutcát derítettem fel.

Még időben harapta el, hogy reggelit keresett. Félt, hogy megsértené vele, amint eszébe jutott a szomorú kinézetű banán meg a csomag gabonapehely a tálcán, a keskeny ágy mellett. Okvetlenül magával kell vinnie őket.

– Végül meglátogattam Louisát. Ott fogok lakni nála, vigyázok a házra, amíg ő távol lesz – magyarázta.

– Tényleg elmegy? – kérdezte a férfi, félbehagyva a munkát.

– Már el is ment.

Gavin szeme elkerekedett.

– Elment?

Clara bólintott.

– Épp most.

– Nem mondott semmit? – kérdezte Gavin, nem nézve Clara szemébe, amint ismét körözni kezdett a ronggyal a pulton.

– Hogy nem mondott-e – ismételte a lány.

– Nem üzent? Nekem, vagy másnak… Gyakran szokott üzenni valamit, amikor elutazik…

Clara önkéntelenül is elmosolyodott, mikor észrevette, hogy a férfi kezd elpirulni.

– Rettentően sietett – magyarázta. – Magát akarta megkérni, hogy vigyázzon az állataira, de mivel én ott leszek, nyilván figyelek rá, hogy mindig kapjanak enni meg inni…

– Majd üzenek neki a Szókeresőn; épp most kezdtünk egy új játékot – jelentette ki Gavin, odamutatva a telefonját Clarának.

– Nem ismerem – közölte Clara, a táblán lévő betűkre pillantva.

– Ez gyakorlatilag egy online Scrabble. Egy app. Most Louisa jön. Egész reggel arra vártam, hogy megnézze a legutóbbi szavamat: hat betű, DOMINÓ. Remélem, nincs nála egy K, mert akkor majdnem megháromszorozza a szó értékét. De hát akkor nyilván csomagolt. Valószínűleg itt hagy majd nekem üzenetet, úgy szoktuk… – elhalt a hangja, és lángba borult az arca.

– Biztosan üzen majd, én pedig nagyon örülnék pár jó tanácsnak, hogyan gondozzam az állatait. A papagáj különösen nehéz esetnek tűnik…

– Lady CaCa? – állt meg Gavin keze. – Nem egyszerűen egy nehéz eset. Lady CaCa egy mocskos szájú lidércnyomás.

Clara nevetett.

– Rémisztőnek hangzik. Ó, és Louisa megkért, hogy hívjam fel a fiát. Felírtam a számát, de nem láttam telefont a lakásban.

– Valószínűleg el van temetve – horkant fel Gavin. – El sem tudom képzelni, hogyan talál meg az a nő bármit is. Látnia kéne, mi mindent tart a retiküljében.

– Nos, van esetleg egy vezetékes telefonja, amit használhatnék? Vagy a mobilját? Gondoltam, illene bemutatkoznom Louisa fiának.

Gavin értetlen arcot vágott.

– Nekem nincs mobilom – vont vállat Clara.

– Nincs mobilja? – ismételte Gavin, és csodálkozva elnyílt a szája. – Én azt hittem, harminc éves kor alatt mindenki hozzá van nőve egy mobilhoz.

Clara szokás szerint magyarázkodni kezdett.

– Régen nekem is volt, de… – Elhallgatott. Nem igazán akart mélyebben belemenni a témába, mivel tudta, hogy az további kérdéseket vetne fel. – De most nincsen.

– Nos, nyugodtan használhatja bármikor – nyújtotta felé Gavin a mobilját. – Vagy használja a pénztárgép melletti vonalas készüléket. De ne számítson rá, hogy felveszi. Louisa mindig arról panaszkodik, hogy meghittebb kapcsolatban van Joe üzenetrögzítőjével, mint bármilyen férfival.

Erre elnevette magát, és felfénylett a tekintete, amint kimondta a nő nevét.

Clara odament a telefonhoz, és beütötte a számot, amit lefirkantott egy cédulára. Ahogy Gavin megjósolta, egyenesen az üzenetrögzítőre ment a hívás. Egy bársonyos, magabiztos hang szólalt meg a fülében, és arra kérte, hagyjon üzenetet. Clara majdnem elvétette a sípszót.

– Jó napot! A nevem Clara, és jelenleg ott lakom… nos, az édesanyja megkért, hogy közöljem magával, a lakásában lakom. Amíg ő távol van. Madridban. Én fogom vezetni a boltot. Azt hiszem, próbálta felhívni mag…

Egy gépinek hangzó női hang félbeszakította:

– Ez ennek az üzenetnek a vége. Kérem, nyomja meg az egyest az újabb rögzítéshez.

Clara annyira meglepődött, hogy letette a kagylót.

– Ó! – mondta, elhátrálva a telefontól.

– Minden rendben? – kérdezte Gavin. Egy bárszéken ült, a ronggyal a kezében, és a levegőbe bámult.

Clara bólintott. Tudta, hogy az üzenet nem volt valami nagy siker, de nem akart egy másodikat hagyni, mivel attól félt, esetleg idiótának tűnhet.

– Jobb lesz, ha összecsomagolom a holmimat.

– Segítek lehozni a táskáját – ajánlkozott Gavin. Követte a nőt a szűk lépcsőn, és behúzta a fejét, nehogy beverje a gerendákba. – Nehéznek tűnt.

– Nem gond – szólt hátra Clara a válla fölött, amint rájött, hogy aznap reggel még csak nem is zuhanyozott, és a haja koszos. Gavin széles válla és terebélyes alakja kitöltötte a lépcsőházat. A lány úgy érezte, a falak bezárulnak körülötte, az alacsony mennyezet és a sötét gerendák lejjebb ereszkednek, amint a kulcsával motozott.

– Szóval csak ez az egy szobája van? – kérdezte, csak hogy mondjon valamit.

– Csak ez az egy. Nincs szükség többre – válaszolt Gavin, közelebb húzódva egy közeli ajtóhoz.

Clarának az a fura benyomása támadt, hogy a férfi ideges. Fejével a hosszú folyosó felé intett.

– Mintha sokkal több volna – jegyezte meg, elkapva egy villanásra valamit, amint a férfi behúzta az ajtót. A régi zárnyelv nagyot kattant, és Gavin fürgén elfordította a zárban a kulcsot.

– Nem, nem, csak… az magán használatra van, tudja – jelentette ki a férfi, ismét ellenőrizve a zárat. A tekintete jobbra-balra kalandozott, nem volt képes a nőre nézni.

Clara kíváncsi lett volna, mi lehet az ajtó mögött. Érezte, ahogy megváltozik a hangulat, Gavin szokásos könnyedsége eltűnik. Feszült csend vette őket körül.

– Nos – szólalt meg a nő, hogy megpróbálja visszahozni a korábbi hangulatot – ez egy szép szoba. Nagyszerűen aludtam, remek ez a matrac – tette aztán hozzá, és bevetette magát a szobába, hogy minél előbb eltüntesse a banánt. Szerette volna megmosni a fogát a cukros répatorta után, de mivel a férfi kint állt és rá várt, igyekezett minél előbb kijutni innen.

Gavin fogta a táskáját, és intett Clarának, hogy menjen előtte, felgyorsítva a lépteit, amint elhaladtak a bezárt ajtó előtt lefelé menet. Clara előtt hirtelen megjelent egy rettenetes kép, az előző vendég megkötözve, kipeckelt szájjal, amint arra vár, hogy kiszabadítsák. Ez megmagyarázta volna a férfi ideges viselkedését.

Némán kifizette a számlát, elköszönt, aztán megfordult, hogy menjen.

– Tessék, vegye el! – szólalt meg a férfi, egy kupont lobogtatva felé. Most, hogy ismét az ivóban voltak, újra nyugodtnak tűnt, nyoma sem maradt a feszült hangulatnak. – A steak estére szól. Keddenként egy steak meg egy pohár bor tíz font. Keddenként meg szombatonként ételt is felszolgálunk.

– Ó, köszönöm! – felelt Clara. Elvette a kupont, és a farmere zsebébe csúsztatta. – Jól hangzik.

A férfi ragaszkodott hozzá, hogy bezárja az ivót, és elkísérje Clarát végig a főutcán, úgy cipelve a vállán a hátizsákját, mintha semmi súlya sem volna. Közben megmutogatta a régi boltokat, és mesélt egy kicsit a hely történetéről. Nevetőráncok gyűltek a szeme sarkába, ahogy felidézte, amikor ő meg Louisa korcsolyáztak a faluház parkolójában. Hogy a nő elesett, ő pedig majdnem megrándította a hátát, amint megpróbálta elkapni. Magában nevetgélt, ahogy elmerült a múltban.

– Köszönöm – mondta Clara, mikor a férfi átadta neki a hátizsákot a bolt bejárata előtt. Gavin még utoljára intett, aztán elment, a nő pedig felvonszolta a hátizsákot a lakáshoz vezető lépcsőn. Ám kicsomagolni nem volt kedve; a feltámadó kíváncsiság arra ösztönözte, hogy lemenjen, és megnézze a boltot.

Ledobogott a lépcsőn, és belepróbálta az egyik kulcsot az ajtóba, amely az előszobából nyílt a boltba. Belökte az ajtót, és körbepillantott, a villanykapcsolót keresve. A leengedett redőnyű helyiségben sötét volt. Most jól jött volna a régi mobiltelefonja, amit zseblámpaként is lehetett használni. Legalább valamit látott volna.

– Jaj! – kiáltotta a sötétbe, amint a sípcsontját beverte valamilyen éles tárgyba. Végül az ujjai ráleltek egy ígéretes formájú műanyag dologra, és Clara egymás után kapcsolta fel a kapcsolókat, életre keltve a neoncsöveket, amelyek végül a bolt minden szegletét bevilágították.

A helyiség dugig volt töltve áruval, teljesen véletlenszerűen kiállítva. A polcok zsúfolásig voltak babákkal, kirakókkal, autókkal, nagy méretű, fából készült betűkkel és számokkal, társasjátékokkal. Volt pár drótkosár, amelyekből jobbnál jobb dolgok ömlöttek ki: neonszínű focilabdák, hatalmas habszivacs kezek és plüssfigurák. Clara végigment a folyosókon, ámulva a nagy mennyiségű játékon, amelyek közül egyesek elbújtak a többi mögött, néhány doboz leesett a polcok mögé, és pár polcot vékony porréteg borított, amiből Clara arra következtetett, hogy ki tudja, mióta nem nyúltak már hozzájuk. Valóságos támadás volt az érzékei ellen ez a szinte kibírhatatlanul rikító zsibvásár. Egy különc nagynénire emlékeztette Clarát, akit egy tucat zsúfolásig megtöltött szatyor vesz körül. Színes sálak vannak a nyakára tekerve, nagy, gyöngyből fűzött nyakláncai ütik a strasszköves fülbevalókat. Clara lekapcsolta az egyik neonlámpát, hogy tompítsa az összhatást, amint folytatta a kutatást.

A pénztárgép a bolt végében volt, egy pulton, amelyet papírok, blokkok, kulcstartók, csokiszeletek, tartókban ceruzák, nyalókák, és még sok minden egyéb borított. Clarának már attól is megfájdult a feje, hogy ránézett. Egy számológép kandikált ki egy írótömb alól, amelynek minden lapján rajzok voltak: papagájok, macskák, sok virág, csillagok, szívek, szemek és G betűk minden méretben.

Clara elhaladt még néhány polc mellett a bolt végén. A homlokát ráncolva nézte az egymás mögé halmozott rengeteg ládát, amelyek különböző dolgokkal voltak megrakva. Megrángatta a kilincset a helyiség egyik sarkában nyíló raktárhelyiség ajtaján, amely nem engedett. Végül nagy nyikorgással kitárult, és a nő belépett a szűk térbe. Leemelt néhány dolgot a felső polcról: gyönyörűen faragott fatárgyak voltak, amelyeknek a színét megfakította a por. Clara végigfuttatta az ujját egy gyönyörű hintaló hátán, amelynek a sörénye a fél szemére hullt, a teste pedig finom színekkel volt kifestve.

Amint körbejárt a kis raktárhelyiségben, egy gondolat ötlött fel benne, amely egyre jobban kiteljesedett, minél többet látott. Érezte, hogy a gyomra megfeszül, és viszket az ujja, hogy minél előbb munkához láthasson. Mosolyogva csukta be az ajtót, hogy maga is rajzolni kezdjen, ám egy pillanatra elvonta a figyelmét egy másik ajtó, az átjáró túloldalán. Odalépett és belökte. A lélegzete elakadt, amint meglátta a hatalmas teret, amely feltárult előtte. Már éppen beljebb ment volna, amikor kopogást hallott. Rémülten a szája elé kapta a kezét. Amint megfordult, meglátta Laurent, aki orrát az üveghez nyomva állt az oldalajtó előtt.

– Bocs, megijesztettem? Nyitva hagyta az ajtót – magyarázta Lauren, maga mögé mutatva. – Aztán megláttam a fényeket.

– Nyitva hagytam? Ó, ez rémes! Ez az első napom gondnokként. Reménytelen eset vagyok – jelentette ki Clara, az ijedségtől még mindig hevesen dobogó szívvel.

– Gondnok? – kérdezte félrehajtott fejjel Lauren.

– Hosszú történet.

– Nos, a folyosóról nem sok mindent lehetne elvinni, eltekintve a pizza házhoz szállítást hirdető szórólapoktól, illetve ha valaki magával hozza a csavarhúzóját, akkor gondolom, esetleg leszerelheti a kabátakasztókat. Bár ez túl sok erőfeszítést igényel – tűnődött Lauren, aztán Clarára nézett, és elvigyorodott. – Bocs, épp úton voltam Roryért az óvodába – most már mindennap ott tölt pár órát. Szörnyeteg vagyok, ha elismerem, hogy ezek a legjobb órái a napomnak?

Clara mosolyogva felelt:

– Dehogyis. El tudom képzelni, hogy szüksége van egy kis pihenőre.

– De mennyire, hogy szükségem van rá! – jelentette ki Lauren, amint Clara nyomában bement a boltba. – A kedvenc sorozatom, A korona nem nézi meg magát!

Clara nevetett.

– Én még nem láttam.

– Történetileg nagyon pontos, érdekes, és az ember egy csomó dolgot megtud belőle a királyi családról. És ráadásul: Matt Smith. Hmm.

– Főleg Matt Smith miatt nézi?

Lauren lehajtotta a fejét, és vörösesszőke haja előrebukott.

– Igen.

– Nem ismerem. Nem vagyok benne biztos, hogy nagyon ismert Dániában. Mi inkább Viggo Mortensenért rajongunk.

– Ööö…

Clara felvonta a fél szemöldökét.

– Azt akarja mondani, hogy még sosem látta A gyűrűk urát? Nagy veszteség. Ő volt Aragorn.

– Az nem csupa manóról szól? – Lauren elfintorodott. – Nem igazán vagyok oda a manókért.

– Ő nem man… Nézze, ő nagyon jóképű, higgyen nekem.

De Lauren már másra figyelt. Felemelt egy nagy habszivacs ujjat egy kosárból, és azt húzta éppen fel.

– Vajon Rory jobban venné az adást, ha ezt viselném, amikor megszidom?

– Nem vagyok benne biztos, hogy elérné a kívánt hatást – ismerte el Clara, Laurára és a túlméretezett kézre nézve. Aztán előhúzott egy műanyag rendőrsisakot, és a fejére biggyesztette. – Ez ellenben megtenné a magáét.

Lauren bólintott.

– Határozottan. Ez megadná nekem a szükséges tekintélyt. – Kezével integetni kezdett, mint aki forgalmat irányít. – Szóval maga vigyáz a boltra?

Clara bólintott.

– Louisa házában lakom, és cserébe vezetem a boltot.

– Ragyogó! Hurrá, egy barátnő! – mondta Lauren, a szivacsujjal integetve.

– Ki akarom nyitni – vont vállat Clara –, de előbb kezdeni kell vele valamit, hogy vonzóvá tegyem. És aztán…

Érezte, hogy elönti a forróság az arcát. Levette a rendőrsisakot, és megszólalt:

– Azt hiszem, van egy ötletem. Akarod hallani?

Könnyebbnek érezte magát, amint ismét felment a lakáshoz vezető lépcsőn. Az egész napot a boltban töltötte, miután Lauren elment, annyira feldobta a nő reagálása. Elkezdte átválogatni a készletet, és csak akkor parancsolt megálljt magának, amikor a gyomra olyan hangosan kezdett korogni, hogy hirtelen azt hitte, beindított valami rezgő játékot. Már besötétedett, amikor belökte a lakásba vezető ajtót, odébb tolva a hátizsákját.

Tudta, hogy rendet kell itt raknia, de pillanatnyilag csak ahhoz volt energiája, hogy megfürödjön, mielőtt lefeküdne.

Nyilvánvalóan hibázott, amikor nem köszönt a papagájnak, aki rikácsolni kezdett, amint a nő elindult a fürdőszoba felé.

– CSAK AZÉRT, MERT FEKA VAGYOK? CSAK AZÉRT, MERT FEKA VAGYOK?

Clara megállt a fürdőszoba ajtajában, és elmosolyodott, amint meglátta az oroszlánkörmös kádat, teleszórva törülközőkkel. Körbeviharzott a helyiségben, amilyen gyorsan csak tudott. Halomba rakta a törülközőket, ruhákat és egyebeket a mosáshoz, és kisikálta a zománcozott kádat. Átkutatta a fürdőszobaszekrényt, valami alkalmas dologért, aztán előhúzott leghátulról egy rózsaillatú olajjal teli üvegcsét, amiből pár cseppet a kádba öntött, amint a csövek zörögve életre keltek, és a csapból ömleni kezdett a víz. Amíg telt a kád, Clara előásott egy teamécsest a hátizsákja egyik oldalzsebéből, meggyújtotta a gáztűzhelyen, és az ablakpárkányra állította. Aztán lekapcsolta a villanyt, és a fürdőszoba libegő árnyakkal telt meg.

Amint belépett a kádba, megérezte a víz selymes érintését, a gőzben felemelkedő illatot, és megnyugtatta a falakról visszaverődő sárgás fény. Hátrahajtotta a fejét, és érezte, ahogy az izmai ellazulnak. Aztán felvihogott, amikor betotyogott Roddy, a vörös macska a helyiségbe, és rögtön összegömbölyödött a felhalmozott törülközők tetején. Clara behunyta a szemét, és élvezte a fürdőt, egy hete most először. Ezt hiányolta legjobban a régi otthonából; sok szállodában csak zuhanyzó volt. Ez isteni, gondolta, amint a gondolatai lelassultak, és visszatértek a nap felfedezéseihez, a bolthoz és a tervéhez.

Aztán kitisztult a köd, és egyetlen ötlet pattant ki az elméjéből, olyan erővel, hogy Clara hirtelen felült, és törülköző után kezdett tapogatózni. Kilépett a kádból, és csöpögő hajjal kiment a fürdőszobából. Átvágott a lakáson, annyira elmerülve a gondolataiban, hogy még egy zoknipapucsot sem keresett. Ismét lesietett a boltba, és kis híján elejtette a kulcsot izgalmában, hogy minél előbb bemehessen. Tudta, hová tart, mit akar megnézni.

Elment a pénztárgép és a sarokban álló raktárszekrény mellett, aztán kitárta a hátsó helyiségbe vezető ajtót. Nagy terem volt, két kiugró ablakkal, a beépített ülőke párnái elvesztek a rájuk halmozott papírok alatt. Az ablakból a kert négyszögére lehetett kilátni. A még most télen is buja zöld pázsitot sövény szegélyezte, meg virágok és fűszernövények maradványaival teli cserepek. A nagy terem közepén jókora asztal terpeszkedett, körülötte rendetlenül álló székekkel.

Clara lassan körbejárta, üres kartondobozokat és törött játékokat kerülgetve, nedves lábnyomokat hagyva a padlón, amint a kádban felötlött gondolat alakot öltött a fejében. Ismerős izgalmat érzett. Az ajkába harapott, most már alig várta, hogy felöltözve hozzáfoghasson a munkához.

– Louisa! LOUISA!

Clara megdermedt a terem ajtónyílásában, amint a hang visszaverődött a falakról.

– LOUISA!

Tétován átvágott a bolton, a hang irányába. Épp amint a mellékajtón át kilépett a folyosóra, megjelent egy szem a levélnyílásban.

– Louisa, te vagy az?

– Khm – mondta Clara, és szorosabbra húzta maga körül a törülközőt, amint a szem felé fordult.

– Maga nem Louisa – állapította meg az idegen a nyilvánvaló tényt. A levélnyílás fedele becsapódott.

– Nem – felelte Clara. Ostobán érezte magát, hogy egy csukott ajtóhoz beszél.

Ismét kinyílt a levélnyílás fedele.

– Kicsoda maga, és hol van Louisa?

A szemceruzával vastagon körberajzolt szem gyanakvóan összeszűkült. Clarát hirtelen elfogta a nevetés. Odalépdelt az ajtóhoz, csupasz lábát kapkodva az előszoba hideg kövén.

– Várjon!

Elhúzta a reteszt, és kinyitotta az ajtót. Roz állt előtte; egyik keze a háta mögött, a másikkal gesztenyebarna haját igazgatta.

A nő Clarára mutatott.

– Vizes a haja – közölte, mintha Clara nem lenne vele tisztában.

– Fürödtem – magyarázta a lány, és arra gondolt, milyen abszurd dolog itt lebzselni a küszöbön egy szál törülközőben. Ha az emberen nincs bugyi, mindjárt bizonytalanul érzi magát.

– Fürdött? – vonta fel Roz ceruzával vastagon rajzolt szemöldökét.

– Nem akar bejönni? – kérdezte Clara, aki kétségbeesetten szeretett volna visszamenni a lakásba, hogy magára vegyen valamit. Máris azt latolgatta, hogyan tudná megmászni a lépcsőt, hogy lehetőleg ne villantson a legelső látogatójának.

– Louisával akartam beszélni – jelentette ki Roz, karba fonva a melle előtt a kezét.

– Ő nincs itt.

– És maga kicsoda?

Clara összevonta a szemöldökét.

– Clara a nevem.

– Nos, Clara, és mikor jön vissza?

– Vissza?

– Louisa.

Roz türelmetlenül megveregette a tenyerét hosszú körmével.

– Ó, ő elment – közölte Clara. – Spanyolországba. Tudja, ahogy mondta is tegnap este.

Roz szemöldöke megemelkedett.

– Elment.

Mintha ettől életre kelt volna. Átlépte a küszöböt, és felmasírozott a lépcsőn, maga mögött hagyva Clarát, aki becsukta az ajtót, és utánaszaladt.

Roz az ajtóban állt. Az arca megrándult, amint felmérte a csatateret a lakásban. Louisa dolgai beborítottak minden felületet, Clara hátizsákjából is a szőnyegre ömlött a tartalma, ráadásul mindent belepett Roddy vörös szőre.

– TE VAGY A LEGGYENGÉBB LÁNCSZEM, VISZLÁT!

Lady CaCa fel-alá parádézott az ülőfáján, időnként hátravetve a fejét, és rikoltozva ugyanezt a mondatot ismételgette.

Clara felemelte a fél kezét, hogy elfojtson egy nevetést, a törülköző pedig félrecsúszott, éppen amint Roz felé fordult, úgyhogy Clara akaratlanul is megvillantotta neki az egyik mellét.

– Ó, jaj! – mondta, eltakarva a kiszabadult cicit. Az Anne Robinson utánzat még mindig nem hallgatott el mögötte. – Ööö, bocs, miben segíthetek? – kérdezte Clara, és közben nem sok sikerrel próbálta leplezni a vihogását. Csuklani kezdett.

– Még nem magyarázta meg, hogy mit keres itt. Talán betört?

Clara ismét csuklott.

– Betörtem… nem, dehogy! – válaszolta, kihúzva magát nem túl jelentős teljes magasságában. – Louisa megkért, hogy őrizzem a házat és gondozzam az állatait.

Azzal Roddyra mutatott, aki az ágy közepén összegömbölyödve aludt egy batikolt ruhákból összehordott fészekben, és Lady CaCára, aki most a lábát rázogatta, a szárnyát borzolva közben.

– LÁTNI SEM BÍROM A KÉPEDET!

Clara úgy tett, mintha nem hallotta volna a papagájt, de érezte, hogy a szája széle ismét remegni kezdett.

– Szóval csak úgy elvonult, és ebek harmincadjára hagyta a boltot?

– Nem, nem, szó sincs róla! Ki fogom nyitni – felelte Clara, és ismét feltört benne a korábbi izgalom. Szélesen elmosolyodott. Már éppen azon volt, hogy magyarázni kezdje a legújabb nagyszerű ötletét. Meg akarta osztani valakivel. Tudta, hogy működni fog.

Épp belekezdett volna, amikor Roz félbeszakította.

– Hogy érti, hogy kinyitja? Nem nyithatja ki csak úgy! Milyen ostobaság!

Clara összezárta a száját.

– Semmit sem tud róla, és biztos vagyok benne, hogy még Louisa sem volna képes átadni a kulcsokat, meg a kasszát… – elhallgatott, és úgy nézett a lányra, mintha az éppen most akart volna meglépni egy hatalmas zsákkal, amin ott a ZSÁKMÁNY felirat – …egy vadidegennek.

Clara annyira megdöbbent, hogy nem szólt közbe. A nyitott ajtón át bejövő huzattól libabőrös lett, amint figyelte, hogy Roz letelepszik egy bárszékre a konyhapult mellett.

– Ez felháborító! Az is épp elég, hogy egyszerűen csak ELMEGY, de hogy még a boltot is átadja egy senkinek, aki nem is a faluból való, de még csak nem is Angliából… – mondta Roz felvont szemöldökkel.

Clara szorosabbra vonta maga körül a törülközőt. Annyira nyilvánvaló a dán akcentusa? Mások idegenként tekintenek rá? Louisára gondolt, amint pörgött-forgott a lakásban. Egyáltalán megállt, hogy elgondolkodjon egy pillanatig is? Vagy Clara ráerőszakolta, hogy hozzon egy hirtelen döntést, amit majd egész életében bánni fog? A lány érezte, amint megrendül a korábbi meggyőződése, hogy jól cselekszik, amint Roz tovább beszélt.

– Beszélni akartam vele néhány dologról. Ha ő nem akarja működtetni ezt a helyet… nos, nem fogom magával megbeszélni. Mikor jön vissza?

– Nem tudom biztosan – felelte Clara, és érezte, hogy ökölbe szorul a keze, amint figyeli, ahogy ez a goromba nő összevissza bóklászik a lakásban.

– Ez annyira jellemző rá, nincs tekintettel senkire, csak úgy elvonul, és ránk, többiekre hagyja, hogy a romokat eltakarítsuk…

Clara észrevette, hogy egy piros fény villog egy kisasztalon Roz mögött, mintha csak nyomatékosítani akarná a nő következő mondatát.

– És most maga ki akarja nyitni a boltot nélküle. Ez egyszerűen nevetséges! Magának fogalma sincs, ennek a falunak mi kell, egyáltalán nincs semmi fogalma róla.

– Nem hinném, hogy atomfizikusnak kell lenni ahhoz, hogy az ember kitalálja – válaszolt Clara, teljes magasságában kihúzva magát, és ismét megigazította magán a törülközőt. Bárcsak ruhában volna, gondolta. Ruhában sokkal komolyabban vennék.

Roz megvetően szipogott.

– Akkor nem is tartom fel – mondta. Amint elment a konyhai pult mellett, egy szelet répatortát rárakott egy darab konyhai papírtörlőre, és becsomagolta.

– Neki úgysem lesz rá szüksége – jegyezte meg, és még annyi jó érzés sem volt benne, hogy legalább elpirult volna. Gyors léptekkel átvágott a lakáson, aztán egy utolsó éles pillantást vetve Clarára, az ajtó felé indult.

– ÖRÜLÖK, HOGY LÁTOM, ÖRÖM A LÁTÁSA, MAGA SEGGFEJ! – rikácsolta Lady CaCa.

Amikor Clara hallotta, hogy lent becsapódik az ajtó, besietett a hálószobába, hogy törülközővel gyorsan átdörgölje a haját, és megkeresse a ruháit. Magára húzott minden réteget, amit csak talált, hogy felmelegedjen. Micsoda egy kellemetlen nőszemély! Nem csoda, hogy összevesztek Louisával. Kimondottan rosszindulatúnak tűnt. Nos, Clara viszont nem volt hajlandó feladni egy ilyen akadály miatt.

Amint egy pulóvert húzott át a fején, ismét felfigyelt a villogó vörös fényre. Egy üzenetrögzítő állt az asztalkán, egy régimódi darab, amelyből zsinór vezetett egy félig csukott fiókhoz és az elveszett telefonhoz. A hármas szám villogott vörösen a kicsi kijelzőn. Három üzenet. Akkor érkezhettek, amikor ő a boltban volt.

Megnyomta a gombot, és gyorsan körülnézett egy toll meg papír után, hogy leírhasson minden üzenetet Louisa távollétében. Hátratántorodott, amikor egy harsogó férfihang töltötte meg a szobát. Az üzenetrögzítőn hallott sima modorú, magabiztos férfi volt az, aki most sokkal hangosabbnak és dühösebbnek tűnt.

Lady CaCa kiáltozni kezdett:

– A HÁZ URA, A HÁZ URA, LOVE ISLAND JOE! – úgyhogy Clara alig hallotta az első néhány mondatot, de az üzenet tónusa eltéveszthetetlen volt.

– …nem tudom, ki maga, de nem hagyhat csak úgy egy üzenetet, hogy közölje, ott lakik az anyám házában, miután őt elküldte Spanyolországba. Nem is beszéltem még vele… És hogy maga vezetné a boltot? Nem is ismerjük magát, és…

A goromba üzenet még folytatódott, de Clara már eleget hallott. Lerogyott egy bárszékre. A feje a mellére hajlott, a karja ólomsúlyúnak tűnt.

Hát senki sem akarja, hogy itt legyen? Egyre jobban elcsüggedt, ahogy az üzenet folytatódott.

Aztán eszébe jutott Lauren reakciója, Gavin, a játékok a földszinten, az ötletei. Nem teljesen reménytelen a dolog. És látta a falut is: szükség van a változásra. Ő pedig segíteni akar. Felemelte a fejét, és hangosan kimondta a néma lakásban:

– Nem adom csak úgy fel.

Mire megszólalt fölötte egy hang:

– SZERENCSÉSNEK ÉRZED MAGAD, PUNK? SZERENCSÉSNEK ÉRZED MAGAD?

6. fejezet

JOE LECSAPTA A MOBILJÁT AZ ÍRÓASZTALRA. Nem vették fel, úgyhogy hagyott egy újabb üzenetet. Mit is gondolt az anyja, hogy elment csak így, anélkül, hogy szólt volna?

Hüvelykujjával megdörzsölte a halántékát, és próbált a monitorra koncentrálni maga előtt. London ki volt világítva az ablakon túl. Alatta, a West Enden hullámzott a tömeg: az emberek tódultak a kocsmákba, vagy étterembe mentek, a hideg ellen jól bebugyolálva. Az üvegen kivehető volt a saját tükörképe: a nyakkendője meglazítva, a zakója a székre hajítva, az ingujja feltűrve. Az irodában mindig trópusi melegre volt állítva a központi fűtés, és Joe érezte, hogy gyöngyözik a homloka, amint levetette magát a székére.

Mindnyájuknak vacsorát rendelt, amit hamarosan kihoz a futár, és bármelyik pillanatban megérkezhet a csapata. Az íróasztaluknál kell majd enniük, mivel Joe hosszú éjszakát tervezett aznapra. Végig kell menniük az apróbb részletein az ajánlatnak, amit másnap kora reggel kell majd bemutatniuk. Szükségük volt erre a megbízásra, nagy üzlet volt. Lelki szemei előtt megjelent a pár hét múlva esedékes bónusz csekkje: ez biztosan behúzná neki.

A feje fölött zümmögött egy neoncső. Döglött legyek látszottak a vakító fénye alatt a burkolaton. Kiszáradt tetemük nem illett a makulátlan irodába. Hívnia kéne a karbantartókat, hogy távolítsák el őket. A keze tétovázott a belső telefon fölött. Nos, mindnyájuknak bent kellene lennie, úgyhogy miért ne? Lenyomta a recepció számát, és átirányíttatta a hívást. Tudta, hogy futva kell jönniük. Egy ügyvezető igazgató szólt le, és aki meg akarta tartani az állását, az nem hagyhatta a kívánságát figyelmen kívül. Joe egy pillanatra elégedettséget érzett.

Megjelent Pam az íróasztalánál.

– Befejeztem a Hache fúzió iktatását, és bérmentesítettem az összes levelet, hogy reggel mindjárt kimehessenek – mondta, és rápillantott a kabátjára, amelyet az íróasztalára terített. – Szóval, ha ez minden…

Joe hátradőlt a székében, ceruzával a szájában.

– Mindent iktatott, legépelte a mai értekezlet jegyzőkönyvét, elolvasta Mercer jelentését Andrew-nak – triplán ellenőrizni kell…

A nő minden mondatra bólintott, és önkéntelenül is újabb pillantást vetett a kabátjára. Bent volt egész nap, közvetlenül Joe után érkezett. A férfi tudta, hogy haza kellene engednie, de a szorongástól ideges volt; biztos akart lenni abban, hogy minden tökéletesen megy. Pam megnyugtató jelenség volt, egy anyafigura. Rá támaszkodhatott.

– Holnap korán be kell jönnie. Mi itt leszünk egész éjjel, és el kell majd olvasni, amit írunk. Pontban ötre kiküldhetem megint az autót.

Pamnek elkomorult az arca. A ráncok a szeme körül mélyebbek voltak, mint ahogy Joe emlékezett, és a halántékán jól látszott az ősz haj a neon kíméletlen fényében. A férfit mellbe vágta a látvány, és eszébe jutott, amit Matt mondott a nő új unokájáról. Érdeklődnie kellene róla. Valamelyik este korábban el kellene engednie, hogy a családjával lehessen. Csak olyan sok a munka.

– Az jó lesz, köszönöm, olyankor még nem jár a földalatti – felelte a nő.

Joe kurtán bólintott. Örült, amikor meglátta a nő mögött, hogy a csapata fele megérkezett a lifttel.

– Mercer, Adams, van még valami, mielőtt Pam mára leteszi a munkát? – kérdezte gyorsan.

Pam megpördült, mintha rettegne a következő szavaktól.

Mercer, egy kerek fickó, kövérkés arccal és dübörgő nevetéssel, odapillantott.

– Tőlem semmi. Bulizzon egyet, kislány.

Adams, aki szikár volt, szemüveges és halk szavú, megrázta a fejét.

– Köszönjük, hogy ilyen sokáig bent maradt, Pam – mondta, mire elöntötte a pír az asszony arcát.

Joe intett.

– Az autó hazaviszi – mondta, aztán Mercerhez és Adamshez fordult. – A Nobutól rendeltem, de ne higgyétek, hogy csupa szusi meg kaviár lesz. Sok a dolgunk.

Mercer mosolya elhalványodott.

– Soha, főnök – mondta, és levette a zakóját.

Adams máris bekapcsolta a számítógépét.

– Mindjárt behívom a számokat, amiken korábban dolgoztam…

Joe érezte, hogy enyhül a görcs a gyomrában, amint körülnézett az íróasztalokon. Nem arról van szó, hogy eddig magányos volt, gondolta. Itt kell lenniük. Ez az üzlet fontos, egy másik bank beelőzheti őket, és ellophatja az orruk elől. Ennek ellenére önkéntelenül is elmosolyodott, amint meglátta a tükörképüket szemben: három fej hajolt a számítógépek fölé, több hang töltötte meg az irodát.

7. fejezet

MUSZÁJ VOLT ELMENNIE OTTHONRÓL. Az utóbbi órát azzal töltötte, hogy dán disznóságokat motyogott magában, amint felidézte a beszélgetését Rozzal, és újra meg újra lejátszotta Joe üzenetét. Beburkolózott a kabátjába, és végigment a főutcán, kitopogva magából a mérgét a hideg levegőn.

Most először figyelt fel a főutcán a régimódi utcai lámpákra, amelyek narancs fényben izzottak a szürkeségben. A bolt eltűnt a messzeségben, amint az egyetlen hely felé haladt, amely nyitva volt, és fény áradt az ablakaiból. Amint belökte a kocsmába vezető ajtót, meglepve látta, hogy az ivó üres. A hatalmas kandalló tisztára volt söpörve, de nem gyújtották be, az asztalokat tisztára törölték, de nem voltak rajtuk poháralátétek, sem poharak, és nem volt egy vendég sem.

Magában dudorászva megjelent Gavin, a fenti szobákhoz vezető lépcső felől. Megtorpant, amikor meglátta az ajtóban ácsorgó Clarát.

– Merre járt? Mosolyog – jegyezte meg Clara. Máris jobban érezte magát, amint meglátta a férfit. Nyílt és pirospozsgás arca volt, ami az apjára emlékeztette a lányt. Írnia kell az apjának, gondolta. Szerette, ha időnként Clara bejelentkezett, habár igencsak lefoglalta Clara két fiatal mostohahúga.

Gavin mosolya megdermedt, és hátrapillantott a válla fölött.

– Sehol – vágta rá, és úgy becsapta a lépcsőre vezető ajtót, hogy csak úgy visszhangzott az egész ivó.

Clara szeme elkerekedett. Nem tudta, mi rosszat mondhatott.

– Nem akar maradni, ugye? Csak mert a szobája még nem lett kitakarítva, a másik szoba pedig… – elhalt a hangja.

Clara egyre jobban összezavarodott. A férfi korábban határozottan kijelentette, hogy csak egy hálószoba van fent.

– A másik szoba? – kérdezte Clara egy kicsit közelebb lépve.

– Nincs másik szoba, úgy értettem – válaszolt a férfi. Clara látta, amint egy vörös folt kúszik fel a nyakán, egy tetoválás fölött, amit nem tudott kivenni.

– Semmi gond, nem akarok maradni – jelentette ki a lány, és úgy tűnt, erről eszébe jutott Gavinnek, hol is volt egész nap.

– Várjon csak, mit keres itt? Nem kéne egy házra vigyáznia és egy boltot vezetnie?

Clara elhelyezkedett egy bárszéken, és a körmével a pultot kapirgálta, amint a férfi a söntés mögé került, egyre őt figyelve.

Clara bólintott.

– De igen.

– Hát akkor?

A nő vett egy mély lélegzetet.

– Gondolja, hogy Louisa tényleg azt akarja, hogy ott legyek? – bukott ki belőle.

Gavin a homlokát ráncolta.

– Hogy érti? Hát persze hogy azt akarja. Odaadta a kulcsokat, nem?

– De igen – válaszolt Clara, ismét a pultot kapirgálva. A korábbi kétségei kezdtek eltűnni.

Gavinnek igaza volt, nem értett félre semmit.

– Csak aggódtam, hogy talán én kényszerítettem bele.

A férfi felhorkant.

– Találkozott Louisával? Azt a nőt semmibe nem lehet belekényszeríteni. Egyszer végigkergette az utcán a Függetlenségi Párt egyik tanácsosát az esernyőjével.

Clara elmosolyodott.

– Mi történt? Korábban egészen biztos volt a dolgában, most meg ezzel jön.

Clara az ajkába harapott. Nem akart beszélni Rozról, sem Joe üzenetéről.

– Semmi. Csak… butaság volt.

Gavin a pult alá nyúlt, és elővett egy poharat. Jeget lapátolt bele, aztán meglocsolta citromsziruppal.

– Tessék – mondta, a lány felé tolva a poharat –, a ház ajándéka.

A kedves gesztus majdnem megkönnyeztette a lányt. Csak most jött rá, szüksége van az emlékeztetőre, hogy az emberek rendesek.

– Köszönöm.

Belekortyolt az italba, és közben figyelte, ahogy a férfi megköti a kötényt a háta mögött, aztán lehajol, és elkezdi megtölteni az egyik kis hűtőszekrényt. A sörösüvegek csilingeltek, ahogy egymáshoz ütődtek. Clara érezte, ahogy enyhül az izmaiban a feszültség, amint a felhígult szirupból a cukor végigfutott az ereiben, és pótolta az elvesztett energiát a szervezetében.

Már éppen azon volt, hogy az előző esti vitáról kérdezze Gavint, a Roz és Louisa közti feszültség előzményéről, amikor nyílt az ajtó, és jeges fuvallat söpört végig a kocsmán.

Clara sóvárogva gondolt rá, bárcsak be lenne gyújtva a hatalmas kandalló, vagy legalább a radiátorok valóban melegítenének. Aztán meghallotta a hangot, és úgy érezte, egy jeges kéz megragadja belülről.

– Már megint maga.

A lány vetett hátra egy pillantást a vállán keresztül, azt remélve, talán csak a képzelete játszik vele. De nem, ott volt már megint. Az arcán ugyanaz a gyanakvó kifejezés, az ajka még sötétebb vörösre festve, a hosszú fekete télikabátban úgy nézett ki, mint maga a halál.

– Már éppen indulóban voltam – jelentette ki Clara. Amint lekecmergett a bárszékről, beütötte a pultba a térdét. – Ó, lort!

– Minek nevezett engem? – kérdezte Roz, nyakig gombolt kabátjával még mindig az ajtóban állva.

– Semminek, ez dánul azt jelenti… nos, káromkodás, de nem magára mondtam, csak a térdem, nézze…

– Nem tudom, mi az a csakatérd. Az is valami obszcén dán kifejezés?

– Roz, hagyd békén – szólt rá Gavin.

– Nem, csak a térdem, nem csakatérd – ismételte meg Clara lassan.

– Azt hittem, mostanra már elment – jegyezte meg Roz, mintha Clara nem is volna ott.

Gavin összecsücsörítette a száját.

– Ó, értem. Szóval váltottál vele pár szót, igaz?

Clara lesütött tekintettel szemlélte a szőnyeget, a kopott foltokat, a színes, örvénylő mintát, a székek lábát.

– Már megyek is – mondta. Nem volt olyan hangulatban, hogy elviseljen egy újabb legorombítást Roztól.

– Igya meg a limonádéját! – mordult rá Gavin. Ez a fenyegető hangszín új volt, és Clara engedelmesen visszacsusszant a bárszékre. Különben sem lelkesedett túlságosan a gondolatért, hogy elmenjen Roz mellett a bejáratnál.

– Nos, Roz, jössz, vagy mégy? – kérdezte Gavin.

– Nem vagyok szomjas – felelte a nő szipogva, aztán sarkon fordult. A szél hangja felerősödött, amint kiment, ezért nem lehetett hallani, mit motyog magában Gavin, amint az ajtó végleg becsukódott Roz mögött.

A terem mintha lélegzet-visszafojtva várakozott volna, míg végül Clara az ajkába harapott, és Gavinre nézett.

– Szóval, az előző kérdésére válaszolva, lehetséges, hogy valaki szólt pár szót.

Aztán elmondott neki mindent – Roz látogatását és Joe üzenetét –, amint a férfi újratöltötte a poharát, és ezúttal a citromsziruphoz egy kis vodkát is löttyintett a jégre.

– Azt hiszem, valamit meg akar beszélni Louisával, de nekem nem mondta meg, mi az.

Gavin sóhajtott, aztán elővett egy köteg poháralátétet, és szétszórta a pulton.

– A boltra hajt már évek óta; ezer éve tett rá ajánlatot, de Louisa elutasította. Roz mindig is elkeseredetten szeretett volna megszabadulni tőle, és ahogy látta, nem kifejezetten kebelbarátnők…

– Ööö, nem, azt észrevettem – válaszolt Clara, apró, önkéntelen mosollyal. – És a falunap? Mi történt a falunapon?

– Ó, az… – Gavin abbahagyta, amit csinált. – Igen, az szerencsétlen dolog volt. Vita volt a legkrémesebb torta elbírálása fölött, és valahogy Roz tortája kiesett. Louisa bírálta el, Roz pedig számon kérte rajta, a kókuszhajító verseny sátránál, ahol pár kókuszdió pont a kezük ügyében volt…

– Te jó ég!

– Igen, meglehetősen látványos volt. Annak ellenére, hogy sovány, kitűnően tud hajítani. De nem csak a tortáról volt szó. Roz és Louisa hol ezen, hol azon marakodnak évek óta. Elutasított építési engedély, valami vita egy közös kerítés miatt, egy úriember, aki mindkettőjüknek eléggé tetszett… – mondta, és jelentőségteljesen köhintett. – Aznap robbant az egész. Szó szerint.

Áthajolt a pulton a lány felé.

– Ugyan, Clara, korábban annyira örült a dolognak. Ne hagyja, hogy Roz megállítsa! Tulajdonképpen nincs vele semmi baj. Csak ugat, de nem harap. Csak szereti, ha az ő szája íze szerint mennek a dolgok.

– Nem kedvel engem – jegyezte meg Clara ajakbiggyesztve.

– Az az ő baja – vigyorgott Gavin. – És nézze, ezt kaptam az előbb.

A kötényébe törölte a kezét, és a pulton heverő telefonja után nyúlt. Clara elé tartotta, hogy lássa Louisa üzenetét.

Találtam egy csodásan szép szittert, aki felügyel a házra, és gondoskodik Lady CaCáról meg Roddyról. Vezeti majd az üzletet is, szegény drágám, úgyhogy látogasd meg sokszor, nehogy magányos legyen. De ha valaki képes rá, ő biztosan.

Clarát megmosolyogtatta az üzenet, és a dicsérettől elöntötte a forróság az arcát.

– Ó, és volt nála egy K, úgyhogy megkapta a tripla pontot, negyvenkettőt! – jegyezte meg Gavin, szeretettel a telefonra mosolyogva. – Úgyhogy nem mehet el – mondta. Köhögött, aztán a képernyőre koppintva eltüntette az üzenetet, és visszatette a telefont a pultra. – Számít magára, megígérte neki.

– De mi van Joe-val? Az ő üzenete…

Gavin feltartotta a kezét.

– Nem, nem, nem! Ezt senki más nem döntheti el. Csakis Louisa, ő pedig magát akarja, és ezzel vége.

Clara szája tátva maradt.

– Nos, ott akar lakni egy darabig? – kérdezte tőle Gavin.

A lány bólintott.

– És ki akarja nyitni a boltot?

Clara egy pillanatig hallgatott. Aztán a korábbi terveire gondolt, és gyorsan bólintott.

– Akkor ez el van döntve – jelentette ki Gavin, poharát Claráéhoz koccintva. – Marad.

Egy nő tűnt fel a belső lépcső felől. A haja kendővel volt hátrakötve.

– Minden kész, Gavin. Visszaraktam, ahogy mondtad…

– SZUPER – mondta Gavin, a nő felé lódulva, elvágva a mondat maradékát. – Biztos vagyok benne, hogy megcsináltad.

A nő meglepetten nézett rá.

– Nos, akkor jövő héten ilyenkor – mondta, és elment a férfi mellett.

Gavin sietve bólintott.

– Ugyanekkor, igen, ugyanekkor.

Clara némán figyelte ezt a bizarr párbeszédet. A vodka egyenesen a fejébe szállt. Úgy tűnt, mintha ezer éve evett volna utoljára.

Ki ez a nő? Mit csinált az emeleten?

Gavin vérvörös volt, amikor visszatért a pulthoz, miután kiterelte a nőt az utcára. Egy ideig az esőtető alatt álltak, Gavin átadott valamit a nőnek, aki aztán elment. Clara meg akarta kérdezni, mi volt ez az egész, ám a torkán akadt a kérdés, ahogy meglátta a férfi arckifejezését.

– Nos, akkor jobb lesz, ha megyek – szólalt meg.

Lesiklott a bárszékről, és a férfi felé csúsztatta a poharát a pulton.

Gavin nem volt képes a szemébe nézni; a makulátlan pultot törölgette.

– Köszönök mindent, mindent, amit mondott – próbálkozott Clara, azt remélve, hogy a férfi felnéz, és rámosolyog.

Gavin egy pillanatra rávillantotta a tekintetét.

– Nincs mit – felelte halkan. – Nagyon szívesen, jöjjön hamarosan megint.

Végre rendesen felpillantott, és a lány szemébe nézett.

Clara igyekezett nem mutatni a kíváncsiságát; intett a férfinak, és azt felelte:

– Úgy lesz. És várom a boltban. Két nap, rendben? Két nap múlva jöjjön el. Van valami meglepetésem.

A gondolattól sokkal gyorsabban lépdelt hazafelé. Bement a házba, és egyenesen a boltba sietett. Itt előhúzta az egyik túlméretezett, fából készült számot, egy nagy kettest, amelyet a kirakatba helyezett, a redőny egyik oldalára, szélesen vigyorogva.

Holnap lesz a napja, hogy az egész elkezdődik, gondolta, amint felment a lépcsőn. Holnap kicsomagol, elintézi a felfordulást a lakásban, és foglalkozik minden mással is. Nem fog Rozra gondolni, sem másra, aki nem akarja, hogy ő itt legyen. Meg fogja változtatni a dolgokat. Ezúttal nem vette észre az üzenetrögzítőt. Nem látta a sötétben villogó négyes számot.

Épp a legmélyebb álomba zuhant volna, amikor hirtelen meghallotta a rikoltást:

– DRÁGÁM, TE SEGG ALAK!

Legalább Lady CaCa örül neki.

A HE nem igazi szó, és hogy van az, hogy ÁLLANDÓAN nálad van az összes értelmes mássalhangzó, mikor nekem csak hat magánhangzóm van, és semmi reményem, hogy felhasználjam őket?

Sajnálom, hogy olyan sietve jöttem el, de nem várhattam egy percet sem. Tudtam, hogy lebeszélnél róla, és muszáj volt elmenekülnöm. Annyira örülök, hogy Clara ott van a lakásban! Lady CaCa örül a társaságnak, még az is lehet, hogy felszed pár dán kifejezést. Roddy persze nem fogja észrevenni, hogy bármi is változott volna. Okvetlenül emlékeztesd Clarát, hogy Roddy imádja a lazacfilét chilis mártással, és rengeteg van a fagyasztóban.

Madrid nagyszerű hely. A központban lakom, úgyhogy több tucat bolt, tér meg tapast áruló szabadtéri kávézó van erre. Huszonnégy óra alatt annyi paellát ettem, hogy úgy érzem, félig nő, félig garnéla vagyok.

Mindenhová gyalog megyek, és kezdem kiismerni magam.

A galériák hihetetlenek. Imádom a művészetet, és meggyőztem magam, hogy szürrealista festőnek kellene kiképeznem magam. Úgy érzem, az a stílus illene a személyiségemhez. Tudod, mennyire szeretek kísérletezni a konyhában? Úgy tűnik, ez annak a festészeti megfelelője. Senki sem gondolta, hogy a szalonna, a szirup és a csokoládés tortadara összeillenek, amíg meg nem alkottam az én mesés csokis meglepetésemet. Sok Goya-festményt kellett megnéznem, mivel ő egy itteni srác, hogy úgy mondjam, de a képei mind elég sötétek és ijesztőek. Azt hiszem, maradok a telefon homároknál, meg az embereknél, akiknek egy alma van az arcuk helyén.

Egy kávézóból írok a szálloda közelében, és közben vízipipát szívok! Csak málnás dohányt, úgyhogy ne kapj szívinfarktust Ez itt nem Amszterdam. Úgy tervezem, hogy később felvonszolom magam a szobámba. Van egy kis kőerkélyem, ahová kiülhetek, és nézhetem, ahogy a jóvágású spanyolok, sok füstös képű, Heathcliff-szerű alak, erre sétálgatnak, karjukon a gyönyörű nőkkel. Utána kicsinosítom magam, és elindulok a városba, hogy kirúgjak a hámból.

8. fejezet

ÁTHÚZTA LOUISA ÁGYÁT. Az új, krémszínű dunyhahuzat levendulás mosóporillatot árasztott, és a kacsatollal töltött párnák hihetetlenül puhák voltak. Előásott egy puha kasmírtakarót a szekrény tetejéről, és ráterítette a dunyhára. Meggyújtott egy gyertyát az ágy mellett, előhúzott egy szamárfüles regényt a hátizsákjából, és befészkelt a takarók alá. Ám annak ellenére, hogy ilyen puha fészket teremtett, alig aludt valamit. Nem hagyták nyugodni az ötletek, sem Roz barátságtalan ábrázata, és Gavin kedves szavai, amelyek körbe-körbe jártak a fejében.

Ásított, amint a napfény beszivárgott a függöny és a feje fölötti roló szélénél. Lady CaCa undorodva nézett rá; Clara gyorsan eltakarta a száját. Csipás szemmel ácsorgott gyapjú zoknipapucsában, kezében egy bögre kávét szorongatva, és az előtte álló napot tervezgette. A Louisa lemezjátszójáról szóló lendületes countryzene kísérete mellett nekiállt, hogy kitakarítsa a lakást. Elpakolta a ruhákat, egy kupacba rakta a vasalnivalót, felsúrolta a fürdőszobát meg a konyhát, aztán port törölt és kifényesített mindent, amíg az egész lakás nem ragyogott. Mikor végül leállt, a gyomra hangosan korgott, sajgott a karja, és alaposan ráfért volna egy zuhanyozás.

Amikor kilépett a fürdőszobából, jobban érezte magát. A lakás máris nagyobbnak tűnt, és minden más illatot felülírt a hipó szaga. Később még hozzátesz majd néhány személyes vonást, de egyelőre bekapta a répatorta maradékát, és gondolatban feljegyezte, hogy vegyen élelmiszert.

Lady CaCa fél szemével rásandított, ahogy felé közeledett, és egyre ingerlékenyebb lett, amint Clara megragadta a fogantyút a kalitka tetején.

– Semmi baj, kislány – nyugtatgatta Clara. Úgy döntött, leviszi magával a papagájt, hogy legyen társasága a boltban.

– MÉG VISSZAJÖVÖK.

Clara leereszkedett a lépcsőn, a meglepően nehéz kalitkával, miközben Lady CaCa szárnyával a kalitka rácsát csapkodta.

– MINDENHOL JÓ, DE LEGJOBB OTTHON – kiáltozta a papagáj.

– És én nem is viszlek el otthonról – szusszant nagyot Clara, amint letette a kalitkát a boltba vezető ajtó előtt, és visszafordult a lépcső felé.

– LÁTNI SEM BÍROM A KÉPEDET! LÁTNI SEM BÍROM A KÉPEDET!

– Remekül fogunk szórakozni – szólt vissza neki Clara a válla fölött, amint visszafelé indult a lakásba, hogy lecsalogassa Roddyt is egy tál étellel.

A macska az ágyról időnként a szőnyegre költözött, aztán vissza, de ezen kívül nem sok érdeklődést mutatott bármi iránt. Az étel nem vált be, úgyhogy Clara előhúzott egy fonaldarabkát, és azt lóbálta meg előtte. A macska a lányra meredt, mintha csak azt mondaná: „Teljesen idiótának nézel? Ez egy darabka fonal. Szórakozz mással!” Azzal a másik oldalára fordult, és inkább az üres kandallóra meredt. Clarának fel kellett vennie, és a karjában lecipelni a lépcsőn, vakon kapirgálva a kulccsal, hogy ki tudja nyitni az ajtót. Amikor meglátta a kalitkát, a macska megrémült – Lady CaCa volt nagyjából az egyetlen, aki mozgásra bírta –, kiugrott Clara karjából, és berohant a boltba, menekülés közben megkarmolva a lányt. Riadtan figyelte, amint Clara követi a boltba, kezében a kalitkával, és sürgősen átvonult a terem túloldalára. Letelepedett egy halom hercegnőruhára, és ott elfészkelve ismét szunyókálni kezdett.

– Jól van – csapta össze Clara a kezét, és a két állatra mosolygott. Aztán közölte velük: – Nagy nap ez.

– AKKOR ÉN BÚCSÚZOM, ÉS BÚCSÚZIK Ő IS.

– Ez nem jó hozzáállás – közölte a lány, aztán eltűnt a raktárban, hogy keressen egy porszívót meg egy rongyot.

A következő pár órát azzal töltötte, hogy befejezte az árukészlet szortírozását, utána pedig rendet rakott és takarított. Minden felesleges holmit rendesen elrakott a szekrényekbe, a polcokat pedig végigrakta játékokkal, az árakat színes cédulákon feltüntetve. Átvonszolt egy ülőkét a termen, és élénk színű, pöttyös zászlódíszt feszített ki a mennyezeten, aztán felakasztott pár képet, amelyeket a hátsó teremben talált, a falnak fordítva: egy hatalmas bohócot egy csokor színes léggömbbel a kezében, egy zsonglőr párost, egy porondmestert és egy elefántot. A tükör a pénztárgép mögötti falon nagyobbnak mutatta az egész helyiséget, és Clara boldogan vigyorgott a tükörképére.

Addig mosta a padlót, amíg a fekete-fehér kockák makulátlanul tiszták nem lettek. Ezután átvonult a pulthoz. Az összes papírfecnit egy kupacba gyűjtötte, majd a pénztárgép alá helyezte. Letörölte a pultot, és odatámasztott a pénztárgép mellé pár zilált, neonszín hajú trollt. Aztán a zászlódíszt végigvezette a pulton, majd hátralépett, és mosolyogva megszemlélte a keze munkáját. Amint felpillantott az ajtó fölött lógó nagy órára, meglepve látta, hogy milyen késő van. A gyomra korogni kezdett, mintha akkor tudatosult volna benne, hogy kihagyta az ebédet.

Clara lehangoltan vette tudomásul, hogy autó híján csak egy helyen szerezheti be a szükséges élelmiszert, ha azonnal hozzá akar jutni. Belebújt a kabátjába, a nyaka köré csavart egy sálat, élvezve a melegét, amíg megtette a pár lépést Roz postahivataláig a szomszédban.

A bolt tele volt zsúfolva mindennel. Fény csak a koszos ablakokból jött, meg egy pislákoló, csupasz villanykörtéből. A magazinok egy fali tartóba voltak kirakva, a napilapok kötegekben a padlón. A szemközti falat különböző alapvető élelmiszerekkel dugig megpakolt polcok szegélyezték, és a terem közepén álló gondola is tele volt tömve. Clara gyorsan összekapkodott pár dolgot, alkalmi kosárként használva a kabátja felemelt alját.

Érezte, hogy Roz figyeli egy ülőkéről a pult mögül. Időnként felsóhajtott, amitől Clara összerándult. Megint vitatkozni fognak? Lehet, hogy inkább egyszerűen éheznie kellene? Magán érezte Roz kutató tekintetét, mikor lerakta a dolgokat a pénztárgép mellett. Az asszony vékony szája jóformán eltűnt, amint egyenként beolvasta az árukat.

– Szóval marad – jegyezte meg célzatosan az élelemre nézve maga előtt: a vekni kenyérre, a fél liter tejre, egy üveg lekvárra, egy uborkára és egy csomag szeletelt sonkára.

– Igen – nyögte ki Clara, aki elhatározta, hogy nem hagyja magát megfélemlíteni. Aztán hozzátette: – Maradok.

És fizetett a kártyájával.

– Hol a szatyra? – vonta fel ceruzával kihúzott szemöldökét Roz. – Ha nincs, akkor öt penny.

– Ó, elfelejtettem – felelte dadogva Clara. Mi volt ebben a nőben, amitől szorongani kezdett? Aztán kiborította az érméket a pénztárcájából, ahogy kutatni kezdett az apró után. Roz csalódottnak tűnt, amikor a lány talált egyet, és elé csúsztatta a pulton. – Tessék.

Clara sietve hagyta el a boltot. A megrakott táska vágta a kezét, a hátába szinte lyukat égetett Roz tekintete a kirakat üvegén keresztül.

– Clara!

Lauren integett neki.

Clara megállt. A szíve még mindig zakatolt a bevásárlóexpedíciótól. Magában megfogadta, hogy aznap este felad egy hatalmas online rendelést Louisa ősréginek tűnő asztali számítógépén.

– Hogy vagy? – kérdezte Lauren, amint lihegve megállt előtte, a hidegtől kipirult arccal, nagy műszőrme kucsmával a fején.

– Megvagyok. Vagyis, nagyon jól vagyok, ami azt illeti. Épp a közepén tartok a rendrakásnak a boltban – intett Clara, és érezte, ahogy elszivárog belőle a feszültség.

– Ez remek. Figyelj, most rohanok, hogy elhozzam Roryt az óvodából, de később beugrom, és játszhatunk egyet. Jaj, istenem, úgy értem, megihatunk egy kávét. Bocs, túl sokat beszélgetek anyukákkal. NEM fogunk játszani. Nem foglak kényszeríteni, hogy vedd elő a Legót vagy ilyesmi. Vagyis esetleg az Operációt, azt nagyon szeretem, bár piszok nehéz. Én mindig megölöm szerencsétlent, amikor az ádámcsutkáját akarom kivenni. Rettentő gusztustalan.

– Értem – felelte Clara, aki nem igazán tudta, miről beszél a másik. – Nem vagyok benne biztos, hogy nálunk Dániában megvan ez a játék. De Lego van. Imádjuk a Legót.

– Ó! – mondta Lauren, kesztyűs kezével intve. – Hát persze. Most tényleg rohannom kell. Mrs. Stevens mindig undok velem, amikor későn érek oda. Mintha rögtön hívni akarná a szociális szolgálatot. Úgyhogy jobb lesz, ha…

– Fuss! – kuncogott Clara. – Én a boltban leszek, bármikor jöhetsz. Szívesen innék egy kávét.

– És simán megy a terved? – kérdezte Lauren.

– Igen, kezd összeállni – válaszolt Clara.

– Ez mesés. Hű, alig várom, hogy láthassam! És annyira örülök, hogy itt maradsz a faluban – szólt hátra, amint félig futva távolodott.

Clara utánanézett. Lauren egyenes, fényes haja lobogott a háta mögött, amint befordult egy mellékutcába. A lány elmosolyodott. Valami melegséget érzett az új barátság ígéretétől, és újra feltámadt benne az izgalom a rá váró feladat miatt.

Megfordult, hogy bemenjen, de mielőtt belépett volna, megállt a bolt előtt, és a fehér redőnyökre nézett, amelyek még mindig le voltak engedve, a bordó felirat alatt. Clara tudta, hogy ezután mit kell tennie.

9. fejezet

CLARA AZNAP TELJESEN KIMERÜLTEN ESETT AZ ÁGYBA. Az ágynemű hideg volt, de túlságosan fáradt volt ahhoz, hogy kipattanjon, és felhúzza a zokniját. Maga köré csavarta a dunyhát, és várta, hogy átmelegedjen. A háta fájt, a keze kivörösödött, ahogy lemosott, kifényesített és összerakott mindent. A kályhába gyújtós és tűzifa kellett volna. Magában feljegyezte, hogy ezt is adja hozzá az online rendeléséhez. Alig volt ereje Lady CaCa kalitkáját visszahurcolni a lépcsőn a lakásba. Pillanatokkal később Roddy is utánuk ment, de csak azért, mert Clara felbontott egy újabb macskatápos konzervet.

Mit szólnak majd az emberek? Alig tudott elaludni az izgalomtól, mintha csak újra gyerek volna, és másnap lenne karácsony. Mit szólnak majd, ha meglátják? Mit gondol majd Gavin, Lauren és Roz? Elképzelte a falusi gyerekeket, ahogy az arcuk ragyog a kötött sapkák alatt. Az ajkába harapott. Érezte, hogy eltölti valami céltudatosság. Több hónapja vándorolt már, minden valódi cél nélkül. Mintha a sors intézte volna így, hogy ráleljen erre a falura, ahol tehet valamit. Szorosan behunyta a szemét, és próbált elaludni, hogy friss legyen és jókedvű másnap a nagy napon.

Úgy tűnt, csak másodpercek teltek el, mikor megszólalt az ébresztőóra mellette. Kilépett az ágyból, és a csupasz lábát kapkodva próbálta megtalálni a zoknipapucsát. Aztán magára vette Louisa köntösét meg a fuksziaszínű pulóverét. Feltette a teavizet, és sietve készülődni kezdett. Még arra is szakított egy másodpercet, hogy szempillafestéket tegyen fel. Kék szeme csillogva nézett vissza rá a kis fürdőszobai tükörből.

Itt volt az idő. A földszinten elhelyezkedett egy széken a pult mellett. Amíg várta, hogy a pult fölött az óra végre kilenc órát mutasson, megitta a második kávéját. Ekkor nagy ceremóniával felhúzta a redőnyöket. A téli napfény beáradt a boltba, megvilágítva az új, berendezett kirakatot. Mintha ebben a fényben még jobban nézett volna ki.

Tegnap előszedte a régi fajátékokat, amelyeket a raktárszekrényben talált rendetlen halomban. Lemosta őket, lesikálta a színes kerekeket, a ragyogó lilára, zöldre, pirosra festett fajátékokat. Talált vidéki tájképet ábrázoló kirakókat, ezeket összeragasztotta, eget és mezőket alkotó mozaikká. Ez elé a háttér elé elhelyezte a fa vasúti síneket, egymás körül és fölött kanyarogva. Fabábuk csoportja figyelte a síneket, mellettük faállatokkal. Most Clara, a lélegzetét visszafojtva, fogta az egyik vasúti kocsit, és elhelyezte a pálya tetején. Elengedte, aztán elragadtatva figyelte, ahogy elindult, események láncolatát beindítva, hogy a jelenet minden mozgó részlete valami új, szemet gyönyörködtető meglepetéssel szolgáljon.

A lány visszatért a székhez, de nem volt képes nyugodtan ülni. Várta, hogy az emberek megálljanak ott kint, és kíváncsian nézelődjenek, a gyerekek pedig bekéredzkedjenek, hogy ők is kipróbálják a játékot. Ismét felugrott, és a pult mellé állt. Minden mozdulattal egyre jobb lett a kedve. Tudta, hogy csalogató a bolt külseje a bordó homlokzattal, és a kirakóból összeállított háttérrel a kirakatban. Az óramutatók körbejártak. Egy öltönyös, telefonáló férfi haladt el a bolt előtt, de nem emelte fel a tekintetét a földről. Egy idős nő tolt egy tartan borítású kerekes bevásárlószatyrot az utca túloldalán. Egy galamb csipegetett a bolt előtt a járdán, nem törődve a fából készült látványossággal a feje fölött. Clara lerogyott a székre. Senki. Senki be sem lépett a boltba egy óra alatt.

Tizenegy órára teljesen reményvesztett lett. Felment a lakásba, hogy még egy csésze kávét készítsen. Még Lady CaCa „ÉN VAGYOK A VILÁG URA” kiabálása sem csalt elő belőle egy mosolyt. Felemelte Roddyt, és belenyomta arcát az elégedetten doromboló macska puha szőrébe. Annyira biztos volt benne, hogy jönnek majd az emberek. Kedvetlenül visszament az üzletbe. Úgy érezte, a tervei kezdenek félresiklani.

Senki nem jött a boltba. A székében ülve Clara megette a sonkás-uborkás szendvicsét, de nem érezte az ízeket. Az idő rettentő lassan haladt előre. Odébb rakta a trollokat a pulton. Majd visszarakta őket. Csendben a hátsó terembe sétált, és az ajtófélfának támaszkodott.

Hirtelen elfogta az álmosság. Eredetileg azt tervezte, hogy ezen a helyiségen fog aznap este dolgozni, tudván, hogy a rá vonatkozó tervei talán az egész boltot valami csodálatos hellyé változtatják át. Most eltűnődött, ne töltse-e az estét a kádban, könyvet olvasva, libegő gyertyafény mellett, kizárva a reménytelenség érzését.

Olyan mélyen elmerült a szomorú gondolatokban, hogy nem is hallotta a csengő csilingelését a bolt ajtaja felett. Csak valami karattyolásra figyelt fel maga mögött. Megpördült, és meglátta a bolt közepén álló Laurent, aki tátott szájjal fordult körbe. A kezébe kapaszkodó Rory rángatta a karját.

– Nézd, mami, mami, nézd!

– Clara – lehelte Lauren. – Nagyszerűen néz ki. Teljesen átalakítottad ezt a helyet.

Clara érezte, hogy elönti a forróság az arcát, amint közelebb lépett.

– Még hozzá sem fogtam – felelte. – Olyan sok tervem volt, de… nem jött ide senki. Senkit nem érdekel. Louisának igaza volt – mondta, ahogy az egész nap csalódottsága eláradt benne.

Ám miközben beszélt, meglátta a járdán gyülekező alakokat. Kis csoportok verődtek össze. Egy arc a kirakathoz préselődött, a kislány szája elnyílt a csodálkozástól.

– Most van vége az óvodának – magyarázta Lauren. – Rory bevonszolt ide engem. Imádja a vonatokat, és ez a kirakat csodálatos.

– Vonat, vonat, vonat! – gagyogta Rory, a bolt eleje felé totyogva.

– Megmutathatom neked, ha szeretnéd, Rory – mondta Clara, és utánament.

A bolt csengője ismét megszólalt, mikor Clara előresietett, hogy elindítsa a vonatot. Rory elragadtatva figyelte, amint meglökte a pályán lefelé, hogy körbefordult, és összemosódtak a piros és zöld színei. Rory összecsapta a kezét.

– Még, még!

Egy kisebb gyerekcsoport nyomakodott be kintről, elbújva az anyukák és egyetlen apuka lába mögé, aki kicsit elveszettnek tűnt a nagy tolongásban, amint Clara előrehívta a kicsiket, hogy ismét megmutassa nekik. A bolt hirtelen kuncogással, más hangokkal és a gondolák között sétáló emberekkel telt meg, Clara pedig érezte, hogy oldódik a görcs az izmaiban, amint könnyű léptekkel becsusszant a pult mögé.

Egy kisfiú, akinek két foga hiányzott elöl, a nyakát nyújtogatva igyekezett szemügyre venni a felső polcra rakott játékokat.

– Levegyek neked valamit onnan? – kérdezte Clara, mire a kisfiú először a padlóra meredt, aztán az ajkába harapott, és hevesen bólogatni kezdett. Clara feje fölött egy nagy dobozra mutatott, amit a lány leemelt.

– Mit kell mondani, Chris? – tűnt fel a gyerek mögött egy asszony, akiről Clara feltételezte, hogy a kisfiú anyja lehet.

– Köszönöm – mondta a gyerek, az átlátszó műanyag ablakon bekukucskálva a dobozban lévő távirányítós autóra.

– Akkor ezt szeretnéd? – kérdezte tőle a nő.

A kisfiú bólintott, és a foga között sípolva közölte:

– Építhetnénk egy pályát a dolgozóban.

Aztán Clarához fordult.

– A papám elköltözött, úgyhogy már nincs rá szüksége – magyarázta. – El fognak válni.

– Ó! – felelte Clara, meghökkenve a váratlan információtól.

– Chris! – szólt rá az anyja elpirulva. – Te jó ég, elnézést, mostanában elmondja mindenkinek. Olyan, mint egy válási Tourette-szindróma.

A kisfiú még mindig a dobozra meredt.

– Ez annyira menő – lehelte.

– Most van a születésnapja – jegyezte meg az anyja, aztán a szemét forgatva hozzátette: – Az apja egy e-képeslapot küldött neki. Gondoltam, kárpótolom érte.

– Becsomagolhatom, ha akarja. Van csomagolópapírom, zsinórom, masnim meg minden.

– Köszönöm, nagyon kedves – felelte a nő. Átnyújtotta a pénzt, és Clarára mosolygott. – De csak vesztegeti rá az idejét. Körülbelül két másodpercig fog a dobozban maradni.

– Az én papám is elköltözött, amikor körülbelül annyi idős voltam, mint te – mondta Clara a kisfiúnak, aki nagy, komoly szemekkel nézett fel rá. – De a papád attól még mindig szeret téged.

A gyerek vett egy mély lélegzetet.

– Ő is ezt mondja – közölte, mint aki nem biztos benne.

Az anyja Clarára mosolygott a kisfiú feje fölött, egy köszönömöt súgva némán. Aztán az ajtó felé terelte a gyereket.

– Gyerünk, Chris, majd máskor visszajövünk.

Lauren átszaladt a bolton.

– Gratulálok, Clara, ez komolyan szuper. Át tudsz jönni hétfő délután? Patrick úszásra viszi Roryt, és ilyenkor tudok tornázni meg ilyenek. – Mosolyogva folytatta: – Rám fér a társaság. Megadom a címemet. Délután három jó lesz?

Clara bólintott, újabb tételt ütve be a pénztárgépbe.

– Megyek, köszönöm. Mindenképpen megyek.

– Én pedig szólok mindenkinek, hogy jöjjenek ide – jelentette ki Lauren, aztán begyűjtötte Roryt, aki két másik fiúval épp erődítményt kezdett építeni babzsákokból meg dobozokból. Clara mosolyogva nézte, ahogy az asszony felkapja a kurta lábaival kapálózó gyereket, és kiviszi a boltból.

– Még, mami, még!

Aztán a következő vásárlóra figyelt, visszament a pénztárgéphez, és beütötte a fizetendő összeget. Mikor pár pillanat múlva felnézett, észrevette a baljóslatú némasággal ácsorgó Rozt, aki a járdáról bámult befelé az üzletbe. A száját rosszallóan csücsörítette, amint a tekintete a kirakatban lévő jelenetet pásztázta. Clarát hirtelen elfogta a nevetés.

– Ó, lort – motyogta.

– Az mit jelent? – kérdezte a magányos apuka. Zöld szeme a vastag dizájner szemüveg mögött mintha jól mulatva csillogott volna.

– Ó! – Clara elpirult, a férfi karjában tartott kislányra nézve. – Azt jelenti dánul, ööö, kellemes napot.

És érezte, hogy ökölbe szorul a keze a hazugságtól.

– Lort, lort – ismételgette a kislány.

Clara elfintorodott. Remélte, az apa nem fogja kiguglizni a szót, amikor hazaért.

A férfi nem vette észre az arckifejezését. Rávigyorgott, amint kifizetett egy vasúti kocsit.

– Remek a kirakat. Jó szeme van a részletekhez.

Clara fura félénkséget érzett, amint a szemébe nézett.

– Köszönöm – motyogta, teljesen elfeledkezve Rozról.

– Amber imádja. Nem igaz, Amber? – kérdezte. Amber már a kezét nyújtogatta a vasúti kocsiért, és rúgkapált, hogy letegyék.

A férfi lerakta a földre, és megborzolta a haját, amely pontosan olyan világosbarna volt, mint az övé.

– Majd kibújik a bőréből. Bárcsak a mamája láthatná…

Elhalt a hangja, aztán nagyot sóhajtott. Clara együttérzően félrehajtott fejjel nézett rá.

– Na, mindegy – mondta a férfi, összecsapva a kezét. – Ez felvidított minket.

Elvigyorodott, és a szemüvege megcsillant a fényben.

– Örülök – felelte Clara. Szívesen beszélgetett volna még tovább a férfival, de látta, hogy egy másik vásárló áll mögötte.

A férfi féloldalas mosolyt vetett rá, és intett.

– Nos, még látjuk egymást – mondta.

– Remélem – válaszolt Clara, és nézte, ahogy az apa kézen fogja a kislányát, és kivezeti a boltból.

Vajon csak képzelődött, vagy tényleg megállt az ajtóban egy pillanatra, hogy visszanézzen rá?

A másik vevő rángatta ki a tűnődésből.

– Elnézést, mit jelent a nagy, fából készült négyes a kirakat sarkában?

– A négyes…? – pislogott Clara, aki gondolatban még mindig a magányos apánál és kislányánál járt.

– A négyes – ismételte – azt jelenti, hogy még négy nap van hátra.

– Meddig? – kérdezte a nő. A kisfia felbámult Clarára, a választ várva.

Clara összeszedte magát. Lehajolt, és a gyerek szemébe nézett.

– A következő kirakati összeállításig. Négy nap, és aztán éjjel átváltozik valami egészen mássá.

– Mint a varázslat – jegyezte meg a kisfiú, kidülledő szemmel.

– Pontosan. Amikor felébredek és lejövök, látom, hogy teljesen megváltozott.

– A manók – suttogta a kisfiú.

Clara komolyan bólintott.

– Nagyon valószínű – helyeselt.

Az anya elmosolyodott.

– Hát, Lucas, azt muszáj lesz megnéznünk, nem igaz?

– Négy nap múlva – ismételte Lucas, mintha az anyja értelmi fogyatékos volna.

– Pontosan. Mi után is jön a négy? – kérdezte a nő.

– Kettő – válaszolt a gyerek komolyan.

A nő Clarára nézett, és kis grimaszt vágott.

– Van valami igazsága – aztán halkabban hozzátette: – De lehet, hogy váltok pár szót az óvodával. – Nos – folytatta hangosabban –, akkor négy nap múlva meglátogatjuk ezt a kedves hölgyet. Köszönd meg a játékot!

A kisfiú túlságosan elmerült abban, hogy a dobozt bámulja a kezében.

– Köszöm!

– Így is jó lesz.

Hogy érted, hogy utáltad a csokis meglepetésemet? Akkor azt mondtad nekem, hogy valami eget rengető desszert. Soha többet nem hiszek el egyetlen szót sem, ami elhagyja a szádat. Tényleg az Értelem és érzelem a kedvenc Emma Thompson filmed, és valóban te is olyan utálatosnak találod Noel Edmondsot? Tudod, most már megkérdőjelezek mindent, amit valaha mondtál nekem.

Két napig egyfolytában esett Madridban, úgyhogy elbuszoztam Valenciába. Maga az utazás egyszerűen borzasztó volt, de nagyon jó itt lenni a tengerparton, és a Földközi-tengert bámulni. A nap úgy döntött, hogy kisüt a tiszteletemre, úgyhogy igyekszem felfedezni mindent. Fura hely, az biztos. Egyes részei úgy néznek ki, mint valami sci-fi film díszlete: csupa nagy, fehér épület meg sekély türkizkék vizű medence. Állandóan azt várom, hogy fehér sisakos fickók tűnjenek fel a látóhatáron.

Ma szinte mindenhová biciklivel mentem. A régi folyó kiszáradt, úgyhogy zöld parkokat meg kerékpárutakat alakítottak ki a helyén. Nagyon kellemes. Viszont a lábszáram sajog, úgyhogy visszavonultam a hotel tetőteraszára, ahol van egy jakuzzi, kilátással a tengerpartra. Rettentő nehéz, Gavin, ilyen elszánt felfedezőnek lenni. Kénytelen voltam egy csomó sangriát inni, hogy bebiztosítsam, valóban magamba szívom a spanyol kultúrát. Esetleg rendezhetnél egy spanyol tematikus estét a kocsmában. Paellát meg sangriát szolgálhatnál fel, és meghívhatnál egy flamencotáncost. A városban egy kis bárban láttam egy nőt, aki flamencót táncolt, és egyszerűen hihetetlen volt. Olyan gyorsan dobogott a lábával, hogy nem is lehetett látni, a teste valami lehetetlen módon tekeredett, a szoknyája repült – lélegzetelállító volt. Visszagondolok a saját energikus próbálkozásomra, amikor megszólal a zenegépben a Macarena, és borzasztó ügyetlennek érzem magam. Gondolkodj rajta, kérlek, olyan jó szórakozás lenne! Habár fogalmam sincs, hol talál az ember autentikus flamencotáncost Suffolkban.

Holnap egy negyeddöntő, vagy valami tenisszel kapcsolatos dolog lesz a L’Agorában, ami egy hatalmas, fura kinézetű épület. Úgy néz ki, mint egy óriási kagyló, ami kinőtt a földből, és Andy Murray is játszik, úgyhogy vettem jegyet, hogy megnézzem. Egy brit zászlóba fogok felöltözni, és kifestem majd az arcomat, mint azok a fanatikusok Wimbledonban, hátha bekerülök a tévébe. Ha a Skyon adják a teniszt, okvetlenül nézd meg. Biztos vagyok benne, hogy mutatni fognak engem. Azt írom a táblámra: „HAJRÁ ANDY!”, mert mindenki a teniszezők keresztnevét használja. Emlékszel, amikor Henmant „Tim”-nek hívtuk, mintha csak a kedvenc fiunk lenne? Nagyon fura. Nem is álmodnék arról, hogy Rooneyt „Wayne”-nek szólítsam. Hogy megy a Manchester U-nak? Nagyon hiányzik, hogy együtt nézzem veled a napi összefoglalót. Olyan sokat tanultam belőle. Még mindig rázom az öklömet, amikor Ronaldót látom az itteni lapok hátsó oldalán, mert emlékszem rá, hogy te nem kedveled.

Nagy csókokat küldök Roddynak és Lady CaCának. Clarának pedig mondd meg, hogy egy szent. Szimpatikus volt az arca, úgyhogy jó érzés tudnom, hogy igazam volt vele kapcsolatban. És csodás bőre van, nem igaz? Mintha soha életében nem lenne majd egy ránca sem. Gondolom, Dániában csak nyers tojást eszik, meg vöröskáposztát. Megkérdeznéd tőle, van-e valami jó tippje? Én állandóan elfelejtem feltenni az éjszakai krémemet, úgyhogy nem csoda, ha úgy nézek ki, mintha az óceán mélyéből húztak volna ki.

Kerültem Joe hívásait egész héten, ez nagyon szörnyű dolog? Csak annyira bosszúsnak tűnt a hangja az üzenetrögzítőn, és nagyon utálom, amikor haragszik rám.

Ó, és tetszett, ahogy az összes betűdet hozzáillesztetted a szavamhoz. A HOZ meg a NÁL elfogadható, de nehogy azt hidd, hogy nem vettem észre a JE-t. Pláne, hogy a J duplát ér, ami borzasztóan igazságtalan, mivel nem hinném, hogy meg tudod magyarázni, mit jelent. Ha úgy beszélnél, amilyen szavakat a játékban használsz, senki nem értené, mit mondasz. Na mindegy, hamarosan utolérlek. Van egypár csodálatos betű a tarsolyomban.

10. fejezet

– ANYA, ANYA? – A férfi ismét letette a telefont, és átvágott az épület előcsarnokán. A cipője kopogott a márványpadlón, és a hang visszhangzott a hatalmas térben. Átment a forgóajtón, ismét megnyomva az anyja nevét.

Az épület előtt járó motorral várakozott a Mercedes. Joe nem ismerte fel a sofőrt, de nem is volt az a típus, aki csevegett a sofőrökkel, akiket a cég alkalmazott, ráadásul gyakran dolgozott is a hátsó ülésen. Már közölte a férfival az úti célt, amikor megrendelte a kocsit, úgyhogy nem volt semmi más dolga, mint hogy egy óra alatt tizedszer is megpróbálja elérni az anyját.

Az asszony éppen egy kikötőben rohangált Valenciában, és egy hajót keresett, amikor a hangja váratlanul eltűnt az éterben.

– DRÁGÁM, hála az égnek! Állandóan alagutakon mégy át?

– Nem, azt hiszem, nálad van valami. Én csak a kocsiban ülök, hazafelé menet.

– De nagyon korán van.

– Egész éjjel bent voltam. – Joe fél kezével megdörzsölte az arcát. Ez a beszélgetés máris kezdte kimeríteni.

– Te jó ég, milyen szorgalmas vagy. Jól megy a munka? Mindenki rólad kérdezget, és olyan nehéz pontosan megmondanom, mit is csinálsz. Hát nem rémes? Ennyi év után… Úgyhogy jelentőségteljesen csak annyit szoktam mondani: fúziók és felvásárlások, és drágám, NAGYON mély benyomást keltek vele mindig. Mindig. De aztán a részletekkel már gondjaim vannak. Mi is vagy te tulajdonképpen? Mi a te címed? Tudom, hogy valami elnökségi; mindig beleszédülök, hogy milyen fontos embernek tűnsz…

– Anya… – Joe feje kis megszakításokkal egyfolytában fájt éjfél óta, és most ettől a megállás nélküli fecsegéstől képtelen volt gondolkodni. Pedig muszáj volt beszélnie az anyjával, komolyan, arról, hogy miben sántikál.

– …Alelnök, vagy elnökhelyettes, vagy valami. Tudom, hogy amerikai elnevezés…

– ANYA! – kiáltott fel Joe, mire a sofőr tágra nyílt szemmel nézett rá a visszapillantó tükörből. Joe arra gondolt, letakarja a telefont, és ad valami magyarázatot, de mit mondana? Inkább nem vett tudomást a sofőr tekintetéről.

– Sokáig akartál beszélgetni? Csak mert muszáj megtalálnom Pedrót. Itt van valamelyik hajón, de mintha több tucat is volna belőlük. És nekem mind egyformának tűnik…

– Arról akarok beszélni, hogy eljöttél Yulethorpe-ból, otthagytad a boltot, és… – igyekezett Joe félbeszakítani az asszonyt.

– …jet skit bérelek ma délutánra. Egy bárban találkoztam Pedróval tegnap este, és csodás kedvezményt szerzett nekem. Két óra húsz euróért, szinte ingyen van, nem gondolod, drágám? És még sosem jet skiztem. Izgalmasnak tűnik. A vízisízéstől teljesen elvette a kedvem huszonéves koromban apád, amikor erős hullámverésben kellett kipróbálnom, az Isle of Wight partjainál. Lenyeltem a fél tengert, és képen vágott az egyik léc. Még mindig meg vagyok róla győződve, hogy akkor eltörtem az orrom. A vége azóta is egy kicsit balra húz.

Az apja ritka említésétől elállt Joe szava. Hirtelen kisfiú volt megint, aki kétségbeesetten vágyott rá, hogy még többet halljon az apjáról, de nem akarta kérdezni az anyját, mivel az mindig mérges lett vagy sírt, ha megtette. Joe elképzelte, ahogy az apja vízisíelni tanítja a féltestvéreit. Ő sosem próbálta ki. Miért fájt ez még mindig neki?

– Szerintem a jet skizés pont nekem való lesz. Viszont búvárruhát kell viselnem, el tudod képzelni? Hogy én belepréselem magam egy neoprén cuccba? Szörnyű! Annyira aggódom, hogy Pedro kinevet majd. Nem mintha érdeklődne egy olyan vénség iránt, amilyen én vagyok. Ő nagyon fiatal. Lehetséges, hogy homoszexuális, nem vagyok benne biztos ugyan…

– Anya. Nem tudnál nyugodtan ülni öt percig, amíg megbeszéljük, hogy csak úgy fogtad magad, és eltűntél?

– …csak egy futó gondolat volt. És az ember ilyesmit nem kérdezhet meg, nem igaz?

Joe kezdte gyanítani, hogy az anyja ki akar bújni a kérdései alól. Hagyta, hadd beszéljen tovább pár percig, ő pedig az üléstámlának döntötte a fejét, és behunyta a szemét. Volt valami csodálatos a nő hangjában, ami visszarepítette őt az éveken át abba az időbe, amikor befészkelte magát az anyja karjába a kanapén vagy az ágyban, és az asszony fantasztikus meséket talált ki neki. Louisa mindig is remek mesemondó volt, és most elemében érezte magát, amint cifrázta a részleteket a bárban töltött estéről, Pedro ruhájáról, az akcentusáról. Joe érezte, hogy oldalra bukik a feje, amint a sofőr bekanyarodott a lakótömb elé.

Hirtelen kihúzta magát. Elbóbiskolhatott. Most jött ki rajta a munkával töltött éjszaka. Kiszáradó szájjal várta, hogy a sofőr ajtót nyisson neki. Kilépett a járdára, megköszönte a fuvart, aztán ismét a füléhez emelte a telefont. Az anyja semmit sem vett észre a közjátékból.

– …mindenki bőrnadrágot visel. Azon gondolkodom, hogy én is veszek egyet. De nem gondolod, hogy kicsit öreg vagyok hozzá? Emlékszem, Gavin egyszer azt mondta, hogy odavan Olivia Newton-Johnért, aki szenzációsan nézett ki bőrnadrágban a Pomádé végén, emlékszel? Igaz, hogy vagy ötven évvel fiatalabb, és sokkal-sokkal vékonyabb volt, mint én vagyok…

Joe felért a tömb legfelső emeletére. A liftből kilépett a penthouse lakásba. Szemközt az egész falat elfoglaló ablak makulátlan volt, minden felület tisztára törölve, a dolgai elrakva, felakasztva vagy polcokra rakva a szekrényekben. Joe sosem volt gyűjtögető típus, de most egy pillanatig megdöbbentette, mennyire csupasznak tűnt az egész. Fel kellene hívnia azt a belsőépítészt megint, hogy mit tud ezzel kezdeni.

– Anya – mondta, belezuhanva a drapp bőrkanapéba, és hátrahajtva a fejét. – Koncentrálj! Mi történt?

A direkt kérdés véget vetett a szóáradatnak. A vonal másik végén csend lett. Joe hallotta egy sirály rikoltozását, és a távolból kiáltásokat. Maga elé képzelte a kikötőt: bronzbarnára sült spanyolok hajóról hajóra járnak, vödrökben felhúzzák a csillogó halakat, az anyja pedig ott áll, a szélben lobog a szoknyája, ő pedig a telefonra mered.

– Anya – ismételte meg engedékenyebb hangon –, ki vele, mi történt? Csak úgy elmentél.

Nem akarta hozzátenni: már megint. Arra gondolt, vajon az anyja tudja-e, hogy Joe azokra az évekre emlékezik, amikor együtt utazgattak az országban, sosem telepedve meg. Volt, ahol csupán pár hetet töltöttek. Joe már megszámlálni sem tudná, hány iskolába volt beíratva, aztán kivéve ismét a tanév közben. Az utolsó néhányban már nem is próbált barátokat szerezni, mivel tudta, úgyis továbbállnak, kutatva valami után, de maga sem tudta, hogy mi az. Vajon ugyanezt csinálja most az anyja? Ő azt gondolta, hogy az asszony megállapodott, hogy boldog, és ez most megijesztette. Mintha visszaforgatták volna az idő kerekét, és az anyja megint az a megtört asszony volna, aki azután volt, hogy az apja elhagyta őket. Elment egy éjjel, csak egy levelet hagyott feltámasztva az asszony öltözőasztalán. Joe-tól el sem búcsúzott.

Akkor kiköltöztek a házukból, és az anyja egy izgalmas újrakezdésről beszélt, a tengerparton. Joe-nak nagyon tetszett az ötlet. Melyik nyolcéves nem akarná a tengerparton tölteni a napjait, a hullámokat kergetve, sziklamedencéket fedezve fel, várárokkal körülvett homokvárakat építve, gödröket ásva? A tengerparti falu nem egészen nyolc hétig tartott. Elhagyták egy nagyvárosért, egy másik nagyvárosért, Manchesterért, hogy közelebb legyenek nagyihoz, akinek mindig pipafüst- és mustárszaga volt. Abban az iskolában gúnyolták a flancos kiejtéséért, úgyhogy megtanulta, hogy csendben maradjon a játszótéren, hogy ne majmolják eltúlozva a magánhangzóit, míg ő legszívesebben a föld alá süllyedne szégyenében. Így vándoroltak több mint négy évig, mielőtt végleg megállapodtak volna Yulethorpe-ban.

Ugyanezt csinálja az anyja most Spanyolországban? Egy újabb bántás elől menekül? Történt valami? Van más is, a bolton kívül? Bárcsak megkérdezhetné az anyjától egyenesen. Az asszony mindig megosztotta vele a dolgait, de az utóbbi években Joe nehezen tudott kérdezni tőle, vagy rendesen megbeszélni vele a dolgokat. Azt feltételezte, hogy az anyja boldog. Hirtelen ugyanaz az aggodalom öntötte el, ami a nyolcéves énjét kínozta. Amikor a lépcső tetején ült, és azt várta, hogy az anyja hazaérjen az esti szórakozásból, hogy kattanjon a zár, és meghallja az asszony cipősarkának a kopogását az előszoba kövén. Hogy tudja, nem hagyta el ő is.

– Olyan lehangoló volt, drágám – szólalt meg a nő. A hangja alig volt több suttogásánál. – Az emberek egyszerűen már nem jöttek.

– A boltba?

– A mi boltunkba – javította ki az anyja. – Visszaemlékeztem azokra az évekre, amikor megnyitottunk. Az emberek mérföldeket autóztak, hogy eljöjjenek hozzánk. Emlékszel?

Joe csak bólintott. Képtelen volt megszólalni.

– Csodálatos hely volt. A falu lüktető szíve. De mostanában olyan volt, mintha valaki egyszer csak jött volna, és kihúzta volna a dugót az egész helyből. Ez egy szellemváros. Ha nem volna G… néhány barát, már évekkel ezelőtt eljöttem volna.

– És most mit akarsz csinálni, anya?

– Nem tudom biztosan – mondta a nő halkan. – Egyszerűen csak képtelen voltam tovább ott maradni.

– Utazgatni akarsz egy ideig? Szeretnéd, hogy én gondoskodjam a boltról?

Hirtelen megváltozott az asszony hangja, és Joe tudta, hogy ismét kezdi elveszíteni.

– Ó, drágám, nem tudom, mit akarok. Ez az egész nagyon komoly, és én még mindig szédülök egy kicsit. Ó, és azt hiszem, látom Pedrót… nem, nem, ez csak egy férfi, nagyon ringó csípővel… Komolyan, már órák óta itt bóklászom…

– Anya, igazán, hagyd, hogy segítsek – mondta Joe, kétségbeesetten próbálva visszatérni a beszélgetéshez, hogy segítsen neki. – Kérhetek neked ajánlatokat. Piacra dobhatom, ha szeretnél hozzájutni a lekötött tőkéhez. Azt akarom, hogy kényelmesen élj, ne kelljen aggódnod nyugdíjaskorodban.

– Tudom, drágám, hogy ezt akarod – nagyon jó gyerek vagy. De ne beszéljünk ilyen lehangoló dolgokról tovább. Igazán nem vagyok rá képes. Mesélj nekem Londonról! Van barátnőd? Nem mintha erőltetni akarnám. Nem vágyom kétségbeesetten unokákra. Különben is szörnyű rosszul tudok kötni, úgyhogy nem tudom, milyen nagymama lennék…

Azzal újra fecsegni kezdett. Joe tudta, a beszélgetésnek vége, az anyja nem akar tovább komoly dolgokról beszélni. Neki pedig muszáj volt aludnia – pár óra múlva vissza kell mennie az irodába –, de olyan remek volt hallani az anyját a vonal túlsó végén. Hagyta, csak hadd meséljen tovább; a hangja beburkolta, és elringatta, ő pedig behunyta a szemét a bőrkanapén, és lassan álomba szenderült.

11. fejezet

MIRE A HÉT VÉGET ÉRT, CLARA TELJESEN KIMERÜLT. Szüksége volt egy „Søndagshygge”-re, egy lusta vasárnapra, úgyhogy hosszú sétákkal töltötte a napot, majd főzött egy ragut, egy bolognai spagettit, és egyéb finomságokat a fagyasztóba a hatalmas online rendeléséből, amely időközben megérkezett, és a fatüzelésű kályhába is begyújtott az új fahasábokkal.

Hétfő reggel mindent elrendezett a boltban, és egy új, fából készült számot tett a kirakat sarkába, visszaszámlálva a következő új kirakati képig. Tele volt izgalommal. Holnap fogja leleplezni, és már alig várta. Ezt nagy örömmel állította össze. Közvetlenül három óra előtt felment, hogy átöltözzön valami olyasmibe, amiben tornázni tud: előhúzott egy cicanadrágot a hátizsákjából, és egy felsőt, ami elég nagy volt, hogy bármiféle úszógumit eltakarjon. Talán jó volna kocogni egyet, gondolta, és igyekezett nem tudomást venni a süvítő hideg szélről, amint lefordult a főutcáról egy mellékutcába, és elindult az utca vége felé, ahol néhány földszintes ház állt, kissé beljebb az úttól.

Laurenék háza fehérre volt festve, zsúptetős volt, a bejárat előtt dézsában levendula, az ablak alatt pergő festékű kovácsoltvas pad, az ajtón pedig nagy kopogtató. Clara felnevetett, amint, alighogy bekopogott, Lauren máris megjelent, fekete cicanadrágban, rövid ujjú pólóban, és neon pink fejpántban.

– Túlságosan lelkes voltam? – kérdezte, az ajtóban állva. – Körülbelül tíz perce mentek el, és én teljesen odavagyok, hogy meglátogatsz…

Elhallgatott, és maga köré fonta a karját.

– Ó, te jó ég, itt befagyunk, gyere be gyorsan! – mondta, megragadva Clara kezét.

Clara kitekeredett, hogy a válla fölött hátranézzen.

– Annyira szép, olyan nagyon angol.

– Ugye? Habár a ház védett műemlék, ami rossz, mert így sosem bővíthetjük a konyhát – mondta ajakbiggyesztve. – És Patrick majdnem eladta, amikor kiderült, hogy nem tehetünk fel Sky vevő tányért.

Clara visszanézett rá, összeráncolt szemöldökkel.

– Ami fogja a Sky tévét – magyarázta Lauren, látva az értetlenségét.

– Ó, hát persze – bólintott Clara. – Az van nálunk Dániában is, meg in-ter-net.

Szándékosan szótagolta, tudatlannak tettetve magát.

– De mókás vagy! Na, gyere be! – mondta jókedvűen Lauren, és félreállt, hogy Clara elnyomakodhasson mellette. – Elnézést a világ legkisebb előszobája miatt. Menj be a bal kéz felőli szobába. Begyújtottam, ezért vagyok ilyen abszurd módon vékony pólóban, amikor kint vagy mínusz húsz fok van.

Clara a fejét lehúzva belépett a nappali szobába.

– Otthon is szokott ilyen hideg lenni – felelte, és felidézte magában a vastag hótakarót, amely a parkot borította a régi családi házuk mellett Dániában.

– Ez varázslatos – mondta, mindenről megfeledkezve, amint körülnézett a nappali szobában, megbámulva az alacsony krémszínű mennyezetet a vastag fagerendákkal, a sárga-szürke csíkos párnákkal borított ülőkét az ablaknál, a műanyag játékokat a szoba sarkában, egy nagy dobozban, amiből a padlón szétszóródott néhány legódarab.

Tűz pattogott a szemközti falnál a fatüzelésű kályhában – a belseje lüktetett, mint egy narancssárga szív.

– Milyen gyönyörű – mondta azonnal megnyugodva, amint a kályha elé állt, a tűz felé nyújtva a tenyerét, automatikus válaszként bármilyen hőforrásra.

– Olyan jó, ha meggyújthatom – jegyezte meg Lauren, követve Clarát a szobába. – Bár nagyon ritkán teszem, mivel egy kisgyerek alapjában tűzveszélyes, és nem bízom benne, hogy nem mászik át a dróthálón, és nem nyitja ki az ajtót, hogy beborítsa magát hamuval, vagy még rosszabb dolgokkal.

Beleborzongott a gondolatba.

– Olyan, mintha egyenesen keresné a veszélyt, mindegy, hogy mit teszel. Múltkor a fejébe vette, hogy tud repülni, miután látott egy repülőgépet, és utána meghallgatta az én rosszul sikerült magyarázatomat a repülésről, amit valahogy úgy értelmezett, hogy levetheti magát az ágyáról, mivel neki, idézem, szintén széles szárny fesztávolsága van. Azt hittem, belehalok, amikor meghallottam a puffanást – teljesen megkönnyebbültem, amikor meghallottam, hogy sír, és aztán elrohant előlem, amikor próbáltam kideríteni, hogy megsérült-e.

– Te jó ég, el tudom képzelni – felelte Clara, egy pillanatra eltűnődve, vajon ő milyen anya lenne. Nagyon figyelne a gyerekek épségére vagy hagyná őket szabadon vadulni? – Olyan jó gyerekeket látni a boltban! – folytatta. – Nem vagyok hozzászokva, hogy gyerekek legyenek körülöttem, de annyira őrültek és boldogok! Imádom!

– Az biztos, hogy őrültek – erősítette meg Lauren. – Szóval, csak egy ideje vagy itt? Úgy értem, Dániából? Annyira… angolosnak hangzol. Hogy vetődtél ide Suffolkba?

– Csak úgy erre utazgattam. Pár éve már itt élek. Nemrég otthagytam az állásomat. – Ezt nem akarta bővebben kifejteni, úgyhogy folytatta: – Eredetileg azért jöttem el erre, mert akartam látni egy olyan falut, amilyen a Kisvárosi gyilkosságokban van. Az nagyon népszerű Dániában.

És nevetett. Nem akarta, hogy elmerüljenek a részletekben.

– Igazán?

Clara bólintott.

– De mennyire. Barnaby nyomozó nagyon nagy szám.

– Fura – jegyezte meg Lauren, és egy újabb hasábot dobott a tűzre.

– Londonban dolgoztam pár évig, de az már a múlt – tette hozzá sietve, egy kibomlott szálat húzogatva a pólója ujján.

Szerencsére Lauren figyelmét elvonta egy hangos pattanás a kályhából, és nem kérdezősködött tovább.

– Nos, mivel sportfelszerelésben jöttél, de odakint sarkvidéki a hőmérséklet, nézzünk meg egy torna DVD-t. Van ez az amerikai, amiben különböző fokozatok vannak, úgyhogy megcsinálhatjuk az első szintet, és a jövő héten esetleg továbbléphetünk a következőre.

– Rendben – felelte Clara, aki örült, hogy már nem róla beszélnek, de megriasztotta, hogy belevetik magukat az edzésbe.

– Akkor bekészítem. De előbb mit kérsz? Teát vagy kávét?

Átment a konyhába, Clara pedig utánakiáltotta: „Kávét!” Lauren pár pillanat múlva visszatért, egy tálcával, megpakolva bögrékkel, keksszel, sőt, még egy kis tál pattogatott kukorica is volt rajta.

– Esetleg nézzünk meg belőle pár percet, hogy lássuk, mit szabadítunk magunkra – javasolta, a fogával feltépve a DVD borítóját.

– Ó, szóval még új – jegyezte meg Clara.

Lauren elfintorodott.

– Mondhatjuk úgy is. Valójában múlt karácsonyra kaptam. Ne mondd meg Patricknek, ő azt hiszi, már a hármas szinten járok, a hasizomgyakorlatoknál – azzal megveregette a hasát. – A férfiak olyan hülyék – jegyezte meg aztán. Kinyújtotta a kezét, hogy a DVD-t betegye a lejátszóba, aztán visszaült a kanapéra, és a tálcára mutatott. – Vegyél tejet vagy tejszínt, abban a kis kancsóban van, és ott a cukor, ha kérsz.

Azzal belemarkolt a pattogatott kukoricába, amint megszólalt a DVD bevezető zenéje.

Tíz perccel később már megitták a kávét, mindketten lerúgták a sportcipőjüket, és a kanapén elhelyezkedve nézték a három izzadó nőt a képernyőn, akik a padlón fekve hasizomgyakorlatokat végeztek, labdává gömbölyödve.

Lauren újabb csokis kekszet tolt a szájába.

– Ez nehéznek tűnik – vélekedett, és közben elejtett egy morzsát, amitől Clara kuncogni kezdett. – Nem gondolod, hogy esetleg robotok lehetnek?

– Lehet, hogy mindennap edzenek, egész nap, hogy így nézzenek ki? – tűnődött hangosan Clara.

– Esetleg photoshopolva vannak.

– Szerintem azt csak a fotóknál lehet – felelte Clara, újabb keksz után nyúlva.

– Pfuj!, ettől hányingert kapok – jelentette ki Lauren, a képernyőre mutatva. – Fogadni mernék, hogy borzasztó fontos állásuk van, tökéletes formában tartják az edzett testüket, és minden éjjel szexelnek a partnerükkel.

– Hold da kaeft – mondta Clara, az egyik nő tapadós tornadresszét csodálva.

– Ez mit jelent? – kíváncsiskodott Lauren.

– Nem tudom, hogy lehetne pontosan lefordítani. Durva kifejezés. Azt hiszem, nálatok a dugulj elnek felel meg.

– Ó… – Lauren szeme elkerekedett. – Remek. – Megfordult, és Clarára nézett. – Állandóan ostoba alternatívákat találok ki a káromkodásokra, mert nem szeretném, hogy Rory megtanulja őket. És Patrick azt mondja, hogy nem használhatom többet a nyavalyást sem, pedig az egyáltalán nem káromkodás, de mindegy. – Belenyúlt a tálba, és a szájába rakott egy pattogatott kukoricát. – Taníts meg nekem néhány dán mondást! Az enyémeknek a világon semmi értelme. Tegnap azt találtam mondani, hogy „Ó, a jó hurka szélet”, amitől legszívesebben sírva fakadtam volna. Abba kell ezt hagynom.

– Na jó, hát… a legdurvább valószínűleg a rend kusse vagy a fuck dig – mondta Clara, mire Lauren gyakorlatilag kiköpte a teáját.

– Nem vagyok benne biztos, hogy ez megfelel – jelentette ki, és megtörölte a száját a kézfejével.

– A rend dig ugyanazt jelenti, és az is elég durva – ismerte el Clara. – Ott van még a kaelling, ami szukát jelent, én ezt szeretem használni, amikor nagyon mérges vagyok, és muszáj kiadnom magamból. A menj a pokolba dánul ga ad, vagy megpróbálhatod azt, hogy lort, ami olyasmi, mint a szar vagy trágya.

– Ez tetszik. Sokkal agresszívebbnek hangzik, mint amilyen – közölte Lauren, majd nekiállt gyakorolni.

– Lort! – mutatott a kályhára, aztán felemelt egy Action Man figurát a szőnyegről, és a képébe ordította: – Ga ad!

– Nagyon jó – dicsérte meg kuncogva Clara. Aztán a képernyőre mutatott. – Ó, nézd, most fekvőtámaszokat csinálnak.

Lauren még mélyebben befészkelte magát a kanapéba.

– Micsoda nő! Úgy érzem, már attól fogyok, hogy egy helyiségben vagyok vele.

Clara a kanapé puha bőrtámlájának döntötte a fejét. A pattogó tűz meg a pattogatott kukorica illata elálmosította. Egy pillanatra behunyta a szemét, élvezve a meleget, és az otthonára gondolt. Ahogy gloggot ittak a kandalló körül, végeérhetetlen kártyapartikat játszottak, biztonságban a kinti hidegtől. Valami ellenállhatatlan sóvárgás fogta el egy romkugle, egy rumos-csokoládés édesség iránt, és riadtan érezte, hogy elszorul a torka, amint rájött, hogy az kinek a kedvence volt.

– Ez olyan hygge – jelentette ki, lassan kilélegezve.

– Az is valami rossz dolog? – gyűrődött össze Lauren homloka aggódva.

– Nem – mosolygott Clara –, a hygge remek dolog. Azt jelenti… nos, nincs rá pontos angol szó, de olyasmit jelent, hogy valami nagyon otthonos, megnyugtató. Itt a tűz, az italok, a társaság, a tompított fények… ez mind nagyon hygge.

– Hygge – ismételte Lauren. – Ez jó. Tetszik nekem.

Kintről egy autó fényszórója pásztázott végig a besötétedő szobán, mire Lauren felsikkantott, és megtörve a hangulatot a padlóra vetette magát, miközben kiabált:

– Gyorsan, Clara, gyorsan!

Clara sietve követte a példáját, nem teljesen értve, mi történik. Lauren a hátán feküdt, behajlított térddel, mintha csak szülni készülne. Clara ugyanígy csinált, és éppen érdeklődött volna, hogy miért, amikor hallotta, hogy nyílik a bejárati ajtó, és hangok közelednek a szobához.

– Lort – suttogta Lauren, egy felülést csinálva.

Clara kuncogva utánozta, és ahogy felemelkedett, észrevett pár kekszmorzsát a mellén.

Amint Patrick és Rory megjelent az ajtóban, a két nő feléjük fordult, és rájuk nézett, lihegve a megerőltetéstől. Patrick szemügyre vette őket, ahogy összevissza hevernek a padlón, aztán rápillantott a tálcán az üres édességes papírokra, a pattogatott kukorica meg a kávé maradékára, és felvonta a fél szemöldökét.

– Jól ment az edzés? – kérdezte.

– Hmmm – mondta Lauren, ülő helyzetbe tornászva magát, és fél karját a feje mögé emelve, valamiféle nyújtásként.

– Nagyon jól belejöttünk – felelte aztán gondolkodás nélkül.

Clara, aki pocsékul hazudott, csupán bólintott, amint ott hevert elnyúlva a tűz előtt. Szerencsére a szoba olyan meleg volt, hogy kipirultak, úgyhogy arra gondolt, talán megússzák.

– Mama, az pattogatott kukorica?

– Ó, lort…

12. fejezet

CLARA OTT MARADT VACSORÁRA LAURENÉKNÉL. Gőzölgő rizottót ettek tálcáról a nappali szobában, és közben egy rémisztő filmet néztek egy íróról, aki az erdőben lakott. Patrick utána hazakísérte Clarát a bolthoz, ő pedig hálás volt érte, mivel még mindig élénken éltek benne a filmből egyes jelenetek, és megriadt minden árnyéktól.

Nem tudta biztosan, hány óra van, amikor meghallotta a zajt. A szeme kipattant, és belebámult a fekete semmibe. Az ébresztőóra számlapja azt mutatta, épp elmúlt hajnali két óra. Talán Roddy járkál? Vagy Lady CaCa mocorog a kalitkájában? Eszébe jutott a film, a férfi, aki az író nyomában járt az erdőben. Ismét hallotta a zajt: egy hang volt, egy halk hang. Amint feküdt az ágyban, érezte, hogy a félelemtől odadermed a lepedőhöz. A teste megmerevedett, minden izma megfeszült, amint várta, hogy ismét hallja azt a suttogásnyi hangot. És meg is szólalt a hang: egy férfi felnyögött, aztán valami nekiütődött valaminek. Ó, te jó ég, határozottan nem csak képzelődés volt! Valaki volt lent. Hallotta, hogy a boltba vezető ajtó körül motoz. Azért jött, hogy kirabolja, hogy elvigye a szombati bevételt. Miért is hagyta a pénzt a kasszában?

Talán ahogy elképzelte, amint felhívja Louisát, és elmondja neki, hogy hagyta magát kirabolni, az hatott úgy rá, hogy sikerült végre megmozdulnia. Mindkét lábát a padlóra helyezte, és lassan felegyenesedett, a székre hajított köntösért nyúlva közben. A gondolatai már tíz lépéssel előbbre jártak, amint felhúzta a zoknipapucsát, amilyen halkan csak tudta. A neszezés megszűnt, és Clara mozdulatlanul várakozott; reménykedett, hogy bárki is az, meggondolja magát, megnézi a zárat és elmegy. Elfogta a pánik, amint megpróbált visszaemlékezni. Bezárta a belső ajtót? Nem felejtette el?

Tudta, hogy meg kell állítania a betolakodót. Körbeosont a lakásban, kutatva valami után, ami segíthet. A vesszőparipáért nyúlt, amit délután hozott fel a lakásba. Befonta a sörényét, mert egy cowboy tematikájú kirakatot tervezett valamikor a jövőben. Megfogta a fejénél fogva, elégedetten konstatálva a súlyát a kezében. Még egy égősort a karjára tekert, mint egy lasszót, és most már úgy érezte, kellőképpen felkészült. Elfogta a harag a betörő arcátlansága miatt. Hogy merészel így beosonni és ráijeszteni? Hogy mer kirabolni egy játékboltot? Muszáj megmondania neki, micsoda egy braendt.

Tudta, hogy a gyorsaság döntő fontosságú, úgyhogy kicsapta a lakás ajtaját, és ledübörgött a lépcsőn, egy sor szitokszót kiabálva, dánul és angolul, vegyesen. Egy nagydarab figura, hosszú, sötét nagykabátban felé fordult, és elkerekedett a szeme a rémülettől. Bevált a lerohanás, gondolta Clara, amint feje fölé emelte a vesszőparipát, és a szárával lesújtott a férfira.

– Akkkurva… – szólalt meg a férfi, azonnal összegörnyedve, kezét feltartva, hogy védje a fejét, amint Clara a padlóra küldte, majd körbetekerte az égősorral, amilyen gyorsan csak tudta.

– Mi a f… Mi a nyavalyát csinál… – A hangja fojtottá vált, amint a drót benyomódott az arcába, és bevágott a szájába is.

Nincs nála fegyver, nyugtázta Clara megkönnyebbülten, csak egy súlyos kulcscsomó a kezében, amit a nő gyorsan kikapott belőle.

A férfi felordított, Clara pedig hátraugrott ijedtében.

– Aggya ‘zokat ‘issza… enyém!

Clara sarkon fordult, és visszarohant a lakásba, hogy bedugja a vonalas telefont, amit kihúzott korábban, miután egy ablakos cég ügynöke négyszer is felhívta fél órán belül, ő pedig megmondta neki, hogy egy svin, és a hármas üvegezésű műanyag ablakát dugja fel a røu-jába.

Megcsinálta, megkötözött egy betörőt. Most már csak meg kell várnia, amíg ideér a rendőrség, és megnyugodhat. A férfi nem jutott be a boltba, gondolta megkönnyebbülten.

– Ne mozduljon, már úton vannak! Ne próbálkozzon semmi ostobasággal! – rikoltotta, amint hirtelen felötlött benne a horrorfilm, és azt várta, hogy a férfi kúszni kezd felé, fel a lépcsőn, hörögve, karmos ujját kinyújtva a következő lépcsőfok és az elkerülhetetlenül megtalált fegyver felé, amely a közelében hever (vasvilla/konyhai kés/balta).

A férfi időről időre kiabált valamit, de a szavait még mindig csak eltorzultan lehetett hallani, miközben Clara a konyhapulton és a kanapé párnái között kutatott a telefon után. Végül megtalálta egy fiókban, ahová elrakta, egy törlőruha alatt. Ám amint a készülékre meredt, rájött, hogy a rémülettől elfelejtette, mi a rendőrség száma Angliában. Megpróbálkozott a dániaival. Felgyorsult a lélegzete, ahogy beütötte a számokat.

„Ez a szám nem kapcsolható.”

– Lort!

A férfi nem tudhatja meg.

– Máris jönnek! – rikkantotta a válla felett, és szinte reszketett, amint elképzelte, ahogy a férfi feje megjelenik az ajtóban, és megszabadulva a bilincsétől átkúszik a szobán, hogy megölje őt.

Tekintetét az ajtón tartva beütötte az egyik számot a parafatábláról. Üvegcsörgés és csevegés hallatszott a vonal másik végéről, aztán megszólalt egy ismerős hang.

– Halló, itt a Fox and Hounds, miben segíthetek?

– Gavin – sziszegte Clara –, én vagyok az, Clara. Hall engem?

A füléhez szorította a kagylót. Borzasztóan szeretett volna ott lenni a kocsmában, körülvéve olyan emberekkel, akik nem akarják leszúrni.

– Ki az az én? Louisa, te vagy az? Spanyolországból telefonálsz? Van itt egy kis buli, mint a régi időkben, de hiányzol nekünk…

Clarának nem volt ideje azon elmélkedni, hogy a férfi hangja másként hangzott, sokkal lágyabb volt.

– Nem, én vagyok az – ismételte –, Clara. Valaki betört hozzám. A lakásból telefonálok. A férfi most is lent van, ahogy beszélünk.

Gavin nyilván eleget hallott, hogy rájöjjön, komoly a dolog.

– Clara? Rendben, maradjon ott! – mondta hangosabban. A nő azonnal megkönnyebbült, hogy a férfi segíteni fog neki. – Két másodperc, és ott vagyok.

Clara hallotta, amint odakiált valakinek:

– Clive, pár percre el kell mennem. Állj be a pult mögé, de ne engedd, hogy bárki is elvigye a borravalós perselyt. Nem volt vicces múltkor, és most sem lesz az.

A normalitásnak ez a szelete megnyugtatta Clarát. Még szorosabban megragadta a telefont; belefehéredett minden bütyke.

Gavin hangja ismét megszólalt a telefonban.

– Menjen valami biztonságos helyre. Most leteszem, rendben, de egyenesen odamegyek magához. Megértette, Clara? Minden rendben, csak menjen valami biztos helyre.

– Köszönöm – suttogta Clara, és érezte, hogy a torka elszorul az érzéseitől.

Letette a telefont, és fülelt. A saját légzését, és az elképzelt vészjósló zenét leszámítva, ami a fejében üvöltött, nem hallott semmi mást. A földszinten minden elcsendesedett, ő pedig odaaraszolt az ajtóhoz, és kipillantott.

A válla megrogyott a megkönnyebbüléstől. A férfi még mindig meg volt kötözve, ugyanott volt, ahol hagyta, habár előre-hátra hintázva próbált megszabadulni a köteléktől. Clarában egy pillanatra feltámadt a büszkeség, a betörőkötöző ügyessége miatt. Talán el kellene barikádoznia magát a fürdőszobában? Gavin most már mindjárt itt lesz; úgy tűnt, nagyon aggódik. Hamarosan ideér. Neki pedig határozottan el kellene bújnia.

A férfi abbahagyta a vergődést; talán meglátta az ő sziluettjét az ajtóban.

– Az ő fia vagyok – kiabálta magzati pózban. Aztán megismételte: – Louisa fia vagyok.

Clara megdermedt. Honnan tudta a férfi Louisa nevét? Csak véletlenül találta el? Vagy látott valami neki címzett postát a folyosón?

– Pont ezt mondaná egy betörő is – kiáltott vissza bizonytalanul, egy lépést téve hátra a lakásajtó felé.

Hirtelen felébredt Lady CaCa. Megrázta a szárnyát, és a nyakát nyújtogatva rikácsolni kezdett.

– JOE, JOE GAZDA, LOVE ISLAND JOE!

A rikácsolásától Clara nem hallotta az elejét annak, amit a betörő kiabált neki.

– …a fia annak a nőnek, aki megengedte, hogy vigyázzon a házára, hogy újra megnyissa a játékboltot, amit ő már bezárni tervezett. Aki itt hagyta, hogy gondozza azt a kurva lidércnyomással felérő papagájt, és a világ leglazább macskáját. Ezt mind tudná egy betörő, nem igaz? – fejezte be lihegve.

Clara érezte, amint egyre jobban elárad benne a rémület, miközben a férfi beszélt, és mire befejezte, a nő kirohant a lakásból, lecsattogott a lépcsőn, és a férfi fölé hajolt.

– Maga Louisa fia? Maga Joe?

A férfi ránézett az egész arcát befedő vezetéken át; fél szemét nem tudta kinyitni egy belenyomódó karácsonyfaégőtől.

– Úgy van. Maga pedig bizonyára az a nő, aki vigyáz a házra.

Clara nagyot nyelt.

– Clara – mondta bátortalanul. Tétovázva elkezdte letekerni az égősort a férfiról.

– Nagyon sajnálom… engedje, hadd… bocs, van egy égő a… khm… comb része alatt.

A férfi motyogott valamit; vörös volt az arca, a haja kócos, a homlokán izzadságcseppek gyöngyöztek.

Clara érezte, hogy ő is kivörösödik, amint megpróbálta kibogozni az égőket. Elkapta a kezét, amikor véletlenül súrolta az öltönynadrág ágyékrészét.

– Elnézést, volt ott egy… van ott egy pár trükkös vezeték – mondta Clara, amint nézte, hogy a férfi lassan lerázza magáról őket.

Amikor Joe felállt, mintha az egész folyosót betöltötte volna, elfogva a csupasz égő fényét maga fölött, amint lesimította a haját, és lenézett a nőre.

– MARADJ OTT, AHOL VAGY! CLARA, MENJ ONNAN! – jött egy kiáltás a bejárat felől, és Gavin berobbant a folyosóra, felcsapva közben a kapcsolót, hirtelen fénnyel árasztva el őket. Clara pislogott a hirtelen változástól.

Gavin végigmasírozott a folyosón, gumicsizmában, még mindig a vállára vetett törlőkendővel. A betörő – Louisa fia, Joe – műanyag vezetékek közepén állt, piros folttal az arcán, ahol Clara megütötte. A vesszőparipa fenyegetően hevert a padlón. A férfi barna haja kócosan elállt, szürke szeme dühösen villámlott a nőre. Clara visszagondolt a fotóra, amit a lakásban látott. Eltekintve attól, hogy azon mosolygott a férfi, ez határozottan ugyanaz a személy volt. Az arca vékonyabb volt, mint Clara képzelte, és sápadtabb. És sokkal elegánsabb volt. Az a gyapjúkabát dizájner darab, akárcsak alatta az öltöny.

– Maradj távol tőle! – kiáltotta Gavin a férfinak, azzal előrelépett, és még mielőtt Clara figyelmeztethette volna, hátracsavarta Joe karját.

– Áááá! – Joe kétrét hajolt. – Picsába!

– Elkaptam, Clara, ne félj! – mondta Gavin, még jobban megcsavarva Joe karját.

– Franc.

– Ne vergődj! – kiabálta Gavin. – Minden rendben, Clara, most már biztonságban…

Clara feltartotta mindkét kezét, és integetve félbeszakította.

– Gavin, semmi baj, ez Joe. Tévedtem, minden rendben.

Figyelte, ahogy Gavin arca megváltozik, amint a férfi felfogta a szavait.

– Joe? Vagyis Louisa fia, Joe? – Gavin kissé zavartan odébb szökkent tőle. – Mi az ördögöt képzel, hogy ideoson hajnali kettőkor?

– Feljöttem kocsival Londonból. New Yorkban intéztem egy üzletet – mondta Joe, bosszúsan. Lehajolt, hogy lehúzza a vezetéket a lábáról. – Nem gondoltam volna, hogy megtámadnak, mikor belépek a saját otthonomba – morogta, és olyan ellenségesen nézett Clarára, hogy a nő önkéntelenül is összerándult.

– Azt hittem, betörő – motyogta, mintha csak magát akarná meggyőzni, hogy helyesen cselekedett. A ló visszabámult rá a padlóról az üvegszemével.

– Nos, menjünk fel, hogy átmelegedjünk, hm? – szólalt meg Gavin, azt érzékelve, hogy a hangulat még fagyosabbra készül fordulni.

– Jó ötlet – áradt szét Clarában a hála. – Felteszem a teavizet.

Az angolok szeretik a teát, igen, a tea mindent megold.

Visszatotyogott a lakásba a lépcsőn. Zavartan jött rá, hogy Louisa szembántóan rikító köntöse van rajta, alatta pedig pizsama. Odament a pulthoz, közben lesimítva a haját. Zavarban volt, hogy nincs rajta melltartó. Nem kerülte el a figyelmét, hogy Joe, még a méregtől kivörösödve is, igencsak jóképű.

Bekapcsolta a vízforralót, és lélegzet-visszafojtva figyelte, amint Joe és Gavin belépett a lakásba. Joe levette a kabátját. Alatta elegáns sötétkék öltönyt és ropogósra vasalt fehér inget viselt, nyakkendővel. Abszurd módon túlöltözöttnek tűnt ezen az eklektikus helyen.

Úgy tűnt, egyedül Lady CaCa boldog, hogy látja. Le-föl masírozott az ülőfán, és hátravetett fejjel ismételgette:

– ÖRÜLÖK, HOGY LÁTOM, HOGY LÁTOM, ÖRÜLÖK, JOE.

És egyszer sem nevezte seggfejnek.

Roddy csupán a fél szemét nyitotta ki. Észlelte, hogy több ember van a lakásban, mint általában, aztán ismét a hátára fordult, és mancsát az arca elé emelte, mintha csak azt mondaná, mindnyájan fogják be, és hagyják aludni.

– Igazán csodát tettél itt – mondta Gavin, belépve a szobába, és felmérve a tisztára törölt felületeket, az elrakott ruhákat, az apróságokat, amiket hozzátett az egészhez.

Clara bólintott, hálásan, hogy a férfi észrevette a különbséget. A fájó karja, a vörösre kiázott keze mind megérte, ha szebb lett tőle a hely.

– Először is, látni lehet a padlót – nevetett Gavin. – Sosem gondoltam, hogy ilyen nagy. Louisának mintha nagyon sok… cucca lett volna. Most annyira… máshogy néz ki.

Körbesétált a szobában, szemügyre véve a változásokat. Clara felfedezett egy rakás dobozt, amibe elrakott milliónyi dolgot. Takarókat terített a kanapékra meg a székekre, és lámpákat helyezett minden zugba.

Joe felpillantott az iPhone-jából, és körbehordozta a tekintetét a helyiségen, mielőtt visszatért volna az üzenethez, amelyet a készülékbe pötyögött. Clara érezte, hogy megrogy a válla, amint kattanva kikapcsolt a vízforraló, és vízgőz felhője emelkedett fel a csőréből.

– Teát? – kérdezte Clara.

– Nem maradok – közölte Joe, fel sem nézve.

– Ó!

Clara egyik lábáról a másikra állt. Volt valami Joe-ban, amitől szorongani kezdett. Erősen küzdött ellene, hogy ismét mentegetőzni kezdjen. A férfi arcán a vörös jel sem sokat segített, hogy megnyugodjon.

– Milyen sok gyertyád van – mondta Gavin, és lehajolva szemrevételezte a kályha két oldalán csoportosuló gyertyákat. Voltak még a kandallópárkány mentén is, a lerakóasztalokon, felsorakoztatva az ablakpárkányokon, mind különböző magasságú és méretű. – Fogadni mernék, hogy gyönyörű, amikor mind meg van gyújtva.

– Valószínűleg fel fogja gyújtani velük a házat – motyogta Joe, épp csak olyan hangosan, hogy Clara meghallja. A nő izmai megfeszültek.

– Ez a legpuhább takaró, ami életemben a kezemben volt – jegyezte meg Gavin, amint előrelépett, és kinyújtott kezével megsimította a hintaszék támlájára hajtogatott plédet. Aztán hozzátette: – Annyira otthonos itt!

– Még tervezek pár dolgot – mosolygott rá Clara, aki örült, hogy valamivel elvonhatta a figyelmét.

– Talán hívni akar egy építészt, és kiüttetni néhány falat? – csattant fel Joe, a belső zsebébe csúsztatva a mobilját.

– Én… – Clarának tátva maradt a szája. Annyira meglepődött, hogy nem is tudta, mit feleljen. Védekezően összefonta maga előtt a karját.

Joe megdörzsölte a piros ütésnyomot az arcán.

– Kér rá egy kis jeget? – kérdezte a nő, a fagyasztó felé fordulva.

– Mire? A hatalmas dudorra, amit maga okozott? – nézett a nőre összehúzott szemmel.

Clara az ajkába harapott.

– Tényleg nagyon sajnálom. – Kis szünet után hozzátette: – Legalább megvédtem a maga tulajdonát.

És elmosolyodott, hogy kiengesztelje a férfit.

Joe dermedt csendben nézett vissza rá. Még nem jött el az ideje.

– Talán átjöhetnél a kocsmába is, hogy körülnézz és adj nekem pár ötletet – tűnődött Gavin. Ő most a saját világában járt, nem volt tudatában a fagyos közjátéknak, ami előtte zajlott.

– A legnagyobb örömmel, Gavin – felelte Clara, aki kétségbeesetten kutatott a fagyasztóban a jégkockatartó után. Amint megtalálta, felállt, néhány darabot kinyomott belőle egy törlőkendőre, és odakínálta Joe-nak. A férfi megrázta a fejét.

– És hová megy? – bukott ki a nőből, ahogy figyelte, amint a férfi körbejár a lakásban, és elhúzza a száját, meglátva a vetetlen ágyat és a földön heverő melltartót. Clara érezte, hogy elvörösödik, mikor a férfi visszafordult hozzá.

– A kocsmában fogok megszállni. Van szobája, Gavin?

– Van szobám, és nem szükséges fizetnie – válaszolt Gavin, elutasítóan intve.

– Fizetek – morogta Joe.

– De hát ez butaság, nem lakhat ott. Kérem, maradjon itt, ez az otthona, a mamája háza.

– Inkább nem – mondta a férfi, és ismét előhúzta a zsebéből a telefont, úgy tűnt, már vagy hétmilliomodszor.

Clara úgy érezte, mintha a férfi leöntötte volna egy vödör jeges vízzel.

– Semmi szükség rá, hogy svin legyen.

– Az mi?

– Semmi – motyogta, és próbálta észben tartani, hogy képen törölte ezt a férfit, és az otthonában lakik. Nem szabad gorombáskodnia vele. De egyre jobban felmérgesítette az összehúzott szemével, az elegáns öltönyével és az állandó pötyögésével a telefonon, amely mintha egyfolytában rezgett volna. Hirtelen azt érezte, hogy hideg víz csöpög a lábára, és gyorsan belerakta a jeget a mosogatóba maga mögött.

Joe átment a szobán, hogy felvegye a kabátját. Lady CaCa, aki nyilván megérezte, hogy hamarosan ismét elmegy, rikácsolni kezdett, amint a férfi a kabátjába bújt.

– ÉN VAGYOK AZ APÁD!

Gavin összevonta a szemöldökét.

– Nos, bármilyen szórakoztató is itt ácsorognom, azt hiszem, jobb lesz, ha megyek. Hosszú lesz a nap holnap, és a többi. – Clarához fordult, és megkérdezte: – Holnap van a nagy leleplezés, igaz?

– Leleplezés? – Joe kérdően felvonta a fél szemöldökét.

– Az egész falu erről beszél, Joe. Ott volt a visszaszámlálás a kirakatban – magyarázta Gavin.

Clara erőtlenül elmosolyodott. A bolttal kapcsolatos tervezgetés mintha millió évvel ezelőtt lett volna.

– Valami izgalmas lesz? – kérdezte Gavin széles mosollyal. Clara válaszolt volna, de a férfi feltartotta a kezét. – Ne rontsd el a meglepetést nekem! Tudod, én is kíváncsi vagyok. Nos, Joe, megyünk? Hagyjuk, hogy Clara aludjon egy kicsit.

– Aludhatok én is a kocsmában, hadd maradjon Joe… – kezdte Clara, a bűntudattól kissé dadogva.

Joe már ki is lépett az ajtón.

– Nem, köszönöm. Ragaszkodom hozzá.

A hangja csepegett a gúnytól.

– De… – Clara az ajkába harapott, amint Gavin elment mellette, és a karjára tette a kezét.

– Ezt bízd rám – mondta halkan.

A nő nagyot nyelt, és bólintott, amint a férfi kifordult a lakásból. Joe már elindult lefelé, a léptei visszhangoztak a lépcsőn.

13. fejezet

JOE NÉMÁN LÉPKEDETT GAVIN MELLETT, akinek, vette észre hirtelen, egy törlőkendő volt az egyik vállára vetve. Felhajtotta a télikabátja gallérját; a halántéka még mindig érzékeny volt az ütéstől. Mit képzelt az az átkozott nőszemély? Csak egy kicsit üt erősebben, és megölhette volna. Érezte, hogy lüktet a feje; egyre jobban eluralkodott rajta az az enyhe fejfájás, amely mostanában mintha egy percre sem szűnt volna meg. Alig figyelt rá, mit mond Gavin.

– Gondolom, minden megváltozott egy kicsit, mióta utoljára itthon volt – mutatott Gavin a szemközti boltokra. Joe korábban nem is figyelte, csak most vette észre az üres kirakatokat, és a néhányukba kitett VÉGKIÁRUSÍTÁS táblát.

Felmordult. Nem volt kedve beszélgetni a fejfájás miatt.

– Mintha attól vált volna az egész valóságossá, hogy Louisa is összecsomagolt – folytatta Gavin. – Én mindig azt gondoltam, hogy csak egy rosszabb időszakon megyünk át. Mint Little Gigglesworth, pár mérföldre innen, amikor a régi sarki kocsma bezárt, és az összes üzlet áttelepült máshová. Azt gondoltam, túljutunk rajta, átvészeljük a telet, aztán elölről kezdhetjük. Még csak négy éve, hogy Yulethorpe-ot a legrendezettebb falunak választották. Ez egy remek hely…

Elhalt a hangja, és lehorgasztotta a fejét.

– Egy kicsit állóvíz – jegyezte meg Joe.

– Nekünk nem, akik itt élünk – válaszolt érdes hangon Gavin.

Joe vállat vont.

– Semmi szükség egy sereg boltra, amikor az emberek mindent megvehetnek online. A lakosság hetvennyolc százaléka így vásárol. A szupermarketek az isten háta mögé is kézbesítenek.

– Ez szomorú – jelentette ki Gavin.

Joe elgondolkodott. Eddig ez nem jutott eszébe; örült a kényelemnek. Bosszús lett a rejtett kritikától, hogy valamit rosszul csinál.

– Én nem vagyok nagyon szomorú, amikor wasabi garnéla tekercset eszem, London legjobb étterméből kiszállítva egy órán belül, és az internet azt jelenti, olcsóbban megkaphatja a dolgokat az ember – nem mintha nekem emiatt aggódnom kellene. – Nem tudta megállni, hogy ne tegye hozzá.

Csak képzelte, vagy Gavin tényleg a szemét forgatta?

– Gondolom, maga szeret minden alkalommal társalogni, amikor megvesz egy szendvicset – mondta Joe, némileg védekező hangsúllyal. Alig volt képes gondolkodni a lüktető fejfájástól.

Gavin vállat vont.

– Azt hiszem, én régimódi vagyok.

Odaértek a kocsmához, és Gavin bevezette az üvegezett ajtón. A fényesen kivilágított teremben mindketten hunyorogni kezdtek. A söntésben egy kopasz férfi poharakat stószolt fel a pult szélén.

– Minden rendben, Gavin. Már mindenki elment. A borravalós perselyt nem bántották.

Gavin megköszönte neki a segítséget, közben Joe körülnézett. Valóban sivárnak tűnt a hely. Eddig még sosem volt itt bent a kocsmában, bár az anyjától mindent hallott róla. A steak estét, a hétfői kocsma kvízt, az anyja darts játszmáit ezzel a Gavin nevű fickóval. Joe ránézett a férfira. Hatalmas volt, kerek, húsos feje széles vállakon nyugodott, és volt egy tetoválása, amit nagyrészt elrejtett az ingujja. Joe egy sellőt képzelt oda, vagy egy nyíllal átlőtt szívet. Tudta, hogy seggfejként viselkedik, de úgy tűnt, nem képes összeszedni magát. Egyszerűen be akart mászni egy ágyba, és aludni. Könnyedén megnyomkodta az arcán a lüktető ütésnyomot.

– Tudja, ő időt szán rá, hogy igazán átélje a dolgokat. Megélje a pillanatot. Ő olyan… nos, békés.

Joe csodálkozva nézett rá. Kedve lett volna megmutatni neki az elszíneződött ütésnyomot az arcán. Szerinte a nő a legkevésbé sem volt békés.

Gavin megállt, kezével a kilincsen.

– Elképesztő dolgokat művelt már eddig is a bolttal. Csak úgy tódultak az emberek, amikor azt az első kirakatot berendezte.

– Kirakatot? – vonta fel Joe a szemöldökét.

– Megtalálta ezt a sok régi fajátékot, igazi retró darabokat. Kétlem, hogy Louisa egyáltalán tud a létezésükről. Tudja, hogy milyen, összehordja a dolgokat, összeszed mindenfélét különböző helyekről… ez a szenvedélye.

Joe ezt nem tudta. Már évek teltek el azóta, hogy hosszabb időt töltött volna otthon. Louisa akkor nyitotta a boltot, amikor odaköltöztek Yulethorpe-ba, több mint húsz évvel ezelőtt. Joe akkor tizenkét éves volt, és azt gondolta, egy játékbolt a legmenőbb dolog a világon. Mindig ott akart lenni a boltban az anyjával, vevőket szolgált ki, dicsekedett a játékokkal, segített az anyjának újakat rendelni. Együtt keresték fel a nagykereskedőket. Úgy érezte, ő a legszerencsésebb gyerek, aki valaha is élt. Aztán tinédzser lett, felfedezte a lányokat, beállt a focicsapatba, és elhatározta, hogy kiváló osztályzatokat szerez. Amikor Londonba költözött az egyetem miatt, és megkapta az első állását a Cityben, a bolt már csak egy fura gyermekkori emlék lett. Most jött rá, hogy az utóbbi években már nem is érdeklődött felőle.

– Nos, biztosan órákat töltött vele. A fából készült sínek összevissza kanyarognak az egész kirakatban, a kocsik makulátlanul tiszták, a háttérben meg ezek a kirakók, úgy megcsinálva, hogy egyetlen összefüggő tájnak nézzen ki – gyönyörű volt. Clara határozottan kreatív. Louisának nagyon tetszett volna.

Gavin elnézett a távolba, kis szomorkás mosollyal az arcán.

– És neki mi esik le ebből? – kérdezte Joe.

– Mi esik le? – ismételte homlokráncolva Gavin, hirtelen visszarántva a valóságba. – Szerintem egyszerűen csak azt gondolta, hogy segíthet.

– Hmm.

Joe ezt egy pillanatig sem hitte. Senki nem bukkan fel egy faluban, és nem kezd feljavítani egy boltot meg egy lakást, ha nincs valami indítéka.

– Hová való?

– Dán, azt hiszem – válaszolt Gavin. – Vagy norvég. Határozottan valamelyik skandináv országba való. Melyiké az IKEA?

– Ha Skandináviába való, hogy keveredett ide vidékre Suffolkba? – kérdezte Joe.

– Sosem kérdeztem tőle – felelt Gavin. – Nem nagyon beszél az indokairól. Utazgat, annyit tudok. Van egy nagy hátizsákja, abban hordja az életét. Viszont jól beszél angolul, mintha itt élne már évek óta.

– Nem beszél az indokairól. Talán van valami rejtegetnivalója? – kapott az ötleten Joe.

– Ha van, akkor kétlem, hogy valami bűnös dolog volna. Clara jó lány, Joe, adjon neki egy esélyt. Ha ő nincs…

Gavin elhallgatott, talán Joe arckifejezése láttán. Azt akarta mondani talán, hogy nem volt senki más, aki Louisának segített volna? Ez a gondolat még jobban felbosszantotta Joe-t.

– Majd meglátjuk.

Az apja mindig azt mondta neki, sose a látszat alapján ítélje meg az embereket. Megértette, hogy az anyját hogyan téveszthette meg Clara: az a szőke haj, a rózsás arc, a gödröcskék az arcában elvakíthatták. Neki nagyon észnél kell lennie; úgy tűnik, mindenki mást levett a lábáról.

Gavin nyomában felment a lépcsőn, mélyen elmerülve ezekben a gondolatokban, és a jobb oldali ajtó felé fordult.

– Nem az! – kiáltott rá Gavin valami fura, elvékonyodó hangon.

Joe visszakapta a kezét a kilincsről. Semmi esetre sem akart rátörni egy alvó párra, sem egy másik vendégre, aki pucéran járkál a szobájában.

Gavin szinte rémültnek tűnt.

– Ez az. Ez a maga szobája – vezette be Joe-t a szemközti szobába, ahol egy kicsi, egyszemélyes ágy húzódott meg a ferde tetőgerendák alatt. Joe vigyázott, hogy ne mutasson túl sok ellenérzést az arca, mivel a cég által bérelt szállásokhoz volt szokva, tágas penthouse apartmanokban. Itt, ha lefeküdne a szőnyegre, valószínűleg elérné mind a négy falat.

– Köszönöm – mondta, és elment Gavin mellett.

– Nincs semmi poggyásza – jegyezte meg Gavin, és Joe akkor jött rá, hogy otthagyta a táskáját a folyosón, a bolt mellett. Vesszen meg, ha most oda visszamegy, hogy még egyszer kupán verjék.

– A francba – lehelte.

– Hozok egy fogkefét.

Joe fintorgott, arra gondolva, hogy esetleg egy másik vendég hagyhatta itt.

– Azt hiszem, van még egy, amit ki sem bontottam – tette hozzá Gavin, mintha csak olvasott volna a gondolataiban.

Joe olyan szállodai szobákhoz volt szokva, amelyekben Molton Brown piperecikkek voltak, a legpuhább, sűrűn csomózott egyiptomi pamuttörülközők és márványborítás. Elhúzta a száját, amikor felfedezte a parányi zuhanyfülkét, a rikító avokádózöld vécét és a tükör apró négyzetét. Visszatért Gavin a fogkefével, és Joe erőt véve magán, képes volt hálásnak mutatkozni, amint átvette, és mellé még egy törülközőt és fogkrémet is kapott.

– Nos, akkor jó éjszakát! Remélem, elég kényelmes lesz – mondta Gavin elmenőben.

Joe bólintott, és becsukta az ajtót, aztán azonnal meg is bánta a barátságtalan modorát. Csak éppen szeretett volna a saját ágyába beesni az irodában eltöltött őrült nap után. Majd reggel elnézést kér; Gavin nem olyan embernek tűnt, aki haragtartó volna.

A szoba közepén állva, ahol a mennyezet alig pár centire volt a feje búbjától, szemügyre vette a parányi ágyat a tetőgerendák alatt, az elhúzott függönyt, az ablakot, amelyen át nem látott mást, csak a sötétkék, csillagokkal telehintett eget, és semmi más fényt mérföldeken át. Mennyire más volt ez, mint London! Nyugtalanítónak találta a csendet.

Az órájára pillantott. Hajnali 3.10. Gyorsan megnézi az e-mailjeit, és egypárat kiszór a teamjének; nem árt emlékeztetni őket, hogy még ő is dolgozik.

Behúzta a virágos függönyt, és fejét a bársony ágytámlának döntötte. Ám amint próbált az e-mailekre koncentrálni, a gondolatai visszatértek az este történéseihez. Úgy tűnt, a teamje hamarosan le fogja zárni ezt a legutóbbi üzletet. Természetesen lesz majd újabb cég, amit megcéloznak, de néhány napig irányíthatja a projekteket innen is; megkéri Pamet, hogy ürítse ki a naptárát. Van pár ügyfelük innen nem túl messze; mondhatja azt, hogy körbejárja őket egy új üzlet reményében. Itt akart maradni a közelben, hogy rájöjjön, mire készül ez a nő. Megpróbált nem aggódni amiatt, hogy Tom, a másik ügyvezető igazgató mit szólna, ha tudná.

Amint felkelt, hogy megmossa a fogát, a tükörképére meredt. Bizonyára a világítástól volt ilyen szürke az arca, a szeme ilyen véreres. A zakója belső zsebéből elővett egy kis ezüst csomagot, reménykedve, hogy egy tabletta majd enyhíti a fejfájását. Aztán visszament az ágyhoz, lerúgta a cipőjét, bebújt a vékony dunyha alá, és behunyta a szemét. A feje még mindig hasogatott. Behunyt szemhéja mögött Clara arcát látta, amint nyugtalan álomba merült.

Spanyolország egyszerűen túl hideg volt, úgyhogy útra keltem a Kanári-szigetek felé. Most El Cotillóban vagyok, Fuerteventura nyugati partján, és itt sokkal melegebb az idő. Habár annyira szeles, hogy mindkét szalmakalapomat elveszítettem. Feliratkoztam tengerparti jógára – mondd meg Clarának, hogy van a csoportomban Dániából egy férfi, aki a világ legcsodálatosabb sirsa padasanáját tudja megcsinálni. Szerintem dupla ízületei vannak, természetellenes ez a hajlékonyság.

El sem hiszem, hogy leütötte Joe-t. Szegény drágáim, figyelmeztetnem kellett volna Clarát, hogy Joe felbukkanhat. Nagy a púpja? Ó, gondolom, milyen dühös. Csókold meg helyettem, milyen csodálatos, hogy felugrott látogatóba. Remélem, jól kijönnek egymással. Clara bárkit képes meglágyítani, és Joe-nak lassítania kellene. Nagyon közel álltunk egymáshoz kicsi korában, amikor az apja elment. Emlékszel, meséltem neked, hogy felállt az asztalra a lakásunkban, és szavalt nekem, amikor szomorú voltam, mert tudta, hogy szeretem a verseket. A szíve mélyén aranyos gyerek – hiányzik a közös nevetgélésünk, mostanában képtelenül komoly tud lenni.

Fuerteventura csodálatos. Itt mindenki nudista, ami csodás; mindnyájan úgy mókázunk a tengerben, hogy közszemlére van téve minden. Az egyik férfi a mellettem levő bunkerben (ilyen csodás kis kőbunkerek vannak, hogy felfogják a szelet, olyanok, mint valami flancos szélfogók), nem visel mást, csak egy neonsárga farokgyűrűt. Izgatottan várom, hogy hét közben kicseréli-e valamilyen más színűre, úgyhogy a következő pár napban vissza fogok járni ugyanerre a tengerpartra. Majd küldök neked egy fából faragott, pénisz alakú sörnyitót, amit itt árulnak, hogy te is része lehess a mulatságnak. Kiteheted a pult mögött, biztos, hogy jó beszédtéma lenne.

Örülök neki, hogy a bolt jól megy. Az a kirakat csodásnak tűnt, de mi van az állataimmal? Lady CaCa nagyon rémesen viselkedik? Még mindig kiköpi a vizét, ha Phillip Schofield van a tévében? Szegény Phil, fogalmam sincs, mi baja vele, olyan aranyos embernek tűnik. Tudod, hogy az állatorvos azt mondta nekem, tegyem a kalitkáját a padlóra, az majd rendbe hozza a „személyiségzavarát”? Állítólag ha a papagájokat a kalitkában az emberek fölé helyezik, akkor azt képzelik, hogy ők magasabb rendűek nálunk, és úgy is viselkednek. Undok kis ember volt, inkább a gigglesworthi állatorvoshoz fogok járni. Határozottan közöltem vele, hogy ennek semmi köze Lady CaCa kalitkájának a helyéhez. Ő mindig is úgy viselkedett, mint aki magasabb rendű az embereknél, és őszintén szólva, az a képessége, hogy értelmesen hozzászóljon a napi hírekhez, szerintem azt bizonyítja, hogy minden joga megvan hozzá. Képzeld csak el, ha követtem volna az állatorvos tanácsát!

El tudsz képzelni egy szerény és bátortalan Lady CaCát, amint azt mondja: KÉREK EGY KEKSZET? Borzalmas!

Roddy elszánta végre magát, hogy valamit kezdjen az életével, vagy még mindig csak úgy heverészik a szmokingjában, és ábrándozik? Alig várom azt a napot, amikor végre egy döglött egeret hoz haza. Talán az, hogy egy dán lánnyal lakik, segít neki, hogy igazi harcossá váljon. Clarában biztosan jó kis viking vér van.

Felhasználtam a kettős betűt, de bosszantó módon alig segített nekem. Azt hiszem, csúfos vereség felé araszolok. Attól tartok, csak az ment meg, ha felhasználom az összes betűmet. Ha nálad van a K, sikítani fogok. Azért hordtam össze egy csomó U-t, mert arra vártam.

14. fejezet

CLARA A FÁBÓL KÉSZÜLT EGYEST KICSERÉLTE EGY NULLÁRA, és felhúzta a redőnyt. Felszisszent a meglepetéstől, amikor meglátta, hogy három gyerek meg a szüleik máris a bolt előtt bámészkodnak. Félénken intett nekik, és elmosolyodott, amint előreléptek, hogy szemügyre vegyék a sok munkája eredményét. Egy kislány tapsolni kezdett, és a kezébe csimpaszkodva közelebb húzta anyját a kirakathoz, az egyik kiállított robotra mutogatva.

Clara nagyon elégedett volt ezzel a legújabb próbálkozásával. Órákat töltött el azzal, hogy megtisztogatta a robotokat, és elemet keresett mindegyikhez. Egyeseknek leragasztotta a talpát, hogy csak fel-alá emelgessék zúgva a karjukat, de ők maguk egy helyben maradjanak. A kirakat alját úgy csinálta meg, mintha kráterekkel borított bolygó volna, ahol különféle űrlény plüssök gyülekeztek a sípoló, zúgó és mozgó robotok körül. A háttér sötétkékre volt festve – még mindig volt egy kis kék festék Clara körme alatt –, és különböző méretű fluoreszkáló csillagokat szórt szét rajta csoportokban. Végül pirosra festett, nagy, villogó karácsonyfaégőkkel tette teljessé a képet. Futurisztikus, mozgó kiállítás kerekedett belőle.

Clara hallotta az ajtó feletti csengő hangját, még mielőtt visszatért volna a pulthoz. Megdobbant a szíve a boltot betöltő zsongástól.

– Clara, ez csodálatos! – lelkendezett Lauren, amint beviharzott, a karjában tartva Roryt, aki gagyogott és mutogatott, miközben próbált kiszabadulni. – Rory imádja azt a robotot, aminek ijesztő a szempillája, és csavarhúzó van a keze helyén. Nem maradhatok sokáig, de nagyon jól megcsináltad, fantasztikus! Beszámolok róla az összes óvónőnek, habár a villogó fényt látni lehet száz méterről is. A bolt úgy fest, mint egy csodálatos világítótorony a nagy szürkeségben.

– Örülök neki. Ebbe beleadtam mindent.

Lauren homlokráncolva előrehajolt.

– Azt látom. Úgy festesz, mint aki egy szemhunyásnyit sem aludt – jelentette ki.

– Vicces, hogy ezt mondod – válaszolt Clara, elfojtva egy ásítást. – Tegnap éjjel volt egy látogatóm.

– Egy látogató? – vonta fel Lauren a fél szemöldökét. – Ez nagyon rejtélyesen és izgalmasan hangzik.

Clara nem tudott részletekbe bocsátkozni egy közeledő vevő miatt.

– Figyelj – mondta Lauren, a másik csípőjére rakva át Roryt. – Most úgyis rohannom kell. Ugorj át később, mikor bezárt a bolt, és mesélj el mindent!

Azzal már hátrált is kifelé a boltból.

– Tudom, drágám, elkésünk, de mindig elkésünk, úgyhogy számítanak rá – mondta Rorynak, amint kilépett az ajtón.

A következő vagy egy órát Clara a pénztárgép mellett töltötte, és játékokat csomagolt be. Már nem sok maradt a távirányítású robotokból, amelyeket a kirakathoz használt, és csaknem teljesen elfogytak a nyolcszemű űrlények is. Egyetlen délelőtt, gondolta, és legszívesebben szaladt volna Gavinhez, hogy hívja fel Louisát. Gyorsan készített egy fotót a vevőkkel zsúfolásig megtelt boltról. Csodálatos volt a boldog hangokat, kuncogást és nevetést hallani.

Épp amint eltette a fényképezőgépet, észrevette Clive-ot, amint belép a boltba, a pajeszát simogatva, az ajkát harapdálva. Clara rámosolygott, és intett neki. Vajon mit keres itt, gondolta. A férfi arca és a feje tetején a kopasz folt rózsaszínre pirult.

Odalépett a pulthoz.

– Kaphatnék esetleg néhány fluoreszkáló csillagot? Fel akarom rakni a vendégszoba mennyezetére, meglepetésnek, amikor jön az unokaöcsém – mondta halkan, kissé dadogva. Hátranézegetett a válla fölött, láthatóan kínban volt.

– Természetesen – felelte sugárzó arccal Clara. – Milyen remek ötlet!

A férfi még jobban elpirult.

Éppen akkor, amikor felé tolta a pulton a zacskót a csillagokkal, Clara valami jeges fuvallatot érzett végigsöpörni a bolton. Az ajtóban ott állt Roz szikár árnya, és dühösen meredt rájuk. Clive épphogy csak be nem vetette magát a pult mögé.

– Roz – nyögte.

– Clive – mondta a nő, felé lépve, célzatosan a zacskóra meredve. – Vásárolunk?

Clive szerencsétlen képpel tördelte a kezét, mintha legszívesebben letagadná, hogy bármit is tud a zacskóról meg a mellette heverő blokkról.

Mielőtt Clara a segítségére siethetett volna, észrevette, hogy visszajött az átható zöld szemű apa, és a One Direction figurák mellett ácsorog. Ezúttal nem volt vele a kislánya, viszont még borostásabb volt. Féloldalas mosolyt küldött Clara felé, és üdvözlésre emelte a kezét.

– Üdv…

Clara csak bámult rá, amint elővett egy nagy fényképezőgépet, a pult felé közeledve.

– Üdv.

A férfi ragyogó mosolyt vetett rá, megmutatva vakítóan fehér fogsorát, kis hézaggal az első két foga között.

– Sam a nevem – mondta, kezet nyújtva. Erős volt a kézfogása, és amint beszélt, Clara borsmentaillatot érzett. – Már találkoztunk.

– Emlékszem – felelte Clara, és majdnem hozzátette: „maga az az átható tekintetű, jóképű özvegy”, de lenyelte. – Én Clara vagyok.

– Üdv, Clara! – Valami szexis dolgot művelt az „l” hanggal Clara nevében. A nő olyan elmélyülten bámult rá, hogy nem is figyelt túlságosan a következő mondatra. – Újságíró vagyok a helyi lapnál, és a maga kirakataiból nagyon jó kis cikk lehetne. Megengedi?

Azzal felemelte a fényképezőgépet.

Clara egy pillanatig hallgatott.

– Ó! – mondta aztán, amint eljutott hozzá a szavak értelme. – Őszintén szólva nem is tudom.

Már éppen elmagyarázta volna, hogy ez nem az ő boltja, és meg kell beszélnie a tulajdonossal, amikor feltűnt Joe az ajtóban. Pillantásával felmérte az izgatott gyerekeket, a kirakatot, a férfit, amint ráirányítja a fényképezőgépét Clarára, aki mintha csak egy fotóhoz pózolt volna a pult mögött. A nő tudta, hogy festhet a dolog: mintha csak ő hívta volna oda a helyi sajtót, hogy írjanak róla. Joe most biztosan azt gondolja, hogy akkora az egója, mint ez a terem.

– Joe, bemutatom Sa…

Joe gúnyosan elhúzta a száját, amint a szavába vágott.

– Csak a táskámért jöttem – mondta, az oldalajtóhoz lépve. – Csak egy perc – tette hozzá, majd célzatosan megjegyezte: – Nem akarnám megzavarni a fotózását.

Azzal eltűnt a folyosón.

Clara érezte, hogy elönti a forróság. Meg akarta magyarázni, hogy nem ő kezdeményezte a fényképezést, és hogy megbeszélte volna vele.

Roz elégedettnek tűnt az események alakulását látva. Odasietett az ajtóhoz, Joe-t szólongatva. A férfi visszatért a táskájával, és merev mosollyal köszönt az asszonynak, amint az hozzáhajolt, hogy páros csókkal üdvözölje. Clive tett egy lépést hátrafelé, mintha azt remélné, hogy bele tud olvadni a kirakatba maga mögött, hogy elfeledkezzenek róla. Clara figyelmét elvonta egy újabb vevő a pultnál.

– Tizenkét font lesz – mondta, és fülelt, hogy meghallja Roz és Joe beszélgetését. Már egész sor állt előtte, Sam pedig a gépét csattogtatta a helyiség sarkában. Clara önkéntelenül is odapillantott rá, mikor elment mellette.

Roz és Joe félreállva figyelte Clara minden mozdulatát. Ahogy a gyerekek és szülők fokozatosan elfogytak, Clara keze minduntalan ökölbe szorult, amint Roz kritizáló megjegyzései megütötték a fülét. A bolt „giccses” volt, a kirakat „szemfényvesztés”; ő, Roz nem is értette, mire ez a nagy felhajtás.

– A fluoreszkáló csillagok nem is világítanak a nappali fényben – tette hozzá, undok kis nevetéssel. Ezért pördült hátra végül Clara.

– Éjjel csodásan néznek ki. Nyitva akartam hagyni a rolót, hogy a gyerekek idejöhessenek és megnézhessék zárás előtt. Mostanában már olyan korán sötétedik.

– Ez hatalmas biztonsági kockázatnak hangzik, éjszakára nyitva hagyni a rolót – jelentette ki Roz, Joe-hoz fordulva, aki nem is figyelt Clara magyarázatára.

– Nem hagyhatja nyitva éjszakára a rolót – tört ki a férfi, mint akiben láthatóan megszilárdult a gyanú a nő teljesen felelőtlen magatartásáról.

– Tudom – sziszegte Clara a szája sarkából, rámosolyogva egy szeplős kisfiúra, aki éppen akkor helyezett el nyújtózkodva a pultra egy plüss űrlényt, miközben az anyja, fél kezét a gyerek vörös fürtjein tartva, a pénztárcájáért nyúlt.

– Ez nagy felelőtlenség volna. Akkor aztán tényleg betörnének magához – folytatta Clara leckéztetését Joe, aki abszurd látványt nyújtott elegáns öltönyében a Barbie dobozok és rikító sárga teherautók között.

Clive ezt a pillanatot választotta, hogy kiosonjon. Roz pedig, mikor látta, hogy kimegy, utánasietett, halkan sziszegve valamit neki. Szegény Clive, gondolta Clara. Úgy tűnt, megfizet azért, hogy ellátogatott a boltba. Ezentúl jobban odafigyel majd, hogy kedvesen üdvözölje.

Joe éppen akkor lépett oda Clarához, amikor Sam újra megjelent a fényképezőgépével. Amint tőle balra felvillant a vaku, Clara vett egy mély lélegzetet, majd a pultot megkerülve belekarolt Joe-ba.

Meg kell próbálnia a maga oldalára állítani, megmutatnia neki az összes csodálatos dolgot, amit tenni akar ezért a helyért.

– Ő a tulajdonos fia – közölte Sammel mosolyogva. – Mosolyogjon, Joe, ez remek reklám a boltnak.

Joe fél kezét felemelve eltakarta az arcát, mintha csak egy A listás celebritás volna, aki próbálja elkerülni a paparazzókat. Volt valami ebben a mozdulatban, ami arra késztette Clarát, hogy egy kicsit ugrassa miatta. A férfi annyira komolynak tűnt, mintha csak elfelejtette volna, hogyan kell kikapcsolódni. Eszébe jutott az emeleten látott fotó, a férfi fiatalabb változata, a könnyed tartás, mint akinek nincs semmi gondja. Hová lett az a férfi?

– Ó, ugyan már, Joe, hadd lássák az olvasók azt az erős állat, azt az acélos tekintetet – mondta, és a haját igazgatva mosolygott, amint elcsattant a fényképezőgép gombja. – Mivel azt akarjuk, hogy mindnyájan itt legyenek a nagy eseményen.

– Miféle nagy eseményen? – kérdezte Joe. – Ez újdonság nekem.

– Az új vállalkozásunk beindításán – mondta Clara, komolyan nézve rá, majd Samhez fordult. – Hatalmas dolog lesz. Igazi elrugaszkodás nekünk. Exkluzív interjút fogok adni magának. Okvetlenül tegye bele a cikkbe, azt akarjuk, hogy mindenki tudjon róla, és jöjjön el. Négy nap múlva lesz.

– De… mi a… – Joe szája kinyílt, majd becsukódott, miközben Clara továbbra is belemosolygott a fényképezőgépbe.

Sam felpillantott rájuk.

– Most csak Clara, ha lehet – mondta, izzó tekintetet vetve rá.

– A pult mögött szeretné, vagy itt elöl? – kérdezte mézédesen Clara, amint Joe elviharzott. A nő nézte, amint kimegy, és alig tudta elfojtani a nevetését. Általában nem volt ilyen provokatív, de Joe-ban volt valami, ami miatt szerette volna felbosszantani a férfit. A törekvése, hogy túlságosan is komolyan vegye az életet, emlékeztette valakire, és ez nem volt kellemes gondolat. Pontosan tudta, milyen volt ennek az embernek lenni, és tudta, mennyire csodálatos volt ezt elengednie.

15. fejezet

MAJD VISSZAJÖN, AMIKOR ZÁR A BOLT. El sem akarta hinni, hogy a nő képes volt azt javasolni, hagyják nyitva a rolót. Mi jöhet még? Hagyják nyitva a kasszát, és nézzék, ahogy az egész környék elsétál az anyja pénzével? Tényleg egy felelőtlen hippi ez a nő. Az igaz, tele volt a bolt, de Roznak valószínűleg igaza van: ez csak egy fellobbanás, kíváncsiságból jönnek az emberek, és hamar elmúlik majd az újdonság varázsa.

Ő pedig jól tette, hogy itt maradt. Ezt a nőt túlságosan is lefoglalja, hogy azzal a fotóssal enyelegjen, nem juthat rá ideje, hogy a boltot vezesse. Még most is elfogja a méreg, ha arra gondol, milyen tekintetet vetett rá. Különben is, minek fotóztatta magát? És még őt is megpróbálta belerángatni egy képbe. Mit szóltak volna a főnökei, ha meglátják? A határidőnaplója szerint aznap délelőtt találkozón vett részt egy ügyféllel. Már csak az kellene, hogy egy helyi lapban megjelent cikk lebuktassa.

Az egész napot a telefonján lógva töltötte, egyfolytában ingázva az e-mailek és a hívások között, amint a londoni teamjével átmentek a legutóbbi fúzió apróbb részletein. Az egyik munkatárs eltűnt az előző nap, és nem vette fel a telefonját. Tom ki akarta rúgni. Joe húsz percet töltött azzal, hogy megmentse a fickót, aki gyakorlatilag az irodában élt, és hajnalonta még válaszolt az e-mailekre.

Visszatért a fejfájása, most elöl, a szeme mögött. Joe megmasszírozta a halántékát. Elfeledkezett róla, hogy nincs kávézó a faluban – nem mintha ő járt volna abba az étterembe, a Bertie’sbe, amely mindig tömve volt, és túlságosan lassú volt a kiszolgálás, mivel a tulajdonos állandóan megállt az asztaloknál, és mindenkitől megkérdezte, hogy telt a napja.

Beült a kocsijába, továbbra is telefonálgatva, és elindult a legközelebbi város és a legközelebbi Starbucks felé. Idáig még legalább félig-meddig elér a civilizáció, gondolta, amint fizetett a parkolóban, és elsétált egy nő mellett, aki újságot olvasott, majd egy pár mellett, akik egy padon smároltak.

Te jó ég, értesítenie kell Gemmát. A múlt héten ismerkedett meg vele, miután üzentek egymásnak a Tinderen. Nem volt vele semmi gond, csinos volt, és azt tervezték, hogy ma este találkoznak egy italra munka után. Bepötyögött neki egy üzenetet, és elküldte. Tudta, hogy többet nem fogja látni a nőt. Ellenőrizte a fiókját: hat új találat. Röviden megnézte a képüket. Amint egyikről a másikra lapozott, mintha egy személlyé olvadtak volna. Egy üzleti öltözéket viselő, makulátlan arcbőrű, harmincas nővé. Olyan sok nő volt Londonban, olyan sok randira mehetett. De már maga sem volt biztos benne, hogy valójában kit keres. Mikor áll meg az ember, és mondja magának, lássuk, ez hogy alakul? Ismét lapozott.

Mikor visszatért a kocsmába, lezuhanyozott, a fejét kényelmetlen szögben tartva megmosta a haját, és tiszta inget meg nadrágot vett fel. Letette az öltönye zakóját meg a nyakkendőt, és egy Ralph Lauren kasmírpulóvert vett fel meg egy pár Grenson hasítottbőr-cipőt. Egy hajszálnyit jobban érezte magát. Bekapta a napi második tablettáját, és elindult, szorosabbra vonva a sálját. Meglepte, milyen csípős az idő.

Clara már becsukta a boltot, de a rolók még nem lettek leengedve, és az űr témájú kirakat villogása messziről látható volt. Mint egy nagy neonnyíl a lehetséges betörőknek. Joe meglátott egy copfos kislányt, aki az apja kezét fogva a csillagos hátteret bámulta. Megpróbálta ő is olyan szemmel nézni, mintha kisgyerek volna. Kénytelen volt elismerni, hogy nagyon hatásos. De felelőtlen… Megrázta a fejét, és felkészült, hogy ismét beszéljen Clarával a rolókról, amikor azok zörögve leszaladtak.

Joe éppen akkor lépett be a folyosóra, amikor a nő a boltba vezető ajtót zárta be.

– Ó, maga az – mondta, a melléhez emelt kézzel.

– Örülnöm kéne, hogy nem markol egy lófejet? – kérdezte a férfi. Magát is meglepte, amint kibukott belőle.

A nő arcán egy pillanatra a meglepetés parányi szikrája villant fel, aztán rámosolygott a férfira, aki úgy érezte, megenyhül benne valami. Clara leült a legalsó lépcsőre, és elkezdte felhúzni a túrabakancsát.

– Beszélni akartam magával – jelentette ki Joe.

A nő felpillantott, és némi védekező éllel válaszolt.

– Nézze, lehúztam a rolókat. Csak egy kicsit maradt nyitva, hogy a gyerekek láthassák a kirakatot az iskolából hazafelé menet.

– Nem a rolókról van szó – sajnálom, igaza volt, tényleg jól nézett ki. Hanem a…

– Hosszú nap volt – állt fel Clara, és belebújt a kabátjába. – Muszáj sétálnom egyet, mielőtt túl sötét és hideg lesz. Úgyhogy ha beszélgetni akar, akkor jöjjön velem.

Joe nem volt hozzászokva, hogy félbeszakítsák egy mondat közepén. És nem volt hozzászokva a gyalogláshoz sem.

– Nem tudna… – Ám Clara csak türelmetlenül csettintett a nyelvével, úgyhogy Joe végül megadta magát. – Rendben.

Odament a lépcső alatti szekrényhez, és előhúzott egy télikabátot.

– Tartok itt pár dolgot, a látogatásaimra. Régi ruhákat.

A kabát az előző szezonból való Canada Goose parka volt. A férfi kivette a zsebéből a telefonját meg a kulcsait, és lerakta őket a lépcsőre, hogy áttegye a kabátba.

– Akkor jön?

A nő lila kötött sapkát viselt; hosszú szőke haja a hátára hullott alóla. Kisétált, ott hagyva a férfit a szinte teljesen sötét folyosón.

Joe követte, menet közben bújtatva a karját a kabát ujjába.

– A jó francba – motyogta, amint látta, hogy a nő befordul egy mellékutcába. Mit akar ilyen sürgősen megnézni? Elindult utána.

A nő háttal állt Joe-nak, egy léckapunak támaszkodva, és kinézett egy felszántott földre. Egyenesen futottak a sorok, és zavaros esővíz gyűlt össze a köztük húzódó barázdákban.

– Szóval a bolt – szólalt meg a férfi, és belekezdett volna a beszédbe, amit előkészített és gyakorolt, Londonból idejövet.

– Hát nem csodálatos? Az ember el is feledkezik róla, hogy a közelben házak is vannak – mondta Clara, gyönyörködve a mérföldekre nyújtózó táj zavartalan látványában.

A férfi odaállt mellé a kapuhoz. A szél felborzolta a haját, a lábával topogott, hogy átmelegedjen. Már elfelejtette, milyen hirtelen megy át a falu a földekbe, amelyen túl erdők sötétlenek. Kisfiúként órákat töltött a terület felfedezésével. Az erdőben játszott az iskolatársaival, wigwamokat építettek, a folyókra gátat. Biciklivel leereszkedett az árnyas lejtőkön, és kifarolt a sárban a BMX-ével. Aztán hirtelen abbamaradt az egész. Tinédzserkorában már a vizsgáira készült, vagy az apját látogatta meg Londonban a hétvégeken. Nem volt kedve visszatérni az isten háta mögé, túlságosan elfoglalt volt a frissítő sétákhoz, amelyekről az anyja úgy áradozott. Az ember azt hihetné, felfedezte a világ nyolcadik csodáját, úgy beszélt az erdőkről.

– Igen – helyeselt Clarának, mivel szerette volna visszatéríteni a megkezdett témához. – Tehát a bolt. Az mind nagyon szép, hogy maga besétál, és átveszi az irányítást, de… Figyel rám?

– Elnézést. – Ahogy Clara megfordult, a lemenő nap rózsaszínre festette a bőrét. – De olyan tökéletes ez az este. Jó kint lenni a szabadban.

Aztán hozzátette bizonytalan hangon, amely megcáfolta a szavait:

– Figyelek. Mehetünk?

Azzal elindult egy csapáson, amely a szántóföld mellett vezetett.

Joe érezte, hogy a magabiztossága egyre fogy, amint a nő mellett lépkedett. Kikerült egy pocsolyát, amelyben majdnem elmerült a hasítottbőr-cipője.

– Muszáj lesz bejönnöm, és leltárba vennem a dolgokat, tudja.

Egy foltot kezdett törölgetni a kabátujján, amint Clara ismét megállt, hogy megcsodálja a kilátást. Mit művel ez a nő? Hogy képes valaki így ténferegni? Kinek van arra ideje, hogy így elszöszmötöljön, virágokat szagolgasson és sóhajtozzon, amikor átkel egy kőfalon a mezőre?

– Tovább maradok, rendbe teszem a könyvelést, hogy lássam, mi a helyzet a bevételek és kiadások terén. – A nőre meredt, hogy lássa a reakcióját. Ezzel vajon keresztülhúzta a számításait? – Aztán keresek egy vevőt.

Egy pillanatig várt; mikor a nő nem felelt, nyitotta a száját, hogy folytassa.

– Ezt akarná az anyja? Eladni? – kérdezte Clara halkan.

A férfi mérges lett. Valami abban, ahogy Clara mondta, mintha azt sugallta volna, hogy ő nem ismeri a saját anyját.

– Nos, ő elment, és be akarta zárni. Szerintem nagyon hálás lesz, ha egy kis pénzt tudok csinálni a boltból.

Belelépett egy pocsolyába. A hideg vízben elmerült a lába, elázott a zoknija, és csupa sár lett a cipője meg a nadrágszára alja.

– Minden rendben? – kérdezte Clara azon a bosszantó ábrándos hangon, mintha csak nem látná, mi történt vele.

– Igen! – csattant fel Joe.

Clara válla vont.

– Nekem úgy tűnt, az anyját nem foglalkoztatta annyira a dolgok anyagi oldala. Inkább az, hogy senki sem jött be többé a boltba, ez pedig megváltozott – jelentette ki Clara.

Tudta. Megpróbálja lebeszélni őt arról, hogy vevőt keressen. Megvannak a saját tervei a bolttal kapcsolatban.

– És ha továbbra is jönnek az emberek, akkor a bolt megint pénzt termel.

A férfi gúnyosan válaszolta:

– Mi, ezt a nem egészen egy hét alatt termelt profit alapján állapította meg?

Clara felvonta, aztán leengedte a vállát. Vajon miben sántikál? Lehet, hogy ez a közömbös hozzáállás valamiféle taktika?

– Szóval bejövök, és elkezdek végigmenni a dolgokon. Nap közben a lakásban lesz a bázisom, olyan helyre van szükségem, ahol van WiFi, úgyhogy…

Clara ismét megállt, karjával egy kerítés tetején támaszkodva. Megfordult, és a férfira nézett, mire Joe-nak elhalt a hangja.

– Tudom, hogy beszélgetni akar, de nem tudna pár pillanatig csendben maradni? Lazítson, nézze ezt jól meg – mondta Clara, félkörívben maga elé mutatva.

Joe bólintott, azon tűnődve, vajon miben mesterkedik a nő. Ez valami hatalmi harc? Valóban egyszerűen érdekli a tájkép, vagy csak az időt húzza? Összehúzott szemmel nézte Clarát, aki ismét a kerítés felé fordult, állát a karjára támasztotta, és behunyta a szemét, amint a nap lebukott a fák vonala mögé. Még sosem látott ilyen hosszú szempillát. A nőnek olyan hosszú szempillája volt, mint egy porcelánbabának, és szinte sugárzóan világos bőre. Az esti fény meglágyította a vonásait. Joe szinte megfeledkezett róla, ki is ez a nő, és hogy miért kell megőriznie a gyanakvását vele szemben.

– Ha nem beszélgetünk, nem mehetnénk vissza? – javasolta. – Most, hogy már kezd besötétedni…

Clara aprót sóhajtott, mintha csak Joe valahogy megtörte volna a pillanat varázsát. A férfi nem bánta. Véget akart vetni a dolognak. A nő feleolyan gyorsan lépkedett, mint ő. Jézusom, gondolta Joe, mire visszaérnek, leszáll az este. Neki elintéznivalói vannak. Ennek ellenére nem akarta csak úgy itt hagyni a nőt.

– Milyen csodás naplemente – szólalt meg Clara, a láthatár széléig nyújtózó földek felé intve.

Most a férfin volt a sor, hogy felsóhajtson, méghozzá jó hangosan. A nő úgy kezelte, mintha ő csukott szemmel sétált volna egész idő alatt.

– Aha. Remek – felelte. Arra bámult, amerre a nő ujja mutatott, és egy pillanatra elismerte, hogy igaza van; tényleg elég szép volt. A felszántott föld nyílegyenes vonalakban nyújtózott mérföldeken át, utána szántóföldek tarka patchwork mintája következett, majd a hatalmas, füstös rózsaszín égalja, amely feloldódott a kékben. Nem látott ilyen naplementéket Londonban, ahol az épületek gyakran eltakarták a horizontot, és különben is, ő mindig az irodában volt, amikor a nap lement. A városban a naplemente csak a hátralévő napi munkájára emlékeztette.

Amint eszébe jutott az iroda, felgyorsult a szívverése, és gondolatai azonnal azokra a dolgokra terelődtek, amelyeket aznap függőben hagyott. Vajon a cég, amellyel tárgyaltak, kapcsolatba lépett-e a teamjével? Az utolsó ajánlatuk nem volt elég magas. Joe tudta, hogy esetleg közbe kell lépnie, és nyomást gyakorolni rájuk egy adott ponton. A keze automatikusan a zsebe felé nyúlt. Tájékoztatást kér Pamtől. Tudni akarja, hogy Tom észrevette-e a távollétét; nem szerette volna, ha megkavarja a dolgokat. A legkevésbé sem hiányzott neki, hogy a teamből valaki fusson Karenhez.

Megveregette a zsebét: üres volt.

Clara elfordult a kerítéstől, és elsétált a férfi mellett, amint az kifordította a zsebeit, mintha csak a telefonja hirtelen elővarázsolódhatna a bélésből.

Hátralépett, oda se nézve, és pont egy tehénlepénybe toccsant az a cipője, amelyik az előbb nem lett vizes. Annyira csak arra figyelt, hogy nem találja a telefonját, hogy nem is vette észre a szennyeződést a hasított bőrön.

– Hol a… – mormolta. A fejfájás, amelyet nem észlelt a séta alatt, most visszatért – lüktetett a halántéka. Teljesen értelmetlenül megtapogatta újra a zsebét.

Clara pár lépéssel távolabb állt, a falu háttere előtt.

– Keres valamit? – kérdezte a férfitől. Fura volt az arckifejezése, amint kis mosollyal a kabátzsebébe dugta a kezét, a férfi válaszára várva.

– A telefonomat. Azt hittem, beletettem ebbe a kabátba, de…

Most a nadrágzsebét veregette meg; minden sikertelen próbálkozástól egyre gyorsabban vert a szíve.

Te jó ég, ha nem találja meg, vissza kell mennie az irodába! Az egész élete rajta van azon a telefonon. Pár órán belül egy konferenciahívása lesz, és az összes kapcsolat a telefonban van. Miért nem írta őket le?

– Ott van a bolt melletti folyosón – közölte vele vidáman a nő. – A lépcsőn. Ott hagyta, a kulcsaival.

– Micsoda? – felpillantott, amint Clara szavai eljutottak hozzá a gondolatai ködén át. Megfeszült az állkapcsa. – Miért nem szólt?

– Úgy gondoltam, talán kellemes lenne, ha nem volna magánál. Úgy tűnik, eléggé hozzá van nőve.

Azzal elindult a falu felé, az ostoba suhogós szőke haja meg ott hintázott mögötte.

Joe követte, kissé botladozva az egyenetlen talajon. A lába most már teljesen átázott, és valószínűleg tönkrement a nadrágja.

– Fogalma sincs, hogy esetleg milyen bajt csinált. Nekem állandóan elérhetőnek kell lennem. Ennek az ügyletnek többmilliárdos a tétje, többmilliárdos.

A nő megállt, de nem fordult hátra.

– Maga persze hancúrozhat a szabadban, nézegetheti a naplementét meg az állatokat. „Ó, ott egy szarvas, ott egy virág, ott egy naplemente” – kiáltotta, magas női hangot imitálva, határozottan német akcentussal. – De közülünk némelyeknek munkába kell járni, dolgozni kell. Különben is, ez az egész valószínűleg csak egy színjáték; tudom, hogy ez csak valami hosszú távú terv része.

Clara szembefordult vele, az orrát húzva a kifejezés hallatán.

– Hosszú távú terv? – ismételte. – Most nem a Canary Wharfon vagyunk, Joe.

– Igen, egy hosszú távú terv – ismételte Joe, a nő felé lépve. – Maga valahogy eldöntötte, hogy az anyám sebezhető. Ő elutazik Spanyolországba, praktikus módon üresen hagyva a boltját meg a lakását, épp amikor – voilà, maga megjelenik a semmiből, a sok jó szándékával. – Kezével idézőjelet mutatott. – Meg azzal az ó-hadd-ragasszak-csak-egy-világító-csillagot-rá hozzáállásával, mintha csak egy szerencsés, véletlen egybeesés volna az egész…

Tudta, hogy paranoiásnak tűnik, de nem volt képes leállítani magát. A szíve még mindig hevesen vert, a tenyere izzadt.

Clara kinyitotta, aztán becsukta a száját.

– Ez valóban véletlen egybeesés volt – mondta nyomatékosan. – Miért akarnám, hogy Louisa elmenjen? Ez a bolt nem kifejezetten a Harrods.

Minden mondattal egyre nőtt az önbizalma, és ahogy beszélt, kipirult az arca.

– Ó, remek! Szólja csak le ezt a helyet, végül is ez csak az anyám megélhetése – vágott közbe a férfi, mivel nem akarta hallani a nő szánalmas kifogásait.

– Tudom, hogy az, és csak segíteni próbálok. Tenni valami jót – az utolsó szónál elidőzött. Lila sapkája alól kiszabadult egy hajfürt, és az arca előtt libegett. Clara egy gyors kézmozdulattal visszadugta.

– És magának persze nincs benne semmi haszon, ó, dehogy – folytatta Joe, gúnytól csepegő hangon. – Csak kedves akar lenni valakihez, akit még sosem látott, és akiről az égvilágon semmit nem tud.

– Kedveltem – mondta Clara halkabban, és elernyedt az ökölbe szorított keze. Egy pillanatig Joe azt hitte, hogy a nő talán elsírja magát. Nem olyan típusnak tűnt, de nem lehetett teljesen biztos benne. Egy kicsit megenyhült a hangja.

– Én is kedvelem – jelentette ki lassan. – Éppen ezért akarom tudni, mit keres maga itt, és miben mesterkedik.

– Nézze, Joe, én nem tudom, mi történt a maga életében, amitől ilyen gyanakvó lett, de ahonnan én jövök, ott megbízunk egymásban.

A férfi ismét a szavába vágott.

– A tündérek és manók földjén? Ahol mindnyájan ugrabugrálnak, dalolászva a szélben, és közben unikornisok úsznak keresztül az égen a szivárványon át?

A nő egy pillanatra nem tudott megszólalni. Nézte, ahogy a férfi egyik lábáról a másikra ugrál.

– Ami azt illeti, Dániában.

A férfi ostobán érezte magát. Megmerevedett, és vett egy mély lélegzetet.

– Nos, nem tudom, miért nem ott olyan mesésen KEDVES valakihez.

Úgy gondolta, itt akár abba is hagyhatja, és egy bólintással elment a nő mellett, igyekezve nem elcsúszni a sárral átitatott cipőjében. Egyre gyorsabban lépkedett, meglepődve, hogy izzadságcseppek ütöttek ki a haja tövénél a homlokán. Ennyire rossz kondícióban van? Szerencsére a nő olyan lassan sétálgat, hogy ő még időben visszaérhet a boltba, megkeresheti a telefonját, elküldhet egy e-mailt, és már el is tűnhet a nő útjából, mielőtt az kiérne a mezőről.

Kedves, gondolta magában gúnyosan. Felidézte a nő arckifejezését, amikor megvádolta. A szomorú tekintetet, a kissé sóvárgó arckifejezést. Egy kurta pillanatig arra gondolt, talán a nő igazat mond. Aztán kihúzta magát, és csörtetett tovább. Nem, az ösztöne biztosan nem csal; senki nem lehet ennyire kedves.

16. fejezet

– HURRÁ, ELJÖTTÉL! – mondta Lauren, ajtót nyitva. – Rory már ágyban van, Patrick pedig későig dolgozik, úgyhogy…

Meglengette a borosüveget, amely addig az oldala mellett rejtőzött.

Clara még alig lépte át a küszöböt, amikor már belekezdett.

– Igazi rend kusse – jelentette ki, amint lekapta a fejéről a lila sapkát, és lehajolt, hogy kifűzze a bakancsát. – Igazi, eltéveszthetetlen rend kusse.

– Azta, azta, hé, ki az a micsoda? Ez nem az a nagyon csúnya szó? Amit kizárólag csak vészhelyzetben használ az ember? Nem azt jelenti, hogy…

Lauren suttogva mondta a fordítását, eléggé obszcén mimikával kísérve.

Clara bólintott.

– Ez vészhelyzet. És ő egy tökéletes kusse, aki azt képzeli, arra utazom, hogy ellopjam az anyja boltját, és elvegyem a lakását, és elraboljam a pénzét meg az aranyát, és… – követte Laurent a konyhába, és elfogadott tőle egy pohár bort, amivel rögtön hadonászni kezdett – és valószínűleg ellopjam az állatait, és… és…

– És vegyél levegőt – nevetett Lauren. – Figyelj, ne ébresszük fel Roryt ezzel a dilis dán kitöréseddel; menjünk át a verandára.

Clara háta mögé mutatott, és felkapott pár takarót menet közben.

Lauren elhelyezkedett egy megviselt kanapén, egy plédet dobott a lábára, és intett Clarának, hogy csatlakozzon hozzá. Befészkeltek a kockás takarók alá. Clara kezében imbolygott a borospohár, amint rákezdte.

– Azt képzeli, hogy én egy ilyen… mi is az a szó… egy… kunstner vagyok.

– Jézusom, te nőszemély, de csúnya szád van – kezdett kuncogni Lauren, kissé rázkódva Clara balján.

– Nem, tudod, aki trükközik… – hadonászott Clara a borával, aztán szinte rikkantotta, amint eszébe jutott a fordítás – SZÉLHÁMOS. Azt hiszi, hogy van valami ördögi tervem, amikor valójában csak úgy gondoltam, hogy jó volna jót tenni.

Az utolsó néhány szót nyomatékosabban ejtette, aztán mikor végzett, mélyebben belesüppedt a kanapéba, és mint aki minden dühét kiadta, a párnákra hanyatlott.

– Nos – kortyolt bele a borába Lauren – örülök, hogy ezt tisztáztuk.

Oldalpillantást vetve Clarára, megkérdezte:

– Szóval, kiről is beszélünk, és pontosan mi is történt?

Megremegett a szája, mintha egy mosolyt próbálna elfojtani. Ettől Clara is végre kicsit ellazult. A fejét a párnákra hajtva kijelentette:

– Csak igyuk a borunkat, üldögéljünk, és nézzük az éjszakai eget – mondta, amint észrevette, hogy a veranda üvegén át látni az egész csillagos égboltot.

– Gyönyörű – lehelte. Érezte, ahogy a bor felmelegíti belülről, és a teste ellazul, ahogy a csillagokat nézi. Egy csillag húzott át az égbolton, mintha csak direkt azért küldték volna, hogy őt felvidítsa.

– Jól van – tapsolt Lauren, és előrehajolt, hogy újratöltse Clara poharát. – Ennyi elég a csillagokból! Hallani akarom a rövid változatot, méghozzá azonnal.

– Rendben – válaszolt Clara, és belekortyolt a borba. – A nap végén Joe odajött a boltba, és lényegében megvádolt azzal, hogy azért akarok a faluban maradni, hogy az anyját megfosszam a megélhetésétől.

– Ezt mondta? – kérdezte Lauren, és leesett az álla.

Clara végiggondolta a beszélgetésüket.

– Alapjában véve, igen.

– Azta! – mondta Lauren, és mohón ivott egy kortyot. – Ez rettenetes.

Clara elkeseredetten bólintott.

– És mit akarsz csinálni? – kérdezte Lauren.

– Gondolom, el kellene mennem innen – sóhajtott Clara. – Ezt akarja.

– De te is ezt akarod?

Clara a bolttal kapcsolatos terveire gondolt, és megrázta a fejét.

– Nem. Én maradni akarok. Nem örökre, de elég hosszú időre, hogy megváltoztassam a dolgokat.

– Akkor maradnod kellene. Ne hagyd, hogy elüldözzön innen! Louisa megbízott vele, hogy vigyázz a dolgaira, és pontosan ezt teszed. Méghozzá csodásan, hadd tegyem hozzá – jelentette ki Lauren, Clara karjára téve a kezét.

Clara önkéntelenül is elmosolyodott.

– Szóval mit csináljak Joe-val?

Sietve beleivott a borába. Csak ahogy elképzelte a férfi arcát, már attól innia kellett.

– Nos, már fejbe vágtad, és kiütötted.

Clara meglepetten pillantott rá.

Lauren vállat vont.

– Ez egy kis falu. Itt gyorsan terjednek a hírek.

– Gavin elmondta neked.

Lauren ivott még egy kortyot.

– Aha. De mennyire, hogy elmondta! Jut eszembe, tetszett nekem az a rész a karácsonyfaégőkkel. Szóval a következő akciód lehetne esetleg, hogy… kórházba juttatod?

– Lauren – válaszolt panaszosan Clara. – Komolyan kérdem. Szükségem van a segítségedre.

Lauren komoly arckifejezéssel bólintott.

– Igazad van. Elnézést. Segítek neked. Na, jó – szólalt meg egy pillanatnyi gondolkodás után. – Tisztázhatnád ezt a dolgot most azonnal vele. A lakásban esetleg?

– Nincs a lakásban. A kocsmában lakik.

Lauren a homlokát ráncolva mondta:

– A kocsmában, miközben te a lakásban laksz, ahol két hálószoba van. Fura.

– Nem volt hajlandó ott maradni – ismerte el Clara. – Éppen akkor töröltem képen egy ló fejével.

– Érthető. Na, jó, felejtsük el ezt az ötletet, találjunk ki valami okosabbat. – Pár másodperc múlva Lauren szálegyenesen kihúzta magát, kiloccsantva pár csepp a bort a takaróra. – Ó, megvan!

– Tényleg? – kérdezte Clara, a bort törölgetve.

Lauren ránézett, és buzgón bólogatott.

– Épp ellenkezőleg kellene játszanod. Egyáltalán ne vitatkozz vele. Állítsd magad mellé! Hadd lássa a saját szemével, hogy nem valami súlyos, sötét okból vagy ott. Bűvöld el! Csavard el a fejét! – mondta nyomatékosan.

– A fejét?

– Udvarolj neki! Csábítsd el!

– Ugyan hogyan? Tökéletesen meg van győződve róla, hogy épp most akarok meglépni a bevétellel.

– Vedd rá, hogy beköltözzön, és mutasd meg neki, hogy a jó oldalon állsz, nem a sötéten.

– Azt hiszem, megpróbálhatom… – forgatta a kezében Clara a borospoharat. – Csak éppen nem vagyok benne biztos, hogy oda akarna költözni, abban pedig végképp nem, hogy kedves és megértő is tud lenni.

Lauren bólintott.

– Louisa mondta nekem, hogy egy kicsit megkeményedett. Mindig dolgozik, mindig mozgásban van, sosem lazít.

Beszéd közben hirtelen kigyúlt a tekintete, és belemelegedve a témába kijelentette:

– Ó, ez még JOBB! Figyelj! Azt kell vele megértetned, hogy az élet nem csak a City ügyleteiről szól, meg a stresszről, profitról meg a pénzről. Te odavagy ezért a hygge dologért, igaz?

Úgy ejtette: hjúgggee.

– Átalakítottad a boltot meg a lakást; Gavin szerint úgy néz ki, mint egy lakásátalakítós magazin középső oldala…

Elhallgatott, és biztatóan nézett Clarára. Ő bólintott. Nem tudta, mire akar a másik kilyukadni.

– Nos, hát alakítsd át őt is! Hyggézd meg! A bolttal meg a lakással már csodákat műveltél, úgyhogy csak képzeld el, mit érhetsz el egy valódi, élő személlyel!

Clara a fejét rázta.

– Nem, nem! Ez lehetetlen. Az ember nem hyggézhet meg valakit, aki nem akarja.

Tudta, hogy ilyen szó nem létezik, de Lauren úgysem tudja.

– Hát ne mondd meg neki! – Csapott a homlokára Lauren. – Csak kezdd el megváltoztatni, ellazítani, meglágyítani, megmutatni neki a hygge életet.

Csillogó tekintettel magyarázott, a borból pedig már több volt a takarón, mint a poharában.

Clara ismét tiltakozni akart, de aztán elgondolkodott rajta. Az biztos, hogy nagyon stresszes a férfi. Ő is tudta, milyen az. Visszaemlékezett arra az időre a múltjában, amikor változtatnia kellett. Amikor dizájner kosztümöket meg égig érő sarkú cipőket hordott, amelyek feltörték a lábát, amint a márványpadlókon keresztül kopogott bennük. Egy újabb értekezlet, amin részt kell vennie, egy konferenciahívás, amire oda kell érnie, egy újabb ügyfél, akit fel kell hívnia. Emlékszik a szorongásra, amint megnyomta a gombot a liftben a lakásához, és úgy érezte, az acéldoboz összezárul körülötte. Emlékszik a félelemre, hogy nem elég jó, a rengeteg munka, a hosszú munkaidő ellenére sem. De Joe most nem a kellős közepén tart mindennek? Hogy nem képes elfogadni egy változást? Képes valóban megmutatni neki, hogy van más mód is?

– Na jó, nyissunk ki egy új üveget, és készítsünk részletesebb tervet – mondta Lauren, és pohárral a kezében kitántorgott a télikertből. – Hozom Rory festőállványát. Ez az ügy kezd komollyá válni.

Pár órával később, amint Clara hazafelé lebegett, különböző gondolatok keringtek bor áztatta elméjében. Tudta, hogy van még valami dolga, mielőtt felkeresné Joe-t. Bement a lakásba, figyelmen kívül hagyva Lady CaCa üdvözlését: „ÖRÜLÖK, HOGY LÁTLAK, HOGY LÁTLAK, ÖRÜLÖK, SEGGFEJ”, és elkezdte összeszedni különböző szekrényekből, amire szüksége volt. Első fázis: tegye Joe szobáját szuper hygge kinézetűvé.

Nekilátott átalakítani a helyet. Takarított és rendezkedett Joe szobájában, hogy valóságos zen menedék váljon belőle. Kisimította a friss ágyneműt a dupla ágyon, felverte a párnákat, műszőrme takarót terített a paplan fölé, és egy forró vizes palackot csempészett az ágyba. Megállt, hogy igyon egyet, de tudta, hogy még nem végzett. Báránybőr szőnyeget helyezett a régi viktoriánus kandalló elé, és kisöpörte a tűzteret, majd különböző méretű gyertyákat helyezett el benne. Ivott még pár korty bort, aztán nekiállt kifényesíteni minden felületet. A méhviasz illata megtöltötte a levegőt. Bizonytalanul áttántorgott a szobán, behúzta a sötétszürke függönyt, aztán hozott két lámpát a saját szobájából. Az egyiket az ablak melletti sarokban álló, ütött-kopott, cseresznyeszínű bőr karosszék mellé tette, a másikat az ágyhoz. Könyveket halmozott fel az éjjeliszekrényen, főleg verseket, aztán hátralépett, hogy megcsodálja a munkája eredményét. A szoba kész volt. Kezdődhet a hogyan éljünk hygge módra hadművelet. Már csak az alany hiányzott.

A mámoros köd továbbra is segítségére volt, amint egyenesen a kocsmába ment, és tele energiával megérkezett az ivó ajtajához. Lila sapkájában, és a félregombolt kabátban egy pillanatra mintha visszarepült volna ahhoz az első estéhez, amikor Louisát látta ilyen pompában megérkezni. Úgy érezte, mintha az asszonyt képviselné.

– Clara! – kiáltotta Gavin a pult mögül, széles mosollyal, amint egy korsó sört csapolt.

A nő bizonytalanul odabotorkált, útközben beleütközve egy alacsony ülőkébe, meg egy vendégbe.

– Ó, bocs, sajnálom.

– Ünnepelni jöttél?

Clara kérdő tekintetet vetett rá.

– A kirakatot – nevetett a férfi. – Nagy diadal. A gyerekek máris azt találgatják, mit csinálsz majd legközelebb.

A mai kirakat mintha többhavi távolságban lett volna.

– Hát persze, a kirakat – mondta Clara pislogva.

Gavin elengedte a sörcsapot, és a nőhöz hajolt.

– Minden rendben?

Clara bólintott, kissé ködös tekintettel.

– Minden rendben – felelte, és arra gondolt, vajon tisztán beszél-e. – Csakk azér’ jöttem, hogy Joe-val beszéljek.

– Várj – mondta Gavin, közelebb lépve a pult mellett. – Elfelejtettem. Küldtem egy képet a kirakatról Louisának. Imádta. Azt írta: „Nem látok mást, csak mosolygó gyerekeket, amitől ujjongtam. Ezen kívül nincs olyan szó, hogy KE.”

– Ó, ez a vége nekem szólt – mondta zavartan köhintve.

Luisa üzenete volt az a lökés, amire Clarának szüksége volt. Az elhatározása egyre erősödött, amint megkerülte a pultot, és elindult fölfelé a keskeny lépcsőn. Itt akart maradni a faluban, és ehhez az kellett, hogy a dolgok rendben legyenek közte és Joe között. Elhaladt a tiltott ajtó előtt – egy pillanatra tétovázva megállt. Bekukkanthatna, mielőtt bemegy Joe-hoz.

Valami zajt hallott maga mögött, és hirtelen megjelent Gavin feje a lépcső alján.

– Az övé egyenesen előre van – mondta hangosan. – Ahol te is voltál. Az egyetlen szobámban – tette hozzá, és nézte, amint Clara továbbmegy.

– Igen, hát persze – szökkent odébb Clara, mintha forró vassal bökték volna meg.

Ökölbe szorított keze tétovázott az ajtó fölött. Most már nincs visszaút. Bentről hallotta Joe hangját. Van nála valaki? Csend. Talán egy kicsit részegebb, mint gondolta.

Kopogott. Semmi válasz. Ismét kopogott, tudván, ha most nem teszi meg, később már nem lesz hozzá mersze.

Az ajtó hirtelen szélesre tárult, és Clara, aki eddig teljes súlyával az ajtónak támaszkodott, szinte beesett a szobába.

– Maga az – szólalt meg Joe, hátralépve, amint a nő berobbant. Nem kétséges, attól tartott, azért jött a nő, hogy fejbe vágja valami fából készült tárggyal. Clara felegyenesedett, és mindkét kezét feltartotta, megjátszott megadással, mintha csak bizonyítani akarná, hogy nem hozott magával valami különösen éles vagy súlyos játékot, hogy leüsse vele.

Lihegve szólalt meg.

– El kellett jönnöm. Hogy bocsánatot kérjek.

– Mi van?

– Azért jöttem – ismételte meg Clara, már nem lihegve –, hogy megmondjam, sajnálom.

A férfi már nyitotta a száját, ugrásra készen. Amint meghallotta Clara szavait, becsukta. Aztán megint kinyitotta.

– Ó!

Kezével beletúrt a hajába. Furán néz ki, vette észre a nő hirtelen. Vasalt ing volt rajta, merev gallérral, a nyakkendője szögegyenesen állt, de a nadrágja fel volt tűrve térdig, mintha csak vízben akart volna tapicskolni. A zoknija és a sáros cipője az ágy mellett hevert.

– Clara, ez kedves magától, de én épp a kö…

A nő nem hallgatott rá. Nem figyelte, merre mutogat, csak el akarta mondani, amiért jött.

– Azt akarom kérdezni, hajlandó volna-e fontolóra venni, hogy elölről kezdjük. És odaköltözne-e a lakásba. Nem jó arra gondolnom, hogy maga itt van, míg én meg ott. Talán eldönthetjük együtt, hogy mi legyen ezután.

Figyelte Joe-t, amint hátrapillant az apró ágyra a tetőgerendák alatt, és elképzelte, ahogy szinte kétrét hajol, amikor lefekszik. A férfi mintha az ágyhoz beszélt volna. Fura volt.

– Elnézést kérek emiatt. Csak egy pillanat.

– Kérem – tette hozzá Clara. Aztán megkérdezte: – Miért akasztott egy lepedőt a falra?

Odalépett hozzá. A férfi egy fehér lepedőt erősített a mennyezethez, amely a padlóig lógott, mint a háttér egy fotóstúdióban. Talán fényképezett?

Most ismét beszélt a férfi, de valami kínaihoz hasonló nyelven. Nagyon részeg lehet, gondolta Clara. Előrehajolt, hogy elkapja a férfi tekintetét. Akkor látta meg a nyitott laptopot az ágy melletti komódon, a négyfelé osztott képernyővel. Négy férfi bámult Clarára különböző irodákból a világ körül. Konferenciahívás. A férfiak arcán értetlenség látszott.

– Ó! Heló! – integetett a képernyő felé. A négy férfi közül kettő üdvözlésre emelte a kezét, a másik kettő kővé vált arccal meredt rá.

– Jaj! – mondta a nő Joe-nak, aki teljesen elsápadt, és lázasan igyekezett őt eltávolítani a képernyő közeléből.

– Clara, csak egy pillanat… – Lehajolt a képernyőhöz. – Elnézést, csak… a takarítás a szállodában, ahol lakom.

– Ó! – Clarának lassan leesett, hogy rá gondol a férfi. – Takarítás.

Valami rejtélyes okból ekkor felvett egy akcentust, úgy mondta, amint felemelt egy vizespoharat az éjjeliszekrényről Joe mögött.

– Ja, ja, Mr. Alden, uram, ja, ja.

Skót akcentussal próbálkozott, maga sem tudta, miért.

– Akkor megyek is, ja, ja.

Meghajtotta magát a férfi felé, és odébb sétált.

Joe döbbenten nézett rá, amint Clara vállat vonva megállt az ajtó mellett, azt remélve, hogy kívül esik a kamera látószögén. A férfi megfordult, és mondott valamit kínaiul a képernyőnek, mire az egyik férfi bólintott, előrehajolt, és kikapcsolta a monitorját. Hamarosan másik kettő is elsötétedett, amíg már csak egy férfi maradt, akinek nagyon kicsi feje volt, a válla pedig olyan széles, hogy megtöltötte a képernyőt.

– Tom, majd reggel megbeszéljük. Úgy tűnik, minden egyenesben van.

Clara hallotta a kis remegést a férfi hangjában. Összekuszálta neki a dolgokat? Tom nem tűnt túl elégedettnek.

– Hol laksz?

– Egész közel Norwichhoz. Tudod, milyen itt az isten háta mögött. Errefelé nincs Hilton.

Azzal Joe felnevetett, rövid, vakkantásszerű nevetéssel. Clara még nem hallotta ezt tőle. A férfi válla teljesen megfeszült az inge alatt, a nyakán lüktettek az izmok, amint belemosolygott a képernyőbe.

Végül Tom elment, Joe pedig előrenyúlva kikapcsolta a laptopot, aztán a fejét a kezébe temetve leült az ágyra.

Clara egy szót sem szólt. Az ajkát harapdálva várt, amíg Joe fel nem pillantott rá.

– Hoppá – mondta Clara, mikor a férfi végre elkapta a tekintetét. – Szóval beszél kínaiul. Ez nagyon… ööö… elismerésre méltó.

– Maga pedig beszél… írül?

– Skótul – motyogta a nő.

Legnagyobb megkönnyebbülésére a férfi felnevetett. Ezúttal valódi volt a nevetése, mély és szívből jövő. Talán minden rendben lesz.

– Egek – mondta Joe, megdörgölve a szemét, és ismét megmerevedett, ahogy talán eszébe jutott a legutóbbi beszélgetésük aznap este. – Szóval…

Clarának meg kellett próbálnia elmagyarázni, miért jött.

– Kérem, lakjon a lakásban. Sajnálom az előbbit.

A férfira meredt, aki ránézett, fél kézzel meglazítva a nyakkendőjét. Aztán Joe mereven bólintott és felállt, hogy pár dolgot elrakjon a bőr utazótáskájába. A lány mögött benyúlt a szekrénybe, előhúzott egy sor öltönytáskát, és a karjára hajtotta.

– Rendben, jövök.

Clara kis mosollyal biccentett. A terv első része csont nélkül átment. Megfordult, és mielőtt még a férfi meggondolhatná magát, elindult a folyosón a lépcső felé.

Útközben nem beszéltek sokat. Clara a lába elé nézett, és arra ügyelt, hogy egyenes vonalban menjen, Joe-t pedig láthatóan meglepte a dolgok alakulása. Félúton elővette a telefonját, és eltakarta a mikrofont.

– Munka – jelentette be, és egy kicsit elfordult a nőtől. – Tájékoztatnom kell a teamet.

Clara bólintott. Már alig várta, hogy hazaérjen, és felhajtson egy hatalmas pohár vizet.

A kanapé szélén ülve várt, amíg a férfi befejezte a hívást a földszinti folyosón. Volt ideje, hogy meggyújtsa az összes gyertyát a férfi szobájában meg a nappaliban, és felkapcsolja a lámpákat. Kissé spiccesnek és bágyadtnak érezte magát, amint elhelyezkedett a kanapén. Már alig várta, hogy lássa a férfi reakcióját.

Joe megjelent a lakás ajtajában, és azonnal felkapcsolta a mennyezeti lámpát.

– Ó! – Clara hunyorogni kezdett, és majdnem leesett a kanapéról. Lady CaCa fel-alá kezdett masírozni a rúdján, és rikácsolt: „JÓÓÓ REGGELT, VIETNAM”, mintha csak reggel 8 óra volna. Erre még Roddy is felneszelt, aki a szennyeskosáron szunyókált.

– Lekapcsolná? – kérdezte Clara.

Hallotta, hogy a férfi felsóhajt és motyog valamit, de a szobában ismét nyugtató fényfoltok és a falon libegő árnyak látszottak.

– Elég sötét van itt – dünnyögte Joe, amint átvágott a nappalin a saját szobájához, aztán eltűnt az ajtó mögött.

Clara visszafojtott lélegzettel várt.

A férfi újra megjelent az ajtóban.

– Gyertyákat gyújtott. Rengeteget – mondta, meglepetéssel a hangjában. Vajon kellemes meglepetés volt vagy kellemetlen?

– Gondoltam, attól otthonosabb lesz. Pihentetőbb – felelt a nő.

Joe hátrapillantott a válla fölött.

– Kellemes – mondta. Láthatóan nem akarta cifrázni.

Clara elmosolyodott. Egyelőre beéri a kellemessel.

– Akkor jó – mondta. – Elnézést a korábbiért, de most már örülök, hogy itt van. – Aztán felállt és ásított. – Én most lefekszem.

– Én még fennmaradok. Tudja, e-mailek meg ilyenek… – válaszolt a férfi, nem nézve a szemébe. – De igen, ööö… köszönöm. Én is örülök.

– Akkor rendben. – A nő a saját szobájához ment. – Nos, jó éjt! – mondta. – Isten hozta itthon!

Sietve bement a szobájába, nem várva meg a férfi válaszát, és az ajtónak dőlt. Ez határozottan nehezebb lesz, mint gondolta.

Milyen csodás azt hallani, hogy mindenki a boltról beszél! Mintha csak Clara visszarepítette volna azokba az időkbe, amikor az emberek még kitérőt tettek a faluba, hogy eljöjjenek hozzánk. Annyira örülök, te pedig egy angyal vagy, hogy vigyázol rá. Köszönöm a gyönyörű fotókat, küldd őket továbbra is. Úgy érzem, mintha én is ott volnék.

Fuerteventura tökéletes lakóhelynek bizonyul. Épp most vettem ki egy, a kikötőre néző szobát. Az ember csak kiül az erkélyre, és nézheti a naplementét az ég alján. Korábban vihar volt az Atlanti-óceánon, és most hatalmas hullámok gördülnek a partra. Nagyon izgalmas figyelni őket, amint felemelkednek, aztán olyan látványosan alázuhannak a sziklasorra a kikötő bejáratánál. Elképesztő a zaj.

A sziklák megvédik az öblöt a legveszélyesebb hullámoktól, és van egy létra, egészen úgy, mint egy úszómedencében, ami a tengerbe vezet. Úgyhogy nyugodt napokon a dagálynál csak lemászok a létrafokokon, és megmártózom az óceánban. Csodálatosan frissítő. Lehet, hogy itt maradok mindörökre? Keszeget eszem, és úgy teszek, mintha festő volnék. Vagy író. Vagy éjszakai pillangó. Úgy tűnik, minden étteremben fantasztikus halételeket szolgálnak fel. Kint van egy nagy üvegezett pult, ahol bemutatják a hatalmas fogást. Mindig azt a halat választom, amelyiknek a legszomorúbb az arca, és azt remélem, ha megeszem, attól megbékél.

Mi van a kocsmával? Szerveztél azóta kvízestet? Ne vegye el a kedved, ami legutóbb történt! Teljesen igazad volt, hogy kidobtad Rozt. Túl sokat ivott, és egyáltalán nem volt igaza. Mindenki tudja, hogy I. Mária volt Anglia első királynője. Ez a Matilda teljesen kitalált személynek hangzik. Szervezd egy olyan estére, amikor Roz nem tud eljönni, hogy mindent tönkretegyen. Ha akarod, én is küldök majd néhány kérdést. Először is, kérdezd meg az emberektől, hogy hívják Simon Cowell fiát. A válasz Eric. Hát nem csodálatos? Annyira bátor! És tudtad, hogy a Kanári-szigeteket nem a madárról nevezték el, hanem a kutya latin nevéről? Na, ez majd helyre rakja Rozt.

17. fejezet

A KÖVETKEZŐ PÁR NAP VALAMI KÖDBEN TELT. Mikor Clara elindult a boltba, odapillantott Joe szobájára. Az ajtó csukva volt, úgyhogy nem tudta, a férfi bent van vagy nincs. Aztán meglátta az autóját, miközben kiszolgálta a vevőket, felnézett, és látta, amint Joe beszáll, mobilját a fülére tapasztva. Esténként Clara sütött, és fémdobozokban kóstolót hagyott neki, amikorra hazaér, meg üzeneteket, apró ajándékokat. Frusztrálta, hogy sosem tudja elcsípni, csak az ajtó halk csukódását hallja, vagy az elektromos fogkefe zümmögését, halk mormolást, mikor a férfi ismét telefonált az éjszaka közepén. Hát hogy tudna meghyggézni valakit, akivel sosem találkozik?

Ám ma reggel Clara gondolatait a bolt töltötte ki. Már majdnem eljött a pillanat, amikor a nagy ötletét megvalósíthatja. Aznap reggel egy nagy egyesre változtatta a visszaszámlálást a kirakatban, és integetett egy kisfiúnak meg az apjának, akik elhaladtak a bolt előtt.

A délelőtt folyamán örömmel látta a boltba betérő embereket, és a főutcán elhaladó ismerős arcokat. Ettől jobban a falu részének érezte magát, nem látogatónak.

Ez volt az utolsó nap, amikor a meglepetésén dolgozott, és a nap nagy részét azzal töltötte, hogy szaladgált a hátsó helyiségből előre a boltba, amikor megszólalt az ajtó felett a csengő. Ami sokkal gyakrabban történt, mint azelőtt. Alig várja, hogy másnap beindítsa a dolgokat, gondolta, amint gondosan dolgozott az új feliraton. A táblán a színes krétával írt felirat merészen hirdette az ötletét, és a tudat, hogy másnap kora reggel elhelyezi a bolt előtt, még valóságosabbá tette számára a dolgot.

A nap gyorsan eltelt, és mivel nem volt senki a boltban, aki segíthetett volna neki, az egész teste sajgott, mire este bezárt. Ám a hátsó terem készen állt a másnapi nagy leleplezésre, és már biztosította Lauren segítségét, hogy minden simán menjen. Fáradt volt, de boldog, amint egy kis bort kevert a mártásba, amit a vacsorához készített. A borsdarálót tekergetve a bugyogó edény fölött behunyta a szemét, és élvezte a dús aromát, a gőz könnyed érintését az arcán. Joe vagy egy órával korábban ért haza. Mint egy zombi, bement a szobájába, ahol arccal előre rádőlt az ágyra, még a cipőjét sem vetette le, és rögtön elaludt. Talán az illat tette, de a férfi hirtelen megjelent az ajtóban. Fél kézzel a haját próbálta lesimítani, szeme alatt még sötétebbnek tűntek a karikák.

– Vacsora – trillázta Clara, tudván, hogy a hygge-hadműveletnek győznie kell.

A férfi az alátétekkel és szalvétákkal megterített asztalra nézett, amelynek a közepén egy vékony ágakkal és göndörödő levelekkel megtöltött pohár állt, körülötte gyertyák.

– Én általában nem szoktam…

Egészen szürke volt az arca.

– Mit, enni? – nevetett a nő, egy nagy tányért helyezve az egyik alátétre.

– Nincs igazán időm egy rendes étkezésre, terített asztalnál; általában hozatok valamit, és az íróasztalomnál eszem.

– Ó… – felelte Clara, azt remélve, nem túl nyilvánvaló a sajnálkozás a hangjában. Aztán szándékosan közömbös hangon hozzátette: – Nos, rengeteget főztem.

A férfi a tányér fölé hajolt.

– Jól néz ki – mondta, és lassan leereszkedett a székre.

– Italt? – kínálta Clara, mire a férfi hirtelen újra felpattant. Clara összerezzent. Joe igazán nem volt túl pihentető társaság.

– Majd én hozom. Üljön le. Maga főzött. Mit kér? – kérdezte, amint átsétált a konyhába, és meglehetősen elveszetten bámult a konyhaszekrényekre maga előtt.

– Van egy kibontott üveg bor a hűtőben – mondta Clara, aki leült a másik székre, és próbálta visszafojtani a kitörni készülő nevetését.

Joe visszatért az üveggel, és töltött a nőnek egy pohárral. Clara észrevette, hogy a férfi keze kissé reszket, és egy kis bor a pohár mellé loccsant.

Jó érzés volt, hogy ül vele szemben valaki a nagy asztalnál. Ahhoz volt szokva, hogy mindig család és barátok gyűlnek össze az étkezésekhez. A vacsora Dániában gyakran a késő éjszakába nyúlt. Clara a vendéglátásban volt a legerősebb. Szerette elkészíteni az ételt, megteríteni az asztalt, általában valami asztali dísszel, és kidekorálni a környezetet. Hiányzott neki a Kubus gyertyatartója, de abból még nem gyártottak utazó változatot. Elégedett volt az ágakkal és levelekkel, amelyeket séta közben gyűjtött.

– Sertéshús? – kérdezte Joe, két falat között.

Clara bólintott.

– Lassan pároltam, hogy nagyon puha legyen – magyarázta. – Kis lángon volt egész nap. Ez nagyon jól melegít télen, a ma… mi otthon ezt szoktuk enni.

Ismét elfogta egy kis fájdalom.

Joe láthatóan nem hallotta, túlságosan lefoglalta, hogy magába tömje az ételt. Clara még sosem látott senkit ilyen gyorsan enni. Arra gondolt, ezt elismerésnek veheti, hogy ízlik a főztje. Lepillantott a saját, szinte még tele tányérjára.

Joe kitörölte a tányérját egy darab kenyérrel, és Clara várta, hogy végre szól egy szót, esetleg megköszöni. Ám a férfi asztalon heverő telefonján hirtelen felfénylett a képernyő, és amint zizegni kezdett, Joe hátratolta a székét.

– Ezt fel kell vennem – mondta. Clara érezte, ahogy elönti a bosszúság, mikor a férfi felállt, és az étkezést otthagyva, visszament a szobájába, ahol hangosan kezdett beszélni a telefonba.

– Mondtam, hogy szóljál, amikor telefonálnak. Ne mondd, hogy csak most hallottál a…

Clara a vacsora maradékát úgy fogyasztotta el, hogy közben hallgatta Joe-t a vékony falon át.

– …úgyhogy mondd meg Clarke-nak, nem baszakodhat velünk, ha elvárja, hogy egy tisztességes ajánlatot vigyünk. Tudod, mi az eljárás…

Clara rájött, hogy Joe már valószínűleg nem jön vissza. Sóhajtva felállt, és automatikusan kezdte leszedni az asztalt. A tányérok olyan erősen ütődtek össze, hogy meg kellett néznie, nem pattant-e le róluk egy darab. Gyorsan elmosogatott, fürge, körkörös mozdulatokkal. A kezét rózsaszínre szívta a forró, mosogatószeres víz. Hallotta, hogy a férfi még mindig beszél, időnként megemelve a hangját. Kíváncsi lett volna, ki van a vonal másik végén.

Joe végül előjött a szobájából, amikor Clara már ismét a nappaliban volt, összegömbölyödve a nagy bőr karosszékben. Mellette égett a lámpa, meggyújtotta a teamécseseket is, amint mélyen elmerült a könyvében, belefeledkezve az 1950-es években egy devoni tengerparti kisvárosban játszódó történetbe.

– Elnézést, a munkából hívtak. Összeomlani készül az üzlet – mondta, megdörzsölte a halántékát.

Volt valami a mozdulatban, és elkínzott arcában, amitől Clara megenyhült.

– Csináltam risalamandét – mondta –, és van forró csokoládé is a lábosban.

– Köszönöm – felelte Joe, hátrapillantva a letörölt asztalra és a mosogató mellett száradó edényekre. – És ami a…

A telefon újra megszólalt, és Clara merev mosollyal nézte, amint a férfi felveszi.

– Semmi baj – motyogta az orra alatt –, szívesen.

A férfi odapillantott rá, de valószínűleg nem hallotta őt.

Ez a hívás rövid volt. Joe háttal fordult a nőnek, és néhány elég nyers dolgot sziszegett a telefonba.

– Nos, akkor hívd vissza. Tévedtem volna, amikor téged bíztalak meg ezzel? Nem? Akkor intézd el!

És bosszúsan bontotta a vonalat.

– KI VAGY RÚGVA! – rikoltotta Lady CaCa az ülőfáról, ami nagyon illett a helyzethez.

Clara már éppen felkelt volna, hogy a szobájába menjen, ahol békében olvashat és ihatja a forró csokoládéját, de felötlöttek benne Lauren szavai, és a terv, hogy ezt az embert rávegye, hogy lazítson.

– Várjon, üljön le oda – mondta, a kanapéra mutatva, amelyre takarókat terített. A férfi bizonytalanul odasétált, és leült, talpát a padlónak feszítve, merev háttal, mintha csak egy orvosi rendelőben várna.

Pár pillanattal később Clara megjelent egy tálcával, amin gőzölgő forró csokoládé volt meg egy tál risalamande, ami egy rizspuding, cseresznyemártással leöntve.

– Fogyassza el itt, lazítson egy kicsit! – mondta Clara. Némi diadallal vette észre, hogy a férfi szeme elkerekedett, amint lerakta elé a tálcát az asztalra. Átvágott a szobán, és felrakta Louisa egyik klasszikus nagylemezét. Tudta, hogy a lámpákkal és a libegő gyertyalánggal tökéletes hygge környezetet teremtett.

Figyelte Joe-t a karosszékéből; még arról is megfeledkezett, hogy úgy tegyen, mintha néha lapozna a könyvben. A férfi megkóstolta a csokoládét, behunyva a szemét, amint a forró folyadék lecsúszott a torkán, és felkiáltott, amint lenyelte az édesség első falatját.

Láthatóan ellazult; a teste belesüppedt a takarókba, fejét a párnákon nyugtatta. Körbefonta őket a zene, a fuvola gyengéd hangja, és a vonósok lágy kórusa. Clara érezte, amint az ő teste is ellazul, elernyednek az izmai, az étel és a zene valami álmos boldogságba ringatja. Aztán, éppen, amint a szeme lecsukódott volna, egy riasztó kitartó, átható sivítása törte darabokra a csendet.

Roddy felpattant a karosszék előtti báránybőrről, és elbújt a szék alatt. Lady CaCa kiabálni kezdett:

– JESSZUSOM, MEGÖLTÉK KENNYT! – ismételgette.

Joe felugrott, és lecsapta az üres bögréjét.

– Mi a… – Clara a ruhája elejére loccsantotta a csokoládét.

– Ez egy riasztó – közölte Joe, mintha csak a nő valami teljesen másnak vélte volna.

Dán vagyok, nem ostoba, gondolta Clara.

– Azt értem, de miért? – érdeklődött, minden eredmény nélkül törölgetve a tönkretett topot.

Joe-nak már a kezében volt a telefon. Összevonta a szemöldökét, és nem nézett Clarára, ahogy felelt.

– Hogy emlékeztessen, bezárt a New York-i tőzsde, úgyhogy telefonáljak be az újabb hírekért.

– De hát este kilenc van, és risalamandét eszünk – mondta Clara. Ekkor a férfi rápillantott, mintha csak Clara dánul beszélt volna.

– De hát bezárt a New York-i tőzsde – ismételte, mintha a nő nem hallotta volna az első alkalommal. – Lehet, hogy ez befolyásolja az üzletünket.

– Rendben – mondta Clara, és összecsukta a könyvét. Ma este már képtelen volt tovább színlelni. – A magáé lehet az egész szoba, tőlem felhívhatja az összes tőzsdét, nem érdekel.

Tudta, hogy gyerekesen hangzik, de fárasztó napja volt, és csak pihenni akart, meg élvezni az estét. Nem létezik, hogy ez a kísérlet sikerüljön.

Joe nem felelt. Még mindig a kezében tartott telefonra meredt, és úgy tűnt, nem is hallotta őt. És azt sem vette észre, amikor a nő felkelt, és menni készült.

Clara elfújta a teamécseseket a kandallópárkányon, és bosszúsan lekapcsolta a lámpát a karosszék mellett. Joe a telefonja mini klaviatúráján pötyögött. Clara foga összecsikordult a gombok hangjától. Leemelte a lemezjátszó karját, amitől a zene csikorogva megállt. Nemcsak hogy a férfi a legkevésbé sem volt hygge, de Clara attól tartott, hogy esetleg még őt is megfosztja a kikapcsolódás képességétől.

Átvágott a szobán, és elment az asztal mellett, a szobája felé.

– Clara! – kiáltotta a férfi, és a telefon mikrofonját befogva ránézett.

A nő gyors szusszanással megfordult.

– Igen? – szólt vissza feszülten.

– Köszönöm a vacsorát.

Clara túlságosan bosszús volt bármi egyéb reakcióhoz, úgyhogy csak bizonytalanul intett a kezével, aztán sarkon fordult, sietve bement a szobájába, és becsapta maga mögött az ajtót.

18. fejezet

CLARA ÖRÖMTELI IZGALOMMAL A GYOMRÁBAN ÉBREDT, és az ágyban fekve boldogan gondolt az előtte álló napra. Már alig várta, hogy láthassa a reakciót a legújabb vállalkozására, és teljesen elfelejtette, miért forgolódott annyit elalvás előtt az előző este. Annyira lefoglalta a gondolatait mindaz, amit a naptól remélt, hogy még Joe-ra sem tudott haragudni, amikor megjelent. Kávét töltött neki, és megosztotta vele a croissant-ját, miközben a férfi a híreket olvasta a tabletjén, ő pedig feszült várakozással ült ott, és alig volt képes a reggelijére koncentrálni. Azt figyelte, ahogy az óramutatók körbejártak.

– Kellemes napot! – kiáltotta, amint lecsattogott a lépcsőn a boltba.

Nem hallott semmiféle választ Lady CaCa rikácsolásától:

– JÓL ÁLL MAGÁNAK URAM, SEGGFEJ!

Csak képzelte, vagy a férfi tényleg benyúlt a zsebébe, és egy levélből kipattintott egy tablettát, amint elsietett mellette?

A gondolat épp csak felmerült, aztán azonnal el is tűnt a fejéből, amint kivonszolta a bolt elé a fekete táblát. Elfogta az izgalom, amikor elhelyezte a járdán. A táblán alapszínekkel, egyszerű betűkkel állt a felirat. Vajon felkelti az emberek kíváncsiságát az üzenet?

Csípős, tiszta idő volt. Az ég tiszta kék, a napfény megvilágította a főutca másik felét, félbevágva a házakat aranyos ragyogásával. A szél gyengéd fuvallattá enyhült. Clara visszafordult a boltba, és felkapta a nagy, fából készült nullát, hogy a kirakatba tegye. Így. Vajon még mindig érdekelni fogja az embereket?

Pár pillanattal később megérkezett Lauren, lihegve, menet közben fejtve le magáról a sálat és a kesztyűt.

– Tél közepéhez öltöztem, de szinte forróság van odakint – mondta kipirultan. – Nos, a forróság talán egy kicsit túlzás – végül is november van –, de akkor is…

Clarában egyre nőtt a kétely, ahogy körülnézett az üres boltban. Mi van, ha nem jön el senki, és hiába hívta ide Laurent?

– Szóval? – kérdezte mosolyogva Lauren. – Megnézhetem?

Clara képtelen volt megszólalni, gombócot érzett a torkában, amint némán átvágott a bolton, és bevezette Laurent a hátsó helyiségbe. A terem teljesen átalakult, és Clara figyelte Lauren arcát, miközben a nő körbebámult.

– Hatalmas – mondta. – Ez nem csak egy raktárhelyiség volt?

Clara élvezte a másik zavarodott arckifejezését, amely arra emlékeztette, milyen messzire került ez a helyiség attól a poros teremtől, amit ő először látott, és ahol csak törött játékok meg kartondobozok laktak.

Az asztalt letörölte, és újságpapírral borította, és ülőkéket rakott köré. Az asztal közepén festékes meg ragasztós tubusok voltak, vizes kancsók, dobozokban flitterek, gombok, gyöngyök meg ecsetek. Az egyik sarokban nagy, piros szeméttartó állt. A helyiség másik oldalán kényelmesnek látszó székek voltak elhelyezve alacsony asztalok körül. Minden sarokban lámpa égett, a falakon tartókban gyertyák, az egyik fal mentén pedig kockás terítővel letakart asztal, rajta vízforraló és bögrék, házi sütésű kekszek meg sütemények, fóliával fedett tányérokon.

– Tökéletes – jelentette ki Lauren, mintegy kábulatban vándorolva körbe a termen. – Annyira otthonosnak és vendégszeretőnek tűnik! El tudom képzelni emberekkel tele… – Csillogó tekintettel fordult Clara felé. – Ez több órába telhetett neked. Fantasztikus! Pont ez hiányzott mindannyiunknak: egy olyan hely, ahová elhozhatjuk a gyerekeket, és eltölthetünk egy kis időt a barátaink között.

– De eljön majd bárki is? – kérdezte Clara az ajkába harapva. A gyomra remegett az idegességtől.

– Hát persze! Remek odakint a tábla, és láttad ma reggel a helyi lapot? Van benne egy csodás cikk erről a mai napról, egy szuper fotóval rólad. Rajta leszel a weboldalon is.

– Tényleg?

Clara érezte, hogy újra elfogja a korábbi örömteli izgalom. Mindketten megfordultak, mikor az ajtó felett megszólalt a csengő.

– Rendben – mondta Lauren, a bolt felé indulva. – Induljon a show!

Clara követte, és örömmel látta, hogy néhány gyerek már böngészte a pultokat, ahol fajátékok voltak kiállítva.

– Ma „Fesd a magad játékát” foglalkozást tartunk, megmutassam?

Lauren máris terelte át az embereket. Lehajolt egy hosszú, barna copfos kislányhoz, aki egy fa dinoszauruszt szorongatott.

– Azt szeretnéd befesteni?

A kislány sietve bólintott, az anyja pedig átkukucskált a műhelybe, és elindult az egyik karosszék felé.

– Clara, ő egy T-rexet akar kifesteni.

És ezzel Clarának megvolt az első vásárlója.

A délelőtt megtelt zajjal, kérdésekkel, a kávé illatával, nevetgélő, csevegő szülőkkel. A sütemény szinte az utolsó darabig eltűnt, Lauren pedig alig mozdult el a pulttól, ahol beütötte a pénztárgépbe a vásárlásokat, és átterelte Clarához a vevőket.

Clarában szétáradt az öröm, amint végignézett a hosszú asztal melletti kisszékeken összezsúfolódó gyerekeken, akik az erős koncentrálásban a nyelvüket kidugva festették a játékokat, miközben néhány szülő föléjük hajolva segített, mások a karosszékekből figyelték őket, a kávéjukat kortyolgatva.

Csak egyszer kerültek közel a katasztrófához. Az egyik kisfiú annyira izgatott lett, amikor sikerült befejeznie a tűzoltóvörösre festett kisautóját, hogy felpattant, és elindult, hogy megmutassa az apjának. Ebben a pillanatban tűnt fel az ajtóban Joe, aki megbotlott a fent említett gyerekben. Joe felkiáltott, a gyerek sírva fakadt. Akkor a többi gyerek felnézett abból, amit csinált, és az arcuk meg a kezük csupa festék volt, mintha csak csupa kis vademberrel lett volna tele a terem. Clara nagyot nyelt, amint Joe elindult felé, őrült módra törölgetve a nadrágszárát.

– Tessék – mondta a nő egy szivacsért nyúlva. – Vízfesték, úgyhogy ki lehet majd mosni.

Joe ránézett, aztán a szivacsra. Nem vette el.

– Mi folyik itt? Talán óvodát nyitott? Meghívta a fél falut, hogy tönkretegyék ezt a helyet?

Clara mély lélegzetet vett. Kétségbeesetten szerette volna megértetni a férfival, hogy mivel próbálkozik.

– Ezt a helyiséget átalakítottam műhellyé és kávézóvá – mondta. – A faluban nincs egy hely, ahová napközben mehet az ember. Egy meleg, otthonos helyet akartam teremteni, ahová az emberek elhozhatják a gyerekeiket. Ez a terem nem volt kihasználva. Most megtelt élettel.

– Megtelt rendetlenséggel – javította ki a férfi.

– Azzal is – bólintott a nő. Próbálta megőrizni a jókedvét. A férfi összevont szemöldöke elbátortalanította. – De végül minden rendbe lesz rakva, és nézze, milyen jól szórakoznak.

Joe engedelmesen az asztalra pillantott, és felmordult. Erre a hangra a kisfiú, aki korábban beszámolt Clarának a szülei válásáról, felpillantott, és foghíjas mosolyt vetett rá. Joe a gyerek szemébe nézett, és az arckifejezése megváltozott a végtelen boldogság láttán.

– Tudsz kacsát rajzolni? – szólt oda neki a kisfiú.

Joe egy lépést tett felé, aztán hátrapillantott a válla fölött, hogy nem valaki máshoz szólt-e a gyerek.

– Tudsz kacsát rajzolni? – ismételte a kisfiú, félrehajtott fejjel.

– Kacsát? – kérdezte Joe. Borzasztóan esetlennek tűnt, amint elegáns öltönyében előrehajolt, hogy egy kisszéken ülő gyerekkel beszélgessen.

– Aha. Én nem tudok. A papám tudott rajzolni, de ő már nem lakik velünk. Megpróbálnád?

– Én… ó, nos, én… – A kisfiú egy ceruzát nyomott Joe kezébe. – Hát… nem vagyok benne biztos…

Joe Clarához fordult, eltartva magától a ceruzát, mintha csak fertőző volna.

– Azt akarja, hogy rajzoljak neki egy kacsát.

– Kitűnő ötlet – nézett Clara sugárzó mosollyal a kisfiúra. – Gyakran eszembe jutott, hogy több kacsának kellene lennie a vonatokon.

Elnyomott egy kuncogást, amint Joe visszafordult a gyerekhez, és bizonytalan arckifejezéssel tartotta a ceruzát a fajáték fölött.

Aztán lehajolt, és rajzolni kezdett: egy gondosan kerekített szemet, egy csőrt, szárnyakat, és vékony, hosszú lábakat.

Amint dolgozott, a kisfiú egyre izgatottabb lett. Ráült a kezére, és felkiáltott.

– Ez az! Ez szuper!

Ezer évbe telt, de Clara figyelte, amint Joe lassan megalkotott egy rajzfilmfigura-szerű kacsát, közben a radírért nyúlva, amikor úgy gondolta, hogy a farok még igazításra szorul. Erősen koncentrált, és módszeresen dolgozott, kis félmosollyal az ajkán.

– Úszóhártyás lábat rajzoltam neki – mutatta a kisfiúnak.

A gyerek a nyakát nyújtogatta, hogy jobban lásson.

– Csodás!

– Szerinted a szárnya jó lesz így? – kérdezte Joe, az ajkához préselve a ceruzát, mintha csak egy portrét tanulmányozna.

– A szárnya sikerült a legjobban – jelentette ki komolyan a gyerek.

– Kösz, haver – felelte Joe, és Clara a tenyere mögé rejtette a mosolyát.

A férfi elvörösödött. Felállt, és visszaadta a ceruzát a kisfiúnak, aki már a festékestubusok felé fordult.

– Kékre fogom festeni.

– Jó ötlet – felelte Joe, és egy pillanatra a gyerek vállára tette a kezét. Aztán el is kapta onnan, amint Clara odapillantott rá.

– Kedveli magát – mondta Clara elmosolyodva, mikor a kisfiú két hüvelykujját maga elé tartva intett Joe-nak.

– Helyes gyerek – motyogta Joe a cipőjének.

Megjelent Lauren feje az ajtónyílásban.

– Clara, szükség volna rád – kiáltotta, kurtán biccentve Joe-nak.

Joe szeme elkerekedett, amint a nő hangját hallva megfordult. Úgy tűnt, teljesen elfelejtette az előző pár pillanatot, amikor hivatalos hangon megkérdezte:

– Maga alkalmazottat fizet?

Lauren szeme szintén elkerekedett meglepetésében.

– Magam ajánlkoztam, hogy segítsek Clarának. És maga kicsoda?

Joe zavartan szipogott, és valamit motyogott arról, hogy ő a tulajdonos.

Lauren lassan kifújta a levegőt.

– Hát persze.

Clara összerándult.

– Mondd meg nekik, hogy azonnal megyek.

– Rendben – válaszolt vidáman Lauren, aztán Joe-hoz fordult, és kissé sértődötten mondta. – Nagyon örvendek, hogy a megismerhettem.

Azzal visszatért a boltba.

Clara nevetett, hogy kissé oldja a hangulatot, ám Joe nem vett észre semmi különöset. Az öltönyét próbálta lesimítani; megint űzöttnek tűnt.

– Nézze, muszáj elmennem egy értekezletre; ami azt illeti, már el is késtem. Nem vagyok benne biztos, hogy ma este visszajövök.

– Ó, rendben – felelte Clara, a férfi háta mögé nézve. Remélte, hogy Joe nem veszi észre a hatalmas lila kézlenyomatot, amit az egyik gyerek hagyott a frissen krémszínűre festett falon.

Joe elővette a telefonját.

– Mi a mobilszáma, ha esetleg el akarnám érni?

– Ah… – A lila kezű gyerek feléjük közeledett. – Nincs mobilom.

A gyerek elhaladt, minden további festékkel kapcsolatos dráma nélkül, és Clara megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Ezt hogy érti? – kérdezte a férfi, leengedve a készülékét. Képtelen volt leplezni a meglepetését. – Mindenkinek van mobilja.

Clara vállat vonva felpillantott rá.

– Nekem nincs.

– De… ez egyszerűen múlt századi. Hát hogy tudja bárki is elérni? Füstjelekkel? Távirat útján? Jézus atyám, nincs mobilja.

Úgy mondta, mintha Clara épp most közölte volna vele, hogy hiányzik valamelyik létfontosságú szerve.

Egy anya éles tekintettel felpillantott rá az egyik karosszékből.

– Van e-mailem! – bökte ki Clara, hogy egy kicsit felvidítsa, hogy visszahozza azt a Joe-t, akit nem sokkal előtte meglátott egy pillanatra. Aztán kénytelen volt hozzátenni: – Igaz, ami azt illeti, nem túl gyakran szoktam megnézni.

Joe a szemét forgatta.

Clara az ajkába harapott, és inkább nem sütött el egy tréfát a postagalambokról. Joe hirtelen mintha nem lett volna olyan hangulatban, ő pedig nem akarta lerombolni azt a kis eredményt, amit az utóbbi huszonnégy órában sikerült elérnie.

– Na, jó, most tényleg mennem kell – jelentette ki a férfi az állát dörzsölve. – Felhívom a lakásban a vezetékes telefonon, amikor elindulok ide, és közlöm a becsült érkezési időpontomat.

– Jó ötlet – felelte a nő, és könnyedén belebokszolt a férfi karjába. Joe hátralépett. – Remélem, jól sikerül.

Joe összehúzott szemmel nézett rá.

– Az értekezlete – mondta Clara hangsúlyozottan lassan, nem értve, miért néz rá olyan furán a férfi. Hová megy vajon? Valóban értekezlete lesz?

– Ja, az – motyogta Joe, és nem nézett Clara szemébe. Megfordult, és kiment a teremből, amerre bejött, épp csak elkerülve, hogy a lila kezű gyerek, aki visszatért egy egész tubus ragasztóval, a padlóhoz ragassza a lábát.

– Keressük meg a mamádat, rendben? – mondta vidáman Clara, gyorsan elvezetve a gyereket.

Mire ismét felpillantott, Joe már eltűnt.

19. fejezet

JOE A KORA HAJNALI ÓRÁKBAN VÉGÜL LECSUKTA A LAPTOPOT, és fontolóra vette, hogy lezuhanyozik. Későn surrant be, éjfél körül, és Clara már ágyban volt. Joe kísértést érzett, hogy felébressze, bocsánatot kérjen, és megmondja neki, hogy a műhely jó ötlet volt. Miután eljött aznap reggel, több ideje volt elgondolkodni rajta. A reagálása valami zavarba ejtő keveréke volt a fáradtságnak, a nosztalgiának és a bűntudatnak. A boldog zsibongás a kezdeti időre emlékeztette, amit a boltban töltött az anyjával. Izgatott gyerekek rohangáltak körbe, új játékszállítmányok érkeztek, minden megtelt kacagással és gyerekzsivajjal. Akkoriban ilyennek szerette ezt a helyet. Miért volt olyan undok?

Feje fölé emelte a karját, és megropogtatta az ízületeit. A hátizma fájt a számítógép fölötti görnyedéstől, a szeme égett a fénytől, és nem vágyott másra, csak hogy lemossa magáról a napot.

Amint mezítláb átlépdelt a fürdőszobába, törülközővel a nyaka körül, egy pillanatra megállt a nő ajtaja előtt. A zuhany ősrégi volt, a csövek csörömpölve keltek életre, amint az ember megnyitotta a forró vizet. Felébresztené Clarát vele. És bár néhány nappal azelőtt valószínűleg nem törődött volna ezzel, most érezte, hogy hezitál. Clara nyilván több órát töltött a műhely előkészítésével; bizonyára ő is kimerült.

A veszekedés óta a mezőn, amikor ő tönkretett egy 230 fontot érő pár cipőt, a nő kizárólag kedves volt hozzá. Joe nem számított erre. Csak azért egyezett bele, hogy a lakásban lakjon, mert ha még egy éjszakát eltölt azon az egyszemélyes ágyon a kocsmában, egy évig csontkovácshoz járhatott volna. Ám a nő egész héten figyelmesen ételt meg kis üzeneteket hagyott neki, és Joe kezdeti gyanakvása kezdett feloldódni. Lehet, hogy Clara így akarta őt a maga oldalára állítani, de Joe már nem volt benne biztos. Korábban kimérten viselkedett a nővel; nem élhet vissza a kedvességével. Eláradt benne a megkönnyebbülés, amiért Clara nem tudta, milyen ügyben járt aznap.

Megfordult, hogy visszamenjen a szobájába. Az üres nappaliban a családi fotók sötét négyzetei az egyik falon szinte ellenállhatatlanul vonzották Joe-t. A keze izzadt, amint megállt előttük.

Büszke anyja számtalan fotót kirakott róla, különböző életkorokban. Az érettségije napján, amikor szögegyenes, függönyszerű, szörnyű hajat viselt. Egy számmal nagyobb öltönyben alig tízévesen, egy idősebb unokatestvér esküvőjén; az anyja meg ő, szélesre tátott szájjal, égbe emelt karral, amint az Alton Towers egyik hullámvasútján zuhantak lefelé. Joe első autója, egy ütött-kopott Ford Fiesta mellett állva, amit az első fizetéséből vett. Képtelenül fiatalnak látszott, egy másik embernek, bár ez valójában még alig több mint tíz éve volt.

Az utolsó képet eddig kerülte. Ez régebbi volt, már megfakult. Ő, amint a gyertyákat fújja el a nyolcadik születésnapi partiján. Az apja vastag, fonott mintás pulóverben, fél karja Joe vállán. Az anyja, hátrakötött zabolátlan fürtjeivel Joe másik oldalán áll, és büszkén figyeli, amint Joe elfújja az összes gyertyát. Amint a képet szemlélte, a férfi ugyanazt a fájdalmat érezte, mint mindig. Az apja egy héttel később elhagyta őket. Azt mondta az anyjának, hogy ezentúl Rachellel, a titkárnőjével fog élni, aki mindig elkísérte a tengerentúli üzleti útjaira. Micsoda közhely!

Az apjáról nem volt több kép, Joe pedig túlságosan büszke volt, hogy elkérje az anyjától ezt, amely mágnesként vonzotta, ahányszor csak hazalátogatott. Ujjával végigsimította a fotón a férfi arcát, amint újabb hívatlan emlékek törtek föl benne. Azon a napon, amikor tanítás után az anyja elmondta neki, hogy az apja elköltözött, csokis gabonapehely tortát sütött, ami sárrá változott Joe szájában, miközben az anyja beszélt. Nem sokat tudott a válásról; az osztályában Jenny mindig sírdogált miatta, de Joe nem kedvelte Jennyt, úgyhogy nem kérdezte meg tőle, mi az.

Eszébe jutott, ahogy az apjával találkozott hétvégenként, és figyelte, amint Rachel egyre kövérebb lesz, míg egy nap bemutatták neki Harryt, a féltestvérét, egy apró csomagot, szorosra zárt szemmel és pisze orral. Ahogy a kocsifelhajtón az apjára várt, hogy felvegye, kezében szorongatva a bizonyítványát. Meg akarta mutatni neki a kitűnőt matematikából, amiről tudta, hogy majd büszkén villan tőle az apja szeme. Elkezdett esni az eső, és ő a pulóvere alá dugta a bizonyítványt. Az anyja meg volt róla győződve, hogy már régen felvette az apja. Joe beállt egy fa alá, ahogy egyre jobban zuhogott. Az esővíz lecsorgott a hátán. A bizonyítvány átnedvesedett, a kék tinta elfolyt, a matematikajegye olvashatatlan lett, akár a többi. Tudta, hogy az apja nem fog jönni érte. Bement, amikor besötétedett. Az anyja törülközőbe csavarta, és közben a könnyei éppúgy hulltak Joe fejére, mint az eső.

Emlékezett az osztálytársa, Pete gúnyolódására, aki mindig kérdezősködött, hol az apja. Ilyenkor a focicsapat többi tagja zavartan a cipője orrát bámulta. Joe keze ökölbe szorult, a válasz valahol megfagyott benne. Tekintete az oldalvonal mentét pásztázta, várva a napot, amikor megfordulhat, és letörölheti a gúnyos mosolyt Pete arcáról, de mindig csak zabolátlan fürtöket látott, az anyja fülig érő mosolyát, és más anyáktól eltérő öltözékét. Emlékezett rá, ahogy állon vágta Pete-et; hogy az ökle még napokig lüktetett; hogy felfüggesztették az iskolában.

Joe átment a szobájába. Fedetlen felsőtesttel leült az ágy szélére. Hihetetlenül fáradt volt, de ugyanakkor nem is volt fáradt. Az agyában szédítően forogtak a nap eseményei. Clara, az ő látogatása, a munkával kapcsolatos hívások, az el nem küldött e-mailek, Tom piszkálódó üzenete, hogy talán eltűnt. Joe tudta, hogy valószínűleg most azonnal vissza kellene mennie Londonba. Alszik pár órát, aztán elmegy. Gépiesen az ágytámlára hajított zakója belső zsebébe nyúlt. Néhány tabletta elég lesz, hogy kiüsse, vagy legalább a fejfájást megszüntesse.

Hirtelen nem tudta, hol van, amikor felébredt. A lámpaernyőre meredt a mennyezet közepén, és hallgatta az edények zörgését az ajtón túl. Felpattant, és már kint is volt a szobából, mielőtt még teljesen felébredt volna. A konyha és a nappali szoba fényben úszott. Clara a tűzhelynél állt, az anyja vicces kötényében, spatulával a kezében.

– Jól van, szóval megjött. Nem hallottam, amikor megérkezett, és nem akartam betörni a szobájába, hátha… nos, illetlenség lett volna… – elhalt a hangja, csak a sistergést lehetett hallani a háta mögött. – Palacsintát?

– Mennyi az idő? – kérdezte Joe, az arcát dörzsölve. Még mindig félmeztelen volt, és fél lábon ugrált, mivel beverte a lábujját. – A picsába! – mondta, belerogyva egy székbe.

– Majdnem kilenc.

– Órákkal ezelőtt el kellett volna mennem – közölte a férfi. Lüktetett a lábujja.

– Jobban néz ki így, hogy aludt egy kicsit – jelentette ki Clara, egy tányért helyezve elé. – Fahéj és szerecsendió van a palacsintákban. Ez egy dán dolog.

A haja ragyogott a napfényben. Abszurd módon frissnek tűnt, telve energiával.

– Nincs időm – mondta Joe, és majdnem a pohár fölé tette a kezét, mikor a nő narancslét töltött neki.

– Mindenkinek van ideje egy palacsintára. A palacsinta létfontosságú dolog. Mint az oxigén, a kutyák, a gyerekek, meg a csokoládé. És a BOR – tette hozzá kiabálva, amitől a férfi összerezzent. – Nem hiszem el, hogy majdnem kihagytam a bort – jelentette ki fejcsóválva Clara, és visszatért a palacsintasütőhöz.

Vajon mindig ilyen vidám reggelente? – gondolta Joe. Még nem találkozott senkivel, akiben ennyi joie de vivre lett volna, mielőtt legalább két kávét megivott volna.

Szórakozottan nyúlt a késért-villáért. A gőztől meleg levegő, a palacsinta illata a friss kenyér képét idézték föl benne.

– MÉG MINDIG ESIK? ÉSZRE SEM VETTEM.

Joe Lady CaCára meredt, és eltűnődött, milyen filmeket néz az anyja.

A palacsinta még meleg volt. Joe nem is vette észre, mennyire éhes, amíg pár másodperccel később az üres tányérra nem meredt.

– Ez gyorsan ment – jegyezte meg Clara, újabb palacsintát helyezve elé.

– Köszönöm. Ez nagyon jó – tette hozzá mosolyogva, aztán aggódni kezdett, nincs-e palacsintadarab a foga között. – Szóval…

Még egyet harapott, és gyorsan rágni kezdte, mert nem akart tele szájjal beszélni. Mintha ezer évbe telt volna, hogy le tudta nyelni. A nő még mindig várakozóan nézett rá.

– Nagy napot tervezett mára is? – kérdezte Joe.

Clara a fejét rázta.

– Nem, nem igazán. Visszajön az első pár ember a festett játékaiért, és egy új kirakatot fogunk tervezni.

– Kivel?

– Nem Laurennel – jelentette ki sietve Clara –, Gavin felajánlotta, hogy kisegít. Ingyen. Vagyis egy vacsoráért, ma este. Addig Clive lesz a kocsmában.

– Meghívta Gavint vacsorázni? – nézett rá meglepetten Joe. Elképzelte mellette a terebélyes Gavint. A nő hamvas arca és szőke haja éles ellentétet alkotott a férfi hatalmas karjával és tetoválásaival. Valószínűtlen páros, még ha a húszévnyi korkülönbségtől eltekintünk is.

– Meghívtam Laurent és Patricket, a férjét is. Volna kedve csatlakozni hozzánk? Dán sörös fondüt készítek, én imádom. Minden hozzávalót megrendeltem online.

Joe beleegyezően bólintott, de pár pillanattal később már arra gondolt, mit is képzelt. Tényleg nagyon fáradt lehet. Ő a kollégákkal vagy ügyfelekkel elfogyasztott sushihoz volt szokva, vagy az íróasztalánál sietősen befalt étkezésekhez, nem hosszan elnyúló vacsorákhoz, amikor küszködve próbál vég nélküli társalgást folytatni idegenekkel. Neki sosem volt mit mondania. Hacsak nem akartak a tőzsdéről beszélgetni. Állandóan azt kérdezték tőle, milyen könyvet olvas vagy mi a hobbija. Talán még nem késő visszakoznia, valami létfontosságú hétvégi elfoglaltságra emlékezve hirtelen. Már éppen nyitotta a száját, hogy valami kifogással álljon elő, ám Clara széles mosollyal nézett rá, megmutatva szabályos fehér fogsorát, és a szeme is ragyogott, amint összecsapta a kezét.

– Csodálatos. Már alig várom, hogy vendégséget rendezhessek. Otthon olyan gyakran tartunk nagy vacsorát. Annyira hiányzik nekem…

Vajon csak képzelte, hogy kissé megfakult a csillogás a nő szemében? És hogy a szája vékony vonallá zárult? Joe szerette volna látni, hogy ismét felfénylik a nő arca.

Clara hátratolta a székét az asztaltól.

– Nos, még sok dolgom van.

Nem nézett a férfi szemébe, mikor elvette a tányérját, és a mosogatóhoz vitte.

– Igen, nekem is – válaszolt Joe. Aztán amint Clara elkezdte egymásra rakni az edényeket, odaszólt. – Hagyja csak! Majd én mosogatok.

– KIEGÉSZÍTESZ ENGEM.

Nem vett tudomást Lady CaCáról, odaállt Clara mellé, amikor a telefonja rezegni kezdett. Lepillantva látta, hogy egy helyi szám, és kissé kellemetlen érzés fogta el. Ez gyorsan ment.

Megnyomott egy gombot, és megszakította a hívást. Vajon helyesen cselekszik?

– Nem vette fel? – nézett rá Clara felvont szemöldökkel.

Joe vállat vont.

– Nem volt sürgős – mondta. Most hirtelen nem akarta elmagyarázni, mit intézett korábban, ami nevetséges volt. Az ő döntése, az ő anyja boltja és jövője.

Clara a fejét félrehajtva nézett rá. A férfi felállt, ahogy tudatosult benne a zilált külseje.

– Na, jó. Elkészülök, és aztán indulok Londonba.

– De hát hétvége van – felelte a nő.

Joe megvonta a vállát.

– Épp most zárnánk egy hatalmas üzletet.

– De… – Joe látta, ahogy a nő visszanyeli a kikívánkozó mondatát. Ehelyett trillázó hangon mondta. – Jól hangzik.

Azzal elindult a szobája felé.

Joe az ajkába harapott, és figyelte, ahogy a nő kimegy, mielőtt a mosogató felé fordult volna. Elmondja neki? Megnyitotta a forró vizes csapot, és nekiállt mosogatni. Gyáva, gondolta, amint egy tányért belemerített a vízbe.

Már nem is emlékezett rá, mikor mosogatott utoljára, és pár pillanat múlva tökéletesen elmerült a munkában. Minden egyebet elfeledett, ahogy mosogatott és törölgetett. Bárcsak egész nap itt állhatna, nem gondolva semmi különösre, hogy késleltesse a pillanatot, amikor vissza kell térnie a munkájához.

Egy pillanatra megállt, vizet csöpögtetve a padlóra a kezében tartott tányérról. Meglepte ez a felismerés. Szereti a munkáját, emlékeztette magát; ehhez ért egyedül.

Clara már lent volt a boltban, amikor Joe kilépett a főutcára, a nyakkendőjét igazgatva. Látta, amint ott áll a pult mögött, és egy kislányra nevet, aki egy dobozt mutat fel neki. Virágos ruhát viselt a nő, szőke haját kiengedte. Joe-nak eszébe jutott, amit Gavin mondott, hogy Clara békés hangulatot áraszt. Eltekintve attól a másféle, pillanatnyi szikrától az imént a lakásban, Joe ugyanezt vette észre. Clara nyugodt volt, és kiegyensúlyozott. Ő pedig izgága, képtelen volt megnyugodni; egyfolytában ment: munka, telefon, nyüzsgés, egészen az elalvásig. Sosem maradt egy helyben túl sokáig. Visszaemlékezett a közös sétájukra a mezőn, ahogy a nő állandóan megállt, hogy élvezze a látványt, és valami megjegyzést tegyen a tájra. Clara valóban élvezte mindezt. A pillanatnak élt, és úgy tűnt, boldog.

Joe a sok pénzre gondolt, amit elköltött, hogy megragadja ezt az érzést. A gyógytornászra, akit az irodába rendelt, hogy rendbe hozza a hát- és nyakproblémáját, az akupunktúrára, amiről nem beszélt senkinek, a tablettákra, amiket szedett, az online kutatásra, hogy valami erősebb gyógyszert találjon, a millió stresszlabdára, a távol töltött napokra, új autókra, új ruhákra, új barátnőkre. Mi lehet Clara titka? – gondolta.

Hirtelen feleszmélt, hogy túl régóta ácsorog a járdán, és a nő rajtakapta, hogy bámulja a boltban. Clara fél kézzel intett, kissé összevonva a szemöldökét, Joe pedig összerezzent, és elfordult. Megnyomta a távirányítót, és hallotta az ismerős hangot az autójából, amint a hátsó lámpa felvillant, vörösen, amilyen az ő arca lehetett.

Amint elindította az autót, a keze mozdult, hogy csatlakoztassa a telefonját a kocsi rendszeréhez, ám elfogta egy hirtelen, megmagyarázhatatlan érzés, és inkább megnyomta a kikapcsoló gombot. Bekapcsolta a rádiót, beállította a Classic FM állomást, és hagyta, hogy a lágy hangok betöltsék a kocsi belsejét, ahogy elgördült a járdától, és elindult vissza a fővárosba.

A nyugalom, amely egész úton kitartott, mintha elillant volna abban a pillanatban, hogy belépett az irodaépület forgóajtaján. A team tagjainak szürke arca fogadta. Az íróasztalokon szétszórt üres dobozok hevertek egy kitűnő kínai étteremből a Cityben, felhalmozva a papírhalmok és tőzsdei magazinok fölé. Totális káosznak tűnt az egész: telefonok csörögtek a sietve felfirkantott Post-it cédulák és a félig telt kávésbögrék mellett. A látvány beindította az aznapi első fejfájást; Joe szívverése kissé felgyorsult, amint tájékoztatást kért. Senki nem merte megemlíteni az időt, de a tudattól, hogy biztosan beszéltek róla, összeszorult a gyomra, és a hangja inkább vakkantásra emlékeztetett, mivel muszáj volt megerősítenie az irányító szerepét, tisztázni, hogy még mindig ő a főnök. Reménykedett, hogy nem szóltak semmit senkinek odafent. De tudta, hogy a helyükben ő megtette volna.

Néhány órával később telefonon hívta az ügyfelet. Az ajánlat papíron előtte, a számok könnyedén gördültek a nyelvéről, amint megpróbálta az üzletet életben tartani. Felállt, hogy a mosdóba menjen, és rájött, hogy ha így folytatja, nem fog elindulni Suffolkba éjfél előtt. Ha egyáltalán elindul. Abban a pillanatban az álmos falu mintha teljesen eltűnt volna a világából. Visszafelé az íróasztalához kitérőt tett az aznapi ötödik kávéjáért, és amíg a gép mellett állt, átfutotta a legújabb adatokat, amikkel tisztában kellett lennie. A feje tele volt az ügyfelekkel, fúziókkal és dollárjelekkel.

Egy műhely! Milyen csodás, ez egy remek ötlet! Az egy hatalmas helyiség, milyen okos dolog kihasználni valamire. Clarának olyan jó üzleti érzéke van, nem is lesz rá szükség, hogy én valaha is hazatérjek.

Őszintén szólva, pillanatnyilag nem is vagyok benne biztos, hogy valaha is akarok-e. Felfedeztem egy francia finompékséget [igen, itt Spanyolországban!] a sarkon túl, az új lakásom közelében, és most szinte kizárólag csokis ekler fánkon élek. Elolvadnak a számban, és mennyei finomak. Nagyon összebarátkoztam az egyik pultos hölggyel, miután adtam neki néhányat a könyveimből. Angolul tanul, és el volt ragadtatva, hogy Lee Childot meg Jilly Coopert olvashat. Hamarosan elindulok Corrajelóba, ami a sziget túloldalán van. Van ott egy flancos hotel, ahol teniszezni fogunk, meg spa kezeléseket kapunk. Azt tervezem, hogy teljesen betekertetem magam moszatba. Az eklerfogyasztásom ellenére is olyan vékony leszek, hogy meg sem fogsz ismerni. Majd bemegyek a kocsmába, és te megkérded Clive-ot, ki az a CSODÁSAN KARCSÚ nő, én pedig azt mondom majd, MEGLEPETÉS, és elárulom, hogy én vagyok az, a moszat után.

Nos, okvetlenül küldened kell nekem pár fotót a műhelyről, és mondd meg Clarának, hogy mesés munkát végez. Micsoda meglepetés! Annyira örülök, hogy visszahoz egy kis örömet a faluba! És hogy érted azt, hogy Joe ott lakik? Sosem szokott otthon lakni. Az utolsó alkalommal, amikor otthon volt, a Rachel frizura volt divatban, emlékszel? Az a réteges vágás sosem állt jól nekem, habár Paula, az utazó fodrász később bevallotta, hogy sosem látta a Jóbarátokat. Csak az ég tudja kinek a frizuráját csinálta meg nekem. És gondold csak el, hogy valaki nem nézi a Jóbarátokat! Mintha azt ismernéd el, hogy sosem maszturbáltál. Mindegy, örülök, ha Joe azért van ott, hogy segítsen. Csak éppen azt hittem, mindörökre elveszítettem a londoni élete miatt.

20. fejezet

GAVIN A MŰHELY SARKÁBAN ÜLT, KÁVÉT SZOLGÁLT FEL, és csevegett a vevőkkel. Ő maga ragaszkodott ehhez, és Clara sugárzó mosolyt vetett rá, amint visszament a pulthoz a boltban. A férfi felemelt hüvelykujjával intett neki. Ma fel volt tűrve az ingujja, és Clara láthatta a sirályt az alkarján.

A vevők egyfolytában szállingóztak, hogy karácsonyi ajándékot vegyenek. Clara segített nekik kiválasztani a megfelelőt, megmutatott néhány társasjátékot, amiket kitett a polcra. Kérdezősködött, mi érdekli a gyerekeket, és nevetett a családi történeteken. Érezte, ahogy elárad benne valami ismerős szeretet a bolt iránt. Az ember nem érezheti magát rosszul egy játékboltban. Csodálatos volt, hogy gyerekek veszik körül, akik ragyogó arccal járkáltak a gondolák között vagy fajátékokat válogattak, hogy kidíszítsék a műhelyben.

Egy pillanatra feltámadt benne az izgalom, amint a bezárt szekrényre nézett, ahol a következő kirakat darabjai várakoztak dobozokba rakva a polcokon. Már folyt a visszaszámlálás, és sok gyerek találgatta, mi lesz majd a kirakatban legközelebb.

– ÓRIÁSOK!

– NEM ÓRIÁSOK, HANEM TÜNDÉREK!

– KALÓZOK!

Clara csak mosolygott, de nem szólt bele.

Egy zselézett hajú, pocakos férfi állt a pultnál, amikor megfordult. Vastag dossziét szorongatott, és kezet nyújtott, amint Clara odament hozzá.

– Gondolom, Mrs. Alden. A férje felkeresett minket a hét elején, hogy kiszálljunk ide, és készítsünk néhány fotót, felvegyük a méreteket, és a többi.

Clara már a férj szónál elvesztette a fonalat, és csak bámult rá. Nem értette, mit akar.

– Elnézést, én nem… Louisa Alden pillanatnyilag külföldön tartózkodik.

A zselézett hajú férfi lepillantott a dossziéba, homlokráncolva.

– Ah, a tulajdonos. Nem, mi egy bizonyos Joseph Aldennel beszéltünk.

– Joe…

– Igen. Mr. Alden ragaszkodott hozzá, hogy olyan gyorsan elindítsuk a dolgokat, amilyen gyorsan csak lehetséges. Mrs….?

– Én Miss vagyok… Én… Én nem vagyok senki – jelentette ki Clara, amint rájött, hogy neki nincs joga itt tenni vagy mondani bármit is. Kellemetlen érzés fogta el.

– Nos, a Strutt és Fiaitól jöttünk, hogy felbecsüljük és értékesítsük ezt a helyet, amilyen gyorsan csak lehetséges.

Amint elmosolyodott, látszott, hogy az egyik első foga ráhajlik a másikra. Clara nem tudta róla levenni a tekintetét.

– Ma reggel felhívtam Mr. Aldent, de nem vette fel. Eredetileg későbbre beszéltük meg a héten, de felszabadult egy időpont, és úgy tűnt, nagyon sürgősen szeretné felbecsültetni, úgyhogy itt vagyok. Gondoltam, levágok egy kanyart.

– Felbecsültetni… – ismételte Clara, hirtelen felfogva, hogy ez mit jelent. Hogy Joe komolyan azon gondolkodik, hogy eladja a boltot. Körülnézett, amint eláradt benne valami jeges érzés. Mindez, minden, amit Louisa megteremtett, amin éveken át dolgozott, eltűnik.

A férfi már kevésbé tűnt magabiztosnak. A papírjait rendezgette a dossziéban, úgy mondta:

– Azt mondta, tizennégyes szám a főutcán, Alden Játéküzlet. Előhúzott egy papírlapot, rajta tollai felfirkantva az információ.

– Biztosan – felelte Clara halkan. Mit tehetne? Elküldje? Ne engedje, hogy bejöjjön az undok mérőszalagjával, meg a nyakában lógó fényképezőgéppel?

– Fönt van egy lakás? – kérdezte a férfi felvont szemöldökkel, fejével intve.

Clara bólintott. Nem volt képes megszólalni.

– Két hálószoba, fürdőszoba, nagy étkezőkonyha? – olvasta a férfi a papírjáról. – Esetleg ha itt kezdenék, később felkísérne oda?

Clara gyámoltalanul nézett körül, ám a nagy gumikígyót szorongató kisfiú és a plüsspingvint puszilgató kislány nem lehetett a segítségére.

– Rendben…

A férfi fotózni kezdett, és időnként egy karcsú, ezüstszínű diktafonba beszélt, amelyet a felső zsebéből vett elő.

– Századfordulós épület, amelyet bolttá alakítottak, az emeleten lakással. Nagyon kevés eredeti jellemző maradt a földszinti boltban, de elég nagy kirakata van, kiválóan megfelel a helyiség különböző célokra. Jelenleg játékboltként használatos…

Aztán a raktárszekrény bezárt ajtaja felé intett.

– Ott mi van?

– Raktár – suttogta Clara.

A férfi bólintott, és továbbcsörtetett, alaposan szemügyre véve a pultot meg a pénztárgépet.

Clara mohóságot látott a tekintetében, ahogy az egyes felületeket pásztázta. Véget vessen a dolognak? Valahogy nem tűnt helyesnek, hogy hagyja összevissza mászkálni anélkül, hogy megkérdezné Louisát.

A férfi a hátsó helyiség felé indult, és odakiáltott Clarának:

– Benézhetek ide? – De nem várta meg a választ, láthatóan lendületben volt.

Clara hallotta, ahogy a műhelyben járkál, hallotta Gavin mély hangját, amint válaszol neki, és azt remélte, talán Gavin majd kidobja. Ám csak egy-egy mondat szűrődött át a boltba, és az ingatlanközvetítő nem lett kihajítva a fülénél fogva, hogy aztán kövesse a dossziéja is.

Végül megjelent Gavin az ajtóban. Lassan lépdelt, mint egy zombi, a telefonján pötyögve.

– Eladni? – kérdezte, aztán lassan vérbe borult az arca, és felfújta a képét. – Ez a nő itt élt húsz évig, nem adna el egyszerűen csak úgy mindent, anélkül, hogy valamit szólna. Nem igaz?

És összevont szemöldökkel nézett Clarára.

Talán Louisa megbeszélte Joe-val. Clara már nem volt biztos semmiben sem.

– Szólt volna valamit – jelentette ki Gavin, egy kicsit magabiztosabban.

Visszajött az ingatlanos, és a lábával dobolt, míg arra várt, hogy Clara csatlakozzon hozzá.

– A lakás – mondta kissé panaszosan, mintha csak a nő teljesen elfelejtette volna, hogy ő miért van itt.

– Gavin, figyelnél a boltra? Meg akarja nézni az emeletet is – mutatott Clara a férfi felé.

Gavin szerencsétlen képpel bólintott, és leereszkedett az ülőkére, maga alá húzva nagy lábát.

– Eladni – ismételte, a semmibe bámulva. Még a csengő hangjára sem figyelt fel a boltajtó felett.

– Mindjárt visszajövök – mondta Clara. Ugyanolyan csalódott volt, mint amilyennek a férfi tűnt. Olyan keményen dolgozott, hogy feltámassza a boltot, hogy bebizonyítsa Louisának, a bolt újra a falu szíve lehet. És már kezdte azt hinni, hogy talán, talán sikerül is neki. Most pedig itt van ez az ember, az undok zselézett hajával, meg a ravasz tekintetével, amely mintha árcédulát biggyesztett volna minden kandallóra, kandallópárkányra, és mennyezeti stukkóra.

– Maga bérlő? – kérdezte, amint Clara mögött felment az emeletre.

– Vigyázok a házra – válaszolt Clara. A lakás ajtajánál állt, és figyelte a férfit, aki lehajolt, hogy megvizsgálja a fatüzelésű kályhát, megcsodálta a hatalmas tükröt a kandallópárkány fölött, szélességet mért, ablakokat, korabeli jellegzetességeket jegyzett fel. Clara sajnálta, hogy annyira otthonossá tette a helyet; nem örült, amikor azt hallotta, hogy olyan, mint egy bemutatóterem.

Lady CaCa is egész idő alatt figyelte a férfit. Kinyitotta, majd becsukta a csőrét, amint elhaladt mellette. Csak arra várt, hogy lehajoljon a kalitka mellett, akkor hátradobta a fejét, és felrikkantott:

– EGY DINNYÉT CIPELTEM!

Erre a férfi hirtelen felegyenesedett, és beütötte a fejét a kandallópárkányba.

Clara visszanyelte a kuncogását. Egy hajszálnyival jobban érezte magát, amíg eszébe nem jutott, hogy Lady CaCa talán hamarosan hajléktalan lesz.

– Nos – mondta a férfi jó idő elteltével –, azt hiszem, ennyi elég lesz kezdetnek. Valamit fel tudunk tenni a weboldalra egy héten belül. Nos, hol van Mr. Alden? Szeretném vele megbeszélni, mennyit kérjünk. Nagyon szeretett volna egy gyors becslést. De az ő értékelése is eléggé pontos volt.

Clarát elfogta az émelygés, amint elképzelte, hogy Joe megbeszéli a bolt és a lakás árát ezzel a férfival, úgy törtetve előre, mintha csak mindez az ő tulajdona volna. Az örökségét védte? Clara tudta, hogy ez nagyon rosszindulatú feltételezés, de nem tudott szabadulni tőle. A férfi azt állította, hogy az anyja érdekeit tartja szem előtt, de valóban így van?

Az ingatlanos még mindig válaszra várt.

– Nem tudom pontosan, mikor jön vissza – felelte Clara, aki szerette volna mielőbb kitessékelni a férfit.

– Nos, itt a névjegyem. Mondja meg neki, hogy Pault keresse.

– Pault – suttogta Clara, erőtlenül tartva kezében a névjegyet.

Megrogyott vállal követte Pault a lépcsőn lefelé. A férfi még egyszer utoljára körülnézett a boltban, mielőtt kiment volna. Hangos csengőszó jelezte a távozását. Gavin még mindig az ülőkén kuporgott a pénztárgép mellett. A korábbi jó kedélyének már nyoma sem volt, amint visszaballagott a műhelybe. Clara képtelen volt megszólalni. Mit is tudott volna mondani? Nem az ő boltjuk volt, nem az ő életük.

21. fejezet

MIKOR JOE LEÁLLÍTOTTA A MOTORT, tovább ült a sofőrülésben, ujjával a volánon dobolva. Fejében egymást kergették a gondolatok az üzletről, amelyen dolgoztak. Az út ide fel mintha ködben telt volna, az ismerős utak elsuhantak alatta.

Amint felpillantott, hirtelen megkönnyebbülést érzett, hogy újra itt van a faluban. Az iroda, az üzlet kezdett elhomályosulni benne, ahogy átnézett az út túloldalára. Jó döntés volt, hogy eljött, gondolta, elnyomva magában az emléket, milyen képet vágtak a teamjének tagjai, amikor egyszer csak felállt, belesöpörte a dolgait az aktatáskájába, és eljött egy motyogva odavetett magyarázattal. Csak pár órája volt még ott, de hirtelen nem akart szembenézni ezzel az egésszel, muszáj volt eljönnie. Innen is ellenőrizheti a dolgokat, nyugtatta meg magát. Jól meglesznek.

Átpillantott a bolt bordó homlokzatára; a robotos kirakat villogó fényeitől mosolyra húzódott a szája. Clarának jó szeme van a részletekhez, gondolta. Rájött, örömmel várja, hogy találkozzon vele, és eszébe jutott, hogy vennie kellene valamit az aznap esti vacsoravendégséghez. Talán Roz postahivatalában lehet virágot kapni.

Hideg nap volt, és Joe megtornáztatta a nyakát, hogy kidolgozza a feszültséget az izmaiból. Hátrament a csomagtartóhoz, és elővette a táskáját. Egy pillanatra megállt az oldalbejáratnál, aztán úgy döntött, hogy a bolton keresztül megy be. Látta, hogy Clara a pult mögött áll. Most a haja a feje tetején volt, szoros kontyba kötve, és egy krémszínű pulóvert viselt a virágos ruhája fölött. Joe kitárta az ajtót, és örült, hogy a nő felpillantott a csengő hangjára.

A férfi elmosolyodott, és inteni akart a nőnek, ám a keze megdermedt félúton, amikor látta, hogy Clara összehúzza a szemét, és szorosan összepréseli a száját. Joe majdnem hátranézett, annyira megzavarta az a ridegség, amely mintha átsöpört volna a bolton. Biztosan csak képzelődik. Hallotta, ahogy dobol a vér a fülében, a háttérben tompán a bolt neszeit, és a saját elnehezülő légzése hangját. Tekintete ismét a nőre siklott. Az elfordult tőle.

Ez csak az ő paranoiája lehet.

– Megjöttem – mondta mosolyogva, és a pult felé indult. Talán Clara figyelmét elvonta valami a boltban? Talán rövidlátó, és nem is látta őt? Vagy ezt az egészet csak ő képzeli?

– Remek – felelt a nő tompa hangon.

– Örömmel várom a ma estét – tette hozzá Joe, aki azt szerette volna, ha minden úgy volna, mint reggel, amikor a palacsintázás után ott hagyta a nőt fent a lakásban. Már kezdte elhinni, hogy Clara tényleg csak kedves akart lenni, hogy mindenkinek igaza van vele kapcsolatban.

Clara értetlenül nézett rá.

– A vacsorát!

– Ó… azt.

Alig volt képes Joe szemébe nézni. Mi folyik itt?

– Nos, fönt leszek – mondta Joe, elfordulva a nőtől. Érezte, hogy elönti a meleg, amint a kulcsa után kutat. Most már azt kívánta, bárcsak csöndben érkezett volna, bement volna a lakásba, és hagyott volna egy kis időt magának, hogy lazítson.

– Á, Joe! – szólalt meg egy hang. Joe majdnem elejtette a bőrtáskáját. Roz keresztülcsörtetett a bolton, majdnem elbotolva egy kisgyerekben, aki egy szinte akkora plüsskacsát szorongatott, mint ő maga. – Jól gondoltam, hogy téged láttalak odakint. Örülök, hogy elcsíptelek. Épp most futottam össze Paullal a Strutt és Fiaitól, és azt mondja, ők fogják bonyolítani az eladást.

Joe szája elnyílt; mintha ködön keresztül hallotta volna a szavakat. Eladás? Paul? Aztán eszébe jutott a név, Strutt és Fiai. Szóval ezért bánt vele Clara olyan ridegen! Csak a jövő héten kellett volna jönniük. Ma reggel nem fogadta a hívásukat, és később vissza akarta hívni őket.

– Adott nekem egy durva becslést, de azt megbeszélhetjük majd négyszemközt. Állítólag még nem fixáltál le semmit. Kicsit bosszant, hogy ingatlanoshoz mentél, spórolhattunk volna a jutalékon, de… – Hirtelen széles mosoly ömlött el az arcán. Az egyik metszőfogán rúzsnyom volt. – Biztos vagyok benne, hogy nagyvonalú leszel. Megbeszéljük odafent?

Joe akaratlanul is bólintott. Nem akart tovább a boltban maradni, a sarkvidéki fagyos légkörben, különösen, hogy Clara most aprópénzt csapott zörögve a pultra, és közben nyílt ellenszenvvel meredt rá.

Roz locsogott egész úton felfelé a lépcsőn, és amint Joe kinyitotta a lakásba vezető ajtót, hirtelen megbánta, hogy beleegyezett, hogy most beszél vele.

Lady CaCa nyilvánvalóan egyetértett vele, mivel nagyot rikkantva kijelentette:

– BÁR EL TUDNÁLAK HAGYNI!

– Elnézést – motyogta Joe, és lerakta a táskáját. A konyhapulton Clara hagyott néhány zsemlyét egy tányéron, és mellette egy cédulát, amire mosolygó arcot rajzolt. Biztosan azelőtt tette oda, hogy az ingatlanközvetítő megérkezett. Csak a jó ég tudja, most milyen emotikont választana.

Roz a lakásban járkált. Ajtókat és szekrényeket nyitogatott, néha felfirkantva valamit egy darab papírra.

– Annyira örülök, hogy Louisa eladja. Azt hittem, az a dán lány talán örökre itt marad. Aggódtam amiatt az újságcikk miatt.

– Újságcikk? – kérdezte Joe zavartan.

Roz elővette a helyi lapot a táskájából, amint elmasírozott mellette.

– Hatodik oldal. Na persze, nagyon fotogén, úgyhogy egy hatalmas képet is beleraktak. Tele lesz vele a weboldal is. Ez hozza a kattintásokat. Kattintásvadász a neve, tudod.

Joe alig hallotta a következő kérdést, amint a fotóra meredt. Clarát ábrázolta a boltban, játékok és gyerekek között, fülig érő mosollyal.

– Anyád kért valaha építési engedélyt a bővítésre?

– Van tűzfal a szomszéd ház felé?

– Mikor lett a kazán beszerelve?

Mit tett? Miért engedte be Rozt ide? Próbált válaszolni a kérdésekre, de közben rájött, hogy szinte semmit sem tud a lakásról. Minduntalan visszatért a gondolataiba Clara arca lent a boltban, ahogyan ránézett. Maga köré fonta a karját. Miért is nem mondta meg neki, hogy elment az ingatlanügynökhöz? Ugyanakkor honnan kellett volna tudnia, hogy csak úgy beállítanak aznap?

Roz most a fürdőszobában volt; ujját végigfuttatta a kád peremén, és kibámult az ablakon, mintha csak átláthatna a maratott üvegen.

– Ez power shower? Van vízlágyító?

– LÁTNI SEM BÍROM!

Roddy, aki nyilván megérezte a hangulatváltozást, Joe lába köré tekeredett, a lábszárához dörgölőzve.

– FUSS, FORREST, FUSS!

– Van szárító?

– Az ott beépített mosogatógép?

– A tűzhely gáz vagy villany?

– ŐSZINTÉN SZÓLVA DRÁGÁM, KÖPÖK RÁ!

Joe legszívesebben rákiáltott volna mindkettőjükre, hogy fogják be. Nem akarta ezt az egészet. Ha arra gondolt, hogy az anyja a napos Spanyolországban nyaral, feltámadt benne az irigység. Ő is ott akart lenni a tengerparton, érezni a bőrén a napot, nem fagyos pillantásokkal, kíváncsi szomszédokkal és végtelen kérdésekkel foglalkozni, meg egy átkozott papagájjal, aki pont úgy hangzott, mint a fejében lévő hangok.

– Hol vannak a mérőórák?

– Van főelzáró?

El kell magyaráznia a dolgokat. Határozatlan félmondatokkal válaszolgatott Roz kérdéseire, végig azt tervezgetve, mit fog mondani Clarának. El akarta tüntetni azt a kifejezést Clara arcáról. Meg kellett magyaráznia neki, azt akarta, hogy az anyjának több opciója legyen, hogy tudja, olyan életet élhet, amilyet csak akar. Olyan keményen dolgozott, olyan sokáig, és Joe azt akarta, hogy az anyja tudja, nem volt hiába. Visszagondolt a bizonytalan helyzetükre, amikor ideköltöztek. Hogy az anyja állandóan a számlák miatt aggódott, és ő milyen kétségbeesetten vágyott rá, hogy gondoskodhasson róla, soha többé ne kelljen úgy aggódnia.

Mintha ezer évbe telt volna, mire sikerült megszabadulnia Roztól. Megígérte neki, hogy felhívja, miután megbeszélte a dolgokat az ingatlanossal, aztán gyakorlatilag kitessékelte a bejárati ajtón át az utcára. Majd vett egy mély lélegzetet, és az oldalajtón át elindult a boltba, kihúzva magát, felkészülve Clara szemöldökráncolására és csalódott arckifejezésére.

Ám a nő most csupa melegség és kacagás volt, amint a pultra hajolva szemérmesen felmosolygott a férfira, aki a múltkor is ott volt. A helyi újságíró. Clara kuncogott valamin, amit a férfi mondott, a nagy kék szemével felnézve a férfira.

Mit keres már megint itt? Olyan kiűzhetetlenül lebzselt a boltban, mint valami áporodott szag. Úgy nézett ki, mint egy statiszta a Holtpontból csupa hosszú, barna haj és lyukas pulóver. Joe hallotta, hogy beszélgetnek, amint kikerült egy kisfiút, aki egy műanyag Minyon kulcstartót rágott, és majdnem átesett két kislányon, akik versenyautókkal játszottak a polcok közti folyosón. Hallotta Clara könnyed nevetését, amint visszatért a pult mögé, egy megjegyzést vetve hátra a válla fölött. Volt valami Clara viselkedésében, amitől ökölbe szorult Joe keze, ahogy elindult a nő felé.

– Szóval, mikor akarta megemlíteni? – puffogott.

Az újságíró felnézett, és összevonta a szemöldökét. Joe nem nézett rá, szándékosan a nőre meredt.

– Mit kellett volna megemlítenem? – emelte meg Clara kihívóan az állát.

Miért viselkedik így, gondolta magáról Joe. Tudta, hogy bocsánatot kellene kérnie, de volt valami Clara meg a férfi közelségében, ami felbosszantotta. Ahogy Mr. Újságíró önelégülten ránézett a szögletes szemüvegén át, mintha csak egy Specsavers szemüvegmodell szerződésre hajtana.

– Hogy Paul itt volt – folytatta. – Készített fotókat? Felvette a méreteket? Mit mondott? Vagy egyszerűen csak elküldte?

Clara megbántottnak tűnt. A homlokát ráncolta, jeges tekintettel. Joe még nem látta ilyennek. Hátralépett.

– Körbevezettem, lefotózta és megmérte, amit akart, és mindent összefogdosott a mocskos kezével a lakásban, aztán ezt hagyta magának.

Odalökte a névjegyet, de elhibázta a férfi kezét, és a papírdarab a földre hullt.

Joe felvette. Kezdte ostobán érezni magát.

– Rendben. Akkor jobb lesz, ha felhívom.

– Úgy van – helyeselt Clara, és az arcán két rózsaszín folt jelent meg. – De most, ha megbocsát, egy vevővel beszélek éppen, amíg még van bolt, amit vezetni kell.

A pultnál álló férfi felé intett, aki leplezetlen érdeklődéssel követte a párbeszédet.

– És megköszönhetné Samnek, hogy olyan csodás cikket írt. Mindenki azért jött a műhely megnyitójára, mert olvastak róla.

Sugárzó mosollyal nézett az újságíróra, hátat fordítva Joe-nak.

– Láttam.

– Semmi gond, haver. – Az újságíró rámosolygott, és átható tekintetett vetett rá zöld szemével.

Clara még mindig háttal állt Joe-nak, jelezve neki, hogy elbocsátották.

A férfi érezte, hogy kinyílik a szája, ám valahol elveszett a megsemmisítő válasz, amely valószínűleg majd órák múlva fog újra felbukkanni, amikor magában újra lejátssza a beszélgetésüket.

Nem kellene magyarázkodnia a nőnek. Csak azt tette, ami az anyjának a legjobb. Azt akarta, hogy kényelmesen éljen, ahogy öregszik. Az anyja mindig őt helyezte előtérbe, ő pedig meg akart tenni mindent, amit csak tehetett, hogy gondoskodjék róla. Joe visszapillantott Clarára, és az összes előregyártott mondat elillant a fejéből. Miért esett úgy neki? Miért Clarán vezette le a feszültségét?

Sarkon fordult, és meglátta a kisfiút, aki a Minyont rágcsálta.

– Azt ki kell fizetned – jelentette ki, aztán keresztülmasírozott a bolton, és kiment az ajtón.

Louisa: Nem vagyok hajlandó elfogadni tőled a QU-t. Ez egy buta kitalált szó. A Q-val kezdődő elfogadható szavak például QUO, QUINOA, QUENTIN, de a QU nem, mert az NEM jelent semmit.

Gavin: Csak még nem hallottál róla.

Louisa: Ne legyél pimasz, hallottam volna, ha létezne. Különben is, csak ne tereld el a figyelmemet arról, hogy te egy igazi, hamisítatlan QU vagy. (Megalkottam rá a magam definícióját).

Gavin: Szóval a QI azt jelenti, hogy egy „szeretnivaló és szexis zsivány”?

Louisa: Ezt csak egy QI gondolná.

Gavin: ☺

Gavin: Egyébként… tényleg mindent el akarsz adni?

22. fejezet

CLARA KICSIT KÉSŐN CSUKTA BE A BOLTOT. Nehézkesen felvonszolta magát a lakásba, tápot kanalazott Roddy táljába, és feltöltötte Lady CaCa etetőjét.

– THAT’S THE WAY A-HA A-HA I LIKE IT.

Halvány mosolyt vetett a papagájra.

Amint rámeredt a hozzávalókra maga előtt, mindent elsöprő vágyat érzett, hogy az egészet a padlóra hajítsa, aztán bepakolja a táskáját, és kilépjen az ajtón. Micsoda nap! A bolt egész nap zsúfolt volt, a bevétel megugrott, a lába pedig fájt az egész napos álldogálástól. Még az is megfordult a fejében, hogy pótolja a készleteket. A polcok már kevésbé voltak tele, bizonyos játékok teljesen kifogytak. De mi értelme volna? A tekintete Joe ajtajára siklott. Vajon ott van? Talán táblázatokat tölt ki? Kiszámolja a profitot? Ügynököket vagy lehetséges vevőket keres meg? Lábujjhegyen átóvakodott a konyhán, mozdulatlanná dermedve, amint az egyik léc a padlón árulkodón megnyikordult. Aztán felemelte a lábát, hogy közelebb lépjen.

– ÉN VAGYOK AZ APÁD! – rikoltott Lady CaCa, amint Clara előtt kicsapódott az ajtó, és megjelent Joe.

– Ah – mondta Clara, a szívéhez kapva, és próbált úgy tenni, mintha nem leselkedne a férfi szobája előtt.

Joe felvonta a fél szemöldökét, mikor a nő letérdelt a padlóra, és dörgölni kezdett egy nem létező foltot.

– Takarítok – motyogta Clara, azt remélve, hogy nem pirul el.

– LUKE, ÉN VAGYOK AZ APÁD!

– Fogd be, Lady C – mondta Joe, mire a papagáj sértődötten szusszant, majd nagy tollrezegtetéssel befordult a sarok felé.

– RENDBEN, SEGGFEJ.

Joe a kezét nyújtotta, mintha Clarát akarná felsegíteni; a nő nem vett róla tudomást, visszasietett a konyhába, és a hátát fordítva Joe felé kezet mosott.

– Megcsinálom a fondüt – szólt hátra a válla fölött; nem akart a férfira nézni. Különben is, miért is hívta meg? Lehet, hogy elmegy valahova.

Kis csend támadt, és Clara nem tudta, még ott van-e a férfi.

– Remekül hangzik – szólalt meg Joe végül. – Tudok segíteni? Valamit tehetek?

Láthatóan nem fognak beszélni arról, ami korábban történt. Vajon nem akar a férfi bocsánatot kérni, amiért rávakkantott?

– Nem, minden rendben – felelte Clara, és a több száz dologra gondolt, amit meg kell csinálnia, de nem akarta, hogy a férfi mellette dolgozzon. Remélte, hogy megérti a célzást, és távol tartja magát.

– Legalább azt engedje meg, hogy vegyek egy kis bort.

Mikor Clara hallotta, hogy a férfi felveszi a kocsi kulcsait, csak akkor mert megkockáztatni egy pillantást a háta mögé.

Joe éppen a kabátjába bújt, és halványan a nőre mosolygott. Clara elfordította a tekintetét, felvett egy fokhagymát, és aprítani kezdte.

– Kösz – mondta. Nem nézett fel újra, várta, hogy kattanjon az ajtón a zár. Joe még pár pillanatig ott lebzselt, aztán Clara hallott egy halk sóhajt, és a férfi elment.

Clara válla megrogyott a megkönnyebbüléstől. Mozdult, hogy felhangosítsa a rádiót, élvezve az étel elkészítésének egyszerű feladatát. Jobban érezte magát attól, hogy tudta, a férfi nincs a lakásban. Csipegetett a reszelt sajt hatalmas kupacából maga előtt, amíg várta, hogy a sör gyöngyözni kezdjen. Hozzáadta a felaprított fokhagymát és a mustárport, és éppen a Worchester szószért nyúlt, amikor lépteket hallott a lépcsőn, és Joe belépett, egy hatalmas doboz alatt rogyadozva. A kabátján esőfoltok voltak, a haja nedves.

A pultra helyezte a dobozt, és kivett belőle több mint fél tucat üveget.

– Nem voltam benne biztos, mi illik a fondühöz – jegyezte meg –, úgyhogy mindenből vettem egyet.

Clara pezsgőt látott, proseccót, egy drága vörösbort, három különböző fajta fehéret és egy desszertbort. Felvette a legközelebbi üveget, és elolvasta a címkéjét, miközben a férfi tovább beszélt.

– Azt hiszem, az desszerthez való – mondta sietve. – Én általában nem rajongok érte, de tudom, hogy maga szereti az édes dolgokat.

Clara élesen felpillantott rá. Ez bántó célzás lehet a súlyára? Ám a férfi semleges arcot vágott; sőt, amint beletúrt sötét hajába, a nő szinte azt hihette volna, hogy ideges.

– Megterítek – mondta Joe. A tálalóhoz lépett, és alátéteket, gyertyatartókat, szalvétákat vett elő. Ugyanúgy rendezte el a dolgokat, mint néhány nappal azelőtt voltak, és hátralépett, hogy megcsodálja a keze munkáját. Aztán eszébe jutott, hogy mi hiányzik, és elővett egy vázát a mosogató alól.

– Mindjárt jövök – azzal eltűnt.

Clara besurrant a saját szobájába, gyorsan ruhát húzott, és leggingst, kicsit kifestette a szemét, és a csuklójára spriccelt egy keveset a kedvenc parfümjéből.

A fondü bugyborékolva főtt, mire Gavin, Lauren és Patrick megérkezett. Gavin kinyitotta a pezsgőt, és felfedezte, hogy Louisa néhány szép kristálypohár büszke tulajdonosa.

– Egészségünkre – mondta, Clarára emelve a poharát, és háttal a konyhapultnak támaszkodva belekortyolt az italába.

– Hol van… – kezdte Lauren, épp, amint Joe feltűnt az ajtóban. A kabátja most már teljesen átázott, a haja csöpögött, és egy csokornyi ágat szorongatott. Úgy festett, mint Heathcliff, amikor hazatért a lápról.

– Az asztalra – magyarázta.

– Adja ide – sietett hozzá Lauren, hogy elvegye tőle a kopár ágakat.

Patrick Clarára nézett, és felvonta a fél szemöldökét. Lauren erősen koncentrálva igyekezett elrendezni az ágakat a vázában az asztal közepén.

– Mi az? – lehelte, mikor végül felpillantott a férjére.

– Szóval, Joe… – és Patrick kérdezgetni kezdte, a munkájáról, sportról, és közben átmentek a nappali szobába, ahol Gavin már a hasított bőr karosszékben ült, láthatóan nagyon otthonosan.

– Joe mintha… magasabb volna – jegyezte meg Lauren, egy pohár pezsgőt töltve magának.

Clara önkéntelenül is kuncogni kezdett.

– Azt hittem, te ki nem állhatod – mondta halkan.

– Hmmm. – Lauren szórakozottan a férfiak felé pillantott. – Ó, úgy van, annyira faragatlannak tűnt, de… nos, elég jól néz ki, nem?

– Te tøs – bökte oldalba Clara.

– Az mit jelent? – kérdezte Lauren.

– Jobb, ha nem tudod.

– Milyen udvariatlan dolog – jelentette ki Lauren, azzal kinyújtotta a kezét, és lopott egy kis sajtot.

– Hé! – Clara épphogy csak elhibázta a kezét, amint rá akart csapni. Váratlanul valami meleg, boldog érzés fogta el. Emberek voltak a lakásban, másnap vasárnap, és kint esik az eső. Ez a dolgok rendje. Na és, ha Joe-nak tervei vannak? Gondoskodni fog róla, hogy a mai estét ez ne tegye tönkre. Majd a többiekkel foglalkozik, és a kettejük kommunikációját a minimumra szorítja.

– Kész a vacsora – szólt, és az asztalhoz terelte a vendégeket.

A vacsora nagy siker volt. Gavin a székében hátradőlve megveregette a hasát, Lauren egész idő alatt eléggé obszcén hangokat hallatott, Patrick a tenyere mögé rejtett egy böfögést, Joe pedig gyakorlatilag tisztára nyalta a tányérját. Clarára ráparancsoltak, hogy maradjon a helyén, ők pedig mindnyájan felálltak, hogy leszedjék az asztalt, és elmosogassanak. Clara nagy élvezettel hátradőlt, és a pohár Chablist kortyolgatva figyelte őket. A többiek csevegtek és nevetgéltek, de Gavin csendes volt, és Clara emlékezett az arckifejezésére, amikor a boltban megtudta, hogy Joe talán elad mindent. Nem sokat szólt egész este, most pedig fura arccal nézett Joe-ra. Mint aki tervez valamit.

Visszatértek az asztalhoz, és Clara felállt, hogy hozzákezdjen a desszerthez. A hűtőből elővette a tejszínt. A ritmikus habverésben elmerülve, gondolatban messze járt, amikor Joe nevetése magára vonta a figyelmét. Valójában nagyon ritkán hallotta ezt a nevetést. Önfeledt volt, nagyon mély és magával ragadó, dörgő hang, amitől Clara szája is megremegett. Hirtelen felötlött benne, ez volt a leghosszabb idő, hogy Joe-t egy helyben látta. Általában elrohant, hogy telefonáljon, vagy konferenciahívást indítson, vagy ellenőrizzen egy monitoron egy részvényárat. Itt most kifejezetten kisimultnak látszott, máskor sápadt arcát meglágyította a gyertyafény, szürke szemét kiemelte a sötét szemöldök. A haja megszáradt, és a vége enyhén felkunkorodott. Nevetett valamin, amit Patrick mondott, fél kezével a combjára csapva. Clara a kezére meredt.

– Minden rendben? – bukkant fel mellette Lauren, és belepislogott az edénybe. – Már forr.

Clara elszakította a pillantását Joe-ról. Laurennek igaza volt, már majdnem kifutott. Rávetette magát a gombra, és lejjebb csavarta.

Lauren felvonta a fél szemöldökét, és Joe-ra pillantott.

– Te meg ő… jól megvagytok, ugye?

– Remekül – trillázta Clara, és lehajolt a tálakért, amiket már elővett a szekrényből.

– Remekül – ismételte Lauren valami fura hangon, aztán visszaballagott az asztalhoz, és újratöltötte a borospoharakat.

– Kell még valamit csinálni? – Joe felkelt az asztaltól, és most a konyhában álldogált, betöltve az apró teret.

Clara érezte, hogy a bor a fejébe szállt.

– Minden rendben, már csak pár perc kell.

– Köszönöm ezt az egészet, és hogy meghívott engem – mondta a férfi lágy hangon; egészen más volt, mint az a Joe, akit korábban a boltban látott. Vajon melyik az igazi?

– Nem nagy ügy. Itt lakik – vont vállat Clara, és kis bűntudatot érzett, amikor látta, hogy a férfi szemében megfakul a fény. – Bár talán nem sokáig – tette hozzá, azon tűnődve, miért rontja el a dolgokat, de képtelen volt elfojtani magában a korábbi haragot.

– Ami azt illeti – mondta Joe, egyet lépve előre –, szólnom kellett volna magának, hogy felkerestem az ügynökséget.

– Vagy esetleg nem kellett volna felfogadnia őket – mutatott rá Clara, kissé megemelt hangon.

Joe kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, aztán újra becsukta.

– Ezt nem maga dönti el – jegyezte meg csendesen.

– Szerintem maga sem – mondta Clara. Lezárta a tűzhelyt, és elővett egy merőkanalat.

– Ez az anyám otthona – jelentette ki halkan Joe, észlelve a hirtelen beálló csendet az asztal körül. – Azt akarom, hogy tudja, mik a lehetőségei.

A keze ökölbe szorult, ahogy Clara válaszára várt.

Az „otthon” szó kioltotta Clara harci kedvét. Ez a falu, ez a lakás nem az ő otthona. Valaha pontosan tudta, hol van az ő otthona, de ez már elmúlt, és nem volt benne biztos, valaha is újra érezni fogja ugyanazt egy helyről. Joe felszegte az állát, küzdelemre készülve. Clara fáradtan vállat vont.

– Igaza van. Semmi közöm hozzá – ismerte el halkan. – A maga anyja.

Ellépett a férfi mellett, és odaszólt a többieknek:

– Együnk desszertet!

Joe-ra nézett, készen a továbblépésre.

A férfi biccentett.

Visszatértek az asztalhoz, ahol Lauren próbálta megtanítani Gavinnek, hogyan kell kimondani a hygge szót.

– Nem, Gavin, hű-ű-ge – mondta, lehetetlenül formálva a száját.

– Húú-gee.

– Nem, hű-ű-ge.

– Hüüüü-ggééé.

Mindnyájan dőltek a nevetéstől. Clara ismét kimondta nekik lassan, és hallgatta, amint próbálják utánozni, kisebb-nagyobb sikerrel.

– Egyébként mit jelent? – kérdezte Gavin, még mindig nyitogatva a száját, amint próbálkozott a hygge kimondásával.

– Nos, nincs szó szerinti fordítása – szólt közbe Lauren, mintha csak egy dán turistaügynökség képviselője volna –, de valamiféle otthonosságot jelent, ugye, Clara? Ezért gyújt ő mindig gyertyákat. Az elmélet szerint, ha körülötted minden otthonos és szép és hű-ű-ge, akkor boldog vagy. És mivel a dán hivatalosan is a legboldogabb nép a világon, hát működnie kell.

Úgy fordult Clara felé, mintha azt várná, hogy megveregeti a fejét. Clara akkor éppen nem érezte magát a világ legboldogabb emberének, de mivel nem akarta megtörni a hangulatot, ő is bekapcsolódott, és megpróbálta elmagyarázni az elvet, amely annyira lenyűgözte az angolokat.

– Nemcsak a gyertyákról meg egyebekről szól, ez egyfajta életmód, gondolom, arról szól, hogy mit tartasz fontosnak. Az elgondolás az, hogy ha az otthonunkban maradunk, körbevesszük magunkat barátokkal, családtagokkal, jó étellel és szép dolgokkal, akkor az tökéletes hyggelig alkalom lesz.

Joe hallgatott, és Clara nem volt benne biztos, hogy odafigyel rá, vagy még mindig azon gondolkodik, amiről a konyhában beszéltek.

– Látjátok! – mondta Lauren. – Ez a boldogság titka.

– Ezért akarod megvenni azt az abszurd módon drága lámpát? – fordult hozzá Patrick. – Amit online mutattál nekem?

– Az egy Arne Jacobsen – jelentette ki Lauren gőgösen. – És ahogy Clara mindjárt megmagyarázza neked, abszolút alapvető a jóllétemhez.

Azzal jelentőségteljesen megmozgatta a szemöldökét Clara felé.

Clara értette a célzást.

– Ó, ez teljesen így van, ez létfontosságú, Patrick. A hygge teljesen a világításról szól.

– Abszurd módon költséges világításról – zsörtölődött Patrick, kikanalazva a desszertje maradékát.

– Nem szeretnél egy hű-ű-ge otthont? – kérdezte Lauren.

– Ami azt illeti, nem vagyok olyan válogatós – felelte a férje tele szájjal. – Teljesen elégedett vagyok azzal a világítással, ami most van nekünk. Valami az IKEA-ból nem felelne meg a célnak?

– NEM! – felelte kórusban Lauren és Clara.

Clara érezte, hogy jobb lesz a kedve, és amikor mindenki végzett az evéssel, örömmel letelepedett a kanapéra egy pohár desszertborral, Lauren vállára hajtva a fejét. Gavin már korábban csendesen elköszönt, Patrick és Joe pedig mosogattak.

– Szóval… hogy megy a dolog a… – súgta Lauren, fejével intve a két férfi felé, akik könnyedén társalogtak a mosogató mellett.

Clara a szemét forgatva mondta:

– Gah.

– Nem hygge? – vihogott Lauren.

– Nem, határozottan nem – sóhajtott Clara. Aztán felemelte a fejét, és Laurenre nézett – Sőt, ami azt illeti, hivatalosan is beismerem a vereségemet.

23. fejezet

JOE NYUGTALAN VOLT AZNAP ÉJJEL. Úgy szorította magához a forró vizes palackot, mintha az talán választ tudna adni néhány kérdésére. Maga előtt látta, ahogy Clara habot ver a konyhában, szőke haja csillog a lámpa fényében, a teste hajladozik. A nő haragudott rá, ő pedig szerette volna, ha megérti. Sajnálta, hogy nem figyelmeztette az ingatlanügynök látogatására, ugyanakkor szerette volna, ha megérti, hogy neki gondoskodnia kell az anyjáról, az ő őrült, gondatlan anyjáról, aki gyakran pillanatnyi szeszélytől vezérelve cselekszik.

Ám minden rosszul sült el: nem sikerült semmit megmagyaráznia, csak azt láthatta, amint a fény megfakul a nő szemében. Clarának joga volt haragudnia. Ő újra életre keltette a boltot, és amint Joe figyelte ott a vevőkkel, rájött, lehetséges, hogy a nő valóban csak segíteni akar, mert ilyen ember.

Joe nagyot szusszant, és az oldalára fordult. Lehet, hogy túl naiv? Ahogy Clara a tágra nyitott szemével körbeszaladgál, a gyerekekkel csevegve és nevetgélve, talán csak színlel? Mindez csak színjáték? Talán forral valamit? Ahogyan ránézett, mintha azzal vádolná, hogy nyerészkedni akar a saját anyján, attól még mindig ökölbe szorult Joe keze. A kisördög a vállán egyre suttogott a fülébe, amint forgolódott az ágyban, mellette az éjjeliszekrényen a bontatlan gyógyszeres csomag. Rápillantott, már vagy századszor aznap éjjel, de valami visszatartotta attól, hogy odanyúljon, és felvegye.

Claráról álmodott: a sima bőréről, egyenes fogsoráról, a nevetéséről, amint elmagyarázott egy másik dán kifejezést a társaságnak. Az alvás és ébrenlét között újra lejátszott a fejében minden beszélgetést, felidézett mindent, amit a nő tett érte, az apró kedvességeket. A magyarázatára gondolt, hogy mi az a hygge, és tudta, hogy ez az a filozófia, amely szerint Clara éli az életét. Joe olyan sokat fizetett már szakembereknek, hogy segítsenek neki megtalálni azt, amitől boldogabb lehetne az élete. Elment volna valami ennyire egyszerű dolog mellett?

Amikor látta, hogy egy új nap derengése kezd lassan megjelenni a függöny széle körül, elhúzta a függönyt, hogy megnézze amint a leheletnyi rózsaszín megfesti a horizontot, és a lágy hajnali fény elárad a mezőkön. Úgy érezte, mintha először látná a tájat. Nem csoda, hogy az anyja erre a látképre akart ébredni. Felhúzta az edzőcipőjét, felkapta a sálját, és kiosont a szobából. Ha a hygge a melegségről és az egyszerű örömökről szól, akkor ő is képes olyan hygge lenni, mint akárki más. Az ajtónál megállt, visszanézett a gyógyszeres csomagra, meg a telefonjára az éjjeliszekrényen. Aztán megfordult, kilépett a szobából, és ellopakodott Lady CaCa mellett – nem bánná, ha nem kürtölné szét a jelenlétét – a lépcsőhöz.

Friss volt a reggel; a járda még nedves az előző esti esőtől, apró vízcseppek borították. Joe elindult a bolttól a főutcán, aztán befordult egy macskaköves mellékutcába, egy gyalogösvény felé, amelyen gyakran végigdübörgött gyerekkorában. A rétre vezető bejárat szűkebb volt, mint ahogy emlékezett rá. Átpréselte magát, de a kabátja ujja elakadt egy tüskés cserjén.

– A fenébe! – szitkozódott, mire a mezőről egy csapatban felemelkedett és elrepült egy madárraj. – A francba!

Szóval mégsem egészen hygge.

Még nem jutott messzire, amikor észrevette, hogy a talaj cuppog a lába alatt, és a sár beszivárog az edzőcipő pereme fölött. De jólesett, hogy kint van, amint felkel a nap, és nincs egyetlen lélek sem a közelben rajta kívül. Előtte egy sűrű fasor emlékeztette arra a pár gondtalan évre, amikor rohangált és úszott, és rikoltozott a többi falubeli gyerekkel, mielőtt túlságosan is menő tinédzser lett volna belőle. Hosszú évek óta most először fordult meg a fejében, mi történhetett a gyerekekkel, akikkel azelőtt játszott, akik eljöttek a boltba a polcokat csodálni. Vajon még megvannak? Van már saját gyerekük? Kijárnak még ebbe a kiserdőbe?

A korgó gyomra késztette végül arra, hogy megforduljon, és mire a főutcára ért, ott már állt néhány autó a járda mellett, és jártak-keltek az emberek. Clarára gondolt, és arra, ahogy állandóan ételt tesz elé, és beugrott a boltba, hogy vegyen valamit reggelire.

Roz a pult mögött állt, és egy magazint lapozgatott, de túl gyorsan ahhoz, hogy olvassa is a cikkeket. A haját szoros kontyba hátrafogta, amitől kifeszült a bőr az arcán.

– Joe – mondta, felvonva egyik szemceruzával rajzolt szemöldökét. – Korán jöttél, még épp csak most nyitottam ki. Azért jöttél, hogy a boltról beszéljünk? Felhívott már Paul, hogy mondjon egy számot? Persze ismered az ingatlanosokat, mohó gazemberek, mindig fölé értékelnek mindent. Mit mondott?

Joe megrázta a fejét. Nem akart a boltról beszélni. A találkozás Rozzal eszébe juttatta az előző napot, és egyszerűen csak reggelit akart venni.

– Még nem beszéltem vele – mondta. Körbecikázott az üzletben, behajigálva minden szükségeset a kosarába, amilyen gyorsan csak emberileg lehetséges volt: elősütött zsemlyéket, vajat, gabonapelyhet, kávét, kolbászt. Ez eszébe juttatta azt a Supermarket Sweep nevű műsort, amit az anyjával a kanapéra kuporodva nézett, és közben torkuk szakadtából ordibáltak a televízióra, amint a tanácstalan emberek eltévedtek az áruk között.

– NEM A TEJTERMÉKNÉL VAN, BOLONDOK!

A gondolatra elmosolyodott a pult felé menet.

– De jó kedve van valakinek – jegyezte meg Roz, elhúzva az első tételt a leolvasó előtt.

Joe nem akart magyarázkodni, inkább motyogott valamit a szép időről.

– Aligha. Az anyád biztosan több napfényt lát Görögországban, vagy ahová elvonult páváskodni.

Joe-nak nem volt kedve kijavítani, csak nézte, ahogy egyre agresszívebben húzza le a dolgokat.

– A svéd lány sokáig szándékozik maradni? – kérdezte, miközben az egyik vonalkódot gépelte be a pénztárgépbe, hangosan kopogva körmével a gombokon.

– Dán – javította ki Joe. – Nem tudom – ismerte be aztán, és rájött, hogy ez igaz. Hirtelen úgy érezte, nem örül a kilátásnak, hogy Clara elmegy.

– Nos, mind Európában van, nem igaz? Mind külföldi – tette hozzá az asszony.

Joe nem figyelt rá. Minél előbb szeretett volna hazaérni a lakásba. Bankjegyeket lökött Roz elé, kis bólintással nyugtázta a visszajárót, fogta a zacskókat, és elindult kifelé, visszakiabálva egy köszönömöt. Roz még mindig beszélt, amikor Joe kinyitotta az ajtót.

Clara még nem volt fent, amikor hazaért, ha csak nem ment el ő is korán otthonról. Joe emlékezett, milyen kimerültnek tűnt a nő az előző este, és úgy gondolta, biztosan szüksége van egy kiadós alvásra. Elkezdte serpenyőkbe dobálni a dolgokat. A kolbászok sistergése bárkit kicsalogatott volna az ágyból. És valóban, pár perc múlva Clara megjelent a hálószobája ajtajában, csíkos pizsamában. Szőke haja hátul felállt, egy kis szempillafesték maszat volt az arcán, és ásítozott.

Amint a férfira pillantott, mintha hirtelen felébredt volna.

– Csak a fürdőszobába megyek – mondta, és már mozdult volna tovább.

Joe előrelépett, mindkét kezét maga elé tartva, mintha egy veszélyes kutyával volna dolga.

– Reggelit készítek. Gondoltam, ehetnénk együtt – mondta, és élvezte a látványt, ahogy a nő arckifejezése megváltozott. Clara nem tudta leplezni a meglepetését.

– Ó, hát… nem tudok. Megígértem Gavinnek, hogy találkozom vele ma reggel. Segítek neki elrendezni a kocsmai dolgokat. Ami azt illeti, máris elkéstem – jelentette ki a fürdőszoba felé lépve.

Joe érezte, hogy megnyúlt az arca. Visszafordult a sistergő serpenyő felé.

– Értem. Jól hangzik – mondta megjátszott vidámsággal a hangjában.

Clara mintha tétovázott volna a fürdőszoba előtt.

– Van valami terve mára? – kérdezte lágyabb hangon. Talán bűntudata van?

– Csak a munka. Mint általában.

Ugatva felnevetett, de a nevetése erőltetettnek tűnt.

– Ó, értem. Munka – ismételte a nő. Bement a fürdőszobába, és becsukta az ajtót, amint Joe túl sok zsemlyével és kolbásszal pakolta meg a tányérját. Hát persze hogy nem akar vele reggelizni, azok után, amiket előző este mondott neki. Mondjon neki valamit, amikor kijön? Beleharapott egy kolbászos zsemlyébe, tekintetét a fürdőszoba ajtaján tartva. Összerezzent, amikor a nő kijött. Egy kolbászdarabka a tányérjára esett.

Pár pillanat múlva Clara kilépett a szobájából, fekete farmerben és babakék pulóverben.

– Remélem, jól megy a munka – hadarta, és nem nézett a férfi szemébe, amint elment az asztal mellett. Joe-nak alig volt ideje, hogy válaszoljon, a nő már be is csukta az ajtót, és a lépcsőről hallotta a lépteit. Joe körülnézett a lakásban, amely hatalmasnak tűnt, így, hogy nem volt más benne, habár Lady CaCa hirtelen felharsanó rikoltása – „BABYT SENKI SEM ÜLTETHETI A SAROKBA” – emlékeztette rá, hogy nincs teljesen egyedül.

A reggeli nagy részét belekaparta a szemetesbe, és a válla megrogyott, amint átvágott a szobájához. Valószínűleg dolgoznia kellene, tájékozódni a City híreiben. Nem nagyon tartotta szemmel a dolgokat ezen a héten, és jó, ha az ember tájékozott a részvényárakban meg a toborzásban. Ha bármi jelentős dolog történik, a főnökei azt akarnák, hogy ők legyenek az első cég, amely megoldást kínál.

Leült az ágy végébe. Korábbi nyugalma semmivé foszlott, amikor a mobilja azt jelezte, hogy tizennégy új e-mailje van. De vasárnap volt; bizonyára nem kell ezekre most válaszolnia. Ha Tom megkérdi, mondhatja, hogy egy lehetséges üzleten dolgozott egy új ügyféllel, vagy, hogy valamilyen számokat nézett át. Valószínűleg voltak olyan emberek, akik épp most a családjukkal reggeliztek, és nem foglalkoztak a mobiljukkal. Tomnak nem volt családja.

Határozott mozdulattal kikapcsolta a telefont, és az ágy túloldalára hajította. Aztán leakasztotta az ajtóról a köntösét, beletúrt a könyvekbe a nappali könyvespolcán, és elindult a fürdőszoba felé.

– HALOTTAKAT LÁTOK! – kárálta Lady CaCa, ahogy elhaladt mellette.

– Te primadonna – vigyorgott Joe.

Övé az egész lakás, jutott eszébe, ahogy a fürdőszoba ajtajának támaszkodott. Tarthatna egy teljesen hygge napot. Meglátott egy doboz gyufát, és meggyújtotta a több tucat gyertyát, amiket Clara elszórt a helyiségben. Amikor lehúzta a rolót, és lekapcsolta a mennyezeti lámpát, elégedetten nézett körül. Minden sarokban megnyugtató fényfoltokat látott, amelyek táncoltak a tükörben, és narancsos fénnyel vonták be a bőrét. Rámosolygott a tükörképére, és érezte, ahogy lassan visszatér a jókedve.

Amíg a fürdővizet engedte, átnézte a tisztálkodószerek kínálatát. Egy pillanatra megállt, és tengeri iszapot kent az arcára, aztán habfürdőt locsolt bőkezűen a gőzölgő vízbe. Beleereszkedett, hátrahajtotta a fejét, fogta a könyvet, amit talált, és olvasni kezdett. Élvezte a meleget és a csendet, amint belesüllyedt a vízbe, és érezte, hogy a buborékok csiklandozzák az orra hegyét.

Időnként a lábával megnyitva a csapot utánatöltött a forró víznek, miközben teljesen elmerült a könyvében. Mivel a fürdőszobában nem volt óra, nem tudta biztosan, mennyi idő telt el, de a fájdalom enyhült az izmaiban, a keze pedig határozottan ráncos volt, amint a zománcon pihent. Hirtelen egy csattanást hallott kintről, és megrezzent a vízben, vízcseppeket szórva szét maga körül. Roddy ugrott le valahonnan magasról? Vagy Lady CaCa kiszabadult a kalitkájából?

Megzörrent a kilincs, mire Joe hirtelen felült, kezével eltakarva a szemérmét, ahol a hab nem fedte, éppen, amint Clara megjelent az ajtóban. A nő egy pillanatig lebámult rá, aztán a szeme elé kapva a kezét, kihátrált ismét, becsukva maga mögött az ajtót.

– Te jó ég, sajnálom, én…

Miért is nem zárta be az ajtót? Mit keres a nő már itthon?

– Csak egy pillanat – kiáltott ki, vagy három oktávval magasabb hangon a megszokottnál.

– Nincs semmi baj, sajnálom, én…

A nő összefüggéstelenül gagyogott az ajtó túloldalán, míg Joe kiugrott a vízből, és megragadta a köntösét.

– Várjon! – mondta a férfi. Sietve bedugta karját a köntös ujjába, és kinyitotta az ajtót. Gőzfelhő csapott ki a helyiségből.

Clarának leesett az álla, ahogy a férfira nézett, akiről csöpögött a víz. Joe megszorította a palackzöld köntös övét, azon tűnődve, vajon mi lehet olyan meglepő. Tisztában volt vele, hogy a fürdőszoba még mindig tele van libegő gyertyalánggal, és hogy a kádat megtölti a hegyekben álló hab. És az egész lakás kezdett levendulától illatozni. Aztán, megérezve az arca feszülését, eszébe jutott az iszapmaszk, amit nem mosott le. Az iszap alatt elvörösödött, visszafordult a fürdőszobába, és becsapta az ajtót.

Nekitámaszkodott, és behunyta a szemét. Micsoda egy komplett idióta! Mit nem adott volna érte, ha visszaforgathatja az utóbbi öt percet. Ha kiléphetett volna aftershave-től illatozva, makulátlan fürdőszobát hagyva maga után, hűvösen biccentve a nőnek, amint elhalad mellette. A tükörképére meredt. Az ajka hatalmas volt, a bőre zöldes színű, és csak úgy világított benne a szeme fehérje. Dörgölni kezdte az arcát, az álla kivörösödött a próbálkozástól. Aztán locsolta, öblítette, mosta, amíg az iszap utolsó nyomát is sikerült eltüntetnie, és újra kiléphetett a fürdőszobából, emelt fejjel.

– Megfürödtem – motyogta.

– Jó ötlet – válaszolt a nő. A kanapén ült, egyik kezében a távirányítóval, a kikapcsolt készülék előtt. A válla mintha egy parányit rázkódott volna. Joe gyorsan elindult a szobája felé. Nem volt benne biztos, hogy képes bármit hozzátenni.

– MIHEZ KEZDENE AZ IGAZSÁGGAL? – rikoltott Lady CaCa.

Átmenetileg megbocsátom neked a QI ügyet, mivel nincs más, akinek mesélhetnék Corralejoról. Csodás hely, rengeteg étteremmel, és pezsgő éjszakai élettel. Sok német barátot szereztem, és mind együtt megyünk a homokos tengerpartra, ami olyan hosszú, hogy nem is lehet látni a végét. Kipróbáltam a bodyboardingot, mert Klaus kölcsönadta a deszkáját, és bár a fél tengert lenyeltem, hihetetlenül jól szórakoztam. Suffolkban nem lehet szörfözni, az biztos.

Kirándultunk Lobosra. Ez egy parányi, lakatlan sziget, nem messze a parttól. Egy kis halászhajón mentünk oda, ami olyan hevesen imbolygott, hogy azt hittem, mindnyájan átesünk a peremén, pedig addig nem akarok meghalni, amíg nem próbáltam ki a fél töltést a mosogatógépen. Muszáj rájönnöm, hogy ez mit jelent. Csak a dolgok felét tisztítja? Szóval nagyjából épségben átértünk, és aztán bebarangolhattuk a szigetet. Csodás nap volt, az enyhe szellő felborzolta a hajamat. Teljesen felhagytam a kalapviseléssel, mostanában egy csomó színes kendőt meg hajpántot hordok. Szívesen gondolnám, hogy úgy nézek ki, mint Greta Garbo, de az az érzésem, hogy valójában inkább egy éltes, zavarodott takarítónőre hasonlítok.

Van egy tűzhányó a szigeten – vagyis, egy fél tűzhányó, amire fel lehet mászni, és a pereme fölött lekukucskálni a fekete homokra ott alul. Eléggé hátborzongató. Aztán visszamehetsz a mólóra, ahol sekély türkizkék vízben lehet úszkálni, és nézni az ezüstös halrajokat, ahogy ide-oda cikáznak közvetlenül a víz felszíne alatt.

Hogyhogy eladni? Joe tényleg odahívott valakit? Nem akarok eladni mindent, úgy tűnik, a dolgok nagyon is jól mennek a távollétemben, és biztos vagyok benne, hogy Clara csodásan vezeti a boltot. Meg kell, hogy mondjam, egy kicsit irigy vagyok a múltkori vacsora miatt. Hogy érted, hogy sok mindent csinált takarókkal meg gyertyákkal? Mi az a hygge? Nagyon furán hangzik – Clara talán valami dán szekta vezetője? Arra fogok hazamenni, hogy mindnyájan átadtátok neki a megtakarításaitokat, és egy kommunában éltek a réten a kocsma mögött?

Muszáj felhívnom Joe-t, de annyira unalmas állandóan a depressziósnak tűnő titkárnőjével beszélgetni, aki általában azt mondja nekem, hogy Joe egy nemzetközi konferenciahívásban van, ami rettentően fontosnak hangzik, úgyhogy inkább megtartom magamnak a mondanivalómat, és nem hagyok neki üzenetet. Nem tudom elképzelni, hogy azért volna ott, hogy bajt keverjen, csak nagyon védelmezni akar, és mindig is az én érdekemet tartotta szem előtt. Arról nem tehet, hogy úgy viselkedik, mint valami félelmetes alfahím. Azt hiszem, túlkompenzáltam, amikor David elhagyott, és azt képzeltem, hogy egy fiatal fiú, aki az anyjával nő föl, rettentően anyámasszony katonája lesz, akit állandóan gyötörnek az iskolában, úgyhogy bokszmeccsekre vittem, és megnézettem vele a Die Hard összes folytatását, még jóval tizennyolc éves kora előtt. Lehet, hogy végleg tönkretettem? Mondd meg neki, értékelem, hogy segíteni próbál, de én bízom Clarában, és persze benned.

24. fejezet

CLARA CSAK A TÁSKÁJÁÉRT TÉRT VISSZA A LAKÁSBA – Gavin el akarta vinni Norwichba, hogy vegyenek néhány dolgot a kocsmába. Ötleteltek egy kicsit, méricskéltek az új bútorokhoz, most pedig járó motorral várta lent a főutcán a férfi, aki mar tűkön ült, hogy megvegyék az új külsőhöz a dolgokat.

Aztán eszébe jutott, hogy beugorjon a mosdóba; akkor tört rá Joe-ra. Nem látott túl sokat, csak rózsaszín húst és képtelen mennyiségű habot. Aztán megjelent a férfi meglepett arca, rémülten, abban a zöld maszkban. Mintha csak in flagranti kapta volna, annyira feszült volt. Clara érezte, hogy az előző este kínos érzése szertefoszlik, amint ott állt a férfi előtt, és rámeredt. Joe az elegáns köntösét viselte, a külső zsebén a hímzett emblémával, a haja égnek állt, az arcát iszap borította, és úgy nézett ki, mint aki azt kívánja, bárcsak a föld megnyílna alatta. A nő arra gondolt, talán ez a legelső alkalom, hogy valamit megpillanthatott a valódi Joe-ból.

Ezen gondolkodott az autóban egész úton Norwichba; visszajátszotta fejben a jelenetet, és kétségbeesetten próbálta visszatartani a kuncogását. A férfi meggyújtotta az összes gyertyát, és Clara úgy tett, mintha nem vette volna észre a kádban még mindig tornyosuló habot, meg az illatot, ami olyan erős volt, mintha a férfi vagy száz tő levendulát összetaposott volna.

Felcsillant benne a remény, hogy Joe talán mégsem az a vesztett ügy, aminek ő leírta. Talán mégis képes a változásra. Már alig várta, hogy beszámolhasson Laurennek. Bár arra vigyázni fog, hogy ne mondjon neki túl sokat. A férfiban volt valami gyámoltalanság, ahogy ott állt mezítláb, és nem találta a szavakat, ezért Clara nem akarta, hogy a férfi úgy érezze, gúnyolja. Másrészt viszont Joe még mindig el akarja adni a boltot, anélkül, hogy megbeszélte volna a mamájával. És még mindig hozzá volt nőve a mobiljához. Ám az arckifejezése, amint ott állt a fürdőszoba ajtajában, levendulaillatba burkolózva…

– Jól vagy? – kérdezte Gavin, gyors oldalpillantást vetve rá.

Clara bólintott, és befészkelte magát az anyósülésbe, miközben megpróbált segíteni Gavinnek kihozni valami tisztességes szót négy I-ből, egy T-ből, egy U-ból, és egy F-ből.

– Fiiiiut? – javasolta.

– Ez nem nagy segítség.

– Futi.

– Van ilyen szó? – kérdezte meglepett hangon Gavin.

– Valószínűleg. A világon valahol – vont vállat Clara. Sokkal felszabadultabbnak érezte magát, és örömmel várta, hogy átalakítsák a kocsmát.

– Hát ez sem segít valami sokat.

Telerakták a kocsit párnákkal, szőnyegekkel, lámpákkal és sok minden mással. Belepréselték a dolgokat a csomagtartóba, és még a hátsó üléseket is ledöntötték, hogy mindent bezsúfolhassanak. Lassan haladtak visszafelé, és közben megálltak, hogy ennivalót vegyenek, amit beszélgetve fogyasztottak el.

Mikor visszaértek a kocsmába, az összes bútort a helyiség szélére vonszolták, a székeket és ülőkéket felrakták az asztalokra, és porszívóval nekiestek a csigamintás padlószőnyegnek. Szőnyegeket hoztak, hogy letakarják, meleg vörös árnyalatút, némi feketével. Kifényesítették az asztalokat, és átrendezték a bútorokat, megcsodálva a sötét fa és a mély színek keltette hatást. A krémszínű falak meg a sötét gerendázat csodásan passzoltak egymáshoz. A csupasz villanykörtéket lámpaernyőkkel takarták, amelyek tompították a túl erős fényt, és azonnal nyugalmas hangulatot teremtettek.

Gavin kitisztította a régi kandallót, és több sor fahasábot halmozott fel mindkét oldalán. Aztán tüzet rakott a hatalmas tűztérben a nagy, vas kandallórácson. Párnákat helyeztek a karosszékekbe, letörölgették a poros társasjátékokat, és kirakták őket egy fa könyvszekrénybe, néhány regény és életrajz mellett, amiket a falusiak kikölcsönözhetnek. Nagy, tiszta befőttesüvegeket raktak a kandallópárkányra, az asztalokra és az ablakpárkányokra, és hatalmas krémszínű viaszgyertyákkal töltötték meg őket. Szögegyenes kanócuk csak arra várt, hogy meggyújtsák őket. Néhány képet akasztottak a falra, a kandalló fölé pedig nagy nehezen felhelyeztek egy hatalmas antik tükröt.

A nap gyorsan telt, és Clara tudta, hogy még a kirakatot is be kell rendeznie. A következő összeállítás apróbb részleteit még ki kellett dolgoznia, de hát bőven lesz még rá ideje, és remek volt látni, Gavint mennyire elkapta a lelkesedés. Most éppen nekiállt az összes palackot megtisztogatni a pult mögött. Fantasztikusan nézett ki a hely, ahogy átalakították. Igazi szép, meleg és barátságos falusi kocsma lett belőle. Amint a fények halványulni kezdtek, meggyújtották a tüzet meg a gyertyákat, és világos sörrel a kezükben beültek egy-egy karosszékbe, lábukat a megviselt bőrpuffokon nyugtatva. Melengették a tűznél fájó végtagjaikat, és élvezték a reakciókat, amint a helybéliek kezdtek beszivárogni, ahogy oda vonzotta őket a tűz narancssárga fénye, aztán letelepedtek, hogy hallgassák a fahasábok pattogását, és csevegjenek egymással a barátságos sarkokban.

Belépett Clive, a telefonjába beszélve, aztán felpillantott, és földbe gyökerezett a lába.

– Azta! – mondta, aztán eszébe jutott a telefon, és sietve újra a füléhez emelte.

Gavin egy vendéget szolgált ki a pultnál, Clara pedig felállt, hogy menjen. A férfi rápillantott, amint letette a poharát a pultra.

– Várj egy percet, Clara – mondta Gavin, aztán kiöblítve egy korsót, töltött egy sört.

Clara várt, közben figyelte, ahogy a férfi végigcsúsztatja a korsót a pulton, majd megtörli a kezét, és a zsebébe nyúl.

– Köszönetem jeléül. Csak valami apróság. De azt akartam, hogy tudd, nagyra értékelek mindent.

Átnyújtott Clarának egy csomagot. A nő felbontotta, és előtűnt egy gyönyörű, vékony ezüstlánc.

– Nagyon örülök, hogy betoppantál a falunkba – mondta mogorva hangon a férfi. – Te egy remek lány vagy. Ha volna egy lányom, azt szeretném, hogy pont olyan legyen, mint te.

Clara érezte, hogy könnyek kaparják a torkát, amint a nyakláncra meredt. Nem tudott megszólalni, csak bólintott, aztán fél karjával megölelte Gavint, és botladozva kiment. Ha volna egy lányom. A szavak a fülében csengtek egészen hazáig. Vajon akkor is ezt mondta volna, ha tudná, milyen lány volt?

Belépett a boltba. Nem akart felmenni a lakásba, szüksége volt egy kis időre egyedül. Az új kirakat tökéletesen megfelelt arra, hogy lekösse. Kirakott mindent, amire szüksége lesz, majd dolgozni kezdett a háttéren. Vadregényes erdőt alkotott zöld anyagokból, a kirakat alján pedig elszórta a faleveleket, amelyeket sétái során gyűjtött. Aztán a helyükre ragasztotta a figurákat. Hosszú copfot illesztett egy Barbie fejére, egy Ken babát pedig fél térdre hajtogatott. Aranyhaj története kezdett megelevenedni; Clarát beburkolta a varázslat, elfeledtetve vele a rosszkedvét, elfeledtetve minden mást, ami történik az életében. Nem gondolt semmire, csak hogy megalkossa a jelenetet.

25. fejezet

CLARA MÁR KEZDTE KIISMERNI AZ ERDŐN ÁTVEZETŐ ÖSVÉNYEKET. Még télen is volt erre látnivaló: csupasz, tüskés ágak, összegöndörödött levelek szőnyegként a földön. Aznap reggel tökéletes formájú légyölő galócák egy csoportjára bukkant; a kalapok élénkvörösét sárga pöttyök tarkították, mintha csak a legutóbbi kirakata egy jelenete elevenedett volna meg.

Egész délelőtt a boltban volt, és szüksége volt erre a kikapcsolódásra, most, hogy a kirakatot befejezte. A fagy még mindig nem eresztette a fák ágait, a mezők ezüstösen csillogtak. A kis patak foltokban befagyott, falevelek és egyéb hordalék tapadt a jégbe. Clara élvezte az erdő csendjét, az apró neszeket, a rovarok zümmögését maga körül, egy madár kiáltását a közelben, szárnycsapásokat, a zizegést, amint valami szaladt az aljnövényzetben. Egy kidőlt fatörzsre telepedve forró csokoládét ivott a termoszból. A feneke már elgémberedett a hidegtől, de még nem akart mozdulni, hogy továbbmenjen.

A zizegő hang egyre erősödött, aztán Clara vakkantást hallott maga mögött, majd valaki kiáltott:

– Gus, NEM! Nem, Gus, hagyd!

Clara felállt, és a zaj felé fordult. Gallyak reccsentek közeledő lábak alatt, száraz levelek zörögtek, lihegést hallott, majd ismét ugatást.

Végül a kis tisztásra kiszökdécselt egy cocker spániel. Mögötte suhogva a helyére lendült egy bokor. A nő elmosolyodott, előrelépett és leguggolt. A kutya feléje rohant, lobogó fülekkel, göndör szőrében bogáncsokkal, és Clara farmerére helyezte a mancsát, sáros nyomokat hagyva rajta. A nő összeborzolta a bundáját, és szélesen mosolyogva nézte, ahogy a kutya izgatottan körbefutja, előbb balról, aztán jobbról is.

– Gus, azt mondtam… ó! – Sam jelent meg a tisztáson, és amint meglátta Clarát a kutyájával, felegyenesedett.

– Ó, szóval megtalálta – mondta, és előhúzott egy pórázt vízhatlan kabátja zsebéből. Ma szélfútta volt a haja, az arca kipirult a hidegtől meg a megerőltetéstől. – Immunis a hangomra – sóhajtotta, amint Gus felugrott, és mindkét mancsát Clara combjára helyezte. – Te jó ég, nagyon sajnálom… GUS, LEÜL!

Gus továbbra is előrenyújtotta az egyik mancsát, mintha csak koldulna.

Clara kuncogott.

– Sidde. – Gus azonnal leült, a nő pedig Samhez fordult. – Lehet, hogy dán.

– Megmondom, hogy micsoda, egy átkozott lidércnyomás – felelte Sam előrelépve, és gyorsan átcsúsztatta a pórázt a kutya fején. – Köszönöm. Nem akartuk megzavarni.

Clara egy pillanatig eltűnődött, nem követte-e a férfi, de aztán elvetette a gondolatot. Észnél légy, Clara Kristensen, nem vagy te híresség, hogy ismeretlen férfiak csak úgy kövessenek.

– Semmi baj. Már hamarosan úgyis mentem volna. Elfáradtam; holnap új kirakat lesz.

– Hát persze – bólintott Sam. – Amber emlékeztetett rá tegnap. El kell majd vinnem, hogy megnézze. A legutóbbi nagyon tetszett neki.

Aztán hozzátette:

– Habár nekem mindig egy vagyonba kerül.

Clara elmosolyodott. Nézte, ahogy a férfi lehajol, és megsimogatja Gus füle tövét.

– Visszasétálok magával a faluig. Nem akarom az egész napot azzal tölteni, hogy az erdőben kergetőzöm vele.

Clara még mindig a férfi bal kezére meredt, és megállapította, hogy nem visel gyűrűt.

– Nagyszerű – válaszolta, egy kissé túl lelkesen, és érezte, hogy a csípős levegő ellenére szétárad benne a meleg.

Az egyik keskeny ösvényen sétáltak vissza. Sam megfogott egy-egy ágat, nehogy Clarának csapódjanak, és a kezét nyújtotta, amikor egy különösen sáros szakaszhoz értek.

– Köszönöm – mondta Clara, kissé bután érezve magát, hiszen a sár keményre fagyott, és könnyen át tudott volna kelni rajta, nem süllyedt volna bele a bakancsa.

Kiléptek a fák közül. A nap homályosan látszott egy vastag fehér felhő mögött, amelyet világos rózsaszín szegély keretezett.

– Szeretem ezt a fényt – mondta Sam, Clara gondolatát visszhangozva. – Tökéletes a fotózáshoz. Nagyon sok képet készítettem ebben a napszakban.

– Tájképfotózással is foglalkozik? – érdeklődött Clara.

Sam bólintott.

– Mindenféle fotózással. Jól kiegészíti az írást. Eladtam már egypár képet – mondta szerényen vállat vonva, de az arca ragyogott az örömtől. Aztán, egy oldalpillantást vetve a nőre, hozzátette: – És remek hobbi, ha az ember sokat van egyedül.

Clara arcát elöntötte a forróság a férfi pillantása alatt.

– Milyen csodálatos. Én nem vagyok képes egy tisztességes fotót készíteni. Nem tudok koncentrálni, és nem értek a sok gombhoz.

A férfi felvonta a fél szemöldökét, mintha Clara valami megdöbbentő dolgot mondott volna. A nő elfordította a tekintetét, és zavartan nevetgélt. Hálás volt, amikor Gus közéjük furakodott, és felbámult rá, mintha csak jutalomfalatra várna.

Sam még mindig őt nézte, félrehajtott fejjel.

– Magának fantasztikus a bőre – mondta.

Clara arca lángba borult; nem volt hozzászokva a dicsérethez. Nagy nehezen kinyögött egy köszönömöt.

– Szeretném megint lefotózni – de most a szabadban talán – jelentette ki a férfi, széles mosollyal. Clara észrevett egy parányi borostafoltot az állán, ami kimaradt a borotválkozásnál. Eltűnődött, milyen volna, ha kinyújtaná a kezét, és megérintené.

– Nem, nem, én egyáltalán nem vagyok fotogén – tiltakozott, a fülére húzva a sapkát. – Egyszerűen megdermedek, vagy behunyom a szemem, vagy mindkettőt.

– Nem, maga tökéletes alany – válaszolt Sam magas hangon nevetve, ami egyáltalán nem illett a beszédhangjához.

Clara továbbindult, Sam pedig ismét felvette a léptei ritmusát, ahogy mellette sétált. Átmentek a kerítésre emelt lépcsőn. Gus átrohant alatta, de beakadt a póráza, úgyhogy visszarántotta Samet, aki mintha elfelejtette volna, hogy egy kutyát vezet pórázon.

– Nos – mondta Clara, amikor meglátta a bolt bordó homlokzatát –, én megérkeztem.

Azzal az épületre mutatott, azon tűnődve, vajon miért érezte a szükségét ennek. A férfi tökéletesen tisztában volt vele, hol a bolt. Elég gyakran megfordult benne.

Sam megállt a bolt előtt, és a lehúzott redőnyökre meredt.

– Mi lesz az új kirakat?

– Majd meglátja – válaszolt Clara.

– Ugyan már! – mondta a férfi, tekintetével úgy pásztázva a rolót, mintha a szemüvegébe röntgensugarak lettek volna beépítve. – Kaphatok legalább egy kis segítséget?

Clara felnevetett.

– Legyen elég annyi, hogy nagyon szeretem a meséket – jelentette ki, a kulcsát keresve. Valahol maga mögött mozgást érzékelt, de nem pillantott oda, mivel Samre figyelt.

– Akkor Amber szeretni fogja. Figyeljen csak! – Fél kezét Clara karjára tette, amitől a nő megdermedt, és rámeredt. A férfi körme tökéletesen szögletesre volt vágva. – Hadd írjak egy újabb cikket. Ez a kirakat is biztosan remek lesz, és sok ember érdeklődik a bolt iránt.

– Nem is tudom… – felelte Clara, az ajkába harapva.

– Láttam itt múltkor az ingatlanügynököt – jegyezte meg halkan a férfi. – Most már több szála is van a történetnek. Hadd segítsek. Most, amikor főutcák elnéptelenednek, nagyon is aktuális téma, hogy a boltok bezárni kényszerülnek. Megpróbálhatjuk megmenteni a magáét.

A mondat végén kissé megemelkedett a hangja.

Clara finoman elhúzta a karját.

– Nem az enyém – emlékeztette Samet.

– Nos, akkor legalább próbáljunk több vevőt behozni karácsony előtt – próbálkozott újabb érvvel a férfi.

Clara ismét észrevett valami mozgást ott fent. Talán a függönyt húzták el? Mintha látott volna egy alakot is. Clara arra gondolt, talán Joe figyeli őt a lakásból.

– Rendben, esetleg egy rövid cikket – mondta. Abban nincs semmi rossz, nem igaz? Aztán figyelmeztető hangon hozzátette: – De csak, hogy vevőket hozzon be karácsony előtt, semmi több.

– Természetesen, remek, megígérem – mondta a férfi, aztán előrehajolt, és arcon csókolta Clarát. – És talán sikerült magát is meggyőznöm.

Zöld szeme vidáman csillogott.

Clara félrehajtotta a fejét.

– Meggyőzni engem?

Sam felemelte a kezét, mintha láthatatlan fényképezőgép volna benne, és elkattintotta.

– Viszlát, sok sikert ezzel – mondta hátrálva, és a kirakatra mutatott.

Gus is elbúcsúzott tőle ugatva, Clara pedig egyik kezét felemelte, mintha intene, és nézte, amint eltűnnek az utca végén. Gus ugrándozva haladt Sam mellett, és vidáman ugatott.

Clara arra gondolt, remélhetőleg nem bánja meg, amibe éppen most beleegyezett.

26. fejezet

AMINT MEGLÁTTA A CSOMAGOT, AMIT NEKI HAGYTAK, azonnal elfeledkezett a találkozásáról Sammel. Lassan felemelte, és hosszú ideig csak bámulta. Tartotta a kezében, aztán megfordította. Tudta, mi van benne, emlékezett rá, hogy amikor rendelte, kétségbeesetten vágyott az otthona, az ismerős dolgok után. Egy örökkévalóságba telt, amíg a weben megtalálta, és a szállítás egy vagyonba került. Az a nap elmúlt már egy ideje, és gyakran gondolt rá, hogy a csomag végül majd eljut hozzá. Most pedig itt volt. A melléhez szorította, és felment a lépcsőn, miközben könnyek marták a szemét.

Az ajkába harapott, ahogy belépett a lakásba. Lassan odasétált a karosszékhez, belerogyott, és egy örökkévalóságig meredt a betűkre a barna csomagolópapíron. Aztán, egyik ujját végighúzva rajta, feltépte, kivette belőle a dobozt. Majd kinyitotta a doboz tetejét, és előhúzta a barna sörösüveget, papírforgácsot szórva szét mindenütt.

Feltartotta az üveget, és hosszú ideig meredt a címkére. Felzokogott, aztán sírni kezdett, levegő után kapkodva. Könnyek patakzottak az arcán. Mit keres ő Angliában? Meddig marad még itt? Eszébe jutott, tavaly ilyenkor mennyire más volt még minden. Elmerülve az önsajnálatban, átadta magát az érzelmeinek. Az üveget, de a lakást is csak homályosan látta a szeméből csorgó könnyeken át.

Aztán, mintha csak egy horrorfilmben volna, hallotta, amint végtelenül lassan, nyikorogva nyílik egy ajtó.

– Clara – szólalt meg Joe bizonytalan hangon.

– Ó, hát itthon van – zokogta Clara, sebesen törölgetve könnyes arcát.

A férfi elkerekedett szemmel odasietett a lányhoz.

– Ne hívjak valakit?

Clara megrázta a fejét. Képtelen volt felelni.

– Hívjak orvost? Rosszul van?

Clara ismét a fejét rázta.

– Nem – felelte. – Jól vagyok.

Joe hangja kissé megemelkedett.

– Idehívjam a barátnőjét, azt a nőt a vacsoráról?

– Lauren – préselte ki magából Clara.

– Igen – bólintott Joe. – Hát persze, Lauren. Elmenjek érte?

– Ne – válaszolt a nő, miközben egyre hullottak a könnyei. – Egy perc, és jobban leszek.

A férfi mellette lebzselt. Fél kezét a kanapé támlájára helyezte, aztán elvette. Úgy nézett a nőre, mintha az egy egzotikus vadállat volna.

– Tea – vakkantotta Joe, mintha rávetné magát a szóra. – Csinálhatok magának egy kis teát.

Nem várta meg a nő válaszát, hanem egyenesen a konyha felé indult.

– Tej? Cukor? – Kiáltott hátra.

– Igen – motyogta Clara, az arcát törölgetve.

Joe a konyhában várakozott, feszült tartásban, vagy tíz másodpercenként vetve a nőre óvatos pillantásokat, és nagy hamis mosolyokat, amikor elkapta a tekintetét.

– Máris hozom – közölte valami fura, csilingelő hangon. Megkeverte a teát, és az ital kilötyögött a bögre oldalán, mivel továbbra is Clarát figyelte közben, mintha attól tartana, hogy a nő köddé válik a szeme előtt.

Clarából önkéntelenül is előtört a könnyein át egy kis felcsukló nevetés, a férfi feszélyezettségét látva.

– Remek.

Joe odament hozzá, úgy hordozva a bögrét, mintha a koronaékszerek lennének nála, és letette a nő elé az asztalra.

– Tea – mosolygott rámutatva, mintha Clara kétéves volna, és egy új szót akarna neki megtanítani.

Clara felvette a bögrét, és belekortyolt. Ügyelt, hogy ne ránduljon össze a benne lévő cukortól, aztán lerakta ismét, miközben a férfi úgy állt mellette, mint egy pincér, az ítéletére várva.

– Kitűnő – mondta Clara, azt remélve, hogy a férfi most már talán békén hagyja.

– Rendben, szóval…

Joe nem ment el. Egy darabig álldogált a kanapé előtt, mielőtt láthatóan úgy döntött, hogy leül. A padlóra meredt, aztán a nőre pillantott.

– Jobban van? – kérdezte, valószínűleg azt remélve, hogy most már elengedik.

Clara bólintott, fura módon meghatva a férfi arckifejezésétől. Jaj, ne, már megint megindultak a könnyei! Érezte, ahogyan egy szökevény végiggördül az arcán. Joe előrehajolt, amikor észrevette.

– Mi történt? Tudok segíteni?

A hangja lágyabb volt most, nem volt benne él, Clara pedig hálás volt, amiért úgy viselkedik, mint egy emberi lény, nem pedig úgy, mint egy megszállott üzletember, akivel, úgy tűnt, állandóan találkozni szokott.

– Hiányzott nekem egy különleges hazai nap – mondta Clara, és a teáért nyúlt, hogy megpróbálja elterelni a figyelmét.

Joe zavart arccal bólintott.

– A születésnapja? – próbálkozott.

Clara mosolyogva megrázta a fejét.

– Nem, a J-Dag volt az, ami a karácsony kezdete. Már elmúlt egy ideje, de ez Dániában nagy esemény.

– Értem – mondta Joe, két kezével kupolát formálva az álla alatt. – És mi az oka a könnyeknek?

Clara a fejével intett a sörösüveg felé.

– Azt rendeltem, nem is tudom, miért. Ezt isszuk a J-Dagon.

– Sört?

– Ezt a bizonyos sört – magyarázta Clara. – Mindenki kék Mikulás-sapkát húz, és hatalmas utcai bulik vannak. Van hab, és ezt a sört hozzák lovas kocsival.

Joe ismét teljesen értetlennek tűnt, amint követte a nő ujját a karosszéke mellett álló sörösüvegig.

– Értem… hab… sör.

– Tudom, hogy bután hangzik – jegyezte meg Clara.

– Egyáltalán nem – vágta rá a férfi, valószínűleg azt remélve, hogy Clara nem kezd újból sírni.

– De igen, tudom – erősködött a nő, a szemét törölgetve. – Csak éppen arra emlékeztet… ami közeleg.

Joe nem mert megkockáztatni egy feltevést.

– A karácsony – magyarázta halkan Clara.

– Nem rajong érte?

A nő szipogott, így próbálva visszatartani az újabb könnyeket.

– Nem arról van szó. Imádom a karácsonyt. Csak éppen… Joe az ajkába harapott. Láthatóan igyekezett lépést tartani.

– Akkor mi a gond?

Clara nagyot nyelt, és a combjára helyezte a kezét; próbálta összeszedni magát.

– Valójában nincs semmi gond, csak bután viselkedem. Csak éppen… hát, emlékeztetett dolgokra.

– A sör?

– A sör – mondta és nevetett; egy kicsit jobban volt, most, hogy kisírta magát. – Most már jól leszek. Köszönöm a teát.

Bólintott a bögre felé, ami még majdnem tele volt.

Joe elpirult.

– Örülök, hogy segíthettem – mondta, és felállt, mintha csak Clara elbocsátotta volna. Egy pillanatra megállt, aztán odalépett a nőhöz, és a vállára tette a kezét.

– Remélem, később jobban lesz –jelentette ki, aztán köhintett, és elhátrált. – Rendben, most én… ott leszek a…

Azzal elinalt a szobájába.

Clara hosszan bámult az ajtóra, jóval azután is, hogy becsukódott. Aztán behunyta a szemét, hátradőlt a székében, és újra lejátszva magában a jelenetet, arcára szorította a tenyerét, és felnyögött. Figyelmeztette magát: ha legközelebb sírni akarsz, előbb ellenőrizd, hogy üres-e a lakás. Ám amint visszagondolt a beszélgetésre, önkéntelenül is elmosolyodott. Te jó ég, ugyan mit gondolhat a férfi róla? Hogy tudná neki megmagyarázni? Aztán rázkódni kezdett a nevetéstől, és egy takonycsepp éppen elszabadult az orrából, amikor megint kivágódott a férfi ajtaja.

– Minden rendben? – Ismét rémültnek tűnt, Clara pedig hirtelen kihúzta magát, az orrát törölgetve.

– Igen. Csak… nevettem.

Joe szeme még jobban elkerekedett.

– Ó… az jó – nyögte. Egy pillanatot várt, aztán ismét becsukta a szobája ajtaját.

Clara ott maradt, ahol volt, arcára fagyott mosollyal, amíg meg nem hallotta a zár kattanását. Akkor a homlokára csapott.

– OSTOBA – mondta mögötte Lady CaCa.

Kicsinosítottátok a kocsmát? Milyen remek! Mit csináltatok vele? Küldj fotókat!

Nagyon hiányzik az a hely. De elég ebből. Természetesen rettentően élvezem, hogy itt tehetek. Csodálatos a hőség, és már csokoládébarna vagyok. Teljesen képtelenül nézek ki, mintha valaki mahagónifestékkel bemázolt volna. Úgy nézek ki, mint egy bennszülött. Azt fontolgatom, hogy a hajam végét szőkére festetem, ez nagyon divatos itt a németek között.

Tudod, lehet, hogy túl sokáig voltam már itt egyedül. Persze, nem fogom befestetni, megelégedtem azzal, hogy bokaláncot viselek mindenhova, ami nagyjából segít megakadályozni, hogy valami túlságosan állandó dolgot tegyek.

És hadd mondjam meg most rögtön, hogy a VOR szó nem létezik, Gavin. Megkérdeztem minden németet a szállodámban, ők sokkal jobban beszélnek angolul, mint én, és mindnyájan megerősítették, hogy ez egy rettenetes hazugság, és te csalással nyersz.

Sajnálom, hogy ilyen nyers vagyok, de sajnos meg kell kérjelek, hogy ezentúl írd le a jelentését a szavaknak, amiket küldesz, ha ragaszkodsz hozzá, hogy egy teljesen kitalált nyelvet használj. Talán a játék beállításánál valami más nyelvet adtál meg, nem a brit angolt. Kérlek, ellenőrizd. Megvárom a válaszodat, mielőtt újra játszom.

27. fejezet

JOE EGÉSZ HÉTEN TÁVOL MARADT, hosszú napokat töltve az irodában, amint felügyelte a fúzió utolsó szakaszát. A véget nem érő konferenciahívások és a főnökség tájékoztatása mellett arra is ügyelt, hogy Tom lássa, amint utasításokat ad egy túlhajszolt gyakornoknak, aki úgy nézett ki, mint akire igazán ráférne egy kiadós étkezés. Aztán hazament, megállt az ajtóban, és végignézett a csupasz, rideg felületeken. Mintha ide is beszivárgott volna kintről a hideg szürkeség. Sokáig fennmaradt a laptopja mellett, de csak keveset foglalkozott a táblázatokkal, helyette online böngészett. Lámpákat rendelt, szőnyegeket, olyan drága gyertyatartókat, hogy könnybe lábadt tőle a szeme, egy dizájnertől, akit egyszer Clara említett, Verner valaki. Rendelt szőrös huzatot a forró vizes palackra, és egy pár új papucsot. Másnap pedig eljött az irodából, amikor ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy kizárja a napi stresszt, hazamenjen, és főzzön valamit. Úgy érezte, beválnak a változtatások. Több az energiája, kevesebbet fáj a feje, és jobban érzi magát.

Most pedig szombat este volt. Máskor megszervezne egy randit valamelyik internetes randi appon, vagy elmenne egy kaszinóba kora hajnalig. Vagy dolgozna. Cikkeket bogarászna belső információkért, ellenőrizné a papírmunkát, amit a teamje készített, megválaszolná a héten bejött e-maileket. Ám ehelyett most visszahajtott az álmos Suffolkba, és örült a lelke, hogy végre visszatérhet a faluba egy hosszú hét után, mintha csak hazatérne. Mosolygott, amint leparkolt, felpillantott a lakás ablakaira, és arra gondolt, vajon Clara otthon van-e.

Nem látta a nőt a „sörösüveg síró-gate” óta. Még mindig nem egészen volt benne biztos, miért szomorkodott – volt valami a kék Mikulás-sapkákkal, meg a habbal. Nyilván valami dán dolog lehetett. Vagy valami női dolog. Vagy mindkettő. Azt fogja tenni, amit bármelyik, magára valamit is adó férfi tenne, és úgy csinál majd, mintha meg sem történt volna az egész, gondolta Joe, ahogy kilépett a kocsijából, és a bőrtáskájáért nyúlt. Amint végigment a folyosón és fel a lépcsőn, előkészítette magát a találkozásra. Azt kívánta, bárcsak egy kis időt töltött volna lent hét közben is. Mikor olyan szomorúnak látta a nőt, az emlékeztette rá, hogy Clara sem mindig az az elégedett, boldog ember, akinek tűnik. Látta azzal az újságíróval a járdán, épp mielőtt sírni kezdett volna. Remélte, hogy nem hozzá fordult vigaszért.

Clara nem volt a nappaliban. Valószínűleg még a boltot zárja, vagy egy újabb kirakaton dolgozik. Megy, és megkeresi. Megkérdi, hozasson-e neki is vacsorát. Épp, amint megfordult, hogy újra lemenjen a földszintre, Clara kilépett a szobájából. Általában éjjel-nappal kényelmes pulóvereket és farmert hordott, de aznap este egy fekete topot viselt, valami fényes díszítéssel a vállán, és egy rikító kék nadrágot, amiben a lába hosszabbnak tűnt. Joe megbámulta, amíg a nő belebújt a kabátjába.

– Ó, hát itt van!

– Itt vagyok – válaszolt Joe túl hangosan, és ledobta a táskáját.

– Lauren elvisz a moziba – közölte Clara, végigmutatva az öltözékén. – Szerintem kicsit túlzás, de ezer éve nem voltam már sehol.

A szeme füstös volt, és sötét, az ajka fényes. Joe úgy érezte, az agya egyszerűen befagyott, aztán rájött, hogy határozottan választ várnak tőle.

– Nagyon jól néz… – ekkor jutottak el a szavak az agyáig. – A moziba, REMEK.

Azzal kinyújtotta a kezét, hogy a kandallópárkányra támaszkodjon lezseren, de elvétette. Kihúzta magát, aztán megkérdezte:

– Valami jót játszanak?

– Lauren Ryan Goslinggal akar valamit megnézni – vont vállat Clara.

Joe bólintott.

– Jóképű fickó. Sima. És, tudja, fényes. – Mit. Beszélsz. Joe? – Nos, én itt leszek. És várok. Úgy értem, nem magát várom, hanem, tudja… itthon töltök egy csendes estét. Vagy elmegyek itthonról. Még nem döntöttem el.

Tudta, hogy összevissza beszél. Fogalma sem volt, mi szállta meg. Talán a fényes izék a nő topján? Hipnotizálták?

– Jó tervnek hangzik. Megint esik.

Joe a szemét forgatta, és cöcögött. Mielőtt az időjárásnál jobb témát tudott volna találni, a nő már fogta a táskáját, és rámosolygott.

– Akkor viszlát később! – mondta, és kifelé indult.

– Aha – trillázta a férfi –, reeendbeeen.

Clara még egy meglepett pillantást vetett rá, aztán kiment a lakásból, Joe pedig a kanapéra rogyott, mintha az utóbbi néhány perc teljesen kimerítette volna. Nos, az jó, hogy már nincs feszélyezettség közöttük. Felkelt, hogy hozzon egy sört magának.

Egy órával és három sörrel később elálmosodott. Körbejárt a lakásban, meggyújtotta az összes gyertyát, meg a kályhát, nyugodt, gyertyafényes menedékké alakítva a nappalit. Felvette a pizsamáját, belebújt a köntösbe, és előásott egy túlméretezett, állatkarmokat utánzó papucsot, amit az anyja vett neki valamelyik évben karácsonyra. Ezzel a laza új külsővel visszatért a kanapéra, egy üvegekkel és rágcsákkal magasra halmozott tálcával a kezében. Akkor nézett utoljára DVD-t, amikor egy meghűléssel három napig ágyba kényszerült. És még akkor is a Tőzsdecápákat választotta, csak hogy ismerős pályán maradjon.

Átnézte az anyja DVD-gyűjteményét, egy újabb sört szopogatva. Szűkös volt a kínálat. Sosem hallott még Nicholas Sparksról, de megpróbálkozik vele. Észrevette, hogy Ryan Gosling is szerepel benne, és önkéntelenül is elmosolyodott. Clarának el sem kellett volna mennie itthonról.

Az eső dobolt az ablakon, a szél fütyült odakint, Joe pedig befészkelt egy takaró alá, a forró vizes palackot a melléhez szorította, csokis tallérok olvadtak a szájában, és bőven folyt a sör. Határozottan volt valami Clara hygge elméletében. Az otthon töltött este volt az új szórakozás a városban. Érezte, ahogy a teste belesüpped a kanapéba, a lakáson kívüli világ eltűnik, és nem marad más, csak ő ezen a barátságos helyen, egy DVD társaságában.

Másfél órával később, amint könnyek patakzottak az arcán és lecsöpögtek az orráról, nem hallotta meg a csevegést a lépcsőházban, sem azt, hogy kattanva nyílik az ajtó. Megrezzent, mikor Lauren és Clara belépett a lakásba, és őrült iramban próbálta letörölni az arcát. Nicholas Sparksnak sok mindenért kell felelnie. Úgy érezte, hogy a torka még mindig összeszorult a sírástól, és folyt az orra, ahogy a köntöse orrával próbálta törölgetni.

– Heló! – károgta. A forró vizes palack leesett, és a túlméretezett karmos lábak között kötött ki.

Clara és Lauren földbe gyökerezett lábbal állt, és döbbenten meredt rá.

– Miért van az, hogy valamelyikünk mindig síráson kapja a másikat? – nevetett fel Clara, megtörve a hangulatot.

Joe még mindig nem tudott megszólalni.

– Mit néz? – kérdezte Lauren összevont szemöldökkel Joe felé lépve, aztán felfedezte a DVD tokját. – Te jó ég! – kiáltotta. Felkapta a tokot, és meglengette a férfi felé. – A Szerelmünk lapjai. Egyedül. Meg van ŐRÜLVE? Az ilyesmihez támogatói hálózat kell, pár jó barátnő. Jól van? Akarja, hogy megöleljük?

Clara felvihogott, amint Lauren kitárt karral megindult a férfi felé.

Joe hátralépett. A sörtől kicsit ködös volt a feje, a gyertyák fenyegető árnyakat vetettek a falakra. Ő sosem sírt filmeken. Na jó, leszámítva a Holtpontot, de az azért volt csak, mert az anyja a Szomszédok egyik epizódját vette fel az utolsó tíz percre.

– Jól vagyok – mondta, kihúzva magát. Örömmel látta, hogy már a vége főcím megy. Aztán most már magabiztosabban megismételte: – Jól.

– Szeretem ezt a filmet – jelentette ki Lauren. Aztán ábrándozva hozzátette: – Az a csók az esőben egyszerűen…

– Milyen volt a mozi? – kérdezte Joe. A kanapé szélére telepedett, összefonta a melle előtt a karját, és igyekezett olyan józannak tűnni, amennyire csak tudott.

– Hmmm… – felelte álmodozva Lauren, gondolatban még mindig elázva, és Ryan Gosling karjaiban egy viharos csónakázás után.

Clara a fürdőszoba felé indult, a válla fölött hátravetve:

– Lauren szerelmes!

Joe Laurenre nézett, és kétségbeesetten szeretett volna a saját szobájába menekülni.

Talán Lauren is ugyanezt érezte, amint körbepillantott a lakáson, láthatóan küszködve, hogy valami témát találjon.

– Ez itt nagyon hyggének tűnik – jegyezte meg.

Joe követte a tekintetét, felmérve a gyertyákat, a takarót, a forró vizes palackot.

– Gondoltam, megcsinálom olyan… kellemesre – mondta, kissé ostobán érezve magát.

Clara kijött a fürdőből, és a konyhába indult.

– Épp most mondom Joe-nak – szólt oda neki Lauren célzatosan –, hogy mennyire hyggének néz itt ki minden. Nem gondolod, Clara?

Joe a homlokát ráncolta. Miért pillantgat Lauren olyan furán Clarára?

Clarát mintha megzavarta volna a megjegyzés. Egy pillanatig nem válaszolt.

– Nagyon barátságos – dadogta aztán.

Valami zajlott a két nő között, és Joe kívülállónak érezte magát, mintha nem értené egy vicc csattanóját.

– Hmm – mondta. Körbejárt a szobában, és elfújta a gyertyákat. A füst csípős szagától könnyezni kezdett a szeme, aznap este már vagy századszor. Maradt még egyáltalán könnye? Biztosan vörös a szeme, és dagadt az arca. Muszáj kijutnia innen. Az a tény, hogy múltkor ő találta Clarát sírva egy sörösüveg meg kék Mikulás-sapkák miatt, nem segített, hogy sokkal jobban érezze magát. Nem szokta meg, hogy így rajtakapják.

– Szép álmokat – mondta érdes hangon.

– Magának is – válaszolt Lauren.

Joe hallotta, hogy Clara odasziszeg valamit Laurennek, és amint becsukta az ajtót, még elkapta az elfojtott kuncogásukat.

28. fejezet

CLARA A CSENDRE ÉBREDT. Kinyújtotta a kezét, hogy elhúzza a függönyt. Az eső elállt, kék volt az ég, és felhők függtek az alján. Clara nyújtózott, amikor hirtelen köhögést hallott a konyhából. Joe korán kelt. Clara megkönnyebbült, hogy egész héten nem találkozott vele, mivel zavarban volt a J-Daggal kapcsolatos sírógörcse után, és hogy nem tudta, mi fog történni a bolttal. Ám most elmosolyodott a hangra, ahogy befészkelve az ágyba, fülelt a férfi mozgására. Aztán belebújt egy vastag kardigánba, és mikor kinyitotta az ajtót, meglepődve látta, hogy a férfi a laptopja fölé görnyed az asztalnál, állát a tenyerébe támasztva, és véreres szemmel mered a képernyőre. Az előző éjszakai hygge hangulat láthatóan már régen elillant. Clara kis szomorúságot érzett emiatt.

– Jó reggelt! – mondta, és a férfi megrezzent még a halk hangtól is. Kopogtatott a billentyűzeten, aztán megint a képernyőre meredt. – Kávét? – kérdezte a nő, amint elment mellette, hogy bekapcsolja a vízforralót.

– ÖRÜLÖK, HOGY LÁTLAK, HOGY LÁTLAK, ÖRÜLÖK! – kiáltotta Lady CaCa.

Clara pár szem tápot dobott a ketrecébe.

– CSAK A PANCSEREK EBÉDELNEK – rikoltotta a papagáj, láthatóan ráhangolódva Joe hangulatára.

Roddy Clara lába körül tekergeti, míg a nő tejet öntött a bögrékbe, és az egyiket átadta Joe-nak.

– Köszönöm – mondta Joe, amint átvette. Clara észrevette, hogy a férfinak remeg a keze, ahogy iszik.

– Minden rendben? – kérdezte együttérzően.

– Persze, csak sok a dolgom. Ki kell bogoznom ezt a kuszaságot, ami az anyám könyvelése – felelte Joe, homlokráncolva nézve a konyhaasztalra, ahol egy halom blokk, bankkivonat és szamárfüles füzetek hevertek. – És közben reménykedem benne, hogy a csapatom nem cseszi el az év legnagyobb üzletét holnap.

– Stresszes dolognak tűnik – jegyezte meg Clara, miközben vágott egy szelet malátás kenyeret, és vastagon megkente vajjal. Aztán Joe-nak nyújtotta a tányért. – Tessék. Reggeli.

Majd megszemlélte a nagy halom üres csipszeszacskót, a különböző színű italok maradékát tartalmazó három poharat, és a vékony ezüst gyógyszeres levelet, amelyből mind a nyolc tabletta hiányzott.

– Régen fent van?

Joe nem nézett rá, ahogy átvette a tányért.

– Aha, valahogy úgy. Nem tudtam elaludni a film után, ráadásul tudtam, hogy inkább dolgoznom kellett volna. Azt hiszem, közben aludtam is egy kicsit.

Lepillantott a kezében tartott tányérra, majd fel a nő arcába, és mintha magához tért volna.

– Köszönöm – mondta, és valami kiismerhetetlen kifejezés futott át az arcán, ám abban a pillanatban megcsendült az előtte fekvő sok eszköz közül valamelyik.

Clara a pultnak dőlve kortyolgatta az italát, közben a férfi karikás szemét nézte, a kifejezéstelen arcát. Azt hitte, hogy jobban próbál majd lazítani egy kicsit, kikapcsolódni, de abban a pillanatban, hogy ott volt körülötte a laptop meg a telefon, mintha magába szippantotta volna egy teljesen más világ.

– Menjünk el valahová – szólalt meg hangosan.

– Mi az? – kérdezte Joe, beleharapva a malátás kenyérbe, a másik kezével pedig a billentyűzeten kopogva.

– Menjünk el valahová. El itthonról. Ahogy a normális emberek csinálják hétvégén.

Joe a foga közé szorította a kenyeret, miközben két kézzel írt a billentyűzeten. Felpillantott Clarára, de nyilván nem tudott megszólalni.

Végül abbahagyta a gépelést, kivette a szájából a kenyeret, és lenyelte a falatot.

– El?

Clara bólintott, és egy elszabadult hajfürtöt simított a füle mögé.

– Látni akarom a tengert.

– GYERÜNK, HADD LEGYEN JÓ NAPOM!

Clara elpirult, és úgy tett, mintha nem hallotta volna, ahogy Lady CaCa az ülőfájáról figyelte őket.

– A tengert?

Clara bólintott. Joe bizonytalannak tűnt. Úgy meredt a nőre, mintha azt javasolta volna, hogy repüljenek el egy idegen országba.

– Ugyan már! – győzködte Clara. – Jól fogunk szórakozni.

– Rendben – mondta a férfi vontatottan. – Elmehetünk.

Clara összecsapta a kezét, amint hirtelen eláradt benne az öröm. Korábban nem tudatosult benne, mennyire szüksége van a kikapcsolódásra.

– Remek. Felöltözöm, és indulhatunk.

Joe lezárta a laptopját.

– Rendben. A tengerhez – ismételte. Mintha még mindig sokkhatás alatt állt volna.

Clara elindult a szobája felé. Aztán egy pillanatra visszafordult.

– Ó, van egy szabály. Nincs telefon. – Azzal a bűnös tárgyra mutatott a férfi kezében.

– De mi van, ha munkából…

– Vasárnap van – szakította félbe a nő egy régi hangon. Olyan hangon, amire valaha figyeltek. – Senkinek sem volna szabad dolgoznia a hét minden áldott napján. Dániában az emberek összesen harmincnégy órát dolgoznak hetente. Maga két nap alatt dolgozik annyit.

– Harmincnégy órás munkahét? – kérdezte Joe, miközben papírokat rendezgetett, és kihúzta a laptopot. – Hogy készülnek el a munkájukkal?

Clara átment a szobájába, ahol különböző dolgokat nyalábolt fel és dobált egy táskába.

– Nem minden a munkáról szól, tudja – kiáltott ki. – Egyébként pedig azt gondolják, ha nem tudsz mindent elvégezni ennyi idő alatt, akkor nem dolgozol elég hatékonyan.

Örült, hogy a férfi nem látja az arcát. Mikor újra kilépett a szobából, csend fogadta. Joe a telefonján kopogtatott.

– Komolyan beszélek – mondta Clara. Odamasírozott hozzá, és kinyújtotta a kezét, mintha csak Joe egy kisgyerek volna, akit tiltott édességgel kaptak rajta.

– Nem lehet. Maga nem érti. Magának sosem volt olyan munkája, mint nekem – tiltakozott Joe. Clara nyitotta a száját, hogy mondjon valamit, aztán újra becsukta.

– Elvárják tőlünk, hogy állandóan elérhetők legyünk – erősködött a férfi. – Tom, a másik ügyvezető igazgató gyanakszik. Azt hiszem, szeretne kinyírni engem.

– De ez egyszerűen nem egészséges – jelentette ki a nő, még mindig Joe elé tartva a kezét. Joe úgy meredt rá, mintha a nő meg akarná támadni.

– Lenémítom.

– Nem.

– Bent hagyom az autóban.

– Joe! – Clara hangja most már bosszús volt.

– Maga egyszerűen nem érti – jelentette ki Joe, és aggódva pillantott a kérdéses tárgyra.

Clara leejtette a kezét, és vett egy mély lélegzetet.

– Ami azt illeti, értem – közölte, és felsóhajtott. – Én is hozzá voltam nőve a telefonomhoz. Londonban dolgoztam brókerként hat évig.

Joe éppen mondani akart valamit, de most eltátotta a száját.

– Tizenhat órát dolgoztam naponta, egész éjjel, hónapokig nem mentem haza Dániába, elhanyagoltam a barátaimat, a családomat – tette hozzá halkabban, maga elé bámulva, aztán elfordult, hogy Joe ne lássa az arcát.

Egy ideig csend volt, és Clara arra gondolt, a férfi talán újra a telefonjával van elfoglalva, talán egy e-mailt pötyög be éppen. Ám amikor odapillantott, látta, hogy Joe még mindig rámered.

– Hat évig?

A nő bólintott.

– De miért… Ott dolgozott… De maga annyira…

Szinte mulatságos volt figyelni, amint küszködve próbál szavakat találni, ám Clara gyűlölt életének arról a szakaszáról beszélni. Ez volt az oka, hogy megváltoztatott mindent. Még mindig sajnálta, hogy nem vette észre, mennyire elmerült ebben a világban, olyan mértékig, hogy nem vett észre nagyon fontos dolgokat, amelyek azokkal az emberekkel történtek, akiket szeretett. A mamája jelentéktelennek állította be a látogatásait az orvoshoz, Clara pedig nem volt ott, hogy észrevegye a bajt.

Nagyot nyelt.

– Régebben volt, már nem számít.

Arra gondolt, bárcsak ne hozta volna fel. Csak éppen torkig volt vele, hogy Joe azt gondolja, ő nem érti, nem értheti meg. Pontosan tudta, milyen azt érezni, hogy a bank tulajdona vagy, hogy a mobilod és a laptopod uralja a munkahelyi és a magánéletedet, mivel már nincs határvonal a kettő között. Bármikor hívhatnak, vagy e-mailezhetnek, és elvárják, hogy válaszolj, hogy ugorj azonnal. És ha nem teszed, valaki más fog ugrani helyetted, te pedig a süllyesztőbe kerülsz.

Odament az ajtóhoz. Ha már nem mennek a tengerpartra, legalább ki akart menni innen. És akkor meghallotta a férfi hangját.

– Várjon.

Joe az asztalra tette a telefonját, és feltartotta a kezét.

– Adjon nekem két percet – mondta. Bement a szobájába, és Clara hallotta, hogy szekrényeket és fiókokat nyitogat.

– Ugye fürdeni nem akarunk? – kiáltott ki.

– Joe, december van.

A férfi feje megjelent az ajtónyílásban.

– Ez azt jelenti, hogy nem? – kérdezte bizonytalanul.

– Hát persze hogy nem, van vagy mínusz három fok – mutatott rá Clara, és úgy meredt rá, mintha megőrült volna.

– Maga olyan típusnak tűnik, aki pont ilyesmiket akar csinálni – felelte a férfi, és folytatta a kutatást.

Clara eltűnődött, vajon mit érthet ezalatt. Aktív? Ösztönös? Flúgos?

– Kész vagyok – lihegett Joe, amint felbukkant egy hátizsákkal, fején beanie sapkával, amit még sosem látott rajta a nő. Máshogy festett, és egy pillanatig Clara nem tudta volna megmondani, miért, aztán rájött, ez volt az első alkalom, hogy a férfi tényleg lezserül öltözött.

– Tetszik a sapkája – jegyezte meg Clara, aki furán félszegnek érezte magát.

Joe kicsit szégyenlősen megérintette a sapkát.

– Kösz, jó ideje nem volt már rajtam – mondta, felvéve a kulcsait. – Nos, akkor jöjjön! Irány a tengerpart!

Azzal az ajtóhoz lépett, kitárta, és várt, hogy a nő kilépjen rajta.

– AZ ERŐ LEGYEN VELED! – rikkantott Lady CaCa, amint Clara hátrapillantott. Joe telefonja az asztalon hevert, ahol hagyta. Clara a férfira mosolygott, aztán kilépett az ajtón, és lesétált a lépcsőn.

Joe kérdezgetni kezdte, amint a kocsi elgurult a járda mellől.

– Melyik banknál?

– UBS.

– Ők nagyok.

– Aha.

– Mi volt a legnagyobb üzlete?

– Mi ez? Vetélkedő? Nem mondom meg. Nagy összeg volt. Nagyon nagy.

– Bizonyítsa be – követelte a férfi mosolyogva, fél kezével a volánra csapva.

– Hogy érti? – nevetett Clara, hátradőlve az ülésben.

– Bizonyítsa be, hogy tényleg ezzel foglalkozott. Mondjon valamit, amit a brókerek szoktak.

– Mi, beszéljek a trading deskről, és hogy hogyan töltöttem a napjaimat az árfolyammozgásokat figyelve, beleértve a fluktuációkat és a kötések likviditását is?

– Tényleg brókerként dolgozott – állapította meg a férfi, egy oldalpillantást vetve rá.

– Megmondtam.

– Azt hittem, csak hazudott, hogy elmenjek magával a tengerpartra.

– Valóban azért mondtam, hogy elvigyen a tengerpartra, de nem vagyok annyira manipulatív.

– Szóval… – Joe láthatóan újabb kérdésáradatot készült feltenni.

– Nézze! – szakította félbe Clara. – A hat év nagy részét azzal töltöttem, hogy a tőzsdeparketten kiabáltam és szitkozódtam az emberekkel. Néha hiányzik ez az őrület; ez vonzott oda. És be akartam bizonyítani, hogy képes vagyok rá. De valóban nem akarok most beszélni róla. Az életemnek az a szakasza véget ért, nem tudtam tovább maradni. Nem voltam boldog.

– Na jó, de esetleg nem…

Clara a férfi felhevült arcára nézett.

– Elég volt – mondta gyengéd hangon.

Joe látta a nő arckifejezését.

– Elég – adta meg magát. Aztán az ajkába harapva hozzátette: – Most már látom, eléggé ijesztő lehetett a tőzsdeparketten.

Clara elmosolyodott, a fejét hátrahajtotta a sima bőrtámlára, és az útra figyelt maga előtt. Az autó makulátlanul tiszta volt, Clara lába elveszett az óriási lábtérben, és alig lehetett hallani a kerekek surrogását, amint a kanyargós, szűk utakon a tengerpart felé tartottak.

Aztán egyszer csak ott volt előttük: egy vékony ezüstszínű sáv a szomorkás szürke felhők alatt. Clara mosolyogva fordult Joe-hoz.

– A tenger.

Végighajtottak a part mentén. Joe először feszült volt; aggodalmaskodott, hogy vajon ingyenes-e a parkolás, hogy nem lopják-e el az autót, hogy szüksége lesz-e a sapkájára. Amint elérték a köves strandot, ahol a kavicsok csikorogtak a léptük alatt, mintha kezdett volna megnyugodni, és már körülnézegetett, ahogy végigsétáltak a víz szélén. Nagy hullámok gördültek feléjük, aztán visszahúzódtak a tengerbe. Épp csak mozgott a levegő. Egy sirály lebegett a víz felett, egy komp úszott el a távolban, és pink bóják sora, mint sok apró fej bólogatott a part közelében.

– Anya és én ide szoktunk jönni a hétvégeken – mondta a férfi, egyenesen maga elé nézve. – Kövekkel kacsáztunk, aztán halat meg sült krumplit ettünk összebújva egyetlen törülközőn, ami aztán napokig ecetes illatú volt.

Clara visszafojtotta a lélegzetét. Joe alig mondott valamit a gyerekkoráról, az anyjáról, és nagyon jó volt elképzelni kisfiúként.

– Mi a helyzet az apjával? – kérdezte, amint tudatosult benne, hogy sosem hallotta a férfit az apjáról beszélni.

Joe leült a kövekre, Clara pedig mellé telepedett. Nem volt benne biztos, hogy Joe meghallotta a kérdését. A férfi beletúrt a kövekbe.

– Elment. Amikor nyolcéves voltam.

– Ó! – mondta Clara. – Az nehéz lehetett.

Joe felvette az egyik követ, és az ujjai között forgatta.

– Igen. Sokat költöztünk; a mamám… nos, nem számított rá, nem tudott egy helyben maradni…

Clara figyelte, ahogy beszél; kezdte jobban megérteni, miért akar annyira biztonságot adni az anyjának.

– Szokott vele találkozni?

Joe megrázta a fejét.

– Már nem nagyon. Évente egyszer együtt ebédelünk. Valaha kétségbeesetten szerettem volna találkozni vele, olyan akartam lenni, mint ő, megmutatni neki, hogy sikeres lettem. Mindig is a Cityben akartam dolgozni, hogy fontos ember legyek, mint ő.

Felnevetett, de üres volt a nevetése. Clara legszívesebben megfogta volna a kezét.

– Nagyon büszke lehetne magára – jelentette ki.

Joe ránézett, tekintete megpihent az arcán.

– Köszönöm.

Aztán, mintha megérezte volna a hangulat változását, felállt.

– Sétáljunk még egy kicsit.

Clara felállt, és követte.

– Mi a helyzet magával? – kérdezte Joe. – Hiányzik a családja?

Clara örült, hogy mozoghat, amint az ismerős szúrást érezte a szeme belsejében.

– A szüleim elváltak, amikor kicsi voltam, és a papámnak megvan a maga élete, de mindig jól kijöttünk egymással, ő gyakran találkozott velem. Van két mostohahúgom, ikrek, tizennégy évesek.

Remélte, hogy ez elegendő információ.

– A mamája? – kérdezte a férfi.

Clara hunyorítva kinézett a vízre, amely éppen olyan szürke volt, mint Joe szeme. Azt remélte, talán megmentheti egy elhaladó hajó vagy egy lesújtó villámcsapás. Persze nem volt semmi ilyen, csak a hullámok egyhangú moraja és a saját csendje.

– Megbetegedett – mondta végül; a hangja szinte elveszett a szélben. – Megbetegedett, és meghalt, a múlt évben.

Joe hirtelen megállt. Clara tett még előre pár lépést, mielőtt észrevette volna.

– Nagyon sajnálom – mondta a férfi döbbenten.

– Minden rendben – felelte Clara, az arcát törölgetve – Vagyis, nincs rendben, persze, de köszönöm.

– És hogyan… megkérdezhetem?

Clara nagyot nyelt.

– Hasnyálmirigyrákja volt. Kapott kezelést, de mire kiderült, már áttétek voltak, és… gyorsan elment.

Joe ránézett.

– Borzasztóan sajnálom, Clara.

A nő nem állta sokáig a tekintetét.

– Nem beszélt nekem sokat róla – ismerte el. Úgy érezte, most, hogy elkezdett beszélni, nem tudná abbahagyni, ha akarná sem. – Tudta, hogy megvan a magam élete Londonban, és aggódott miattam.

Sírni kezdett, nem volt képes tovább magában tartani. Eszébe jutottak azok az alkalmak, amikor szakított egy kis időt egy-egy rövid telefonbeszélgetésre az anyjával, és a saját stresszes City-beli életével untatta, az összezördülésekkel a kollégáival, az elvesztett üzletekkel, a zuhanó részvényárakkal, míg az anyja a vonal másik végén haldoklott, és nem szólt róla.

– Szerette magát – mondta Joe, a nő karjára téve a kezét.

Clara bólintott, és összepréselte az ajkát.

– Én is szerettem.

– Persze hogy szerette – válaszolt Joe, magához húzva Clarát.

A nő érezte a férfi karját maga körül, az arca Joe melléhez préselődött. Hozzádőlt, amíg össze nem szedte magát. Így álltak egy darabig, míg végül Clara újra nyugodtan lélegzett, és észrevette, hogy a férfinak füst- és aftershave-illata van. Pislogott, továbbra is a férfi mellére támaszkodva. Nem tudta, mikor húzódjon el tőle.

Végül a férfi hátralépett, két kezét a nő karján tartva.

– Van kedve továbbmenni? Van egy hely, ahol fánkot árulnak, nem messze innen.

Clara ránézett. A férfi arcán lassan szomorú mosoly terült el. Láthatóan szerette volna megvigasztalni őt.

– A fánk jólesne – válaszolt Clara, utoljára megtörölve a szemét.

A nap további részében már nem sokat beszélgettek. Céltalanul sétáltak a vízparton, elhaladtak egy körhinta mellett, aztán vissza az autóhoz. Joe kinyitotta az ajtót, és Clara beszállt.

Amikor visszaértek a bolt elé, a férfi leállította a motort, és egy pillanatig csak csendben ültek.

– Nos – szólalt meg végül Joe, ujjával a volánon dobolva –, köszönöm, hogy kivitt egy kicsit a szabad levegőre.

– Örülök, hogy elmentünk – felelte Clara, és amint elkapta a férfi tekintetét, valami új dolgot látott benne. – Köszönöm.

Úgy érezte, a szavak sokkal mélyebb jelentést kaptak.

Joe bólintott, aztán kikapcsolta a biztonsági övét, és kiszállt az autóból.

Egyetlen szó nélkül mentek végig a folyosón, aztán fel a lépcsőn. Vajon Clara csak képzelte, hogy Joe egy pillanatra tétovázott, amint ott álltak a lakás bejáratában?

– MAXIMUS DECIMUS MERIDIUS VAGYOK, AZ ÉSZAKI SEREGEK PARANCSNOKA!

Lady CaCa hangjától mindketten összerezzentek. Aztán, mintha csak megtört volna a varázs, beléptek, Joe felvette a telefonját, és bármi volt is az, elmúlt.

Egy órával később a férfi még ugyanott volt az asztal mellett, telefonnal a fülén, a laptop képernyője világított, és olyan volt, mintha az a néhány óra a tengerparton két másik emberrel történt volna, egy teljesen más világban. Csak a férfi pillantása, amikor elköszönt tőle éjszakára, a félig nyitott ajka, amint ott tétovázott a szobája ajtajánál, sejtette Clarával, hogy valami megváltozott.

Ma van Lady CaCa születésnapja – okvetlenül szólj Clarának, hogy adjon neki plusz finomságokat. Azt hiszem, utálja, hogy a születésnapja ilyen közel van a karácsonyhoz. Talán majd átteszem júniusra, mint a királynő. Szerintem az tetszene neki. Annyira örülök, hogy jól mennek a dolgok, és nagy a forgalmad. Ezer évbe telik, mire válaszolsz nekem, úgyhogy biztosan azt sem tudod, hol áll a fejed. Vagy esetleg nehezen találod ki a választ. Sok magánhangzód van? Nagyon nehéz, ha nincs, habár én mindig túl sok U-t kapok, és őszintén, mit lehet kezdeni egy U-val?

Itt most éppen egy mini hőhullámot élünk át. Állítólag a Szaharából jön a meleg levegő. Egyszerűen nincs semmi ünnepi hangulat. Túl sok a napfény. Hogyan is gondolhatsz a karácsonyi készülődésre, amikor napozol a tiszta kék ég alatt? De nem panaszkodhat az ember, ha egy szál fürdőruhában meg szárongban tölti a napot. Épp most ugrott be az igazgató, hogy megkérdezze, a jövő hónapra is kibérlem-e a szállást. Vicces ember, maximum másfél méter lehet, és hatalmas szakálla van. Ha valaha újra forgatnák azokat a hobbit filmeket, ő tökéletesen beleillene. Kérlek, küldj nekem pár fotót az erdőről meg a rétekről a falu mögött. Tudod, mennyire szeretem, amikor télen minden hófehér és fagyos.

29. fejezet

JOE KORÁBBAN AZT TERVEZTE, VASÁRNAP ÉJJEL ELUTAZIK, hogy hétfőn kora reggel az irodában legyen. Most zajlott a fúzió véglegesítése, a szerződések aláírása. Hatalmas nap volt ez neki és a csapatának. Ám nem volt képes otthagyni Clarát aznap este. A lakásban akart maradni, hogy rajta tartsa a szemét a nőn. Hétfő hajnalban osont le az emeletről, amikor még sötét volt, és egész Suffolk még aludt. Akkor kezdett világosodni az ég alja, amikor ő végigszáguldott a sztrádán London felé.

Most pedig meg volt kötve az üzlet. A szerződéseket aláírták. A főnökei a külső irodában vártak, hogy kezet rázzanak az ügyfelekkel, amint azok távoznak az épületből. Joe nézte, amint beszélgetnek velük, miközben a liftnél várakoznak. Andy hátba veregette egyiküket, Karen pedig olyan arcot vágott, mint aki megnyerte a főnyereményt. Ami igaz is volt. Joe-nak eufóriát kellett volna éreznie: épp most hoztak több milliárd fontot a cégnek. Hónapokig dolgoztak a fúzión. Ilyenkor általában az egész teamet el szokta vinni egy ünnepi vacsorára, sok itallal, utána pedig egy éjszakai bárba pezsgőzni.

Amikor visszatért az irodába, a többiek már versengve hajtották fel a kupicákat, felé is csúsztattak egy üveget, miközben ujjongtak és lökdösődtek. Joe felragadta a kabátját, és elindult az épület alatti parkolóba, alig figyelve oda, mit mondanak. Pár perc múlva már az autóban ült, és a Cityből tartott kifelé. Minél távolabb került, annál inkább megfeledkezett arról, amit maga mögött hagyott, és arra koncentrált, ami vár rá.

Amikor odaért, a lakást üresen találta. Minden tiszta volt, és rendes; a nagy ebédlőasztal letörölgetve, közepén egy váza friss virág, a takarók összehajtogatva a kanapé meg a karosszék támlájára vetve. Joe már attól megnyugodott, hogy körülnézett a rendezett helyiségben. Roddy volt az egyetlen szépséghiba a képben: egy nagy, narancsszínű szőrgombolyag, a szőrét hullatva a szőnyegen, a fatüzelésű kályha előtt, amely befűtötte a teret.

A lentről jövő elmosódott hangokat most jobban hallotta, amint kinyitotta a lakás ajtaját, és lekukucskált a lépcsőn. Az oldalajtó maratott üvegén át mozgó alakok körvonalát tudta kivenni. A bolt nyilván tele volt, úgyhogy gyorsan visszament a lakásba, hogy sietve átöltözzön, és lemenjen segíteni. Már alig várta, hogy megnézhesse az új kirakatot. Miután visszatértek a tengerpartról, Clara a vasárnap további részét a boltban töltötte, és őt nem engedte belépni. Közölte vele, hogy ugyanúgy várnia kell, mint bárki másnak. Joe a tükörképére meredt. Kirakat? Mi jöhet még? Ám közben bután mosolygott.

Clara a pult mögött állt, és egy göndör hajú nővel beszélgetett, amikor Joe a boltba lépett. A férfi nem bírt a kíváncsiságával, és egyenesen a kirakathoz ment, hogy megnézze. Az új jelenet megalkotása nyilván órákba telt Clarának. Alul zöld textil volt, amiből dombokat formáztak, megteremtve a szántóföldek illúzióját, műanyag kerítések vékony vonalaival elválasztva. Állatok legeltek a négyzetekben. Clara mindenféle haszonállatot talált – disznókat, teheneket, lovakat, csirkéket és juhokat –, és elszórta őket kis csoportokban. Egy farmer, egy fejőlány, egy fényes, piros traktor és egy eke tette teljessé a jelenetet. Ez a vidéki Anglia volt, egy csodás pillanat egy nyári napon, a farmon. Joe szinte hallotta a disznók röfögését, a kakas kukorékolását, a lovak nyihogását a szántóföldön.

– Kinyitottam a boltot hétfőn. Remélem, nem bánja, de olyan nagy a forgalom – hadarta a nő.

– Tetszik? – tette hozzá, a férfi mellé lépve, és az alsó ajkába harapott, mintha a férfi ítélete valóban számítana.

Joe-nak nagyon tetszett. Meg kellett volna mondania abban a pillanatban. Volt benne valami, ami meghatotta, a gyermekkorára emlékeztette. Amikor az anyja a padlón ülve egy nagy, sárga traktort berregtet, elszántan, hogy megadjon neki minden játékot, amit szeretne, és hogy játsszon vele, amikor egyedül van.

– Én…

– Clara!

Egy nő intett a terem másik oldaláról. Clara már ment is, Joe pedig még nem mondott semmit.

Visszanézett a farm jelenetre, és elkapta egy apa tekintetét a kirakat túloldalán, aki a bolt felé mutogató fia kezét fogva állt kint. Joe még mindig ugyanazt a fellobbanó féltékenységet érezte, még huszonöt év elteltével is, mikor a férfi elmosolyodott, és követte a fiát a boltba. Joe visszament a pulthoz, és közben elámult, hogy most mintha még az előbbinél is több ember nyüzsgött volna itt bent, közülük sokan barna papírzacskót szorongatva, a saját festett játékaikkal. Clara valóban felpezsdítette ezt a helyet, és Joe egy kis szomorúságot érzett, hogy nincs itt az anyja, hogy ezt a hangulatot kiélvezze. Louisa szerette a zajt és az embereket. A férfi hirtelen kétségbeejtően magányosnak érezte magát, a mellette járó-kelő emberek ellenére.

– Joe, Joe, legyen szíves! – kiáltotta Clara a pulttól, kiragadva a férfit a gondolataiból. Joe megdörgölte az arcát; hirtelen aggódni kezdett, nehogy a nő belelásson a fejébe.

– Muszáj átugranom a műhelybe, és kihozni az egyik játékot – mondta, a pénztárgép felé intve. – Nem maradok sokáig, egy-két másodpercig. Vagyis, pár másodpercig…

Hadarva beszélt, közben a füle mögé simítva egy szőke hajfürtöt.

– Rendben, értem – válaszolt a férfi. Végigment a polcok között, és elfoglalta Clara helyét a pultnál. Kinyújtotta a kezét, és átvette a dobozt, a Holiday Barbie-t a mosolygós kislánytól, akinek a feje csak a pult tetejéig ért.

– Maradjon, ameddig tetszik – tette hozzá. Csekély engedmény volt ez ahhoz képest, amilyen sok mindent kellett volna mondania.

– Ma van a születésnapom – jelentette be a kislány, aztán hátralépve rámutatott a kabátján lévő nagy jelvényre, a csillogó lila hatossal.

– Ó! Boldog szülinapot! – felelte Joe, és érezte, hogy az ő szája is mosolyra húzódik, viszonozva a kislány széles mosolyát, amitől a gyerek apró orra összeráncolódott.

Az anyja átnyújtotta a pénzt, fél kezét a gyerek fején nyugtatva.

– Hazamegyünk, és megcsináljuk a tortát. Űrhajó alakú lesz – mondta.

– Merész vállalkozás – felelte Joe, átadva a visszajárót. Ismét a kislányra nézett. – Az én mamám különböző alakú tortákat csinált nekem. Az egyik évben megcsinált egy teljes kalózhajót. Még palánk is volt rajta, ahonnan a vízbe hajítják az embereket, meg minden.

Nem tudta, ez honnan jött, de örült, amikor látta, hogy a kislány szája egy meglepett „Ó”-t formált. Tortakészítés, hatéves kislányok születésnapja – ez nem Joe világa volt. Ő egy csomó öltönyös férfihoz volt szokva, az irodai szócsatákhoz, amelyek szinte már zaklatásnak tűntek. Összerázkódott, ahogy a teamjére gondolt, és hogy mit mondanának, ha látnák most, kisgyerekekkel, plüssjátékokkal, babákkal és léggömbökkel körülvéve. Felegyenesedett, amint megérezte, hogy nézik. Épp időben fordult meg, hogy még elcsípje, amint Clara hirtelen hátat fordít. Lehet, hogy hallgatózott?

Joe a délután hátralévő részében a boltban maradt. Segített a pult mögött, és előhozta a játékokat a műhelyből, közben pedig ámult, milyen sok ember tért be látszólag azért, hogy köszöntse Clarát. Úgy tűnt, a nő több barátot szerzett itt az utóbbi pár hétben, mint ő Londonban ugyanennyi év alatt. Joe kezdte megérteni, az anyja miért mondta mindig azt a faluról, hogy barátságos. Mindenki beszélgetett az emberrel, mintha csak ez volna a normális, még ha nem is ismerték egymást. Ha Londonban bárki így beszélt volna Joe-val, azt feltételezte volna róla, hogy pénzt akar tőle.

Gyorsan eltelt a délután. Joe menet közben megszokta a kiabálást és az izgatott sikkantásokat. A nap végén még tett-vett, leengedte a redőnyöket, felsöpörte a padlót, és bezárta az ajtót az utolsó vásárló mögött. Egész idő alatt alig jutott eszébe a munka, hogy a teamje sajnálta-e, hogy eljött. Egyszerűen itt akart lenni a boltban, Clara közelében.

– Nos – szólalt meg. Most, hogy félig sötét volt a helyiség, Joe hirtelen kényelmetlennek érezte, hogy csak kettesben vannak. Nyitotta a száját, hogy mondjon valamit a kirakatról, a boltról. Clara egy ülőkén ült a pultnál, és a bankjegyek meg a pénzérmék halmait válogatta szét. A haja előreesett, miközben dolgozott. Joe-ban hirtelen felrémlett egy régi kép, amitől elszorult a torka. Az anyját látta, ahogy táncoló hajfürtjeivel a pult mögé pattan, hogy egy vevőnek megmutasson egy új játékot. Ő maga pedig komolyan ül egy ülőkén a pultnál, azt várva, hogy az óra ötöt mutasson. Aztán együtt csináltak pénztárt, és Joe elámult a pénzérmék halmain, amiket az anyja kis, átlátszó tasakokba öntött, a bankjegyeket meg egy tárcába tette, amit aztán Joe hátizsákjába helyezett, és együtt kisétáltak a boltból, hogy a napi bevételt leadják a bankban a főutcán.

– Arra gondoltam, hogy ma este én főznék vacsorát – szólalt meg végül. A hangja halknak tűnt a nagy térben. Megköszörülte a torkát.

Clara felpillantott abból, amit csinált. Joe látta, hogy lilás árnyékok vannak a szeme alatt, amelyek mintha nem lettek volna ott pár nappal azelőtt.

– Biztos benne? Én nem bánnám.

– Teljesen biztos vagyok.

Meg kellene köszönnie a nőnek az összes többi estét, amikor főzött, és kiszolgálta őt, de talán ma jött el az ő ideje. Sosem tudott jól bánni a szavakkal; jobb lesz, ha megmutatja neki.

– Mindjárt jövök – mondta hangosan, megcsörgetve a kocsikulcsait.

– Remek – felelte a nő, akinek nem igazán sikerült lepleznie a meglepetését, bár szerette volna.

Joe látta, hogy a nő figyeli a bolt üvegajtaján át, amint beszáll az autójába, és kissé félszegen intett neki. Clara bólintott, és az arca kissé sötétebb barackszínre változott, amint visszatért a pénzhalmokhoz a pulton.

Fél órával később Joe egy szupermarket polcai között sétálgatott, míg végül rendkívül sok idő után végül kiválasztott két hatalmas szelet húst, egy zacskó Maris Piper krumplit, és egy kevés cukorborsót. Már éppen elindult volna a pénztárhoz, amikor eszébe jutott, hogy Clara gyakran készített desszertet is. A fagyasztópulthoz indult, ahol elfogta a pánik a piték, morzsasütik és torták óriási választéka láttán. Vajon mit szeretne Clara? Visszagondolt azokra a dolgokra, amiket a nő készített, bizonytalanul nyúlva egy almás pite felé. Valami egyszerűt, minden fakszni nélkül. Aztán észrevett egy nagy csokoládétortát, vastag bevonattal. Még pár pillanatig habozott, amivel elérte, hogy egy idősebb nő ráciccegett. Végül eldöntötte, hogy megveszi mindkettőt. Valamelyik biztos ízleni fog Clarának. Joe az ajkába harapott, azon tűnődve, vajon egy desszert kiválasztásából miért csinált ekkora ügyet. A keze automatikusan a belső zsebe felé nyúlt, és abban a csomaghoz, mielőtt félúton megállította.

A londoni konyhája meglehetősen kopár volt; általában úgy hozatott ételt, amikor nagy ritkán már vacsoraidőben otthon volt. Még abban sem volt biztos, hogy van-e valami a hűtőjében a sörön és pezsgőn kívül. De régen főzött – az anyja megtanította, mikor fiatalabb volt –, és most azon kapta magát, hogy dudorászva jár-kel a konyhában, darabolva és kóstolgatva.

Felmelegítette a hússzeleteket a sütőben, hogy a belsejük átmelegedjen. A rostély sisteregve várakozott. Joe várni akart az utolsó pillanatig, hogy egészen biztosan tökéletesen sikerüljenek. Clara még mindig a fürdőszobában volt, már egy jó órája, hogy bevonult, könyvvel a hóna alatt, egyik kezében egy doboz gyufával, a másikban felcsavart törülközővel.

Újabb öt perc elteltével a férfi aggódni kezdett. Nem hallott egy hangot sem. Lehet, hogy Clara megfulladt, elaludt a vízben; korábban fáradtnak tűnt. Joe hangosan köhögött az ajtó előtt. Semmi válasz. A férfi tétovázott. Valójában tudta, hogy a nőnek nincs semmi baja, csak élvezi a fürdést. A fülét hegyezve hallgatózott. Semmi nesz. Sem vízcsobogás, sem a lapozás zaja. Elvékonyodott hangon beszólt a fürdőszobába:

– Tíz perc múlva kész a vacsora!

Kis csobbanást hallott.

– Remek. Köszönöm.

Ettől megriadt. A nő hangja közelről hallatszott, mintha közvetlenül az ajtó mellett állna, a másik oldalon, pár centire. Joe hátraugrott, és ment, hogy figyeljen a hússütésre.

– Kitűnő, kitűnő – kiáltott be.

– VAGY ÁGYBA VISZEL, VAGY TŰNJ EL ÖRÖKRE!

– Mi van? – kérdezte Clara az ajtón keresztül.

Joe úgy érezte, meghal ott helyben. Gyilkos pillantást vetett Lady CaCára.

– Ööö, csak a papagáj – kiáltott vissza, figyelmeztetően felemelve az ujját a kalitka felé.

Lady CaCa megperdült egy karmán, és hátratotyogott az ülőfán.

– MIHEZ KEZDENE AZ IGAZSÁGGAL?

Nehogy Clara ott találja ácsorogni, amint arra vár, hogy ő elkészüljön, Joe átvágott a nagy szekrényhez, és előásta a porszívót. Clara rendet rakott a lakásban, de jó lenne, ha minden makulátlan volna. A porszívó ősrégi volt, és az elején még mindig ott volt a rakéta matrica, abból az időből, amikor Joe az anyja lába körül porszívózott gyerekkorában. Bedugta és bekapcsolta, aztán végigfuttatta a szőnyegen, odébb noszogatva Roddyt, aki ronda pillantást vetett rá, és egyszerűen csak a másik oldalára fordult. Joe kissé megizzadt, mire végzett, és Clara kilépett a konyhába. A nő nedves haja a feje tetején kontyba volt fogva, vastag kardigánt viselt, meg egy kötött zoknit a leggings fölött.

– Remek, hát kész van – mondta a férfi, odalépve a sütőhöz. Aztán a két személyre megterített asztalra mutatott. – Kérem, üljön le.

Clara felvonta a fél szemöldökét, amint felmérte a látványt.

– Gyertyákat gyújtott – jegyezte meg, összeérintve a két kezét, mintha csak tapsolna.

Joe örült, hogy éppen lehajolt a sütőhöz, így természetes volt a forróság az arcán.

– Nos, tudtam, hogy odavan értük – motyogta, öröm és zavar között ingadozva.

– MEGFOGTÁL MÁR A HELLÓNÁL – kiabálta Lady CaCa a sarokban.

Joe kitálalta az ételt, elégedetten a csinos égett csíkokkal a húson, és a puha vörös belsejével, amint Clara felvágta.

– Csodálatos – mondta a nő, fél kezét a szája elé tartva, ahogy rágott. – Tökéletes.

A férfiban eláradt az öröm, és végre megnyugodott. A vörösboros poharáért nyúlt, élvezve a hús aromáját, amely mintha még jobban ízlett volna, amiért saját maga sütötte. Érezte, hogy nagyon hosszú idő óta most először szállja meg a nyugalom és béke érzése.

A tengerparti séta óta nem érezte kötelezőnek a csevegést Clarával, így most csak élvezték a szél hangját odakint, amint a tél elsüvít az ablak előtt, míg ők idebent ülnek, a gyertyák meghitt fényében. A fény meglágyította a nő arcát, és Joe kísértést érzett, hogy megérintse. Hosszú ideig bámulta Clara kezét, amely a villája mellett pihent.

Mi történik vele? Egész este nem gondolt a munkára, és ami még furább, amikor eszébe jutott, nem érzett pánikot, nem szorult el a melle, nem érzett sürgető vágyat, hogy megtudja, mi történik éppen. Már bizonyára új üzlet után néznek, a következő fúzió mindig ott várta őket kéznyújtásnyira. A részvényárak emelkedhetnek vagy zuhanhatnak, üzletek jönnek és mennek, de ma este egyszerűen nem érdekelte mindez.

Clara egy szelet almás pitét evett. Nevetett, amikor Joe megmutatta a kétféle desszertet.

– Van egy ötletem – szólt Joe, hátratolva a székét, és felállt. A széket átvonszolta a szobán, kinyitott egy csapóajtót a mennyezeten, és lehúzta a felhajtott létrát. Aztán mosolyogva fordult a nőhöz. – Helyismeret. Körül akar nézni?

Clara bólintott, aztán felállt, és a borospoharáért nyúlt.

– Várjon egy kicsit. Majd én megyek fel elsőnek, maga pedig feladja nekem ezeket – mondta Joe. Körbejárt a lakásban, és összeszedett annyi takarót, amennyit csak talált, aztán felmászott a létrán. Érezte, milyen csípős a levegő, amint kilépett a lapos tetőre. A takarókat elrendezte a földön, és ahogy megfordult, látta, hogy megjelenik Clara az ajtóban, és egy üveg bort tol felé, mielőtt felegyenesedne. Majd pár teamécsest varázsolt elő a kardigánja zsebéből, és meggyújtotta őket.

– Maga olyan, mint egy cserkészfiú – nevetett Joe, mire a nő zavartan nézett rá.

Leültek egymás mellé, takaróval a vállukon, és felbámultak az éjszakai égboltra. Egy kis fátyolfelhőtől eltekintve a hatalmas éjkék űrt csillagok töltötték meg, kisebb-nagyobb csoportokban elszórva. A főutca csendes volt; néhány ablak négyzete ki volt világítva, pár kémény füstölt, a fa csípős füstje sokáig érezhető volt a levegőben. A gyertyák fénye libegett körülöttük, elválasztva a teret, ahol ültek, a környező világtól.

– Tökéletes – lehelte Clara.

Joe ugyanezt érezte. Alig emlékezett rá, normális körülmények között mit csinálna ilyenkor. Nem izgatta, hogy a mobilját lent hagyta a lakásban, sőt, most hirtelen az sem érdekelte, ha soha többet nem látja. Meghúzta a borosüveget.

– Úgy érzem magam, mintha újra tizennégy éves lennék. Felosontunk ide a barátaimmal inni meg dohányozni. Azt hittük, nagyon diszkrétek voltunk, amíg a mamám nem hagyott nekünk hamutartókat. Akkor rájöttünk, hogy egész idő alatt tudta.

– A mamája szuper – mosolygott Clara. Ismét érezte az ismerős fájdalmat, amely beléhasított, de nem vett róla tudomást. Nem akarta elrontani a dolgokat.

Joe bólintott.

– Igen – mondta, és elképzelte az anyját most valahol Európában. Mióta Louisa elment, most először érzett valami kétségbeesett vágyat, hogy lássa, hogy megölelje, és csodálatos utazást kívánjon neki. Miért nem tette meg ezeket a dolgokat? Miért kell állandóan magában tartania az érzéseit?

– Az én mamám is szuper volt – mondta Clara szinte suttogva. – Többször kellett volna mondanom neki.

Az ajkába harapott, és ismét felnézett az égre.

Joe a kezére bámult, és elképzelte, ő hogyan érezné magát.

– Ő biztosan tudta – jelentette ki, Clara kezére téve a kezét.

Clara hosszú ideig meredt rá. Joe úgy érezte, az egész este mozdulatlanná dermed, amint ott ülnek. Mintha áramütés futott volna végig a karján, amint megérezte a nő közelségét. Amikor felé fordult, hogy mondjon neki valamit, Clara úgy nézett rá, hogy Joe a két kezébe fogta az arcát, és lassan maga felé húzta.

Minden más elhalványult, ahogy csókolóztak. Nem érzékelték a csípős hideget, a főutca zaját, a szelet. Csak ők voltak, az összeforrott két száj és a nő lehelete Joe arcán.

– Drágáim! – Harsant fel egy ismerős hang. Joe szorosan összezárta a szemét. A csók megszakadt.

– Hahóóó!

Joe elhúzódott. Csak képzelődik. Róla beszéltek, és ő felidézte magában. Ez határozottan nem a megfelelő alkalom volt. Könyörgött a mamájának, hogy távozzon a fejéből. Clara ajka, amiről lecsókolta a halvány rózsaszín rúzst, fájdalmasan közel volt. Ugyanolyan zavarodott arcot vágott, mint Joe, és hátrahúzódott, amint mindketten a csapóajtó felé bámultak.

Louisa arca megjelent a létra tetején.

– Meglepetés! – kiáltotta, felkapaszkodva a tetőre. – Ó… – mondta aztán, amint meglátta a takarókat, a gyertyákat. – Megzavartam valamit?

30. fejezet

LOUISA NEM HAGYOTT NEKIK IDŐT, HOGY REAGÁLJANAK. Clara úgy érezte, ott a helyszínen meghal szégyenében, amiért rajtakapták, hogy a háztetőn smárol a háziasszonya fiával. Átpislogott a tető peremén, hogy megnézze, le tudna-e ugrani. Magasan voltak ugyan, de talán megéri egy törött láb, hogy kijusson ebből a kínos helyzetből.

Joe hátrahanyatlott, mintha csak Clara arzénnal kente volna be az ajkát, és a haját igazgatta, amint figyelték, hogy az anyja kimászik a tetőre, szélesre tárja a karját, és felbámul a csillagokra.

– Milyen varázslatos! Ez egyszerűen csodás!

Joe szája mozgott, de hang nem jött ki rajta. Az egész jelenet szürreálisnak tűnt, mintha a legutóbbi pár perc meg sem történt volna. A csókot kitörölte Louisa megjelenésének sokkja.

– Clara, nagyon ügyes vagy!

– Joe volt az – suttogta Clara.

Louisa mintha nem is hallotta volna. Odaterelte őket a teamécsesekkel körülvett takaróra, és kényelembe helyezte magát.

– Csodálatos! Gyere, ülj ide – te is, drágám! – intett Joe-nak, aki még mindig mintha egy guppit utánzott volna. – Clara, olyan csodálatosan néz ki minden, drágám. Úgy érzem, az egész lakás szerepelhetne valami téli üdülő prospektusban, annyira skandináv stílusú.

– Clara dán – jegyezte meg Joe halkan, amint leült Louisa másik oldalára. Clara nem volt képes ránézni.

– Természetesen Gavin elmondta, de nekem fogalmam sem volt. És megtaláltad ezt a sok szép plédet, és odavagyok a gyertyákért a poharakban. Annyira ellazultam, amint beléptem a lakásba, majdnem elolvadtam egy pocsolyába. A repülőút rémes volt, és te jó ég, nagyon hideg van, de amint beléptem, elfeledtem mindent, és legszívesebben csak összegömbölyödtem volna a kanapén egy takaró alatt. Ügyes vagy. Szóval… mesélj el mindent. Állítólag csodát műveltél…

Louisa alig tartott annyi szünetet, hogy levegőt vegyen, Clara pedig nem volt képes koncentrálni a válaszaira. Csak félig-meddig volt ott gondolatban, ahogy megbeszélték a kirakatokat és a műhelyt. Csak Joe-ra tudott figyelni, aki teljesen megnémult.

Mikor képtelen volt több kérdésre válaszolni, hirtelen felállt; örült, hogy sötét van, és nem látja Joe arckifejezését, ahogy botladozva hátralépett.

– Akkor most megyek csomagolni, Louisa. Mivel a maga szobájában vagyok, átköltözöm a kocsmába…

Louisa tiltakozni akart, de szinte azonnal elvonta valami a figyelmét.

– Nézd, Joe, nézd, a Göncölszekér milyen fényes ma éjjel! Emlékszel? Megmutattam neked az Orion csillagképet, amikor kicsi voltál, és gyakran feljöttünk ide. Olyan csodás, hogy itt látlak, és remekül nézel ki. Tetszik ez a pulóver. A kasmírtól mindig azt érzem, hogy legszívesebben megölelnélek, és sosem engednélek el. Nem foglak, persze, nem örülnél neki…

Joe szinte teljesen megnémult. Csak egyszavas válaszokat adott. Clara megragadta a létrát, ahogy ereszkedni kezdett.

– Várj! – kiáltott utána Joe. – Anya, nem tudnánk… Clara, várj…

Clara nem hagyott nekik időt, hogy megállítsák. Körberohant a hálószobában, felragadta a holmiját, lehúzta az ágyat, és kivonszolta a hátizsákját az ajtón.

– Semmi baj – hadarta. – Nektek olyan sok megbeszélnivalótok van, én pedig szívesen alszom a kocsmában. Tudod, hogy Gavin azt mondja, bármikor szívesen lát…

– Ó, Gavin – mondta Louisa, aki gyakorlatilag úgy esett le az utolsó lépcsőfokról, és Joe-ba kapaszkodott, hogy visszanyerje az egyensúlyát. – Ő csodálatos. Adja át neki a legnagyobb ölelést tőlem, és mondja meg, hogy holnap átmegyek. Már alig várom, hogy lássam!

Clara bólintott, és összehúzta a zsinórt a hátizsákján. Majd átvágott a konyhán, maga után húzva a kabátját, egyik keze az ujjában, a másik még kint.

Joe lába mintha földbe gyökerezett volna a tetőre vezető létra mellett, úgy nézte, amint a nő elmegy.

– Szóval, a kocsmában leszek – kiáltott vissza Clara a legvidámabb hangján.

Lady CaCa ezt a pillanatot választotta, hogy elsorolja az összes filmes szállóigét a repertoárjából.

– HASTA LA VISTA, BABY, VIRÍTSD A LÓVÉT, HAKUNA MATATA, SEGGFEJEK…

A papagájjal nem törődve, Louisa a kanapéhoz vonszolta Joe-t, és megsorozta egy csomó kérdéssel. Clara egy pillanatig az ajtóban állt, Joe pedig figyelte, aztán a nő megfordult, és elindult lefelé a lépcsőn. Mintha kövek lettek volna a gyomrában, amint hallgatta egyre halkuló hangjukat, amint kinyitotta a főutcára vezető ajtót, majd becsukta maga mögött.

Mire a kocsmához ért, mindene sajgott, és fáradt volt. Felnézett az ismerős homlokzatra, és amint visszagondolt az első estére, nézte, mennyire másmilyen most. Most vastag, vörös bársonyfüggöny volt az ablakokon, magyalágak és -koszorú az ajtón, a zöldek közé font szalagokkal, és pattogó tűz égett a kandallóban, aminek a melege beburkolta, amint belépett az ajtón.

Mintha csak azt a hetekkel ezelőtti estét élné át újra, amint ott állt lihegve, a nehéz hátizsákot tartva. Clive kopasz foltja ugyanúgy egy korsó fölé hajolt ugyanannál az asztalnál, tőle balra, még Roz is ugyanazon a bárszéken ült a pultnál, vörösre mázolt szájjal, sötét körmével a poharát kocogtatva, amint megfordult, hogy ránézzen.

Clara odament a pulthoz, megkönnyebbülve, amint látta, hogy Gavin kérdő tekintettel néz rá.

– Itt maradhatok? – kérdezte Clara. Alig várta, hogy a földre dobja a hátizsákját, és mindent elmeséljen a férfinak.

Gavin szeme elkerekedett.

– Itt? És mi van a lakással? Összevesztetek Joe-val?

– Nem, én…

Nem volt ereje elmagyarázni. Különben is, hol kezdte volna? Hirtelen végtelen szomorúságot érzett, amiért az estéje itt ért véget, hogy a kalandja pontosan ott végződött, ahol elkezdődött annak idején. Érezte, hogy elhagyja az ereje.

– Kivehetem a szobát?

Gavin az ajkába harapott, a szeme rémülten kiguvadt.

– Ó, valaki más lakik benne.

Clara várt. Az izmai tiltakoztak, amint a vállára lendítette a hátizsákot.

– És nincs másik szoba?

Gavin egy pillanatig tétovázott. Felnézett jobbra.

– Nincs – motyogta aztán, és képtelen volt Clara szemébe nézni.

A nőt elöntötte a harag. Mindazok után, amit tett érte meg a kocsmáért. Lelki szemei előtt megjelent a bezárt ajtó az emeleten, és nem hitt a férfinak. Megfordult, hogy elmenjen. Nem törődött Gavin szólongatásával, Roz kérdezősködésével Joe-ról, a boltról, a lakásról. Kilépett a kocsmából, és ismét végigmasírozott a főutcán.

Mikor a bolt közelébe ért, gondosan kerülte, hogy túlságosan megbámulja. Ám azt nem tudta elkerülni, hogy egy gyors pillantást ne vessen rá a válla fölött, ahogy elhaladt előtte, és látta, hogy az ablakok még fényesek. Elképzelte, amint Joe meg a mamája a kanapén nagy szeretettel beszélgetnek. Louisa pedig holnap nélküle fogja kinyitni a boltot. Érezte, hogy könnyek szúrják a szemét, és némán megrótta magát, amiért valaha is azt képzelte, hogy nem így végződnek majd a dolgok. Ő nem tartozik ide. Éppen csak áthaladt. Louisa visszatért, ő pedig megy tovább.

Pár perc múlva már Lauren háza előtt állt. Az emeleti ablakok sötétek voltak, de a kémény reményt keltően füstölt, és az összehúzott függönyök mögött fény szivárgott ki a nappali ablakán. Clara tétován bekopogott, kihúzta magát, felkészülve a magyarázkodásra. Remélte, hogy nem Patrick nyit ajtót – őt alig ismerte. Egy fondü nem igazol egy éjszakai szállást. Semmi reakció. Még egyszer halkan bekopogott.

– Ki az? – kérdezte Lauren bizonytalanul az ajtó túloldalán.

– Én vagyok – suttogta Clara.

– A Mikulás?

– Nem, Clara – mondta kicsit hangosabban.

Fordult a zárban a kulcs, és megjelent egy szem a félujjnyira nyitott ajtó résében.

– Ó! – mondta Lauren, mikor meglátta Clarát. – Mit keresel itt?

Egy üveg körömlakkot tartott; fél kezén a köröm vörösre festve, a másikon még érintetlen.

– Itt aludhatok? – kérdezte Clara a lábtörlőn ácsorogva; az ujjai megfagytak, a haját fújta a szél.

– Hát persze, persze. De mi történt? Jól vagy? Gyere, gyere be!

Lauren beterelte az előtérbe, és közben szemrevételezte a hatalmas hátizsákot, de nem tett rá megjegyzést.

– Patrick nincs itthon, én pedig egy film közepén járok. Épp most halt meg a kutya, úgyhogy úgy tűnik, épp a megfelelő hangulatban vagy, hogy csatlakozz hozzám.

Körbejárt, kiment a konyhába még egy pohárért, párnákat vert fel, félresöpört pár magazint, hogy Clara lerogyhasson a kanapéra, és bort töltött neki, anélkül, hogy megkérdezte volna. Clara hátradőlt, fejét a párnákon nyugtatva.

Lauren tovább festette a körmét, és hagyta, hogy Clara belekortyoljon az italába. Ám amint letette a poharát, Lauren összevont szemöldökkel nézett rá.

– Mi történt? Jól vagy?

Annyi aggódás volt az arcán, hogy Clarát elfogta a bűntudat.

– Nem életveszélyes a dolog, csak éppen…

Elhallgatott, kezében forgatva a poharát. Beszámoljon Laurennek a csókról? Hogy úgy gondolta, megváltoztak a dolgok közte meg Joe között? Amikor legutóbb itt volt, szitkozódva emlegette a férfit. Mintha ezer éve lett volna.

– Mi? – biztatta Lauren, rátöltve a poharára.

Clara mély lélegzetet vett.

– Louisa hazajött ma este.

Lauren nyitott szájjal nézett rá, mintha éppen belekezdene egy beszédbe. Aztán becsukta a száját.

– De… ez nem annyira rossz, nem igaz?

– Eljöttem – válaszolt Clara, hogy tisztázza a helyzetet.

– Ó, értem. Talán kirúgott? Louisa nem tenne ilyet, vagy igen? Látta a legújabb cikket, amit Sam írt? Talán féltékeny?

Clara a szemöldökét ráncolta.

– Miféle cikk?

Lauren megmoccant a kanapén.

– Tulajdonképpen semmi különös, csak nagyon rajongó. Ritka dán drágakőnek nevez téged.

Azzal felvonta a fél szemöldökét.

– Sam?

Clara képtelen volt koncentrálni, túlságosan lekötötte, hogy gondolatban újra és újra lejátssza magában az este történéseit. Mi köze van Samnek bármihez is?

– Ami azt illeti, aggódtam, hogy majd bedőlsz Mr. Polip bájainak. Mindnyájan átestünk már rajta – mondta Lauren és sóhajtott.

– Polip? – Clara most már végképp összezavarodott.

Lauren felé hajolt.

– Így nevezzük. Mert olyan sok keze van, amivel megpróbál odaférkőzni a…

Clara feltartotta a kezét.

– Azta! Már értem.

Lauren felhorkant.

– Ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek. Szegény felesége – tette aztán hozzá.

Clara szája elnyílt.

– Hát nős?

Visszagondolt a beszélgetéseikre, és hogy mindig egyedül látta a férfit a kislányával.

– Ó, igen. Nagyon is. A felesége bejár dolgozni, továbbra is teljes munkaidőben. Sosem említette?

Clara megrázta a fejét.

– Azta! Fogalmam sem volt róla.

Lauren a fejét csóválta.

– Ez jellemző a Polipra. Egyébként felajánlotta, hogy lefényképez? Mondta, hogy csodás bőröd van? Ami persze igaz. De mondta?

Clara kínosan érezte magát Lauren kérdésétől. Lassan bólintott.

– Igen, mondta, hogy tökéletes fotóalany lennék.

Lauren elfintorodott.

– Ó, egek! Sajnálom. Figyelmeztetnem kellett volna, hogy milyen. A falubeli anyukák felénél próbálkozott. Cressida barátnőmnek azt mondta, olyan a bőre, mint a frissen kibontott osztriga. Aminek még csak semmi értelme sincs, Cressida pedig majdnem otthagyta a férjét akkor és ott. Úgyhogy ne légy zavarban miatta.

Clara a fejét rázta.

– Nem, nem Samről van szó, ennek semmi köze hozzá. – Ismét belekortyolt a borába. – Csak éppen… most, hogy Louisa itthon van, nekem el kellett jönnöm.

Úgy döntött, még nem kész rá, hogy Joe-ról meséljen Laurennek.

– Értem – mondta Lauren vontatottan, de ha esetleg sejtette, hogy ennél többről van szó, nem mondta ki.

– Sok megbeszélnivalójuk van Joe-val.

– Hát persze – válaszolt Lauren, újabb réteg körömlakkot kenve fel. Az erős szagtól Clara szédülni kezdett a kicsi nappaliban.

– Szóval ő fogja vezetni a boltot megint, én pedig… – Clara hangja elhalt, a szája legörbült. Ismét elfogta az a korábbi reménytelenség. – Én meg továbbmegyek.

Lauren felpillantott, és félrehajtotta a fejét.

– Ezt akarod? – kérdezte, és minden tréfálkozás eltűnt a hangjából. Clara hallgatott, és az alsó ajkába harapott. Lassan bólintott.

– Elég sokáig voltam itt. Nem terveztem, hogy bárhol is túl sokáig maradok.

Lauren a kezére tette a fél kezét.

– És miért? – faggatta.

Clara érezte, hogy könnyek gyülekeznek a szeme mögött. Nem tudott megszólalni.

– Miért vagy mindig úton, Clara?

Lauren nem vette le róla a tekintetét, és Clara úgy érezte, mintha az egész szoba lélegzet-visszafojtva várta volna a következő szavait.

– Állandóan keresek egy helyet, ami olyan, mint az otthon – suttogta, és érezte, hogy a könnyei kicsordulnak, és legördülnek az arcán.

– Mint Dánia? – Lauren összeráncolta az orrát, amint koncentrált, Clarából pedig csuklásszerű kuncogás tört elő. Megtörölte az arcát.

– Egy olyan helyet, ahol szeretnek – mondta Clara, felismerve, hogy milyen egyszerű dolog, amire vágyik, és milyen nehéz elérni. – Szeretem Dániát, de a papámnak már új családja van. A múlt évig ketten voltunk a mamámmal, de ő elment, és így már nem ugyanaz.

Lauren ránézett.

– Sajnálom, Clara. Nem tudtam.

– Egy ideje beteg volt. Én állandóan dolgoztam. És aztán elmulasztottam… elmulasztottam…

Nem tudta befejezni a mondatot. Az arca ráncokba szaladt, és már ömlöttek a könnyei. A szoba elmosódott előtte, amint visszagondolt az utolsó alkalomra, amikor látta az anyját. A megkurtított látogatásra, amikor eljött, hogy találkozhasson Londonban egy ügyféllel. Nem emlékezett rá, megcsókolta-e az anyját búcsúzóul. Az anyja sosem kért tőle semmit, mindig büszke volt az elfoglalt lányára, a fényképeit mutogatta a barátainak. Beszámolt nekik a díjakról, amiket Clara kapott. Aztán nagyon hirtelen jött a hanyatlás. Clara mereven ült egy műanyag székben a London City Repülőtéren, várta az első gépet hazafelé, figyelte, amint a pirkadat elömlik az ég alján, tudva, hogy minden másodperc számít. Aztán hazaérve a mamája barátnője, Freja megölelte, könnyáztatta arccal, az anyja pedig mereven feküdt fent az emeleten az ágyán. Már nem tudott elbúcsúzni tőle.

Lauren odafészkelt mellé a kanapéra, és a vállára húzta Clara fejét.

– Ó, te szegény! De ő azért tudta, nem igaz, Clara? Tudta, hogy szereted.

Clara bólintott. Képtelen volt megszólalni. A blúza átázott a könnyeitől. Joe ugyanezt mondta. Mindkettőjüknek igaza volt.

– Tudta – helyeselt. Egy kis fény gyúlt benne, örült, hogy itt lehet.

Egy ideig szótlanul üldögéltek még a nappaliban, és amikor Clara felállt, hogy felmenjen lefeküdni, úgy érezte, mintha megszabadult volna egy súlytól. Korábban nem tudatosult benne, hogy beszélnie kellene erről. Követte Laurent felfelé a lépcsőn, halványan elmosolyodott, amint meglátta a szobát, ahol aludni fog. Egy kempingmatrac volt kiterítve egy játszószőnyegen, amit az ábécé nagybetűi díszítettek. Rajta egy Peppa malacos paplan, ami épphogy csak végigér majd rajta.

– Nem kifejezetten luxuskörülmények, de remélem, megfelel – mentegetőzött Lauren, Clara karjára téve a kezét. Aztán halkan hozzátette: – És addig maradsz, amíg csak akarsz.

– Köszönöm! – felelte Clara, ismét gombócot érezve a torkában. Kinyújtotta a karját, és megölelte Laurent. – Igazi barát vagy.

– Ó, te tøs – mondta mosolyogva Lauren, és oldalba bökte. Az ajtóban megállt, csak a sziluettje látszott a hall fényében, és azt mondta: – Meg fogod találni újra.

Clara rábólintott az ágyról; tudta, mire érti. Aztán, amint a paplant az álláig húzta, egy pillanatra arra gondolt, lehet, hogy megtalálta, és hagyta, hogy kicsússzon a kezéből.

31. fejezet

CLARA MÁR A MÁSODIK SÖRT ITTA AZNAP, és még nem volt dél. Kint, a járdát vékony hóréteg borította, és ettől önkéntelenül is az otthonára gondolt. Mit keres itt, Suffolkban? Nem tartozik ide. És mégis, az utóbbi néhány hét kiváltott valamit benne – úgy érezte, ismét tartozik valahova, hogy a falunak szüksége van rá. Neki pedig szüksége volt a falura. A kirakatokra gondolt, a gyerekekre, akiket nem lát többé, a kuncogásra a műhelyben, amint festettek és alkottak, a káoszra és a rendetlenségre, a boldog arcokra, amikor megfordultak, hogy a szüleiknek megmutassák, amit produkáltak, a kisebb tömegre, amely összegyűlt a járdán, amikor a visszaszámlálás zéróra változott.

Lauren egy csésze teával ébresztette, meg egy KitKattel, mielőtt kiszáguldott volna az ajtón Roryval az óvodába. Clara nem akart egyedül maradni a házban, de rájött, hogy nincs hová mennie.

Gavin már egy örökkévalóság óta fényesítette ugyanazt a poharat, időnként vetve Clarára egy pillantást. Többször is elnézést kért, amikor aznap reggel megjelent Lauren küszöbén, aztán végigvonszolta Clarát a járdán a kocsmába, és bőven megvendégelte ingyen itallal, hogy jóvátegye, amiért az előző este kirúgta.

– Annyira aggódtam. Nem lett volna szabad engednem, hogy úgy elmenj. Mindenütt kerestelek. A buszmegállóban, a kerti fészerben, Joe meg Louisa is csatlakozott hozzám, még a kiserdőt is átkutattuk. Louisa csodálatos volt…

Elhalt a hangja, és elhomályosult szemmel nézett maga elé.

Clara hirtelen elfeledkezett róla, hogy Joe-ról akart kérdezősködni.

– Te meg Louisa…?

Gavin lassan bólintott.

– Azt hiszem, „egy pár” vagyunk – jelentette ki, ujjaival mutatva az idézőjelet. – Egész éjjel fent voltunk.

Clara felvonta a fél szemöldökét.

– Beszélgettünk – ezt szinte kiáltotta Gavin, miközben odaértek a kocsma ajtajához. Clara önkéntelenül is felkuncogott.

– És nézd – mutatott az ablakra, amint beterelte Clarát.

Újrakárpitozta az ablak előtti ülőkét, párnákkal szegélyezte, könyvespolcokat tett a falra. Tökéletes hely lett, ahová felkuporodhat és olvashat az ember.

– Gyönyörű – ismerte el zsörtölődve Clara, mert valóban az volt. Nem tudott neki ellenállni, odasétált, és végigfuttatta az ujját a könyvek gerincén. Talán az lesz a legjobb, ha olvas és sörözik, nem törődve mással. Azóta is itt volt.

Megjelent Louisa az ajtóban. Clara egy meglepett kiáltást hallott, majd csörömpölést, amint Gavin elejtette a poharat, amit fényesített.

– Gavin! – Beszökkent a helyiségbe. A bőre sötétbarna volt, a szeme csillogott, és hó tapadt piros kabátjára. – Forralt cider. Milyen csodás ötlet! Igen, kérek – mondta.

– Clara ötlete volt, és népszerűnek bizonyult – kiáltotta Gavin a pult mögül, ahol leguggolva az üvegcserepeket söpörte fel egy szemétlapátra a padlóról.

– Clara? – Louisa megpördült, és arra nézett, ahol Clara ült, megrogyott vállal. Clara gyászosnak érezte magát Louisa színes kabátja mellett. Felült, és igyekezett nem csuklani a korai italozástól. – Hát megtaláltad! Ó, Gavin, de jó, csodálatos vagy!

Gavin arcán vörös folt terjedt el, ahogy átadta a nőnek az italt.

Louisa megkerülte a pultot, és a száját a férfi szájára nyomta. Clara elfordította a tekintetét.

– Clara! – szólította meg Louisa, ellépve Gavin mellől, akinek most cseresznyepiros rúzsfoltok voltak a szája körül. – Nagyon-nagyon sajnálom, hogy olyan udvariatlanul betörtem tegnap este. Nem lett volna szabad engednem, hogy eljöjj, de olyan boldog voltam, hogy láthatom Joe-t. Sosem találkozom vele, és olyan kisimultnak és boldognak tűnt, hogy nem tudtam neki ellenállni. Aztán mikor megjelent Gavin, és elmondta, hogy elküldött téged, én pedig rájöttem, hogy eltűntél, puff, és köddé váltál, keresni kezdtünk. Joe rettentően feld… Gavin, drágám – nevetni kezdett, ahogy a férfi csatlakozott hozzájuk –, csupa rúzs az egész arcod… – Aztán visszafordult Clarához, de láthatóan elveszítette a fonalat. – Szóval, ahogy mondtam, isteni, hogy megint itt látlak. – Belekortyolt a forralt ciderbe. – Azt hiszem, Lady CaCa is gyászol. Rettentő levert volt egész reggel. Általában beteszem a Top Gunt, és attól felvidul, de most még Maverick sem tudta feldobni az öreg csontot. És hullatja a tollait. Rettentően szomorú, meg kell látogatnod.

– Még nem egészen tizenkét óra telt el – mondta Clara, és érezte, hogy mosolyra húzódik a szája.

– Nagyon érzékeny madár – válaszolt Louisa.

Gavin a könyvespolcokhoz lépett, és társasjátékokat vett le, hogy előkészítse a vendégeknek aznap délutánra. Sokan rászoktak, hogy társasjátékot játsszanak a nagy kandalló mellett.

– Ó, hallottátok? – szólalt meg hirtelen, és a feje előbukkant egy karosszék mögül. – A Bertie’s megint kinyit. Újra lesz étterem a faluban. Hát nem remek?

Louisa összecsapta a kezét.

– Milyen csodálatos! Mindig is imádtam a desszertkocsijukat – közölte ábrándos arccal. – Sosem árulta el nekem, mitől lesz olyan könnyű a habcsókja. Az enyém mindig lapos, mint a palacsinta, és nagyon rágós.

Clara érezte, hogy a szíve felszárnyal a hírtől, de aztán vissza is hullt, amint rájött, hogy ő már nem lesz itt, hogy lássa a nyitást. Most már nem maradhat. Nincs itt semmi a számára. Hirtelen eszébe jutott Joe, hogy vajon még a lakásban van-e. Egy pillanatra feltámadt benne a remény.

– Szóval most továbbmégy? – kérdezte Louisa, mintha csak a gondolataiban olvasna. – Ha igen, akkor rendesen el kell búcsúztatnunk. Valami látványos módon. Nem gondolod, Gavin?

Gavin kinyújtott lábbal ült, társasjátékokkal körülvéve. Bólintott, de közben a szőnyeget bámulta. Aztán, pár pillanat múlva felemelte a fejét.

– Azt hiszem – köhintett, és lassan felemelkedett –, jobb lesz, ha mutatok nektek valamit.

Clara Louisára nézett, és összevonta a szemöldökét. Gavin rettentően idegesnek tűnt, mintha csak valami borzalmas titkot készülne megosztani velük.

Láthatóan Louisa is ugyanezt érezte. Nevetve ugratta a férfit.

– Nagyon titokzatos vagy.

Gavin idegesen babrálta a pulóvere ujját.

– Ööö… fent van, az emeleten.

Louisa felvonta a fél szemöldökét.

– Mi van az emeleten?

– A… – kezdte Gavin dadogva, aztán elhallgatott. – Ó, csak gyertek utánam, inkább megmutatom nektek.

Clara már fel is ugrott az ablak mellől. A szíve kalapálni kezdett, ahogy rájött, hogy most talán megtudhatja, mi van a bezárt ajtó mögött az emeleten. Csak arról lehet szó. Sosem merte megkérdezni. A férfi mindig olyan idegesnek tűnt, ha szóba került. Clara elképzelt egy őrült feleséget, szakadt hálóingben, egy csontvázakkal tele szobát, egy titkos szexbarlangot. Egyik lehetőség sem illett ahhoz, ahogyan a gyengéd Gavint ismerte. Minden egyéb gondjáról elfeledkezett, ahogy engedelmesen trappolt a férfi mögött fel a lépcsőn.

– Kezdek egy kicsit aggódni, Gavin – szólt előre Louisa Clara mögött lépdelve. – Ugye nem azt akarod, hogy ezentúl Gailnek szólítsunk?

Gavin némán állt a folyosón az ajtó előtt. Aztán elfordította a kulcsot, lenyomta a kilincset, vett egy mély lélegzetet, és hátralépett, aztán intett, hogy bemehetnek.

Clara tétovázott a folyosón. Már nem volt benne biztos, hogy tudni akarja, mi van bent. Mindenkinek joga van a titkaihoz, és szegény Gavin annyira idegesnek tűnt, a pulóverét huzigálta, és kerülte a tekintetüket.

– Gyerünk! – szólalt meg végül a férfi zsémbesen. – Már ezer éve meg kellett volna tennem. Az, hogy tegnap este elküldtelek, Clara, egyszerűen megbocsáthatatlan.

Clara összekulcsolta két izzadó kezét, aztán bátortalanul belökte a faajtót, és belépett. Louisa olyan szorosan járt a nyomában, hogy a nyakán érezte a leheletét.

– Ó, egek! – mondta Louisa.

Clara némán bólintott. Szóval ez volt a nagy titok. Olyan sok mindent mondhatott volna, de végül csak megkönnyebbülten felnevetett.

A szoba dugig volt pakolva különböző méretű játék mackók százaival. Játék mackók ruhában, játék mackók hiányzó szemmel, játék mackók barna, fekete, szürke színekben. Gavin bizonyára hosszú évek óta gyűjthette őket. Valahol a játékok alatt volt egy ágy, és a szőnyegből is látszott egy-egy folt, a takarókon különböző pózokban heverő játék medvék között.

Mögöttük megjelent Gavin hamuszürke arccal.

– Meglepetés! – mondta, és úgy festett, mint aki alig áll a lábán.

Louisa hosszasan rámeredt, aztán kitárta a karját, és elvigyorodott.

– Te nagy, drága, vajszívű alak! – mondta, és rávetette magát.

Fél órával később még mindig ezen nevetgéltek, amikor Louisa megnézte az óráját, és hirtelen felállt, forralt cidert loccsantva végig a blúzán.

– A fenébe, elkésem – mondta, megragadva Clara székének a támláját, hogy visszanyerje az egyensúlyát. – Azta, ennek a cuccnak ereje van – jelentette ki aztán, úgy bámulva a poharára, mintha gyémántok lennének benne.

– Hová megy? – kérdezte Clara, megbökve Gavint. – Te jössz! – Gavin ismét a betűire meredt. – Nem gond a játék, s a többi – dorgálta Clara milliomodszor. Úgy érezte, mintha ez a Scrabble játék már egy örökkévalóság óta menne. Louisának igaza van.

– Meglátogatom Rozt – felelte Louisa, a szemét forgatva. – Rémes nőszemély.

– Louisa – szólalt meg figyelmeztetően Gavin –, ez egy jó ajánlat.

– Tudom, tudom – felelte Louisa.

Clara érezte, hogy megdermed. Elfeledkezett a játékról. Mielőtt megkérdezhette volna, mennyit kínál Roz és miért, Louisa folytatta:

– És Joe azt mondta, ő elintéz nekem mindent, az ügynökkel.

– Joe – ismételte Clara, aztán mélyen elpirult, mikor rájött, hogy hangosan kimondta a nevet. Köhécselt, hogy megpróbálja leplezni az érdeklődését. – Most hol van?

– Joe? – Louisa éppen a kabátjába próbált belebújni, és az egyik keze elakadt az ujjában. – Ó, hát ott hagytam a lakásban. Szerintem nem aludt egyáltalán. Miután téged kerestünk, kapott egy hívást egy munkatársától, mire eltűnt a szobájában a telefonjával, és a laptopján kopogott sokáig. Ez annyira jellemző rá. – Elmosolyodott. – Már valószínűleg elindult Londonba. Az a fiú sehol sem marad egy másodpercnél tovább. Isteni volt látni tegnap este, de gondolom, megint beáll a taposómalomba. Küldenem kell neki egy SMS-t, hogy megtaláltunk.

– Londonba – ismételte Clara. Elfogta a pánik a gondolatra. Hirtelen felállt. Nem hagyhatja, hogy a férfi csak úgy visszamenjen Londonba, anélkül, hogy találkoznának. Tudja egyáltalán Joe, hogy ő még mindig itt van? Átkozta magát, amiért ilyen sokáig maradt a kocsmában.

– Minden rendben? – kérdezte Gavin, és felvonta a fél szemöldökét, amint figyelte, hogy a nő a kabátjával babrál.

– Mennem kell… – motyogta Clara, félregombolva a kabátot. Aztán kijelentette, kerülve Gavin tekintetét. – Találkoznom kell… eszembe jutott… valami.

– De a betűid! – kiáltott fel Louisa. Majd hozzátette: – Tudom, hogy nálad van az X.

– A magáé lehet – szólt vissza Clara, az ajtó felé tartva.

– Ó, szuper! – Azzal Louisa rávetette magát Clara betűtartójára.

Clara végigsietett a főutcán. A szíve nagyot dobbant, amint meglátta a bolt bordó homlokzatát. Ügyetlenül babrált a kulcsával, aztán kinyitotta az ajtót, és felszaladt a lépcsőn a lakáshoz. Ott megállt, vett egy mély lélegzetet, lesimította a haját, és megigazította a blúzát. Most vagy soha. Elfordította a kulcsot a zárban, és belépett.

– Joe! – kiáltotta. Nem akarta megzavarni a férfit egy iszapfürdő vagy egy konferenciahívás közepén. – Joe! – mondta még egyszer, bár már érezte maga körül a csend ránehezedő súlyát.

Aztán tollak suhogása figyelmeztette az egyetlen élőlényre a helyiségben. Lady CaCa lekukucskált rá a magasból.

– HOUSTON, VAN EGY KIS GONDUNK! – kiáltotta.

A lakás üres volt, minden elmosogatva, a borospoharak fejjel lefelé fordítva száradtak egy törlőruhán. A pultokat letörölték, és Clara odalépett, hogy a pultra tett papírlapról elolvassa ezt az üzenetet:

„Anya!

Elmentem Londonba.

Majd később hívlak.

Szeretlek.

J.”

Clara lezökkent egy bárszékre, felemelte a lapot, és elolvasta az üzenetet újra és újra. Joe már visszament Londonba, anélkül, hogy elköszönt volna a saját anyjától – és tőle, tette hozzá egy kis hang a fejében. Érezte, hogy megrogy a teste, elillan mindaz, amit mondani akart, és az izgalom, amit útközben érzett, míg idejött. Joe elment, vissza a Citybe, vissza a munkájához. Talán Clara tévedett, hogy a férfi megváltozott volna; lehet, hogy most is ugyanaz, aki mindig is volt.

Aztán az asztalon valami megfogta a tekintetét: egy újság, Clara fotójánál kinyitva. A képen Clara szélesen mosolyog a bolt pultja mögött, körülötte gyerekek. A hely színesnek tűnt, élettelinek és tele örömmel, zajjal és emberekkel. Clara megbámulta a képet, és az ujját végighúzta az arca körvonalán. Hihetetlenül boldognak tűnt, a mosolya, az arca teljesen elégedett. Nagyon szerette a boltban töltött időt, a gyerekek arcát, amikor kicserélte a kirakatot, szeretett csevegni a helyi szülőkkel. Beléhasított, hogy ennek most vége. Ő továbbmegy. Nincs semmi, ami itt tartaná.

Hirtelen észrevette a cikk főcímét „MENTSÉTEK MEG A BOLTUNKAT!”, és egyre erősödő rossz érzéssel kezdte olvasni Sam írását. Fegyverbe szólított, a bolt eladásának megakadályozására. Sok idézet volt benne helyi lakosoktól, akik panaszkodtak, hogy újabb boltot zárnak be a főutcán, hogy egyre nő az online vásárlások aránya, ami károsan hat a közösségekre. Egy névtelen forrást idézett, aki kijelentette: „Rossz rágondolni, hogy valami londoni nagymenő csak úgy beállíthat és eladhat mindent, az a bolt része a falunak, ez a dobogó szíve.” „»Nem az enyém a bolt« – mondta Clara Kristensen, tágra nyílt szemmel állva a halálra ítélt bolt előtt. A dán nőnek, aki újra életet lehelt ebbe a játékboltba, varázslatos helyet teremtve a faluban lakó gyerekeknek, mintha megszakadna a szíve a gondolattól, hogy utolsó alkalommal csukja be a játékbolt ajtaját.”

– Jaj, ne! – suttogta Clara, a szájára tapasztva a kezét, amint a cikk végére ért. Nagyon elmarasztaló volt, és elképzelte Joe-t, amint olvassa, látja az ő képét, és tudja, hogy beszélt a boltról az újságírónak.

Lassan felállt, nem akarta elhinni, hogy a férfi tényleg elment, és ő nem tudja helyrehozni ezt a dolgot. Ahogy odament Joe szobájához, látta, hogy eltűnt a férfi táskája. Joe elment, és ő elszalasztotta, és nem tudja biztosan, mikor jön vissza, ha egyáltalán visszajön. Clara az ajtófélfának támaszkodva maga elé bámult. Nem tudta, mit tegyen, és szerette volna visszaforgatni az időt.

32. fejezet

MINDEN VISSZATÉRT A MEGSZOKOTT KERÉKVÁGÁSBA. Joe kilépett a járdára, megfordult, hogy borravalót adjon a sofőrnek, aki meglepettnek tűnt, de örült. Galambok rebbentek fel előtte, amint a forgóajtók felé haladt. A nyakát nyújtogatva felnézett a napfényt visszatükröző, jellegtelen üvegablakokra, és nem volt képes megmondani, melyik az övé az egyforma sorokban. Valaki egy mobiltelefonba szitkozódott mögötte; egy zokniba tűrt nadrágot viselő biciklista farolva kikerülte. Joe próbálta összeszedni a szükséges energiát, hogy a hátralévő néhány lépést megtegye az épületig.

Visszagondolt az előző estére; az a jelenet a háztetőn mintha egy előző életében történt volna meg. Clara arca a gyertyafényben, a keze, amint a takarón pihen. Joe hosszú ideig bámult a kezére, mielőtt összeszedte a bátorságát, és hozzáhajolva megcsókolta. Aztán az anyja meglepetésszerű érkezése, amitől ő egyszerűen megdermedt, tudva, hogy ismét meg fog változni minden. Clara arca, ahogy átvonszolta a hátizsákját a konyhán, ő pedig földbe gyökerezett lábbal figyeli, amint elmegy.

Belépett a forgóajtón, bólintott a portásnak, és a lift felé indult. Beütötte az emelet számát, és nyitva tartotta az ajtót egy embernek, aki rohant felé.

– Kösz! – lihegte a férfi. A nyakkendője félrecsúszott, és táskás volt a szeme alja.

– Nincs mit – mosolygott Joe. Képtelen volt koncentrálni, gondolatban még mindig valahol Suffolkban volt. Eltűnődött, hová mehetett a nő. Egy ideig kutattak utána. Miért nincs mobilja? A mamája küldött neki üzenetet, hogy Clara még mindig ott van, de addigra ő már eljött.

A lift elérte Joe emeletét. Az ajtó kinyílt, ő pedig nagy léptekkel átvágott az ismerős fogadótéren. A kártyáját feltartotta a leolvasáshoz, amint belökte az ajtót.

Mintha falnak ütközött volna, amit a megemelt hangok, a kiabálás, a billentyűzet kopogása, a fénymásoló zúgása vont köré. Kis híján sarkon fordult, hogy egyenesen kimenjen arra, amerről jött. Senki nem nézett fel, amint átvágott a termen az íróasztalához. Mindenkit túlságosan lekötött a saját munkája; telefonba kiabáltak, lecsapták a kagylót, aztán hangosan szitkozódtak maguk elé.

Az energia, az izgalom volt az, ami először ehhez a munkához vonzotta. Nincs többé álmos Suffolk, nincsenek többé kettesben töltött esték a mamájával. Itt az a férfi lehetett, aki lenni akart, olyan férfi, amilyen az apja is volt. Fontos ember, aki üzleteket köt, és több millió fontot kezel. Most az előtte álló nap gondolatát, egy olyan napét, amely valószínűleg nem ér véget kora hajnalnál előbb, kimerítőnek találta. Kimerítette a túlcsorduló bejövő tálca, az e-mailek, amikre nem válaszolt, a teamje feszült arca; ugrásra készek, mint megannyi agár a startnál, mindegyik elsőnek akarja megosztani a híreit.

Hagyta, hogy fecsegjenek, amíg a kávéját kortyolgatta. Nem kapcsolta be a számítógépét, csak fél füllel figyelt rájuk, dicsérve az erőfeszítéseiket, de a válluk felett az ablakon át a tiszta kék eget nézte, amely egy tökéletes téli napot jelez. Arra gondolt, vajon Clara sétál-e éppen a gumicsizmájában, kipirult arccal, a falu mögötti kiserdőben. Aztán eszébe jutott az újságcikk, és amit a nő az újságírónak mondott. Így érez valójában? Joe azt érezte, hogy el kell jönnie. Nyilvánvalóan nem illik oda. Ez az egész csak egy különös álom volt egy párhuzamos életből. A mamája hazajött, ő pedig itt volt Londonban.

– Pam pedig ugye elmegy az új évben, úgyhogy megszerveztünk néhány interjút az új asszisztensednek…

Joe hirtelen feléledt.

– Elmegy? Pam elmegy?

Mercer úgy nézett rá, mint egy gyengeelméjűre.

– Nyugdíjba megy, negyvenöt év után.

Abban a pillanatban feltűnt maga Pam. Aktákat cipelt, a haja hátratűzve, és éppen kikerült egy elöl hagyott széket.

Joe arcát elöntötte a szégyen; felugrott, és kivette az aktákat a karjából.

– Pam, fogalmam sem volt. Nyugdíjba megy!

A nő szeme elkerekedett, aztán összeszedte magát.

– Ó, úgy van. Beírtam a naptárába, de maga nagyon elfoglalt ember.

Joe rettenetesen érezte magát. Mindig is biztosra vette Pamet, a stabil jelenlétét, a józan gondolkodását, a képességét, hogy megszűrje a hívásait, kedvességét az ügyfelekkel, és hogy egyetlen napot sem volt beteg, és sosem kért semmiféle szívességet. Miért is nem értékelte jobban?

– Maga csodálatos. Hogy leszünk képesek valaha is pótolni? – mondta, és látta, hogy a szavaitól a nő elpirul.

– Ne butáskodjon – szusszant, a blúza mandzsettáját igazgatva –, találunk egy igazán rátermett embert.

– Nos, lehet, de az nem lesz ugyanaz.

– Ccc – mondta Pam, aztán felkapva egy használt bögrét a közelben, hozzátette: – Amint elviszek egyet, azonnal terem helyette egy másik.

Láthatóan szeretett volna megszabadulni a ráirányuló figyelemtől.

Joe magában megjegyezte, hogy ki kell találnia valamit, amivel megajándékozhatják, amiből láthatja, hogy a munkáját észrevették, és nagyra értékelték. Aztán ismét elvörösödött, amint rájött, hogy az égvilágon semmit nem tud a nőről, hogy kizárólag a munkáról beszélgetett csak vele, határidőkről, ügyfelekről. Hagyta, hogy mindig elüsse a kérdéseit, úgyhogy végül már nem is kérdezte, és csak valami merev, hivatalos módon kezelte. Most már bánta; remélte, hogy az asszony valami csodás dolgot fog csinálni a nyugdíjas éveiben.

– Andrew szólt, hogy látni akarja, amikor bejön, Joseph – közölte Pam kifelé menet. – Ami azt illeti, kétszer is szólt már.

Az eggyel több volt, mint ahányszor Andrew szólni szeretett, úgyhogy Joe sietve elindult a lift felé.

Útban fölfelé megigazította a nyakkendőjét, és máris kezdte elfeledni a többi dolgot, ami foglalkoztatta. Gondolatban átfutotta a legutóbbi üzletet, készen arra, hogy mindenkit elkápráztasson, hogy sima beszéddel levegyen a lábáról. Megköszörülte a torkát, és türelmetlenül dobolt a lábával. Suffolk mintha minden megtett emelettel távolabb került volna tőle.

Kilépett a csillogó folyosóra. Vele szemben szökőkút, fényes íróasztal a túlsó falnál, mögötte headsetet viselő nő ült. Sima sötét haja volt, és élénkvörös rúzsa. Pár héttel ezelőtt Joe talán elkéri a telefonszámát. Most egyszerűen csak megkérte, hogy jelezze, megérkezett.

Váratták egy ideig; idegesen ült a kanapén, céltalanul lapozgatva a Financial Timest. Képtelen volt a cikkekre koncentrálni. Részvények felmennek, cégek tönkremennek, egyesek pénzt keresnek, mindig ugyanaz a nóta. Megdöbbentette a gondolat; ismét dobogni kezdett a lábával, amint rájött, hogy lent felejtette a telefonját. Egy örökkévalóság telt el, mire a sima hajú nő intett neki, hogy bemehet.

Ott volt Andy, hatalmas üveg íróasztala mögött, Karen pedig az asztal szélére telepedett, mintha csak Joe a közömbös csevegésüket szakította volna félbe. Csakhogy ő jobban ismerte őket. Tudta, hogy Karen jelen akart lenni, és a könnyed tartás gondosan kitalált póz. Andy felpillantott, és üdvözölte, Karen pedig felállt, és kezet rázott vele; a karkötői csilingeltek, az arca kisimult a legutóbbi műtét eredményeképpen. Joe azon kapta magát, hogy a nő kezére bámul; csak a májfoltok meg a kissé ráncos bőr utalt a valódi korára.

– Na, lássuk a medvét! – szólalt meg Andy, aki csak közhelyekben és számokban tudott beszélni. – Számolj be nekünk erről a legutóbbi fúzióról, és hogy mi a következő.

Joe beszámolt nekik a fejleményekről, itt-ott szünetet tartva, hogy felidézze magában az apróbb részleteket, egyszer pedig tévesztve, amikor nem jutott eszébe a neve az egyik cégnek, amellyel éppen most zárták le az üzletet. Karen kijavította, rózsaszín karmával a nyakát vakarva.

– Nos, Joe – szólalt meg végül Andy – ez jó év volt, jó év, de aggódunk a legutóbbi üzlet miatt. Mindenféle rebesgetéseket hallani, és tudod, arra hajlunk, nem zörög a haraszt, ha a szél nem fújja.

Joe eltűnődött, mik lehetnek a rebesgetések, és érezte, hogy kiüt a veríték a haja tövén.

– Azt gondoltuk, Matt hivatalos figyelmeztetése esetleg segít helyrerázni a dolgokat, de arról tájékoztattak minket, hogy azóta sem mentek teljesen simán a dolgok. Elég sok időt töltöttél távol az irodától az utóbbi pár hétben, és a teamednek igencsak neki kellett gyürkőznie, hogy sínen tartsák a dolgokat. Egyesek azt mondják, sokszor látogatsz ügyfeleket… – itt Andy szünetet tartott, és felvonta a fél szemöldökét –, viszont a határidőnaplód fura módon üres, és nem említettél új ügyfelet.

Joe határozottan a maga védelmére kelt; hozzászokott már, hogy a túlélésért küzdeni kell ebben a szakmában. Mindig ott lihegett valaki az ember nyomában, és fogcsikorgatva próbálkozott, hogy átvegye a helyét.

– Én irányítottam a műveleteket, egyfolytában tájékoztattam a teamet, és korábban megbeszéltük már, milyen fontos delegálni a feladatokat. Szükséges, hogy a teamem tisztában legyen az egész eljárással elejétől a végéig, és nagyon is rátermetten intézték a dolgokat, amit mi sem bizonyít jobban, mint hogy sikeresen lezártuk ezt az üzletet.

Eltűnődött, vajon melyikük lopakodott fel ide, a főnökökhöz, hogy a fülükbe sugdosson a távolléteiről. Sorra vette az arcokat, akik rá vártak az irodában. Nem hibáztatta őket. Maga is ugyanezt tette volna pár hónappal ezelőtt.

– Szóval, ez a távmunka… ennek most vége lesz, igaz.

Nem kérdés volt. Andy felállt, és lebámult Joe-ra, nem elhanyagolható magasságát használva fel a megfélemlítésére. Régi trükk. Háta mögé tette a kezét, és várakozóan nézett rá – a férfi, aki nem volt hozzászokva a várakozáshoz.

– Nem szeretnénk elveszíteni – mondta, és jellegzetes nevetésével ugatva felnevetett.

Joe észrevette a figyelmeztetést a mondatban. Gépiesen bólintott, és mintha távolból figyelné, ahogy az élete felgyorsul, mintha felülne egy hullámvasútra, és a korlát leereszkedne előtte. Nincs több ábrándozás, hogy visszamegy Suffolkba, hogy leveszi a lábát a gázpedálról. Ez nem olyan munka, amit távolból is lehet csinálni. Ha meg akarja tartani, huszonnégy órán át elérhetőnek kell lennie. Régen ez a gondolat késztette rá, hogy kiugorjon az ágyból reggel; büszke volt, hogy sofőr szállítja London egyik legszebb épületébe, közben hangosan panaszkodott a tizennyolc órás napokról, a bent töltött éjszakákról, a hozatott ételekről, az ügyfelekkel tartott megbeszélésekről, amelyek a Mayfair éjszakai bárjaiban végződtek. Hirtelen belefáradt, amint mindezt végiggondolta, és tudta, meg kell találnia hozzá ismét a szikrát, az energiát.

Ezután hamarosan elbocsátották. Karen még ott maradt, hogy Andyvel kibeszélhessék őt. Joe némán figyelte őket, ahogy elhagyta a termet. Félrehajtott fejjel méregették. Joe eltűnődött, vajon mit gondolnak, vajon érzékelik-e a változást benne.

Robotpilóta üzemmódban csinálta végig a napot. E-mailekre válaszolt, számokat ellenőrzött, kollégákkal nevetgélt. Talán egy töredékmásodperccel megkésve, a válaszokat néha nehezen előásva onnan, ahová a gondolatai kalandoztak. Sötét volt, mikor elhagyta az épületet, a járda esőtől fénylett, nyirkos szag lebegett a levegőben. Az autó üléstámlájára hajtotta a fejét, és próbálta elűzni a fejfájást, amely ebédidőben fogta el.

Megállt a háztömbje előtt. Úgy érezte, minden megváltozott, mióta utoljára belépett az ajtón. Aztán vett egy mély lélegzetet, és elindult felfelé a lifttel. A szíve összeszorult a gondolatra, hogy egy üres lakásba kell belépnie.

Egy pillanatig csak állt a nyitott liftajtó keretében. Sötét volt a lakás, valami fagyos fuvallat járta át a teret. Aztán egy határozott mozdulattal felkapcsolta az új lámpákat, a nappaliból a konyhába vonulva, ahol ragyogott minden felület, makulátlan volt az egész hely, a dolgai gondosan elrakva.

Átkutatott minden fiókot, gyufát keresve; nem volt képes meggyújtani a sok gyertyát, amit vett. Visszament a nappaliba, ám a bőrkanapéja túl merev volt, hogy kényelmes legyen. Bekapcsolta a televíziót, váltogatta a csatornákat, nem ragadt le semminél, figyelte, amint a műsorok elvillannak előtte, arcok jönnek és mennek, felharsan a zene, aztán csend lesz.

Nem tudott megnyugodni. Felállt, hogy megnézze a fürdőszobát. Kivetette a kádat, amikor beköltözött, dupla zuhanyt tetetett helyette. A kád értelmetlennek tűnt, nem volt idő rá, hogy heverésszen benne. Ez a helyiség nem is különbözhetett volna jobban az anyja apró fürdőszobájától. A falak fekete ónixszal voltak borítva, a krómozott, fűtött törülközőtartó rúd fénylett, a tükröt spotlámpák keretezték, és érezhető volt a padlófűtés. Először is, legalább tízszer annyiba került. Hát akkor miért hiányzik neki a szabadon álló kád, az ablak, amely a földekre néz a falu mögött, az üvegek és tubusok a kád szélén, amiktől olyan jó illata van a víznek, a vécé, amit kétszer kell gyors egymásutánban lehúzni, hogy működjön?

Visszament a lakótérbe, és végül a hálószobában találta magát. Elővett egy vadonatúj pizsamát a dobozából, belebújt, és mintha azonnal megnyugodott volna. Általában csak alsónadrágban feküdt le, sőt, néha teljesen felöltözve zuhant álomba a paplan tetején.

Beült az ágyba, és maga elé meredve a napján gondolkodott. Az elmúlt pár hét történései ködösen cikáztak a fejében. Kinyújtotta a kezét az éjjeliszekrényben vészhelyzetre tartott tablettákért; kettőt a tenyerére vett, és hosszú ideig bámulta őket.

Ahogy megmoccant a paplan alatt, rájött, hogy mi hiányzik neki: nem volt forró vizes palack. Clara gyakran kikészítette neki, hogy magával vigye az ágyba. A lába fázott a hatalmas ágyban. Aznap már vagy tizedszer gondolt rá, vajon Clara eljött-e már a faluból.

A mamájától korábban kapott egy e-mailt, azt írta, el akarja adni a boltot. Roz tisztességes ajánlatot tett, neki pedig már nem volt elég energiája, hogy egyedül vezesse. Joe megkönnyebbülést érzett, hogy az anyja, úgy tűnt, tudja, mit akar, és látta azt is, ahogy felragyogott az arca, amikor Gavin megjelent. Ennek ellenére, nem tudta megállni, hogy aznap reggel, mikor elindult, ne fürkéssze végig a főutcát, egy fényes szőke hajzuhatagot keresve, egy lila sapkát, meg vastag kötött pulóvert. Ám a nő nem volt sehol, és Joe ismét átkozta magát, amiért hagyta kisétálni az éjszakába.

Most pedig újra Londonban van, ahol korábban Clara is élt és dolgozott. Joe eltűnődött, vajon elmentek-e valaha egymás mellett a Canary Wharfon, részt vettek-e ugyanazon a konferencián, előadáson. El sem tudta képzelni a nőt ebben a világban, elegáns kosztümben és tűsarkú cipőben. Valahogy nem illett hozzá. Vajon Clara a faluban marad? Vagy már továbbment? Muszáj aludnia, hogy rendesen működjön az agya. Még egyszer rápillantott a két tablettára a kezében, aztán egyszerre lenyelte őket.

33. fejezet

CLARA TUDTA, HOGY TÖBB HÁLÁT KELLENE ÉREZNIE. Gavin és Louisa elvitte előző este egy csodálatos búcsúvacsorára, aztán valami meglepetésen dolgoztak, miután hazaértek, és még aznap délelőtt is. Susogást és kuncogást hallott a folyosóról, és az a gyanúja támadt, hogy Gavin plusz szobájának is van a dologban valami szerepe. Louisa semmit nem volt képes csendben csinálni, állandóan poharakat borogatott fel a hadonászó kezével, amikor mesélt valamit. Clara máris rajongott érte.

Ám magányosnak érezte magát előző este, amint elnézte őket az asztal túloldalán; ahogy könnyedén tréfálkoztak, ahogy Gavin Louisa kezére helyezte az övét, ahogy állandóan elöntötte a mosoly az arcát, szarkalábakat rajzolva a szeme sarkába, amikor Louisa megszólalt. Clara örült a boldogságuknak, de az összetartozásuk még jobban kihangsúlyozta az ő egyedüllétét. Korábban sosem bánta, hogy egyedül kell élnie; inkább választotta a magányt, a szabadságot, mint hogy egy kihűlt kapcsolatban maradjon. Most azonban megpillantott egy másféle jövőt, abban a csodálatosan boldog pillanatban a háztetőn, a csillagok alatt.

Magában sokszor felidézte azt az estét, ahogy fölé hajolt a férfi, hogy mennyire tökéletes volt az a pillanat. Aztán visszagondolt arra, amikor úgy érezte, hogy valami megváltozott, eszébe jutott, hogyan lépett ki a fürdőszobából Joe, fesztelenül, széles mosollyal az arcán, amit a pánik váltott fel, amikor elkerekedő szemmel rájött, hogy az arca sárral van bekenve.

Clara felmosolygott a mennyezetre, aztán fájdalmasan belehasított, hogy mindez már elmúlt. Nem a lakásban van, Joe-val a szomszéd szobában, amint a férfi elszántan igyekszik hygge lenni. Joe elment, ő pedig újra ott van, ahonnan indult, az egyszemélyes padlásszobában, a kocsmában.

Felneszelt, ahogy kopogtak az ajtón.

– Harminc perc múlva várunk a boltban – trillázta Louisa. – Ezt tedd fel, légy szíves.

Egy rózsaszín selyem szemmaszk jelent meg az ajtó alatt, és Clara önkéntelenül is elmosolyodott.

– Ott leszek – válaszolta.

Muszáj összeszednie magát, széles mosolyt öltenie, és lerázni magáról ezt a borús hangulatot. Olyan nagylelkűek voltak; Louisa felajánlotta, hogy kifizeti neki a boltban töltött időt. Clara makacsul visszautasította a pénzt, de meghatotta a gesztus.

– Ez sosem erről szólt – erősítgette. – Ez lett az otthonom.

Az ajkába harapott, miután a szavak elhagyták a száját; ahogy kimondta, rájött, hogy pontosan így érez. Némán hagyta, hogy Louisa a lehető legnagyobb szelet tiramisut adja neki a pénz helyett, ám az édesség megakadt a torkán, ahogy igyekezett lenyelni a falatokat.

Kivonszolta magát a fürdőszobába, a tükörképére meredt, aztán megkereste a sminktáskáját. Arcpír, szempillafesték, ajakbalzsam. Minden mozdulattól jobban érezte magát, és önmaga egy fényesebb, csillogóbb, összeszedettebb verziójaként tért vissza a szobába. Felvette az egyik kedvenc ruháját, aztán megnézte magát az ajtóra szerelt tükör keskeny csíkjában. A sötétzöld anyag kiemelte a haja szőkeségét. Összeérintette az ajkát, fogta a kabátját, aztán felkapta a szemmaszkot. Készen állt, hogy kimenjen a főutcára, elszántan, hogy élvezze a búcsúztatását.

– Itt van.

– Ő az.

– Ott!

Elkapta a suttogást, amint közeledett, és elámult, milyen sok ember gyűlt össze a bolt előtt. Egy kisfiú, akinek Joe egy kacsát rajzolt, lelkesen integetett neki. Gavin italokat szolgált fel egy tálcán. A bögréket, amelyek tetején pillecukor úszott, Gavin kis híján elejtette, amikor megpillantotta Clarát.

– Kösd be a szemed, Clara! MOST! – kiáltotta neki.

A nő sietve engedelmeskedett, a szemére húzta a maszkot, és igencsak ostobán érezte magát, amint a világ sötétségbe merült, ő pedig araszolva haladt a járdán, két kezét maga elé nyújtva, hadonászva, nehogy valakivel összeütközzön a tömegben.

Megkönnyebbülten érezte, hogy valaki belekarol, és bazsalikom illatát érezte, amint Louisa végigkormányozta a járdán.

– Csak lassan… aaaannyira izgatott vagyok… ó, vigyázz arra a kisgyerekre, hú, ez közel volt…

– Louisa – tiltakozott Clara, amint érezte, hogy az emberek elnyomakodnak mellette, és valakinek nekiütközik.

– Ne aggódj, ez csak Roz. Borzasztó nagy kár volna, ha végigöntené az italát a teveszőr kabátjának az elején. Köztudott, milyen nehéz a csokoládét kiszedni… Hoppá, azt hiszem, meghallotta. Szia, Roz…

Clara azon kapta magát, hogy csendben kuncog.

– Tényleg szükséges, hogy bekössem a szemem? – kérdezte.

Louisa persze nem vett róla tudomást, tovább fecsegett.

– Ó, gyerekek vannak mindenütt, ez maga a mennyország! És mindnyájan odavannak Lady CaCáért. Gavin lehozta a lakásból a kalitkáját, de egyfolytában segg alaknak hív mindenkit, úgyhogy Gavin azon gondolkodik, hogy vissza is viszi… Annyira figyelmes – lehelte, és felsóhajtott, mint egy szerelmes tinédzser. – Nem tudná elviselni, hogy ne lássa a reakciódat, akkora szíve van…

Clara ismét felkuncogott, amikor megálltak, és hallotta, hogy Lady CaCa azt rikoltozza: VIRÍTSD A LÓVÉT!

– Na, gyerünk – nógatta Louisa. – Megérkeztünk. Vess rá egy pillantást!

Clara lassan levette a szemmaszkot. A bolt előtt állt a tömegben, és elakadt a lélegzete a látványtól. Az egész kirakat zsúfolásig tömve volt Gavin vintage játékmackó-gyűjteményével. A magasra halmozott, mindenféle színű plüssjátékok az arcukra varrt mosollyal fordultak az utca felé, ahol a gyerekek orrukat az üveghez nyomták, hogy lássák mindegyiket. Medvék ruhában, medvék különböző pózokban ülve, medvék szeszélyesen egymásra halmozva. Hihetetlen volt a hatás, és Clara önkéntelenül is elvigyorodott, amint beljebb ment, és látta, hogy medvéktől roskadozó polcokkal van tele a bolt, a sarokban pedig vidám zene szól a hangszórókból.

– Csodálatos – mondta, megpillantva a játék mackók egy csoportját, amik a pulton néhány Barbie-val teáztak. Lauren gyorsan intett neki felemelt hüvelykujjával a pénztárgép mögül, ahol valósággal elárasztották a vevők, a bolt teljes hosszán kígyózó sorban állva.

– Ezt mind te inspiráltad, drágám. Nézd! – mondta Louisa, karjával körbemutatva, csak úgy csilingeltek a karkötői. – Tele van a bolt, mindenki mosolyog, nevet. Visszahoztad az életbe ezt a helyet. Ilyen volt, amikor ideköltöztünk, és Joe meg én vezettük a boltot…

Clara érezte, hogy megnyúlt az arca a férfi említésére. Újra belenyilallt az ismerős fájdalom, amit már kezdett megszokni. Mennyire örülne ennek a látványnak Joe, ha látná az anyját így felpezsdülve, ismét beleszeretve ebbe az egészbe. Milyen szomorú, hogy valóban el akarja adni.

– Ami azt illeti, volt valami, amit meg akartam kérdezni tő…

Louisa nem fejezte be; megzavarta Gavin, aki félénk mosollyal az arcán megjelent mellette. Louisa láthatóan teljesen elfelejtett mindent, amit mondani akart, és csak felbámult a férfira, mintha még sosem látta volna.

– Jobban néznek ki, mint szétszórva a vendégszobám ágyán, nem igaz? – mondta, és valami vörösség kezdett felkúszni a tetoválásra a nyakán.

– Csodásan néz ki – válaszolt Clara.

– Butaság volt tőlem, hogy ilyen sokáig rejtegettem őket. Arra valók, hogy megosszuk másokkal. A gyerekek imádják őket.

– SZERENCSÉSNEK ÉRZED MAGAD, PUNK? SZERENCSÉSNEK ÉRZED MAGAD?

– Egek, ennek a madárnak meg kell tiltanunk, hogy tévét nézzen – jelentette ki Gavin, zavartan összerándulva, amint a papagáj rikoltása végigzengett a bolton. – Még panaszt tesznek ránk.

Azzal átfogta Louisa derekát.

– Nem lehet megszelídíteni – közölte Louisa. – Szabad szellem, akárcsak én.

– Csak nem ilyen csini – felelte Gavin. Megcsókolta a nő haját, aztán még jobban elpirult, mikor eszébe jutott, hogy ott van Clara is.

– Egyébként van egy apró ajándékunk neked, Clara – mondta Gavin. Otthagyta őket, és a pultról felemelt egy medvét, ami valamit szorongatott a mancsában.

Clara felnevetett, amikor rájött, hogy a dán zászló az.

– Nem fogadhatom el – mondta, magához ölelve a medvét.

– Dehogynem. Valójában nem tudjuk neked eléggé megköszönni. Meg amit a kocsmáért tettél. Tudod, hogy megkérdezték tőlem, tarthatnának-e ott egy esküvőt a nyáron? És Clive azt mondja, az egyházközségben is szóba került, hogy jövőre ismét legyen karácsonyi vásár. Megmentetted a falunkat, Clara, ez hatalmas dolog.

Clara érezte, hogy elárad benne valami melegség. Boldog volt, hogy adott valamit a falunak, és tudta, hogy mindig is szeretni fogja ezt a helyet.

– És ez az oka, hogy… – Gavin Louisára nézett. – Mondtad már neki?

– Nem – felelte Louisa bosszúsan szusszanva –, egy fél szót sem tudtam kinyögni, mivel te egyfolytában locsogsz.

Gavin rávigyorgott.

– Elnézést, felség, parancsoljon.

Clara váratlanul meglátta Rozt, a terem sarkában téblábolni, és összevonta a szemöldökét. Mit lebzsel itt? Louisa közben beszélni kezdett, de Clara agya kikapcsolt, amint meghallotta az első szavakat.

– El akartam adni Roznak… jó ajánlat… de aztán…

Érezte, hogy rátör az émelygés. Nem csoda, hogy itt van Roz. Felméri az új tulajdonát, eltervezi, hogyan bontsa le a régi dolgokat, és alakítsa át a helyet.

– …komolyan bosszantja, hogy új vevőt találtam…

– Egy új… – vágott közbe Clara, aki már szédült. Szóval nem Roz veszi meg az üzletet. Lecsapott rá egy új vevő.

– Ő egyébként ott van hátul, felméri a befektetését…

Clara a homlokát ráncolta. Érezte, hogy megdermed belülről. Hiába volt a sok munka, amit befektetett, hogy a boltot megtölti a sok izgatott gyerek, Louisa tényleg eladta, és itt hagy mindent. Arra gondolt, vajon az új tulajdonos egyáltalán továbbra is játékboltként akarja-e üzemeltetni.

– Én beköltözöm a kocsmába – mondta Louisa, és a hangja csupa mosoly volt. – De arra gondoltunk, talán tárgyalnál egy lehetséges partnerségről az új tulajdonossal…

Clara agya megdermedt. Ki kellett jutnia onnan, elhagyni a falut, mielőtt ismét összetörne a szíve. Louisa összeköltözik Gavinnel, otthagyja a boltot, kitéve az új tulajdonos ámokfutásának. Hogy teheti ezt? Hiszen olyan boldognak tűnt, mikor látta a boltot zsúfolásig tele emberekkel?

– …és nagyon várja, hogy megbeszélhesse a jövőt érintő terveit veled…

Érezte, hogy könnyek gyülekeznek a szeme mögött, amint a műhely ajtaja elé kormányozzák. A lába legszívesebben az ellenkező irányba szaladt volna. Nem akart találkozni az új tulajdonossal, nem érdekelték a hellyel kapcsolatos tervei. Valószínűleg le akarja rombolni, luxuslakásokat építeni a helyére, teljesen átalakítani mindent.

– Igazán, én… – Elfordulva próbált szabadulni, kétségbeesetten ki akart jutni innen.

Louisa és Gavin azonban nem engedték, hogy elmenjen, és egyszer csak a hátsó terem ajtajában találta magát. Az asztalon festékek hevertek, az ülőkéken gyerekek ültek ecsettel a kezükben, összehúzott szemmel a játékaikra koncentrálva. Miközben dolgoztak, az ablakokon át napfény árasztotta el a termet. Clara el sem tudta hinni, hogy ennek hirtelen vége szakad, és ez a terem ismét csak egy elhagyott, poros raktár lesz, tele törött bútorokkal.

Az új tulajdonos háttal állt neki, az asztal mellett ülő egyik kisgyerek fölé hajolva. Mély hangú, dörgő nevetés tört ki belőle, amikor a kisfiú felpillantott, és az orrához érintette az ecsetet.

Aztán Clara úgy érezte, hirtelen elfogy a levegő a tüdejéből, amint a férfi felegyenesedett, és ő meglátta a profilját: az egyenes orrot, a sötétbarna hajat, a hosszú szempillákat. Fekete farmer és rozsdavörös pulóver volt rajta. Most megfordult, és a mosolyától felfénylett az arca, amint rajtakapta Clarát, hogy őt bámulja.

Egy örökkévalóságig csak álltak, és nézték egymást.

– De hát nem értem… – suttogta Clara hátrafordulva Louisához és Gavinhez, de ők már felszívódtak, visszamentek a boltba.

Joe hozzálépett, és behúzta a terem egyik sarkába, a kezébe fogva Clara mindkét kezét.

– Szia! – mondta.

Clara úgy érezte, mintha a szavak megfagytak volna valahol benne, pedig rengeteg kérdése volt. Hirtelen átpillantott Joe válla fölött, vajon nem tévedett-e egy rettenetesen nagyot, feltételezve valami teljesen elképzelhetetlent, és valójában egy alacsony, kopaszodó új tulajdonos áll mögötte a teremben, Joe pedig csak felügyeli az adásvételt. De csak anyákat látott, meg gyerekeket, úgyhogy az ajkába harapott, és óvatosan reménykedni kezdett.

– Én vettem meg – jelentette ki Joe. – Nagyon olcsó volt.

Elvigyorodott.

– Valami idős hölgy meg akart szabadulni tőle, úgyhogy pár fityingért nekem adta.

Idegesnek tűnt a hangja, mintha egymásba akadtak volna a szavai.

– De én…

– A hölgy vissza akar vonulni, utazni akar – nos, leginkább halálra akarja smárolni Gavint… – Erre kissé megborzongott, Clara pedig nem állta meg mosoly nélkül. – Értelmes dolognak tűnik, a bolt remekül megy, és azt reméltem, talán hajlandó leszel itt maradni, hogy vezesd. Csak miattad működik, te formáltad ilyenné.

Hátrapillantott a teremre, az asztal köré zsúfolódott gyerekekre.

Clara szíve megint elszorult. Szóval erről van szó. Egy üzleti megállapodás, ennyi volna az egész? Ő vezetné a boltot, Joe pedig visszatérne Londonba, a Citybe, a tablettáihoz, a sorozatos randizgatáshoz és az elfoglalt életéhez.

– Hol fogsz… – Aztán becsukódott a szája; valójában nem akarta tudni.

Joe elengedte a két kezét, ő pedig összezárta az öklét.

– Otthagytam az állásomat – mondta vontatottan a férfi. – Teljesen kikészített, és nagyon bőkezű végkielégítést kaptam. Arra gondoltam, esetleg tervezhetnénk valamit közösen. Lauren megígérte, hogy kisegít, ha el akarunk menni valahová, utazgatni, vagy…

Clara nem hallotta a többit. A férfi szavait forgatta az agyában, és csak most kezdte felfogni a jelentőségét annak, amit Joe mondott. Otthagyta Londont, visszajött örökre, és azt kéri, tervezzenek együtt egy jövőt. Úgy érezte, mintha az egész teste megkönnyebbült volna, ahogy a férfira nézett, aki komoly tekintettel, fürkészően nézett rá.

– Azta! – nyögte ki. Mást nem volt képes mondani.

– Az azta igent jelent? Mert ha igen, akkor hoztam neked valamit – mondta Joe, egy kis dobozt nyújtva felé.

Clara képtelen volt gondolkodni. Minden olyan hirtelen történt. Hogy lehet az, hogy az ember annyira szomorú az egyik pillanatban, a másikban meg annyira boldog? Remegő kézzel vette át a dobozt a férfitól, lassan kinyitotta, aztán hatalmas mosoly ömlött el az arcán, és érezte, hogy feloldódik benne minden feszültség. Hát igaz, Joe valóban itt akar maradni, és maradhatna ő is.

Előhúzott egy illatos gyertyát egy üvegtartóban.

– Nem kellett volna – nevetett.

– A lakásba – felelte mosolyogva Joe. Majd kijavította. – A lakásunkba.

Aztán két kezébe fogta a nő arcát, és megcsókolta. Clara pedig tudta, hogy végre hazaérkezett.

Először is nagy köszönetet akarok mondani, amiért elolvasta a Hygge szerelmet. Gondolom, először csak a borító volt csábító, de remélem, amint elkezdte olvasni, élvezte a könyvet. Ha igen, és még nincs meg a napi jó cselekedete – akkor szerencséje van! CSODÁS volna, ha értékelné a könyvet a Goodreadsen vagy az Amazonon. Egyszerű megcsinálni, és nem kell hosszúnak, sem rajongónak lennie. Már maga a megléte is sokat számít. Én minden kritikát elolvasok, és nagyra értékelem a megírására szánt időt. Ha az értékelés írása túl megterhelő, akkor kérem, mondja el mindenkinek, akivel találkozik, online vagy a való életben, hogy mennyire szerette a könyvet. Vagy ha van sok pénze és nagy felhajtást akar csapni, nyugodtan béreljen egy olyan repülőgépes plakátot. Ezek csak ÖTLETEK. Valóban ön dönti el, mit valósít meg közülük.

Ha kapcsolatba akar lépni velem/a legjobb barátom akar lenni/elmesélni, amit még nem tudtam az emberekről, akik a Love Island első három évadában szerepeltek, akkor nyugodtan keressen meg online. Kövessen a Twitteren (@RosieBBooks), ha szereti a kisbabákról, folyókról, vagy az égről készült képeket. Rosie Blake-ként fent vagyok a Facebookon is, a weboldalam pedig www.rosieblake.co.uk. Szóval, nincs semmi kifogás, hogy miért nem keres meg.

Még egyszer hadd fejezzem ki őszinte köszönetem; igazán alázatra int, hogyha az ember könyvét választják, amikor olyan sok csodálatos könyv van a világon. Remélem, még sok-sok évig írhatom őket.

Rosie

Köszönetnyilvánítás

Örömteli volt ennek a könyvnek az írása, és bőven kaptam hozzá segítséget menet közben. Hatalmas köszönet Paddy Burrowes-nak a rengeteg történetért a Canary Wharfról, és a menő City-beli zsargonért. Fabio Priorinak a banki ismeretekért. Isabelle Broomnak, amiért elmagyarázta nekem, hogy működik a Tinder. Will Roundnak, amiért elmagyarázta nekem az időzónákat. Luc Goldingnak, aki eredetileg mondta valakinek, hogy „nyalja ki a seggem”.

Maddie Westnek, csodálatos szerkesztőmnek, akinek köszönhetően ez az egész eljárás inkább szórakozás volt, mint munka. Annyira örülök, hogy veled dolgozhatom a Little, Brownnál. Köszönöm a csapat többi tagjának is, hogy fáradhatatlanul dolgoztak ezen a könyvön. Különösen Thalia Proctor olvasószerkesztőnek, Jane Shelley korrektornak és Cath Burke-nek, amiért lelkesen és örömmel üdvözölt a cégnél. A jogokkal foglalkozó csapatnak, amiért el akarták juttatni más szerkesztőkhöz is, hogy megszerettessék velük a hyggét. Hannah Woodnak a képtelenül gyönyörűséges borítóért.

Mint mindig, köszönetet akarok mondani a csapatnak a Darley Andersonnál is. Clare Wallace-nek, mesés ügynökömnek, mindazért, amit tesz.

Kristinának, amiért az adóbevallásokról szóló e-mailekből élvezetes olvasmányokat csinált, Marynek, Emmának és Sheilának a szerzői jogi részlegnél, amiért állandóan feldicsérték az írásomat. Örökké hálás vagyok, hogy ilyen kitűnő irodalmi ügynökség képvisel.

Író cimboráimnak csak egy hatalmas ölelést küldök – köszönöm. Speciális pacsi Kirsty Greenwoodnak, amiért kedves dolgokat mond az írásomról, amikor megingok. A könyves blogger közösségnek – szuperek vagytok! Nagyon köszönöm, hogy megállás nélkül teszitek fel a posztokat és a kritikákat a könyveimről, hogy megkerestek, és megnevettettek a Twitteren, és hogy általánosságban olyan csodálatosak vagytok.

Aleksandrának és Laurennek, akik Barnabyra vigyáztak, míg én a hyggéről írtam. Köszönöm, hogy olyan gondoskodók vagytok. Szüleimnek, amiért mindig izgalomba jönnek minden könyves hírtől. Végül hatalmas köszönetet kell mondanom Bennek, amiért „megengedte”, hogy ellopjam a műhelyét, és átalakítsam a világ legszebb írókuckójává. Sajnálom. Ha ez vigasztal, tulajdonképpen kiszúrtam magammal, mivel ebben az évben van az ötödik házassági évfordulónk, és az azt jelenti, hogy „fa” évforduló. Gondolom, kapok egy fakanalat. Szeretlek!

Ezt a könyvet muszáj volt Barnabynak ajánlani, amiért minden napot olyan őrült örömmé tesz. A rendszeres dívaszerű kitöréseid ellenére te vagy a legcsodálatosabb gyerek. Nagyon szeretünk, és nagyon hálásak vagyunk, hogy a szüleid lehetünk!

A szerzőről

ROSIE egyetemi évei alatt pantomimokat írt régi klasszikusok alapján, és cikkei jelentek meg a Cosmopolitan, a Lady, a Sunday People, a Reveal és a Best Magazine hasábjain. Első romantikus komédiája, How to Get a (Love) Life, 2014-ben jelent meg. Ezt követte 2015-ben a How to Stuff Up Christmas, és a How To Find Your (First) Husband 2016-ban.