NIKKI ST. CROWE

The Never King

A Sohakirály

ELSŐ FEJEZET

Winnie Darling

Több mint két éve nem járok normális középiskolába, mégis azon kapom magam, hogy még mindig a sztárfocistával hetyegek a terepjárójának az anyósülésén.

Rossz a szexben. Nagyszerű a futballpályán.

Bár a focit szeretném, és a szexet utálnám!

Anthony belém nyomul, én pornósztárfejet vágok, mert tudom, hogy ezt szereti.

Eljátszom neki az orgazmust.

Nem vagyok pornósztár, de egy prostituált lánya vagyok, azt hiszem, az elég hasonló.

– Ó, bassza meg, Winnie. Bassza meg. Ó, bébi! – Puha és nyirkos a keze, ahogy belém markol. Remeg, mint egy kisfiú, hiszen az is.

Egyidősek vagyunk, de évtizedek választanak el minket.

– Bassza meg – mondja, és forró levegőt lehel csupasz mellemre. – Ez annyira kurva jó volt. Jó volt?

Az önbizalomhiány elviselhetetlen. Nem tudom, hogy lefeküdtem-e valaha magabiztos pasival.

Vagy nem is.

Talán csak abban magabiztosak, hogy elvegyenek.

– Csodálatos volt, bébi. Annyira jó vagy a szexben.

Én meg annyira jól tudok hazudni.

Rám mosolyog, még mindig rajta ülök, felnyújtózkodik, és csókot nyom a számra.

Nem érzek mást, csak tompa fájdalmat a testemben, és lüktet a fejem a szemem mögött.

Belül halott vagyok.

És kurvára unatkozom.

És az egyetlen, amire várhatok, hogy elraboljon egy káprázat.

Boldog kibaszott születésnapot nekem!

*

Anthony becipzárazza a farmerját, és hazavisz.

Kibámulok az ablakon, miközben a terepjáró végigszáguld a környéken.

Amikor lehúzódik a járda mellé, én már nyitnám az ajtót, de ő megragadja a karomat, és odahajol hozzám egy csókért.

Vonakodva hagyom neki.

– Jössz a hétvégi bulira? – kérdezi, reménykedőbben, mint szeretném.

Ha odateszed magad a szexben, mindig meghívnak a bulikba. Nagyon sokba.

Mind ugyanolyan. De én szeretem az ismerős dolgokat. Nekem mindig is kevés volt belőlük.

– Írj majd rám – mondom neki, mert nem tudom, hol leszek a hétvégén.

Ma van a tizennyolcadik születésnapom, és minden női felmenőm eltűnt ezen a napon.

Néhányan egy napra, mások egy hétre vagy egy hónapra.

De mindig összetörve térnek vissza, különböző mértékig megőrzött józan ésszel. Nem akarok megőrülni. Szeretem azt, aki vagyok, nagyjából.

Amikor belépek az oldalsó ajtón, anya egyszer csak ott áll előttem.

– Hol voltál, Winnie? Azt hittem, már elvitt téged, és…– A figyelme elkalandozik, majd a legközelebbi ablakhoz rohan, és ellenőrzi a reteszt.

Magában mormog közben.

Kalózok, elveszett fiúk és tündérek.

És ő.

Ébren nem mondja ki a nevét, de éjjel, amikor álmodik, néha felriad, és ezt kiabálja.

Peter Pan.

Anya hétszer került kórházba. Azt mondják, skizofrén, mint a nagymama, a dédnagymama és az összes Darling nő előtte.

Az őrület az örökség, ami vár rám.

– Winnie! – Anya odarohan hozzám, csontsovány keze a csuklóm köré fonódik. A szeme tágra nyílik. –Winnie, mit csinálsz? Gyere be a szobába! – Végigtaszigál a folyosón.

– Még nappal van. És éhes vagyok.

– Értem. Amikor ő… oké, figyelj. – A tekintete elkalandozik, elkomorodik, a szorítása enyhül, a gyomrom összeszorul.

Kérlek, istenem, nem akarom úgy végezni, mint az anyám!

– Jön! – kiabál rám.

– Tudom. – Előveszem a megnyugtató hangomat. – Tudom, hogy jön, de ez a ház védettebb, mint egy bombabiztos óvóhely. Nem hiszem, hogy bárki be tudna jutni.

– Ó, Winnie! – A hangja elakad. – Ő bejut bárhova.

– Ha bárhova be tud jutni, minek bezárni az ablakokat? Vagy miért kellene a szobában maradnom? – Nem törődve az érveimmel átlök a küszöbön.

A „különleges szoba” a rettegés táplálta műalkotás. Az őrület a falakat díszítő durva ecsetvonásokból is kiolvasható. Rúnaszimbólumok graffitije, és még több belőle az ajtótokba vésve.

Az életünkben és a házainkban az úgynevezett boszorkányok, sámánok és vudupapok menete vonult fel, akik anyámnak a védelem titkait árulták. A védelemét tőle.

A nem létező pénzünket költöttük erre.

– Hozok neked valami ennivalót – mondja anya.
– Mit szeretnél?

– Hagyd csak. Tudok…

– Nem! Te maradj a szobában. Maradj a szobában, Winnie!

Visszarohan a folyosón, fehér, lenge ruhája hullámzik mögötte, úgy néz ki, mint egy kísértet. Néhány másodperccel később edények és serpenyők csörömpölését hallom a konyhából, pedig teljesen biztos vagyok benne, hogy nincs semmi olyan itthon, ami egy edénybe kerülhetne.

Ez a tizenkilencedik ház, amelyben élünk.

A házak számát tudom, de a legtöbbre nem emlékszem. És amikor a falak összemosódnak, nehéz bármikor is úgy érezni, hogy otthon vagy.

Anya azt mondta, hogy talán megszabadulhat tőle – Peter Pantől –, ha folyamatosan költözünk. Kevés csomaggal megyünk mindig tovább. Két táskám és egy ládám van, amit Wendy üknagymamámtól örököltem. Kisebb, mint amilyennek kívülről látszik, viszont vagy kétszer olyan nehéz, mint amilyennek lennie kellene.

Úgy tűnik, nem bírom kidobni.

Ez az egyetlen értékesebb tulajdonunk, az egyetlen dolog, amit valódinak tűnik.

A jelenlegi otthonunk egy lepusztult viktoriánus ház, omladozó vakolatú falakkal, kopott és lepattogzott keményfa padlóval, és sok üres szobával. Még kanapénk sincs. A bútorokat túl nehéz továbbvinni.

Végignyúlok a különleges szobám sarkába tolt felfújható ágyon, és felbámulok a plafonra, ahova vérrel festettek egy kanyargó graffitit. Az edinburghi boszorkány volt, azt mondta, csak vérrel lehet.

És az én véremnek kellett lennie.

Talán mindannyian őrültek vagyunk a magunk módján.

*

Anya készít nekem egy mogyoróvajas-lekváros szendvicset, és hoz egy pohár csapvizet.

Nézi, ahogy eszem, minden nyikorgásra összerezzen.

– Mesélj róla – kérem, miközben lehúzom a szendvics héját, és úgy eszem, mint egy hosszú spagettit.

Anya összerezzen.

– Nem tudok.

– Miért nem?

Megkocogtatja a mutatóujjával a halántékát.

Abból, amit eddig megtudtam, úgy gondolja, hogy valamilyen varázslat megakadályozza, hogy részletesen beszéljen róla, így csak foszlányokat kapok. Azt mondta, hogy a mágia újholdkor csökken, de most éppen félidőben járunk.

A dagály és a telihold hozza elő a szörnyeket. A farkasokat, a tündéreket és az elveszett fiúkat. Ezt mondta anya.

– Mit tudsz akkor nekem mondani? – kérdezem tőle.

A szoba sarkában lévő ágyán kuporog a térdét a mellkasához húzva, néhány másodpercre elgondolkodik ezen. Úgy képzelem, hogy valaha gyönyörű volt, de én csak őrültnek ismerem. A haja sötét és erős, mint az enyém, de a sok gyógyszer miatt, amit szed, megritkult. A bőre vöröses, az arca beesett.

A kezén repedezettek a körmök, a szeme alatt karikák sötétlenek. Már nem dolgozik. Rokkantnyugdíjas, de ebből alig tudjuk kifizetni a számlákat. És minél inkább elszigetelődik, annál rosszabbul lesz.

– Emlékszem a homokra – mosolyodik el.

– A homokra?

– Az egy sziget.

– Mi?

– Ahová elvisz.

– És te ott voltál?

Bólint.

– Sohaország a maga módján gyönyörű. – Átkarolja a lábát. – Minden varázslatos, annyi varázslat, hogy érzed a bőrödön, érzed az ízét a nyelved hegyén. Mint a lonc és a felhőbogyó. – Felemeli a fejét, a szeme tágra nyílik. – Tényleg hiányzik nekem a felhőbogyó. Neki meg hiányzik a varázslat.

– Kinek? Peter Pannek?

Bólint.

– Kezdi elveszíteni a hatalmát a sziget szíve felett, és azt hiszi, hogy mi meg tudjuk gyógyítani.

– Miért? – Letépem a szendvics egyik sarkát, összenyomom a kenyeret, egészen szétlapítom. Lekvár spriccel ki a szélén. Próbálom elnyújtani az evést, becsapni a gyomromat, hogy azt higgye, ötfogásos vacsorát kap.

Anya a térdére hajtja az arcát.

– Megszegték az ígéretüket – motyogja. – Megszegték a nekem tett ígéretüket.

– Milyen ígéretet?

– Nem tudom, hogyan állíthatnám meg őt – suttogja anya, meg sem hallva engem. – Nem tudom, hogy ez elég-e.

– Minden rendben lesz –nyugtatom meg. – Nem aggódom.

Semmi sem igazi.

Kivéve az őrületet.

Amiatt aggódom.

Olyan lesz, mint egy villanykapcsoló? Egyik pillanatban még épelméjű vagyok, a másikban már nem? A gondolat, hogy elveszítem az ép eszem, jobban megrémít, mint bármiféle mumus.

*

Amikor anya elalszik, lassan kisurranok a szobából.

Vihar tört ki, villámok világítják meg az ablakot, megnyújtva az árnyékokat az öreg viktoriánus házban.

Kimegyek a folyosóra, majd a fürdőszobába, bámulom magam a tükörben.

Nem ismerek magamra. Olyan, mintha egy idegent néznék. Néha aggódom, hogy ha a tükörképem után nyúlok, nem lesz ott semmi.

Kezdek anyámra hasonlítani.

Üresre csiszolt. Kimerült.

Nem akarok őrült lenni.

És kurvára fáradt vagyok.

A kardigánom lecsúszik a vállamról, megpillantok egy heget. A mennyezetre rajzolt egyik rúnajel.

Visszahúzom a ruhám nyakát.

A gyógyszeres szekrényről hiányzik a fél ajtó, a bal oldala nyitott, látszik a többsornyi gyógyszer.

Válassz, van minden.

Nem akarok őrült lenni.

Egy üveg ibuprofenért nyúlok. Annyit szedtem az évek alatt, hogy már alig enyhít bármin.

A folyosón túl megnyikordul a padló.

Visszarántom a kezem.

Villámlás fénye villan a házban, mennydörgés követi.

Amikor a dörgés elhallgat, hallom, hogy csukódik egy ajtó.

Anya.

Végigrohanok a folyosón, be a szobába, de ő még mindig az ágyon fekszik, és mélyen alszik.

A szívem a torkomban dobog.

Egy újabb deszka nyikorog.

Talán valaki betört, mert azt hitte, hogy a ház elhagyatott? Alig tudjuk kifizetni a lakbért, esélyünk sincs rá, hogy egy ekkora ház rezsijét álljuk. Alig használjuk a villanyt.

Lassan becsukom magam mögött a szoba ajtaját, és a helyére csúsztatom a reteszt. Nincsenek fegyvereink, semmi, aminek gyakorlati haszna lenne. Minden pénzünket haszontalan varázslatokra költöttük.

Visszatartott lélegzettel összeszorítom a fogam.

A kilincs elfordul.

Lassan hátrálok.

Már elkezdődött? Már elment az eszem?

Mennydörgés hasít az égbe.

A zár varázsütésre kinyílik, és egy csizma benyomja az ajtót.

A zsanérok nyikorognak.

Újra anyára nézek. Vajon több igazság volt a történeteiben, mint amit hajlandó voltam elhinni?

Ez nem lehet.

Vagy igen?

Anya felriad.

– Kicsim, hány óra…

– Csss! – Odasietek mellé, és megrázom.

De már késő. Az ajtó nyitva, és ő megjelenik.

Kurvára nem kapok levegőt.

Egyértelműen hallani az öngyújtó kattanásának hangját, majd a fémkerék súrlódó pörgését. A láng felcsap, fényt vet az arcára, miközben meggyújtja a cigaretta végét.

Az ujjain az ezüstgyűrűk visszaverik a láng fényét. Sötét tetoválások borítják a kezét. A csuklóján több zsinór és bőrszíj. Magas, széles vállú, hosszú kabátot visel, merev gallérja kiemeli erős állkapcsát. Bár az alakja nem látszik a kabát alatt, már a bicepszének puszta körvonalából is látom, milyen izmos.

Amikor elhúzza a cigarettát a szájáról, nem tehetek róla, de gyors pillantással követem a kezén kígyózó ereket.

Céltudatosan fújja ki a füstöt.

– Meredith – mondja –, milyen rég találkoztunk.

Anya lélegzete elakad mellettem.

Ez tényleg megtörténik?

– Nem kaphatod meg! – kiabálja.

– Úgysem tudnál megállítani.

A szívem a torkomba ugrik.

– Kérlek – feleli anya.

A férfi nagyot szív a cigarettából, a parázs fényesen ég. Hallom, ahogy a dohány serceg, a füst az arca körül gomolyog.

A bennem repdeső érzéstől azonnal bűntudatom támad.

Hirtelen éberebbnek érzem magam, mint évek óta bármikor.

Ebben a pillanatban semmi mást nem kellene éreznem, csak rettegést.

Ez a valóság. Anya igazat mondott.

– Kérlek – ismétli most.

– Nincs idő könyörögni, Merry.

Az első lépést megteszi, átlép a küszöbön. Ennyit az óvó varázslatokról.

Beszívom a levegőt, és megpróbálom elfojtani a szívem szapora dobogását.

Valahogyan, egy szempillantás alatt átlépte a köztünk lévő távolságot.

A ruhámba markol, talpra ránt.

– Lehet a könnyebb vagy a nehezebb út, Darling. Melyik legyen?

Horkantok, próbálom lenyelni a torkomban hirtelen nőtt gombócot.

Figyeli, ahogy ezt csinálom, nézi, ahogy a nyelvem előbújik, és megnyalom az ajkamat.

A borzongató érzés egyre lejjebb süllyed, a bűntudat elhatalmasodik és kihűl.

Ő az anyám életre kelt városi legendája, és nem tudom, mit kezdjek vele most, hogy itt van.

– Három másodperced van, hogy dönts – közli velem.

Az arcán nincs nyoma elkeseredettségnek, de mégis érzem. Mintha már milliószor lefolytatta volna ezt
a beszélgetést, és mindig csalódna a végkifejletben.

Anya feláll mellettünk, az engem szorító kezet püföli, de a férfi gyors, szinte túl gyors, hogy a tekintet követni tudja, eldobja a cigarettát, és a torkánál fogva megragadja anyát.

– Ne – mondja könnyedén. – Ne nehezítsd meg a kelleténél jobban! – Visszafordul felém. – Gyerünk, Darling. – Már közel került az arca az arcomhoz, fehér foga csillog a holdfényben.

Szinte túl szép, túl álomszerű.

Talán máris őrült vagyok.

És ha őrült vagyok, úgysem számít már semmi.

– Várom a választ – szól.

– Nyilvánvalóan a könnyebb út.

A szemöldöke felszalad, mint aki jól szórakozik.

– Nyilvánvalóan?

– Miért választanám a nehezebb utat?

Anya elveszíti a harcot, elhallgat.

– Első lecke – mondja. – Nincs könnyű út. – Anyához fordul. – Visszahozom őt, Merry. Tudod, hogy mindig visszajönnek.

Aztán elengedi, csettint az ujjaival, és minden elsötétül.

MÁSODIK FEJEZET

Peter Pan

A Darlinggal a vállamon kétszer annyi időbe telik, mire visszaérek Sohaországba és a lombházba.

Olyan könnyű, mint egy tollpihe. A bordái elég élesek ahhoz, hogy fájdalmat okozzanak.

Ez a Darling nincs jól.

Talán a finom repedései azt jelentik, hogy könnyebb lesz feltörni.

Nem a cipelése teszi nehezebbé az utazást, hanem
a két világ közti váltás és a fogyatkozó varázserőm.

Olyan kevés maradt.

Ő kell hogy legyen.

Nem tudom, mi történik, ha nem ő az.

Én vagyok ez a sziget. Nélkülem nem marad meg.

Amikor belépek a ház nyitott ajtaján, az Elveszett Fiúk már várnak. Már nem tudom, hányan vannak, és a felének sem emlékszem a nevére, de akik számítanak, várni fognak rám a padláson, a Sohafa lombja alatt.

Felviszem a Darlingot a széles lépcsőn, a kezem végigfut a faragott korláton, hogy megtartson. Kovácsoltvas lámpások pislákolnak a kacskaringós kampókról.

Kurva fáradt vagyok.

Belépve Vane-t a bárpultnál találom, az ikreket pedig a folyosón. A Sohafa ágairól hullanak a levelek. Napról napra kopaszabb lesz.

A fa haldoklik.

A kis tündérbogarak élénksárgán világítanak a megmaradt levelek között, valahányszor meglátom ezt a fényt, Csingilingre emlékeztet, és ez újra és újra feldühít.

– Kész a szoba? – kérdezem a fiúktól.

Kas bólint, tekintete Darlingot fürkészi, ahogy a karja petyhüdten lóg le a hátamon.

Az ikrek jönnek utánam a folyosón, be a vendégszobába. Vane nem jön. Vane-t csak az érdekli, hogy a Darlingokat megríkassa.

Az ablak melletti asztalon egy lámpás világít, az ablak nyitva, beengedve a tengeri szellőt.

Leteszem Darlingot az ágyra. A keret meg sem rezdül.

Bash a csuklója köré kattintja a fémbilincset, amelyet egy lánc rögzít a falhoz.

Leroskadok a fotelba, előhúzom a zsebemből az acél cigarettatárcát, és meggyújtok egyet az öngyújtóval. A láng táncol a sötétben. Beleszívok, a láng követi az áramlatot, és a dohány pattog, ahogy ég.

Ahogy a füst megtölti a tüdőmet, egészen parányit jobban érzem magam.

– Milyen volt? – kérdezi Kas.

Ha valakiről elmondható, hogy érző szívű, akkor Kasról biztosan.

– Makacsabb, mint szeretném.

Bash a falnak támaszkodik közvetlenül az ajtónál, a folyosóról érkező fény aranylóan pislákolva rajzolja körbe az alakját.

– Mi van Merryvel?

A tengeri levegő hideggé válik. A fotel támlájára hajtom a fejem.

– Ugyanolyan őrült, mint amilyen őrülten otthagytuk.

A cigaretta leég. Behunyom a szemem, ahogy a nap eléri a horizontot.

Minél közelebb kerül, annál távolabbinak érzem
a varázslatot.

Nappal semmi sem vagyok.

Semmi, csak hamu.

– Vigyázzatok rá – parancsolom, felállok, és az ajtó felé tartok. – De ne érjetek hozzá!

– Tudjuk a szabályokat – feleli Bash kissé bosszúsan attól, hogy megmondják neki, mit tegyen. De Bash mindig is szerette a szépet, és ez a Darling szebb, mint a többi.

– Ne baszd meg a Darlingokat – mondom ki, csak hogy biztos legyek benne, hogy hallja.

Ez az egyetlen szabályunk.

Nem baszunk Darlingokkal, mert a Darlingok baszása miatt kerültünk ebbe a szarba.

Nem baszunk Darlingokkal.

Csak összetörjük őket.

HARMADIK FEJEZET

Winnie

Amikor felébredek, ugyanazt érzem, mint amikor elaludtam anya régi autójának hátsó ülésén, és ő hatállamnyit vezetett nyugatra.

Nem ott vagyok, ahol lennem kellene, mindenem fáj, és semmi sem olyan, mint volt.

Először a sirályokat hallom meg.

Már hét éve nem élünk az óceán közelében, de a madarak rikoltozása felidézi a régi emlékeket a padlónkat ellepő homokról, a hullámok hangjáról és a dűnefű illatáról.

Mindig is szerettem a vizet. Boldoggá tesz.

A sirályok után lélegzetvételt hallok, és a lélegzet nem az enyém.

Kinyitom a szemem, egy fiú néz le rám.

Nem, nem egészen fiú. Fiatal, mint egy fiú, de a kisugárzása egy férfié.

Hosszú fekete haját a tarkóján kontyba kötve hordja. Tekintete mint a kés, éles és csillogó, ahogy megnéz magának. Bőre a hold fényes oldalának színe, és fekete tetoválások futnak végig csupasz mellkasán. Minden vonal precíz és szimmetrikus a teste két oldalán. A nyakánál kezdődnek, és labirintusként haladnak végig a törzsén, majd eltűnnek a szakadt, fekete farmer alatt.

Ő a sötét férfiasság látomása.

– Jó reggelt, Darling – szólal meg.

– Hol vagyok? – Felegyenesedem, de csak annyit tudok megállapítani, hogy a falhoz vagyok láncolva.

Ez kemény.

– A védelmed érdekében – mondja a lánc felé biccentve.

– Mitől?

– A szökéstől. – Vigyorog. Ajka telt, duzzadt.

– Felébredt? – szólal meg egy másik hang az ajtóból. Követem a hangot, és az agyam összezavarodik.

Olyan, mintha duplán látnék.

Kivéve, hogy ennek a fickónak a sötét haja sokkal rövidebbre van vágva, és hullámokban övezi az arcát.
A tetoválások azonban pontosan ugyanolyanok, amennyire meg tudom ítélni. Az újabb fiú pólót visel.

– Mielőtt megkérdeznéd – mondja –, igen, hallucinálsz.

A másik felmordul.

– Ne baszakodj vele, Bash! Később még bőven kap belőle.

A Bash nevű odalép hozzám.

– Hogy vagy, Darling? Néha nehéz az ideút egy lánynak.

A torkom ég és száraz, a nyelvem akár a smirgli. Kicsit émelygek és ködös az agyam, de ettől eltekintve jól vagyok.

Azon kívül, hogy elrabolt valaki, akiről azt hittem, hogy csak egy legenda vagy egy káprázat, és most egy ágyhoz vagyok láncolva a tengerparton. Otthon a legközelebbi part több száz mérföldre van.

Milyen messzire vittek?

– Jól vagyok – válaszolom.

– Kérsz vizet? – kérdezi az ágyam mellett álló fiú.

– Igen, köszönöm.

Anyám egész életemben erre a pillanatra készített fel, néha a legfájdalmasabb módon, és ez sem volt elég.

Szó szerint megmondta nekem, hogy ez meg fog történni, és most, hogy meg is történik, még mindig nehéz felfognom.

Valóság? Vagy ezzel a téveszmével kezdődik az őrület?

Az ágy alattam valóságosnak tűnik. A meleg trópusi levegő valódi. A tér, amit a fiúk elfoglalnak a szobából, az energia, ami kitölti – mind nagyon, nagyon valóságos.

Van valami ezekben a fiúkban, valami sokkal erősebb, mint bármelyik srácban, akivel eddig együtt lógtam, és már rengeteg fiúval lógtam együtt.

A csinos fiúkkal mindig gyorsabban telik az idő. Utálok unatkozni. De főleg utálok egyedül lenni.

Bash eltűnik egy másik ajtó mögött a szoba túloldalán, és egy pohár vízzel tér vissza. Azonnal kicsapódik rajta a pára.

A sirályok ismét rikoltanak.

Hallom a távolból, ahogy a hullámok a sziklákhoz csapódnak.

Felhajtom a vizet – friss és hűvös, és valahogy a legüdítőbb víz, amit valaha ittam –, és szemügyre veszem a környezetemet.

Egy nagy teremben vagyunk, omladozó vakolatú falakkal, amelyeket mintha valaha élénk smaragd árnyalatúra festettek volna valamikor régen. Jobbra tőlem három szögletes ablak, a fareluxákat kitárták. Nincsenek redőnyök. A fény beáramlik. A túloldalon egy pálmafa ágait látom, alatta pedig egy élénkpiros virágú fát.

Egy vastag fakeretes ágyon fekszem, a matrac olyan, mintha tollal tömték volna ki.

A fehér lepedő tiszta, ropogósra keményített. Takaró nincs.

A sarokban egy füles fotel áll, mögötte egy hosszú karú lámpa és egy kis asztal. Tökéletes hely üldögélni és hallgatni a sirályokat, ha nem lennék az ágyhoz láncolva.

Visszaadom a poharat. A fiú leteszi a padlóra. Biztosan egy zsámolyon ül az ágyam mellett, mert határozottan ül, de széket nem látok.

– Mit keresek itt?

A fiúk összenéznek, és esküszöm, hogy távoli harangzúgást hallok.

Az istenit! Tényleg kezdem elveszíteni az eszemet.

– Mennyit tudott elmondani neked anyukád? – kérdezi Bash.

– Nem sokat.

Tegnap este adott először bármi hasznos információt.

Anyám mumusa azt hiszi, hogy én, egy Darling, meg tudom javítani.

Mit tehetnék érte? A saját életemet is alig tudom összerakni.

Bash az ikertestvére mögötti falnak dől, sötét visszhangként.

Egyszer egy iskolába jártam egy ikerpárral, amikor anyával Minnesotában éltünk.

A Wavey ikrek. A legellenszenvesebb, legidegesítőbb kislányok, akikkel valaha találkoztam. Az ikerségüket használták, hogy mindent megússzanak. Beleértve azt is, hogy gilisztát tettek a mogyoróvajas-lekváros szendvicsembe.

Vajon ezek a fiúk is ilyenek?

Veszedelmesnek néznek ki. Rosszféle kísértésnek. Mint egy csinos nyílméregbéka, ami egy érintéssel megölhet.

Azt hiszem, mindenkinek van valami szuperereje, valami, amiben eredendően jó, és az enyém mindig is az emberismeret volt. Tudni, hogy milyen ember valaki, mielőtt egy szót is szólna.

Azt hiszem, óvatosnak kell lennem ezzel a kettővel, ha ezt túl akarom élni.

Bármi is legyen ez.

– Kastian vagyok – mondja a hozzám közelebb ülő iker. – Szólíts csak Kasnek. – Széles, csupasz válla mögé bök. – Ő meg az ikertestvérem, Sebastian.

– Bash – teszi hozzá a másik.

– Helló – mondom nekik.

– Mi vagyunk itt a jó fiúk – közli Bash, és ellöki magát a faltól. Az ágy végére ül, a keret megreccsen a súlya alatt. Bár teljesen fel van öltözve, abból, ahogy az anyag végigsiklik a testén, meg tudom állapítani, hogy ugyanolyan kigyúrt, mint az ikertestvére, csupa izom és csont.

Rengeteg férfival voltam már egyedül sötét szobákban, de egyikük sem volt ilyen, mint ezek az ikrek.

Könnyen elbánnának velem, ahogy csak akarnának. Harcolni ellenük olyan lenne, mint az óceán ellen küzdeni: értelmetlen és hiábavaló.

De miért küzdenék?

Elég vad menetnek tűnnek.

Megnyalom az ajkam, Bash orrlyukai kitágulnak, ahogy a számra vándorol a tekintete.

Ha az ember prostituáltak között nő fel, megtanul egy-két trükköt.

Az enyém mindig is a horogra akasztás volt.

– Ha ti vagytok a jók – szólalok –, akkor kik a rosszak?

Az ikrek összenéznek.

– Peter Pan? – találgatok.

– Rosszabb, mint mi – ismeri el Kas.

– De nem a legrosszabb – teszi hozzá Bash.

– Akkor ki…

Léptek zaja hallatszik a folyosóról. Az ikrek szinte egyszerre felsóhajtanak. Bash megvakarja a tarkóját. – Készülj, Darling.

– Miért?

A szívem felgyorsul. Van még más is?

A léptek egyre közelednek, egy sokat látott cipőtalp nehéz léptei, egy olyan ember járása, akinek feladata van, és nem hagyja magát eltéríteni tőle.

Ki lehet gonoszabb Pannél? Anyukám soha nem mondta, hogy vannak mások is. Soha eszembe sem jutott, hogy megkérdezzem.

Amikor egy alak elsötétíti az ajtót, a levegő megakad a torkomban.

Ez itt nem olyan izmos, mint az ikrek, de van benne valami kifejezetten baljóslatú.

A heg. A szem.

Három hosszú, csipkézett sebhely vágja ketté az arcát átlósan a halántékától az állkapcsáig.

Ez megváltoztatja a tekintetét.

Az egyik szeme élénk ibolyaszínű. A másik tiszta fekete.

A meleg ellenére libabőrös lesz a karom.

– A Darling felébredt – állapítja meg az újonnan érkezett hideg, távolságtartó hangon. Odamegy Bashhez, lenyúlja az utolsó cigarettáját, a hüvelyk- és mutatóujja közé csippenti, és rágyújt.

Amikor megszólal, még nem fújta ki a levegőt, így a hangja rekedt, ahogy a füstöt a tüdejében tartja.

– Elkezdett már sírni?

Kas a homlokát ráncolja.

– Valami azt súgja, hogy ezt nehezebb lesz megtörni.

– Végül mind megtörik – mondja a gonosz, és a nyugtalanító szempár rám néz.

Önkéntelenül elfordítom a tekintetem, félelem kúszik végig rajtam. Visszahúzódom, megpróbálom kicsire összehúzni magam.

Anya azt mondta, hogy itt varázslat van.

Miféle varázslat ez? Nem szoktam összehúzni magam. Általában nem.

– Vane – szólal meg Bash. – Tényleg szükség van erre? Most ébredt fel.

Izzadság gyöngyözik a halántékomon, és a rettegés azzal fenyeget, hogy kiömlik belőlem.

A torkom mélyén sikoly gyűlik fel.

Mi történik?

– Ne légy pöcs – mondja Kas.

A gonosz, azaz Vane, elnyomja a cigarettát, és rám szegezi a szemét, miközben a vér a fejemben dübörög.

A légzésem felgyorsul, a kezem nyirkos, a lepedőbe kapaszkodom. Nem bírok egy helyben ülni. El akarok futni. Könnyek homályosítják el a tekintetemet, majd kicsordulnak.

– Vane – mondja Bash, már határozottabban.

Mintha egy kötelet vágtak volna el, a rémület hirtelen eltűnik, és megkönnyebbülten fújom ki a levegőt.

– Mi a fene volt ez? – lihegek.

– Darling – Kas Vane felé int –, ismerkedj meg a félelmetes alakkal.

– Mi? – Még mindig levegőért kapok, könnyek csorognak az arcomon. Mi a fasz van?

– Mondtam, hogy végül mind sír – állapítja meg Vane. – Vedd le a láncokat! Hozzátok ki! Nem tudom bármeddig elviselni az ostoba Darlingokat.

Eltűnik az ajtón túl.

– Gyerünk – mondja Kas. – Majd mi elmondjuk, amit kell, amíg Bash készít neked valamit enni. Éhes vagy?

A gyomrom forog az imént történtektől, de határozottan üres is.

Talán az étel segít.

Segíthet itt bármi?

Anya figyelmeztetett, én őrültnek hittem, és most megfizetem az árát.

Kas gyengéden leveszi a fémbilincset. Nem látok kulcsot. Nem tudom, hogyan nyitja ki. A láncot a bilinccsel együtt az ágyra dobja.

Az ikrek az ajtóhoz mennek, és a küszöbön várnak rám.

– Megígérjük, hogy nem harapunk – közli Kas.

– Legalábbis még nem – teszi hozzá Bash.

NEGYEDIK FEJEZET

Bash

Hány Darling ment már végig a lombház szobáin? Már nem tudom számontartani.

Ezen a ponton már robotpilóta-üzemmódban vagyunk, minden lépés magától megy, annyiszor megcsináltuk már. Megpróbálom étellel lecsillapítani. Kas úgy tesz, mintha nem olyan lenne, mint mi. Vane persze gyengéd, mint egy kalapács, és addig terrorizálja, amíg el nem sírja magát.

Szerencse, hogy átkozottul jó felhőbogyós palacsintát csinálok.

A Darling tekintete elkalandozik, miközben a konyha felé vesszük az irányt. Távolról érzékelem a ház omladozó pompáját. Már több száz éves, gyarmati katonák építették, még akkor raboltuk el őket, amikor könnyebb volt eltüntetni az embereket.

Most már halottak. A halandók elpusztulnak. Az Elveszett Fiúk sosem halnak meg.

Ahogy átvágunk a padláson, Darling csodálkozva bámul fel a Sohafa lombkoronájára.

Amikor a házat építettük, kivágtuk a fát, de másnapra újra kihajtott, és teljesen kifejlődött. Megint felaprítottuk. Megint visszatért. Így hát köré építettük a házat. Most vadpapagájoknak és tündérbogaraknak ad otthont, de rosszabbul néz ki, mint valaha.

A levelei hullanak, a kéreg hámlik. Ez csak egy újabb jele annak, hogy valami nincs rendben a szigeten, és ez a valami Peter Pan.

A konyhába érve Kas a hatalmas helyiség közepén lévő hosszú sziget mellett álló egyik székre mutat. Az egyik falat teljesen elfoglalják az osztott ablakok, akadálytalan kilátást nyújtva az óceánra. A konyha mindig is a kedvenc helyiségem volt. Tele van fénnyel és lehetőségekkel.

A Darling leül.

Vane megkerüli a pultot, és már attól fenyegetően néz ki, ahogy nekitámaszkodik.

Előveszem a serpenyőt és a tálakat, a szükséges hozzávalókat, és nem tudom megállni, hogy ne vizsgáljam meg a Darlingot.

Mindannyian tisztán érzékeljük a jelenlétét.

Kas leül mellé.

– Mi a neved, Darling? – A lány eltörpül mellette. Bármelyikünk meg tudná törni.

– Mintha ez bármit is számítana, bassza meg – szúrja oda Vane.

Vane aztán tényleg.

– Ne légy pöcs. – Kas a Darling felé fordulva folytatja: – A legtöbbször nem kell törődnöd vele. Mindig ilyen karót nyelt.

Nem is karó, inkább egy könyörtelen árnyék. De ez még túl sok lenne a Darlingnak. Hamarosan megtudja úgyis.

– Folytasd csak – biztatja Kas könnyed hangon.

– Winnie – válaszol a lány. – Winnie Darling vagyok.

– Örülök, hogy végre megismerhetlek, Winnie. Te vagy Merry lánya, ugye?

Bólint. Az édesanyja említésére valamilyen érzelem ül ki az arcára.

Vereség, azt hiszem.

Merry durván rosszul járt. Ezt mindannyian elismerhetjük.

Amíg én a hozzávalókat keverem, Kas csevegve szórakoztatja a Darlingot.

Mindannyian eljátsszuk a szerepünket ebben, és az én ikertestvérem mindig is a szelíd idegenvezető volt. Neki jobban megy a kedvesség, mint nekünk, többieknek. Ebben inkább apánkra hasonlít. Én anyánk vérszomját örököltem.

Nem szeretem nézni, ahogy egy Darling sír, de szeretem nézni, ahogy vérzik.

Egy tálba beledobom a nedves hozzávalókat, és összekeverem az egészet, miközben Kas elmondja a Darlingnak, hogy mit osztott rá a sors.

– Keresünk valamit, amit elloptak tőlünk – magyarázza. – És úgy gondoljuk, hogy te talán segíthetsz megtalálni.

– Mi az? – kérdezi.

Mind ezt kérdezi.

Nehéz nem elunni ezt a beszélgetést. Hányszor folytatjuk még le? Kas Vane-re néz, mire Vane alig észrevehetően megrázza a fejét.

Mindig jobb, ha a Darling nem ismeri a részleteket. Nem akarjuk összezavarni az emlékeket a fejében, mielőtt belevájnánk a karmainkat.

– Csak annyit kell tudnod – feleli Kas –, hogy itt biztonságban vagy, amíg betartod a szabályokat, és együttműködsz velünk.

– És a kurva életbe, ne szökj el! – teszi hozzá Vane.

– Miért ne? – vág vissza a lány, némi tűzzel a hangjában.

Ó, látom, hogy ő és Vane nagyon jól kijönnek majd egymással.

– Mert üldözni foglak – válaszol, és a hangja baljóslatú ívet vesz. – És nem akarod tudni, mi történik, ha elkaplak.

A Darling láthatóan megremeg.

Jó kislány.

Minél gyorsabban megtanulja, annál jobb lesz neki.

Az ikertestvérem rám néz. Mindig is olyan szinten tudtunk kommunikálni, ahogy senki más. Néha jobban ismerjük egymást, mint saját magunkat.

Sötét szemöldökét összeráncolja.

Ő is érzi.

Ez a lány valahogy más.

Tudom, válaszolom.

Pannek mindig is volt egy szabálya a Darlingokkal kapcsolatban – tiltott terület mind.

Van elég dolgunk a szigeten, hogy elfoglaljuk magunkat anélkül, hogy egy Darlinggal baszakodnánk.

Mi vagyunk az Elveszett Fiúk, és rengeteg elveszett punci várja, hogy megtaláljuk.

Palacsintát sütök, Kas úgy tesz majd, mintha a Darling barátja lenne, Vane pedig a sarokból mereng, mindent megteszünk, hogy napnyugtáig minden rendben legyen.

Gyorsan megsütök három pufók palacsintát, egy tányérra halmozom a Darlingnak, egy kis vajat és némi szirupot csorgatok rá.

Elé teszem, és hátralépek, hogy lássam, ahogy megeszi az első falatot.

– Láss neki, Darling! Merd csak azt mondani, hogy rémes.

A palacsintákra néz, majd rám, mintha próbálná felmérni, hogy csináltam-e valamit az étellel.

Már elrabolták. Ha meg akarnánk ölni, már halott lenne.

Vág egy falatot a villával, és amikor a szájába teszi, elkerekedik a szeme, és egy kis nyögés szakad ki belőle.

A farkam ezt észre is veszi, és uralkodnom kell magamon, nehogy megigazítsam.

Kas rám néz.

Tudom, seggfej, mondom.

A palacsintának nem kellene kurvára szexinek lennie. Nem egy tál epret adtam neki, hogy a csinos kis ajka rátapadjon a szemekre.

Mindig palacsintát készítek a Darlingoknak. Ez már hagyomány.

A pult végében Vane megdermed.

A lány még egy falatot tesz a szájába, és lehunyja a szemét.

Telt ajkán egy szirupgyöngy csillog, és nyelvét laposan végighúzza rajta, felnyalogatva az édességet.

A kurva életbe.

Vane árnyéka megzavarja a levegőt, és amikor ránézek, mindkét szeme fekete.

Csettintek neki. Pislog egyet, és elfordul.

– Nagyon finom – mondja a Darling, miután lenyelte a falatot. – Tényleg… nagyon, nagyon jó.

– Igen – felelem. – Tudom.

Kas odahajol hozzá, a karját a széke támlájára teszi, és elveszi tőle a villát. Irigylem, hogy ilyen közel lehet a lányhoz.

Milyen illata van? Kérdezem tőle.

Titok és tiltott gyümölcs.

Kas harap egyet a Darling palacsintájából.

– Szép munka, testvér – mondja teli szájjal, majd rám kacsint. A kibaszott fasz.

– Mi ez a savanyú benne? – kérdezi a lány.

– Felhőbogyó – válaszolja Kas.

– A felhőbogyó tényleg létezik?

A csodálkozása elragadó.

A legtöbb Darlingot figyelmeztették rólunk, Sohaországról. Legtöbbjük rémülten és reszketve jelenik meg.

Ez itt úgy viselkedik, mintha életében először lenne ébren.

– Finom nagyon – ismeri el.

– Most érik – mondom neki.

– Ó, hát itt van! – szólal meg Cherry az ajtóból.

– Jézusom – Vane ellöki magát a pulttól, és az ajtó felé veszi az irányt. Nem látom a szemét. Nem tudom, hogy uralja-e az árnyékát, vagy sem. Cherry amúgy is jó ürügy, hogy elmenjen. Fülig bele van zúgva Vane-ne, bár csak a jó ég tudja, miért. Vane a legjobb napjain is egy kibaszott mogorva seggfej. Rosszabb napjain meg egyenesen ijesztő.

Gyűlöli Cherryt. A legtöbb nőt utálja, akit dug, de Cherryt különösen.

– Kalózoktól bűzlik – ez a kedvenc mondata.

Vane egy pillanat alatt eltűnik, Cherry utánanéz, kétségbeesetten vágyva a figyelmére. Néha sajnálom szegény lányt. De az ő döntése volt. Mindannyian meghoztuk a döntéseinket.

– Jó reggelt, Cherry! – köszönök neki. – Ismerkedj meg az új Darlinggal!

Cherry a konyhaszigethez lép, és kezet nyújt Winnie-nek.

– Szia! Nagyon örülök!

– Szia! – A Darling leteszi a villáját, megfogja Cherry kezét, és megrázza. – Én is.

– Kedvesek veled? – kérdezi Cherry. – Néha kicsit durvák tudnak lenni. A legtöbb Elveszett Fiú ilyen.
Az anyjuk elhagyta őket, és…

– Cherry – mondom, a figyelmeztetés egyértelmű. Lehet, hogy Kas és én vagyunk a jó fiúk, de habozás nélkül tennénk helyre.

– Bocsánat – mondja. – Én csak úgy értettem…
– Az arca rózsaszínűvé válik. Tele van szeplőkkel, nincs önbizalma, hiányzik belőle az erő. Talán rosszul bántunk vele az elmúlt két évben. Valójában tudom, hogy rosszul bántunk vele.

– Mire gondolsz? – A Darling kettőnkre néz. Szörnyekre vadászik, és kurvára fogalma sincs semmiről.
A tekintete túl sok kérdést tesz fel.

– Óvatosan, Darling – szólok rá. – Edd meg a palacsintát!

A nap már alacsonyan jár, Pan hamarosan felébred.

És akkor kezdődik majd az igazi buli.

ÖTÖDIK FEJEZET

Winnie

Nem is emlékszem, mikor ettem utoljára házikosztot.

Anya soha nem volt nagy szakács, és egyáltalán semmi ambíciója sem volt, hogy megtanuljon főzni.

Az egyik bébiszitterem egyszer elvitt egy étterembe, és megengedte, hogy palacsintát rendeljek, ez volt az első alkalom, hogy ilyet ettem, és amikor ezt elmondtam neki, nem hitt nekem.

– Hogy lehet, hogy te még sosem ettél palacsintát?
– kérdezte, elfelejtve, hogy anyám őrült, és ha valamire szükségem van, azt magamnak kell megcsinálnom.

Az egész tányér ételt felfaltam, és aznap délután drágán megfizettem érte.

Bash palacsintái középen puhák, a szélükön ropogósak. A szirup édes, a felhőbogyó – azt hittem, ezt anya találta ki – csodálatosan finom. Mint az eper, citrusos ízzel.

Újabb falatot lapátolok be, miközben a lány, Cherry leül mellém.

– Maradt még palacsinta? – kérdezi.

– Nem – válaszolja Bash.

Cherry arcára azonnal kiül a csalódottság. Szeplős, a haja vörösesbarna, hatalmas szemei kicsit túl közel ülnek. Van benne valami, ami egy kipukkadni készülő buborékra emlékeztet.

De örülök, hogy egy másik nővel találkozom itt.

Anya mindig csak Panről beszélt.

Az Elveszett Fiúkról sosem, ez biztos.

Nem hiszem, hogy Cherry olyan erő lenne, amivel számolni kell, de nyilvánvalóan kétségbeesetten vágyik rá, hogy kedveljék. Egy ilyen helyen ennek a hasznát vehetem.

– Kaphatsz az enyémből. – Elé csúsztatom a tányéromat.

– Tényleg? – Úgy néz rám, mintha nem hinne nekem.

– Természetesen. Nem kell nekem az összes.

– Nem értek egyet – szólal meg Bash. Az arca most kemény. – Csont és bőr vagy – teszi hozzá.

Nyelek egyet, és a pulóverem redőit a testem köré rendezem, mintha így elrejthetném minden tökéletlenségét.

Bash nem téved. Ha szegény vagy, és az anyád őrült, a hűtőd mindig üres, ahogy a hasad is. De hozzászokik az ember az éhség állandó mardosásához. Néha az éhezés a legvalóságosabb érzés bennem.

– Ha megenném az egészet, rosszul lennék – válaszolom neki.

Kas feláll.

– Beszélhetnék egy kicsit? – szól oda az ikertestvérének.

Bash tekintete elidőzik rajtam, mielőtt végül elhagyja a szobát, követve a fivérét.

Egy ágyhoz láncolva ébredtem – nem aggódnak, hogy megpróbálok elszökni? Vane világossá tette, hogy nagyon rossz ötlet lenne.

De mi következik ezután?

Mit keresnek?

– Szóval… – fordulok Cherry felé. A palacsinták felét már felfalta, lassít, hogy rá figyelek. – Mondd el, mit kell tudnom erről a helyről. Ezekről a fiúkról.

Összerezzen.

– Nem lenne szabad beszélnem róla.

– Miért nem?

Nagyot nyel, újra a szájába harap.

– Ez… bonyolult.

– Téged is idehoztak? – kérdezem.

– Nem. – Megrázza a fejét, mintha csak bizonyítani akarná a dolgot. – Saját akaratomból jöttem. – Büszkeség cseng a kijelentésben.

– Honnan?

– A sziget másik oldaláról.

Ha úgy döntött, hogy idejön, akkor talán nem is olyan rosszak, mint gondoltam.

Talán csak Pan miatt kell aggódnom.

Nos… és talán Vane miatt is.

– Tudod, mit keresnek?

Visszacsúsztatja elém a tányért. Az arca már éber, a szeméből kihunyt a fény.

– Az Elveszett Fiúk idősebbek, mint amilyennek látszanak. És Pan sokkal, de sokkal idősebb. Idősebb, mint én. Bármi történt is, az még az én időm előtt volt.

– De mit jelent ez? Mi történt?

Az ikrek visszajönnek a szobába. Bash csettint Cherrynek, mire ő gyorsan elszalad.

– Fejezd be, Darling – mondja Kas.

– Miért?

A konyha túlsó végéből egy kétszárnyú ajtó nyílik az erkélyre, azon túl pedig ott a tenger. Bash odamegy, és kinéz rajta.

A nap már nyugszik le. Itt nincs óra, így fogalmam sincs, mennyi az idő. Otthon este nyolc körül van a naplemente, de itt, úgy érzem, későbbre járhat valamivel. Talán a trópusi levegő miatt.

– Mert Pan hamarosan felkel – mondja Bash az ajtó felé fordulva. – És látni akar majd téged.

A hátamon végigfut a hideg.

Felvillan a fejemben a legenda, a sötét idegen, aki tegnap este eljött az otthonomba, és elrabolt, ahogy anyám jósolta.

A bűntudat visszatér.

Soha nem hittem neki.

Pedig hinnem kellett volna.

HATODIK FEJEZET

Peter Pan

Érzem, hogy a síromon túl a nap a horizontvonal felé süllyed, az árnyékok egyre hosszabbak.

De itt sötétség van.

És ha teljes sötétségre ébredsz, lehetetlen nem azt érezni, hogy eltemettek.

Van olyan éjszaka, amikor felébredek, és azon tűnődöm, vajon a pokolban vagyok-e.

Hogy talán már kurvára halott vagyok, eltemettek a sziget földjébe.

Ledobom magamról a lepedőt, és a kőpadlóra teszem a lábam, a hideg visszahoz, azt jelzi, hogy még mindig itt vagyok a testemben.

Van húsom és csontom, de még mindig nincs semmilyen kibaszott árnyékom.

Meddig tart még?

Mennyi időm van még?

Felkapcsolom a kislámpát, aranyszínű fény tölti be
a szobát. Azonnal égni kezd a szemem.

Bassza meg, pokoli szarul érzem magam.

A sarokban megtalálom a nadrágomat, az öv még mindig be van fűzve. Felhúzom, magamra kapok egy inget, és feltűröm az ujját.

A kardom ott van, ahol mindig, az ágyam melletti kampón lóg.

Amikor a nap meg tud ölni, kalózok vadásznak rád, és a varázserőd kurvára fogyatkozik, már csak a pengék maradnak.

A kardot hagyom, de rendesen felszerelkezem késekkel.

Egy-egy kerül a csizmámba. Még néhányat a nadrágszáram alá rejtek. Egy másikat az alkaromon lévő tokba.

Két emelettel feljebb hallom, hogy Bash azt mondja a Darlingnak, hogy üljön le.

Leül.

Ha jó kislány, mindig azt teszi majd, amit mondunk neki.

És elég meggyőző tudok lenni.

A külső ajtóm zárja kattanva nyílik. Csak Vane-nek van kulcsa. Közelednek a léptei. Nem vesződik kopogtatással, mert Vane egy ilyen önelégült pöcs.

Persze, neki megvan az árnyéka. Megvan a varázsereje és az ezzel járó minden előnye.

– Jól van – mondja, ahogy belép. – Ébren vagy.

Visszaülök az ágy szélére, és a hajamba túrok. Innom kellene valamit.

– Nem nézel ki jól – túl teszi hozzá Vane.

Felnézek rá. A komódomnak támaszkodik, és úgy néz ki, mintha háborúból faragták volna.

Még mindig nem tudom, hogyan győztem meg, hogy csatlakozzon hozzám és az Elveszett Fiúkhoz, de örülök, hogy sikerült. Szükségem van rá, hogy velem legyen. Most jobban, mint valaha.

– Ez az utazás sokat kivett belőlem – ismerem el.

– Mondtam, hogy elmegyek érte.

Horkantok.

– Hogy két darabban érjen ide?

Végigsimít a nyelvével az alsó ajkán, de nem vitatkozik velem.

Felkelek, amikor az utolsó csepp napfény is eltűnik. Érzem az ereimben. Mintha egy kötelet oldanának ki. Végre fellélegezhetek.

– A lány? – kérdezem.

Vane tekintete elsötétedik.

– Szebb, mint az előző.

– Nem ezt kérdeztem.

Sóhajt.

– Bash palacsintát sütött neki. Kas kedves volt vele. Egyelőre megnyugodott. Már most túl sok kérdést tesz fel. Cherry túl sok választ adott neki.

– Kibaszott Cherry.

– Cherry csak teher. Mi a faszért tartjuk itt?

– Mert ő a garancia, és az a hűséges fajta, amilyenre szükségünk van. Ezért.

– Hűséges volt, amíg az ikrek kúrták. Most már inkább kétségbeesett.

– Kétségbeesetten vágyik rád – emlékeztetem, és eltűnök a fürdőszobában. – Az ikrek csak figyelemelterelésből voltak. Téged akar. Szóval kúrd te, és akkor hűséges marad.

Hallom, ahogy morog a másik szobában.

A mosdókagylónál hideg vizet fröcskölök az arcomra, megpróbálom elűzni a fájdalmat az izmaimból.

Ősöreg vagyok.

Nem kellene fájdalmat éreznem.

Kifutok az időből.

Érzem, ahogy a sziget kicsúszik a kezemből.

A tükörben nem ismerem fel a tükörképemet. Király vagyok trón nélkül.

Kibaszott Darlingok. Kibaszott Csing.

A düh a gyomromban kavarog. Összeszorítom a fogamat, behunyom a szemem, levegőt veszek.

Ő lesz az.

Kurvára muszáj, hogy ő legyen.

Még mindig nedves kezemmel végigsimítok a hajamon. Jólesik a hűvös víz érintése a fejbőrömön, segít enyhíteni a szemem mögötti lüktetést.

Kint a szobában Vane még mindig a gondolataiba merül.

– Mi az? – szólok oda neki. – Ki vele.

– Csak hadd öljem meg Cherryt. Hadd küldjek üzenetet.

– Nem.

– Pan.

– Egyébként mikor üldöztél utoljára valakit? Érzem, ahogy forr az árnyékod. Ezt az energiát ki kell adnod. Tedd meg, mielőtt a Darlingon vezeted le. Tedd meg értem.

Újra felsóhajt.

– Rendben. Bassza meg.

Keményen megveregetem a hátát.

– Akkor gyerünk, igyunk valamit.

*

Lépteink visszhangoznak a föld alatti toronyban, ahogy felfelé kanyargunk a kovácsoltvas lépcsőn. Amikor kiérünk a lombház földszintjére, mélyen beszívom a sós tengeri levegőt.

A távolban sirályok rikoltoznak, miközben a maradékért harcolnak.

Még nem látom a Darlingot, de érzem őt.

Mi a hideg, kemény élek háza vagyunk.

Ő máris melegebbé tette, pedig alig ismertem puhaságot vagy melegséget egész életemben.

Az Elveszett Fiúk szeretnek azzal viccelődni, hogy már a születésem pillanatában elszöktem anyámtól.

De ha őszinte akarok lenni, azt hiszem, a sziget szült meg engem. Nincsenek emlékeim azelőttről, hogy itt felébredtem, varázslatba burkolódzva.

A folyosó végén Kas nevet valamin, Bash horkant egyet.

Rumszagot érzek a levegőben, ami azt jelenti, hogy az ikrek már isznak. Kis faszok ezek ketten, a két tesó, akiket sosem akartam, és akikre sosem volt szükségem.

Vane-nel felmegyünk a nagy lépcsőn, be a padlásra. Néhány vadpapagáj ül a Sohafa ágain, halk burrogásuk jelzi, hogy mindjárt elalszanak.

Hiányzik a csicsergésük.

Sok minden hiányzik a nappalból.

Amikor belépek az ajtón, a Darling szeme rám tapad.

Nem tehet róla.

Senki sem állná meg, hogy ne nézzen.

Még egy trón nélküli király is figyelmet követel.

– Felkelt – állapítja meg Bash.

Rámeredek, miközben a bárpulthoz megyek. Több száz üveg ital sorakozik a polcon, a kortól patinás és az elhanyagoltságtól repedezett tükörfal előtt.

Ahogy a kedvenc italomért nyúlok, felnézek a tükörbe, és látom, hogy a Darling engem bámul a tükörben.

Vér szökik az arcába, és gyorsan elfordítja a tekintetét.

Töltök egy fél rumot, majd néhány jégkockát teszek a pohárba, és végül a szoba felé fordulok, a lány felé.

Még mindig nem néz rám.

Iszom egy kortyot, megforgatom a nyelvemen, mielőtt lenyelem, hagyom, hogy végigégesse a torkomat. Emlékeztet arra, hogy életben vagyok.

Mert életben vagyok, ugye?

Csettintek Bashnek, ő odahozza az acél cigarettatárcát, felcsapja nekem, hogy kivehessek egy szálat. Előhúzom az öngyújtót a nadrágzsebemből, és meggyújtom a cigaretta végét.

A füst másképp ég, mint a szesz, de ég. Életben vagyok.

Életben vagyok.

A Darling a bőr ülőgarnitúrán ül, pont középen.
A nagy kanapén kicsinek tűnik. A csontjai élesen kirajzolódnak a pulóverén át.

Megfizet egy olyan adósságért, amiről semmit sem tud.

Sajnálom őt, a kis Darling lányt. De nem sajnálom eléggé.

Beleszívok a cigarettába, hagyom, hogy a füst kiszivárogjon, majd mélyen leszívom.

Ez odavonzza a tekintetét.

Nagyot nyel, majd a karomra szíjazott pengére mered.

Hallom a szíve szapora dobogását, de nem hiszem, hogy megijedt volna, inkább csak kíváncsi.

Ideje megtanítani neki az első leckét.

– Kelj fel! – szólok rá.

Kasre néz.

– Nem tud segíteni neked – mondom. – Kelj fel, Darling!

Feláll. Nincs rajta cipő, és a csontjai úgy meredeznek, mint az tűzhalak tüskéi.

Mit tett vele Merry?

A düh visszatér, de ezúttal valami más miatt.

És ez nem tetszik nekem.

– Vane – szólok oda neki, és ő is mellém lép. – Darling. Gyere velünk!

– Ne szökj el! – figyelmezteti Bash. A hangja könnyed, de a figyelmeztetés valódi. Ha a lány tisztában van vele, mi az érdeke, akkor megfogadja.

Kimegyünk az erkélyre vezető ajtókon, innen lépcsők kanyarognak le a teraszra. A kő tűzrakóhelyen ég a tűz, az Elveszett Fiúk ott lézengenek, iszogatnak, és a városból érkező néhány lánnyal flörtölnek. Egyikük halkan penget egy gitárt.

Amikor meglátják, hogy jövünk, a gitár felcsendül, majd elhallgat, mindannyian felállnak, és fejet hajtanak, amikor elhaladunk mellettük.

A Darling elhibázza a lépést.

– Tartsd a tempót – figyelmezteti Vane, és meglöki
a lányt.

A Darling jön tovább.

Még egy utolsó slukkot szívok a cigarettából, majd beledobom egy közeli edénybe. Tele van esővízzel a tegnapi viharból, sistereg a parázs.

A teraszról a keményre döngölt földre lépünk, ahol egy gyökerekkel teli ösvény kanyarog a pálmafák és a nagy cserjék között. Az ösvény fölé petárdavirágok és ragyogó hibiszkuszok lógnak be.

A Darling leszakít egy virágot a száráról, és a szirmokat az ujjai között forgatja, majd megszagolja a kezére tapadt olajat.

A domb alatt az óceán mossa a partot. A sirályok szelet kaptak, lebegve repülnek, szárnyukat a majdnem telihold ezüstös fényében billegtetve.

Ez is hiányzik – a repülés.

Lemegyünk a partra, a fehér homok csikorog a lépteink alatt.

A szél északról fúj, és esküszöm, hogy érzem a kalózok mocskának szagát.

– Nézz körül, Darling! – mondom.

Közém és Vane közé szorult, karba teszi a kezét.

Végignéz a partvonalon, délre, majd északra. Az én területem a sziget teljes déli vége, a Silver Cove csúcsától a Marooner’s Rock szikla éles körvonaláig. Hook területe a másik oldalon van, a sziget északi végén, Tillyé pedig a kettőnk közé ékelődve.

– Ez Sohaország – mondom a Darlingnak. – Ez a hely nem létezik a te világodban.

Levegőt vesz, a válla megemelkedik, majd gyorsan újra leereszkedik.

– Úszhatsz kilométereken át bármilyen irányba, nem jutsz sehova, főleg nem haza.

A sirályok újra rikoltanak, majd a szélbe fordulnak, és dél felé veszik az irányt. A hullámok erősödnek, ahogy a dagály emelkedik.

– Nincs menekvés. Megértetted, amit mondok neked?

Végighúzza a nyelvét az ajkán.

Vane megmerevedik mellettem.

– Mit keresek én itt? – kérdezi, és tesz egy lépést előre. – Miért viszed el a Darlingokat?

Sovány, mint egy bot, de tele van tűzzel.

– Mikor mehetek haza?

– Ezt akarod? – kérdezem. – Hazamenni?

– Miért ne akarnék?

– Válaszolj a kérdésre!

– Nem akarom, hogy fogva tartsanak. – A hangja felemelkedik, és Vane türelme fogytán van. – Nem tudok segíteni, bármit is akarsz – mondja, a karját leereszti, a keze ökölbe szorul. – Így csak vesztegeted az időt, és… anyámnak szüksége van rám.

– Tényleg?

– Igen!

– Ez nem lesz egyszerű – mondja Vane, a hangja a torka mélyéről dübörög.

– Nem tudok segíteni, úgyhogy vigyél haza, és…
– Elhallgat, elkerekedik a szeme.

A kén éles harapása virágzik a nyelvemen.

– Vane – mondom.

A Darling hátrál, a szívverése felgyorsul.

– Vane!

Megfordul, és elrohan.

Megragadom Vane vállát, és megrázom. Mindkét szeme fekete, az árnyék feketesége megtöltötte az ereit, a szeme körül kanyargó maszkként hullámzik.

– Nem mondtad, hogy ilyen rossz a helyzet.

Morog, és kirántja magát a szorításomból.

– Jól vagyok.

– Nem vagy jól.

De már a futó Darlingra figyel. Lába a homokot döngeti, a pulóvere csapkod mögötte.

– Most kergethetem – mondom. – Szép volt.

– Nem kell. Majd én elkapom.

Újra megragadom, mielőtt ellépne mellőlem, és közel rántom magamhoz.

– Ha elkapod, nem marad semmi. És ő az utolsó kibaszott esélyünk.

Az árnyék fehérré változtatta a fekete haját, a metszőfogait meg agyarakká.

Vane sosem tudta kezelni az árnyékát, bármennyire próbálja is meggyőzni magát és engem az ellenkezőjéről. Megvan a saját démonja, amikre vadásszon.

– Gyerünk – mondom neki újra.

Összeszorítja a fogát, és hosszú, csalódott morgást ereszt ki.

Még egy másodpercig nézi a lányt, mielőtt elfordul, és ahogy elindul vissza a parton, a haja ismét feketére fakul.

Kifutok az időből, de azt hiszem, Vane is.

A kurva életbe. Nincs türelmem ehhez.

A Darling már félúton van a parton, a holdfény ezüstös és kék csíkokat fest rá.

Lehet, hogy nem tudok repülni, de futni még tudok, és a Darlingnak esélye sem volt.

HETEDIK FEJEZET

Winnie

Nem kapok levegőt. Nem futásra születtem.

A homok egyenetlen a lábam alatt, és minden lépés kétszer olyan nehéz, mint amilyennek lennie kellene. Könnyek folynak végig az arcomon.

Kurvára utálok sírni.

Nem sírok.

Milyen messzire fussak?

Miért futok?

Nem figyelmeztettek újra és újra, hogy ne szökjek el?

A pánik visszatér, és ezúttal azt hiszem, hogy ez mind miattam van. Lehet, hogy ez olyan szorult helyzet, amiből nem tudom kidumálni magam.

A távolban látok egy sziklát, a holdfényben ragyogása kirajzolja a körvonalait. Az óceán hullámainak ködje csillog a felemésztő éjszakai levegőben.

Egyszer csak Peter Pan áll előttem, és a rémület elszívja a levegőt a tüdőmből.

Hirtelen lefékezek, mielőtt belecsapódnék. Könnyedén elkap, durván szorítja a karomat.

– Mi a faszt mondtam neked, Darling? – A hangjában düh hullámzik.

– Nem tudom… én… – Nem kapok levegőt. Nem tudom, mi történik. – Féltem – ismerem be, bár nem emlékszem rá, mikor ijedtem meg.

Hanem csak úgy féltem, mint amikor először ébredtem a házban, és Vane bejött a szobába.

A másodperc töredékére Pan megenyhül.

Érzem, ahogy kiszáll a testéből a feszültség.

– Vane volt az – mondja. – Ilyen, rettegést tud kiváltani.

– Ő… mi?

– Ha ez vigasztal, nem gondolta komolyan.

Nevetek, és a másodperc töredékére anyámat hallom a hangomban. Őrület cseng benne.

– Ez nem nagy vigasz. – Letörlök egy könnycseppet, ahogy végigfolyik az arcomon. – Ez afféle… varázslat vagy ilyesmi?

– Vagy ilyesmi. Gyerünk. – Visszamutat a ház felé.

– Haza akarok menni.

– Miért?

– Mert… mert ti mindannyian seggfejek vagytok.

– És?

– És… és nem akarom, hogy összetörjenek.

Nyers érzelmek szivárognak át a hangomon. Nem akartam kimutatni, de akkor is kibukott belőlem, és most már nem tudom visszavonni.

Pan a homlokát ráncolja.

– Hogy mennyire törsz össze, az csak rajtad múlik – közli. – Minél többet küzdesz ellene, annál nehezebb lesz.

Horkantok.

– Igen. Nincs könnyű út. Emlékszem.

Újra felém nyúl. Én eltáncolok előle.

– Darling – mondja. – Ha kell, feldoblak a vállamra, és visszaviszlek.

– Mikor mehetek haza?

– Amint megtudom, hogy tudsz-e segíteni nekem, vagy sem.

A szél felerősödik, a hullámok a partnak csapódnak, kiabálnom kell Pannek, hogy hallja, amit mondok.

– És az mikor lesz?

– Mindig ennyi kibaszott kérdést teszel fel?

– Amikor elrabolnak, igen!

– Krisztusom. – A hajába túr, és elfordul. – Kezdem azt hinni, hogy ez egy átok.

– Csak mondd meg…

– Nem. – Felém jön, megragadja a karomat, a vállát a mellkasomnak nyomja, és a hátára emel.

– Hé!

– Ha ellenkezel, megkötözlek, és visszarángatlak a házba.

A karja szorosan átfogja hátul a combomat. Még mindig az ingruhám van rajtam, a szegélye feljebb csúszik. Bármelyik pillanatban villanthatok egyet neki.

De harc csak feljebb tornázza a szoknyát.

Mozdulatlanul lógok a vállán, végig a széles hátán, ahogy a parton halad felfelé.

– Ha még egyszer elszöksz, Darling – mondja –, hagyom, hogy Vane kapjon el.

A vér hangosan dübörög a fülemben. Úgy éreztem, megfulladok a rettegéstől. El sem tudom képzelni, milyen érzés lehet, amikor Vane üldöz, miközben a… varázsereje… teszi, amit tesz.

Tényleg hinni fogok ebben az egészben?

Peter Pan a tizennyolcadik születésnapomon jött el, ahogy anyám figyelmeztetett is. Eljött, és elvitt engem.

Nem tudom tovább tagadni a valóságot. Minél hamarabb elfogadom az egészet, annál gyorsabban kitalálhatom, hogyan menekülhetnék el tőle.

*

Pan visszavisz a házhoz, át a tábortűz köré gyűlt fiúk tömegén. Érzem, hogy mindannyian engem figyelnek, Pan vállán heverve, mint valami zsákmány.

Pan nem szól hozzájuk, és a gitárzene felerősödik, amint a ház kőerkélyére érünk.

Odabent minden ceremónia nélkül a kanapéra hajít, a szoknyám a derekam köré gyűrődik.

Az ikrek észreveszik.

Nem sietek vele, hogy visszarángassam.

Pan a bárpulthoz megy, és tölt magának még egy italt. Amikor visszatér pohárral a kezében, leül velem szemben az egyik csodás bőrfotelba. Ha ez a bőrbútor olyan, mint a kanapé, akkor vajpuha.

A házuk nem hivalkodó, de van, ami gazdagságról árulkodik. A bútorok, a bárpult, a trófeaként sorakozó italok.

A ház egy része omladozik a kortól, de van benne szépség, olyan, mint valami ókori görög istennő repedt márványszobra.

Pan a szék karfájára támasztja a poharát, a fejét a háttámlára hajtja, és lehunyja a szemét.

Az ikrek olyan pillantást vetnek rám, amely egyértelműen ezt kérdezi: Mit tettél?

Vane tehet róla. Nem én. Biztos vagyok benne, hogy nem futottam volna el, ha ő nem fordítja ellenem az erőt.

Bash elővesz egy másik cigarettát, meggyújtja, és beleszív. Aztán feláll, átvág a szobán, és átadja Pannek.

Pan kinyitja a szemét, és elveszi a felkínált cigit, a hüvelyk- és mutatóujja közé szorítja, és beleszív.

Amikor kifújja a levegőt, füstfelhő száll felettünk,
a gerendák körül gomolyog.

Balra tőlem a fa, amely a házuk közepén hajtott ki, elereszt még néhány levelet, azok tollként hullanak
a földre.

– Elmondom, amit tudnod kell, Darling – mondja Pan, de még mindig a plafont nézi, a fejét a széktámlára hajtja. – A Darlingok nagyon régen elvettek tőlem valamit, és elrejtették, és én vissza akarom kapni. Segíteni fogsz nekem megtalálni.

– Nem tudom, hol…

– Csend. – A tekintete megállapodik rajtam. Most, a ház fényében észreveszem, hogy olyan kék szeme van, hogy már szinte fehér, és fekete karika keretezi.

Remegés hullámzik a vállam körül, összehúzom magamon a pulóveremet.

– Nincs szükségem az engedélyedre, hogy a fejedben turkáljak, és nem is kérek engedélyt. – Felegyenesedik. – De működj együtt, és mindannyian sokkal hamarabb megkapjuk, amit akarunk, mintha nem tennéd.

Újabb slukk, füstszalagok keringenek az arca körül.

Azt hiszem, most először nézem meg őt igazán. Amikor megjelent nálunk, túlságosan elmerültem
a hitetlenségben ahhoz, hogy igazán felfogjam.

A parton sötétségbe burkolódzott.

Az ingujja könyékig fel van gyűrve, kilátszik a karját és a kezét borító fekete tinta. Az ujjain az ezüstgyűrűk csillognak a fényben, miközben halálos szorításban tartja a poharát.

A tetoválások elvonják a figyelmet, és én hálás vagyok érte. Nehéz egyenesen a szemébe nézni.

Amikor ránézek, a hasam görcsbe ugrik.

Van benne valami lefegyverző. Természetellenes. Kísérteties. Mint egy sötét tó közepén növő kopár fa.

Valami, aminek nagyon ritkán kellene lennie, és mégis van.

Már a látvány is történetet mesél – hogy elpusztíthatatlan vagyok. Megingathatatlan.

Nehéz ránézni, de még nehezebb elfordulni tőle.

– Értesz engem, Darling? – kérdezi.

Lenyelem a torkomban nőtt gombócot.

– Igen.

– Jó kislány. – Feláll. – Vigyétek vissza a szobájába!

Az ikrek összenéznek.

– Most.

Elindulnak, ahogy Pan eltűnik a szemünk elől.

– Gyere, Darling. – Kas felhúz, Bash elindul a folyosón. – Ágyba dugunk, és ígérjük, hogy kedvesebbek leszünk, mint Pan. – Végül fel is nevet, és ez a nevetés úgy érzem, hogy akár gúnyos is lehet.

Végigvezetnek a folyosón a hátsó szobába, és ismét az ágyhoz láncolnak. Kas gyengéd, de elkapom a testemen elidőző tekintetét.

Furcsa érzés, hogy egyszer csak fogva tartanak egy fiúkkal teli házban. Egy évvel ezelőtt ezt még bulinak hívtam volna.

Most már csak egy félelemben és téveszmékben élt élet következménye.

– Ahhoz képest, hogy ez volt az első napod Sohaországban – mondja Bash –, egész jól csináltad, Darling.

– Egy ágyhoz vagyok láncolva. Nem mintha lett volna más választásom.

Kas állkapcsa megrándul.

– Mindig van választásunk.

– Ha szükséged van ránk, hallótávolságra leszünk, Darling – mondja Bash, majd otthagynak a lámpa pislákoló fényében, és az ajtó becsukódik mögöttük.

NYOLCADIK FEJEZET

Winnie

Tizenhárom éves koromban anyával egy lepukkant, két harcias szomszéd közé szorult házban töltöttük a nyarat, az egyik szomszéd prűd volt, a másik prostituált.

Starla volt a prostituált, anya egyik ismerőse, aki segített nekünk bérleményt találni.

Beth Anne volt a prűd, és utálta Starlát.

– Az a hitvány nő – mondogatta, amikor végignézett a repedezett járdán Starla aranyos, sárga házacskája felé. – Ez a nő a környék szégyene.

Az volt a röhej, hogy Starla háza volt a legszebb az utcában.

Nem tartott sokáig, mire rájöttem, hogy Starla gazdag, a teste pedig a tőkéje, és sokkal jobban tudja anyánál, hogyan kell használni.

Beth Anne titokban irigyelte Starlát, bármennyire az ellenkezőjét mutatta is.

Szerintem nem annyira a szabados szex miatt, mint inkább a szabadság miatt.

Beth Anne férje semmibe vette a feleségét, és valószínűleg gyűlölte is. Csapdába esett, és utálta, hogy Starla nem.

Szerettem Starlát. Imádtam hallgatni, figyelni és tanulni tőle.

– Milliomos akarok lenni – mondta nekem egy délután, miközben vigyázott rám, mert anyának valami dolga volt. – Közel vagyok hozzá. Már csak néhány év, és hét számjegyű összeget fogok érni.

A pénzt nehéz volt elképzelni, de igazából Starla önbizalma volt az, amit nem tudtam felfogni.

Hogyan csinálta?

Hogyan tudott élni a bőrében, és hogy szerethette ezt?

Egész nyáron őt tanulmányoztam, próbáltam meglesni a titkait. Mindig is szerettem figyelni az embereket. Úgy láttam, sokkal könnyebb kiismerni őket, ha nem tudják, hogy meg vannak figyelve.

Starla mindig gyorsan beszélgetésbe elegyedett az emberekkel, és gyakran megérintette őket, még a vadidegeneket is. Egy kéz a másik vállára, egy szorítás a karon. A férfiak imádták ezt. És nem számított, hol voltunk, vagy mit kérdezett Starla, a férfiak a kedvében jártak.

Egy délután valahogy rábeszélt egy férfit, egy idegent, hogy hívjon meg minket ebédre. A nyár végén egy vadonatúj terepjáróval hajtott be a felhajtójára, amit egy fickó vett neki.

– A barátod? – kérdeztem tőle.

Nevetett.

– Kislányom, én nem szeretem a barátokat. A férfiak a játékszereim, és rendszeresen játszom velük.

Azt akartam, hogy ő legyen az anyám.

Amikor elvesztettük azt a bérelt házat, mert anya elmaradt a lakbérrel, teljesen összetörtem. Starla azt mondta, bármikor meglátogathatom, amikor csak akarom, de anya jóval arrébb talált lakást.

Soha többé nem láttam Starlát.

Néha gondolok rá, és azon tűnődöm, hogy vajon eljutott-e a hét számjegyig, vagy sem.

Igazából biztos vagyok benne, hogy igen.

Miközben egy ismeretlen helyen fekszem egy ágyhoz láncolva, önkéntelenül felteszem magamnak a kérdést, vajon mit tenne most Starla.

Nem aggódna. Nem félne. Starla tervet kovácsolna, és cselekedne.

Pan és Sohaország előtt azt hittem, az a sors vár rám, hogy megőrülök, akárcsak az anyám, és ezt semmi sem állíthatja meg. Azt hittem, az őrület a véremben van, de most már úgy gondolom, ez itt történik. Sohaországban.

Tehát ki kell találnom, hogyan akadályozhatnám meg, hogy ez megtörténjen. És az, hogy lehetőségem van megállítani, több mint amit valaha is vártam volna.

Sosem voltam prűd, nem úgy, mint Beth Anne. Nem engedhettem meg magamnak ezt a luxust.

Ez volt az oka annak, hogy a középiskola első évében megvolt nekem a fél kosárlabdacsapat. Mind olyasmiket adtak nekem, amiket akartam, és amire szükségem volt. Elvittek az iskolába. Vagy ételt kaptam. Vagy csak annyit, hogy jól éreztem magam a bőrömben.

Abban az évben kaptam a Ribanc Winnie becenevet.

Akkoriban nem érdekelt. Most sem érdekel.

És ha Starla itt lenne, azt mondaná, hogy használjam, amim van.

– A legtöbb férfi nem veszi észre – mondta egyszer –, de nekünk, lányoknak is van szerszámosládánk. A miénk nincs tele kalapácsokkal, csavarkulcsokkal és csavarhúzókkal. Nekünk ilyenünk van – megszorította a mellét. – És ez – kocogtatta meg a halántékát. – És nincs nagyobb hatalom, mint a cici meg az ész, kislányom.

Ahogy Kas tekintete elidőzött rajtam…

Ha valamelyikük gyenge láncszem, akkor ő az.

Haza tud juttatni? Tudja, hogyan lehet elhagyni a szigetet? Biztos vagyok benne, hogy magam mellé tudom állítani.

A szobám sötétségében egy gondolat formálódik bennem.

Felülök, megköszörülöm a torkomat, és Kasért kiáltok. És perceken belül hallom a lépteit a szobám ajtaja előtt, és a szívem a torkomba ugrik.

Meg fogok kúrni egy Elveszett Fiút.

KILENCEDIK FEJEZET

Kas

Ha a Darling hív, jövök.

Bash és én lettünk az őrzői, mint mindig. Évtizedek óta mi vigyázunk a Darlingokra.

Figyelj rá, de ne nyúlj hozzá!

Az ágyában ülve sír. Azonnal fel akarom vidítani.

Pan mindig azt mondja, hogy négyünk közül én vagyok az érző szívű.

– Mi történt? – ülök le mellé az ágy szélére.

– Félek – mondja, és rám borul, az ingembe markol. Zokog, és én megadom magam.

Mi mást tehetnék?

Közelebb húzom magamhoz. Az egész teste remeg.

Már hallom is Bash hangját a fejemben: ez nagyon rossz ötlet.

De tudom, hogy mi a faszt csinálok.

Nem veszítem el az önuralmamat, mint Vane, és az is biztos, hogy nem kúrok meg bárkit válogatás nélkül, mint Bash. El tudok bánni egy síró Darlinggal anélkül, hogy megpróbálnám megdugni.

– Winnie – mondom –, minden rendben lesz.

– Össze fog törni.

– Nem, nem fog.

– De igen. Ahogy az anyukámat is.

A könnyei eláztatják az ingemet. Hallom a szíve szapora dobogását, érzem a vére vad lüktetését az ereiben.

Bash és én nem vagyunk olyanok, mint Pan és Vane, de ettől még szörnyek vagyunk. A combomra teszi a kezét, és közelebb csúszik.

A farkam ezt nagyon is észreveszi.

– Darling – mondom, a hangom rekedt és sötét.
– Mennem kell.

– Ne. Várj! – Megpróbálja átfogni a bicepszemet, de túl kicsi hozzá a keze. – Nem akarok egyedül lenni.

Összeszorul a mellkasom.

– Kérlek, maradj! – A hangja csak nyöszörgés.

– Csak egy percre – felelem.

– Köszönöm.

Egy pillanatig hallgatunk, a csend a tarkómba szúr.

– Mutassak valamit? – kérdezem.

Erre hirtelen óvatos lesz.

– Mint például?

– Dőlj hátra!

A lánc zörög, ahogy hátradől. Az ágy nyikorog.

A Darling túlságosan könnyen megbízik bárkiben. Én pedig közelében vagyok annak, hogy átlépjem a tiltott határvonalat.

Lefekszem mellé.

A holdfény beömlik mögöttünk az ablakon, és végignyúlik a falakon.

Teliholdkor mindig mocorog a varázserőm. Akárcsak az árapály, erősödik a holdfénytől. Nem is kell rá gondolnom sem, az illúzió megjelenik a plafonon. Mellettem a Darling zihál, én önkéntelenül elmosolyodom.

– Mi ez? – kérdezi.

Az éjszakai égbolt a fekete, a kék és a lila csillogó árnyalataiban jelenik meg felettünk, csillagok ragyognak a sötétben.

Némelyik Darling szereti a varázslatot.

Némelyik meg nem. Van, amelyik úgy gondolja, hogy ez csak a szemfényvesztés.

De ez mind valóság.

Sohaország csupa varázslat.

Vagy legalábbis valaha az volt.

Most haldoklik.

Ez az oka, hogy a Darling itt van.

Megmented a királyt, megmented a szigetet.

Nevetséges elképzelés, ennyi évszázaddal később. Néha elfelejtem, hogy Pan király, hogy van még valami, amin uralkodhat.

Soha nem lesz többé az, aki az árnyéka elvesztése előtt volt.

Már azt sem tudom, hogy miért harcolunk, mit akarunk visszaszerezni.

A varázserőt, gondolom.

A földet.

De Pan esetében néha azt hiszem, hogy a hatalom az, amit akar. Leszarja a hibiszkuszokat, a liliomokat vagy a felhőbogyóbokrokat.

Egy király nem lehet mássá. Mindig király marad. Trón nélkül Pan senki.

A Darling megfordul, rám néz. Felettünk felragyog a csillagfény, és én nem tudom eltitkolni, hogy az illúzió hozzám tartozik.

A többiek utálják, ha egy Darling Sohaországba jön. Én mindig élveztem.

Megtöri az egyhangúságot.

– Mi vagy te? – kérdezi.

Halkan felnevetek.

– Sok minden vagyok, Darling.

– De ez – felemeli a kezét, a mennyezet felé mutat –, ez mi? Hogy tudod ezt csinálni?

Bashsel nem beszélünk arról, honnan jöttünk. Mert soha nem mehetünk haza.

– A te világodban – mondom neki –, azt hiszem, tündéreknek nevezhetnének minket.

Nevet, csillagfény játszik a homloka vonalán.

– De én nem hiszem, hogy…

A kezemet a szájára szorítom, rémült lélegzete az ujjaim közül szökik ki.

– Ne mondd ki!

Erre a homlokát ráncolja.

– Ígérd meg, hogy nem mondod ki.

Gyorsan biccent, mire én elhúzom a kezem.

– Miért nem? – kérdezi. – Nem szabad azt mondani, hogy nem hiszel…?

– Darling. – A neve morgás, és a szívem a fülemben dobog. – Ha kimondod, én halott vagyok.

– Micsoda? – Újabb trillázó nevetés. – Ez nem lehet.

– Hát pedig de.

Hirtelen anyám jut az eszembe. A szárnyai alakja,
a bőre ragyogása.

– Ha kimondod ezeket a szavakat, egy tündér meghal. Ennyire egyszerű. Szóval ígérd meg, hogy nem mondod ki.

Újra elhelyezkedik az ágyon.

– Ígérem.

Visszafekszem mellé.

– Ha tündér vagy, hol vannak a szárnyaid?

– Elvesztettem őket. – A beismerés csupa bánat és harag.

– Mi történt velük?

Sóhajtok.

– Ez nagyon hosszú történet.

Összevont szemöldökkel néz rám. Azt hiszem, azt várta, hogy ez a beszélgetés egész más irányt vesz.

– Azt mondtad, hogy az én világomban tündérnek hívnának. Itt hogy hívnak téged?

– A tünde jobb szó rá. – Nem vagyunk mindannyian csillagporból és fényből álló lények, mint az anyám. Az itteni tündék vérben fürdenek. De a tündéknek egy szabályuk van: nem ölhetik meg egymást.

Bash és én megszegtük ezt.

– És Pan? – kérdezi a Darling.

– Nem tünde.

– Akkor mi?

Túl mélyre ástam magam. A csillagfény a mennyezeten pislákol, elhalványul.

– Nem az én történetem, Darling, nem mondhatom el.

Fújtat, és újra elhelyezkedik mellettem. Az ágy nyikorog.

Már így is túlságosan kedvelem ezt a Darlingot. Talán végül mégsem tudom, mit csinálok.

Oldalra fordul, és a feje alá csúsztatja a kezét.

A házon túl a hullámok a partot csapkodják. Nyári vihar ízét érzem a levegőben.

– És a tetoválásaid? – Felém nyúl, és egy ujját végighúzza a jelöléseim egyik íves vonalán. – Jelentenek valamit?

– Valamikor jelentettek.

– És most?

– Most már csak emlékeztetnek.

Megborzongok, ahogy végigsimít a nyakamon, egészen az ingem gallérjáig. A tündék világában a tetoválás a rang és a rend jele. Bashnek és nekem jelentősnek kellett volna lennünk.

Most mi vagyunk az elrettentő példa.

A lány végigsimít a mellkasomon, a hasamon, az izmaim megfeszülnek.

Hirtelen kurvára kemény vagyok, mint a kő.

A keze lejjebb csúszik.

Megragadom a csuklóját.

– Ne!

– Mit ne?

– Tudom, mit csinálsz.

– És mit?

– Megpróbálsz feszültséget kelteni a csoportban. Nem te vagy az első, aki okosabbnak hiszi magát nálunk. Nem vagy az, Darling. Bármit tervezel, már láttunk ilyet korábban. Láttunk minden lépést, és minden Darling engedelmeskedik. Végül mind.

Meg akarom dugni, csak hogy megleckéztessem.

Jön a dagály. A varázserőm a bordáimat veri.

Így vagy úgy, de mindannyian kötődünk az éjszakához.

A sötét teremtmények jobb, ha a sötét éjszakákban maradnak.

– Nem nyúlunk a Darlingokhoz – mondom neki, és felállok.

– Én nem… mármint…

– Jó éjt, Darling – mondom, kilépek a szobából, és becsukom magam mögött az ajtót. Amikor megigazítom a farkamat, szinte fáj.

Szükségem van… valamire.

A padláson át kimegyek az erkélyre.

– Hová mész? – szól oda Bash.

– Ki – felelem.

A többi Elveszett Fiú és egy tucat lány a városból
a tábortűz körül ül. Mindig kétségbeesetten vágynak a király és az emberei figyelmére.

Kiválasztok egyet. Bármelyik megteszi.

– Te – mondom egy sötétbarna hajú lánynak. – Térdre!

A lány szeme elkerekedik, és elnéz mellettem a többiek felé.

– Térdre, vagy menj el. Te döntesz.

Megnyalja az ajkát, majd feláll a székről, és letérdel a teraszra. Lehúzza a sliccem, kiveszi a farkam, a kezébe veszi, simogatja.

Bassza meg.

Égnek állnak a szőrszálak a tarkómon, a levegőben varázslat terjeng.

Bármit képes vagyok valóságosnak feltüntetni. Bármilyen illúziót elég életszerűvé tudok tenni ahhoz, hogy meg lehessen érinteni.

De mi az egyetlen, amire nem vagyok képes?

Nem tehetek úgy, mintha nem lennék ugyanolyan elcseszett, mint a többiek.

A lány a szájába vesz. Lassan, gyengéden és bizonytalanul, és én ezt kurvára utálom.

A hajába markolok, és lenyomom a torkán a farkam. Öklendezik. Könny futja el a szemét. A többiek nézik, ahogy brutálisan, kegyetlenül szájba kúrom.

Benyeli.

Minden centit.

És egész idő alatt önkéntelenül a Darling ajkát képzelem a farkam köré.

Talán mégiscsak tudja, mit csinál.

TIZEDIK FEJEZET

Winnie

A bilincsem lánca éppen elég hosszú, hogy kimászhassak az ágyból, és elérjem az ablakokat. A reluxák még mindig nyitva vannak, mindent hallok, ami odalent történik.

Hallom, ahogy Kas azt mondja egy lánynak, hogy térdeljen le, ő kérdés nélkül megteszi, a többiek pedig a tűz mellett üldögélve nézik, ahogy Kas a száját dugja.

Valami furcsa, idegen érzés tölt el, ahogy nézem.

Bizsergek a lábam között, hirtelen nedves leszek.

Én lehettem volna az. Nekem kellett volna lennem. De most meg őt nézem…

Mi a fenéért izgat ez engem ennyire?

A lány öklendezik, de Kas nem hagyja abba.

Elbűvöl, a csípője mozgása, ahogy a holdfény megcsillan a sötét haján, a tetoválásai tiszta, fekete vonalai, és…

Kinyílik a szobám ajtaja. Egy sötét alak lép be, megragadja a láncomat, és visszaránt. Kicsúszik alólam a lábam, megbotlom. Bash elkap, és a nyakam köré fonja a kezét.

– Mit mondtál neki, Darling?

– Micsoda? Én nem…

– Ismerem a testvéremet. Elvégre ő a másik felem.

Épp csak annyi holdfény szűrődik be az ablakomon, hogy lássam Bash kemény, mogorva arcát. Lehet, hogy egyformák, de Bash sokkal keményebb.

Biztosan ő az idősebb a kettő közül, Kas védelmezője, bár kétlem, hogy szüksége lenne védelemre.

– Nem csináltam semmit.

Bash szorítása egyre erősebb.

– Ti kibaszott Darlingok mind egyformák vagytok. Adjátok az ártatlant, mintha ti lennétek az áldozatok…

– Azok vagyunk!

Horkant fel.

– Mondogasd csak magadnak.

– Elraboltatok. Nem akarok itt lenni!

Megfordít, a falhoz nyom. Kiszorítja belőlem a levegőt.

– Azt hiszed, azt akarjuk, hogy itt legyél? Azt hiszed, mi ezt élvezzük? Nézni, ahogy Pan lassan, a szemünk láttára meghal? Érezni, ahogy a sziget fellázad, mintha ki akarna köpni minket? Azt hiszed, mi kértük, hogy a Darlingok…

Elhallgat, hosszú, mély lélegzetet vesz, az orrcimpája kitágul.

– Pan haldoklik? – kérdezem.

Fintorog, a szeme megrándul.

– Miért haldoklik?

Elveszi a kezét a nyakamról, de a vállamon hagyja, a hüvelykujját a kulcscsontjaim közötti mélyedésbe nyomja.

Még mindig lángolok, miután láttam, ahogy a testvére szájba kúrt egy lányt.

A szívem vadul dobog.

Bash rám néz, a tekintetünk összekapcsolódik, összehúzza a szemét.

Felgyorsul a légzése, és már tudom, hogy hiba volt, hogy Kast próbáltam először elkapni. Azt hittem, ő lesz az, mert ő a legkedvesebb. De pont ezért nem akart hozzám érni. Legalábbis nem elsőként.

Starla, büszke leszel rám.

Azt baszd meg, aki készen áll rá, mondaná.

Nem ez lenne az első alkalom, hogy a testemet használom, hogy elérjem, amit akarok.

Lihegve nyögök egy kicsit, Bash összeszorítja a fogát, és közelebb nyomul. Érzem, ahogy a farkát keményen a combomhoz nyomja.

Előre tolom a csípőmet, hozzá simulok.

Felmordul.

Bash meg fog dugni.

Most már biztos vagyok benne.

És amikor megteszi, Kas dühös lesz, Pan is dühös lesz, és nem tudom, mit fog tenni Vane.

De valamit mozgásba hozok vele.

A bennem élő Starlát felidézve benyúlok kettőnk közé, és megtapogatom Basht. Az orrcimpája kitágul, miközben mélyen a mellkasából morajlás tör fel.

Megsimogatom a nadrágján keresztül.

– Darling – mondja –, a tűzzel játszol.

– Tényleg?

A keze visszacsúszik a nyakamra, és megint összeszorítja a fogát.

Felemelem a kezem, és az öve alá csúsztatom. Érzem a farka melegét, a makk megduzzad, és én végighúzom a hasítékon a hüvelykujjamat.

– Bassza meg – mondja, és megfordul, engem is magával húz, leül az ágy szélére, én az ölébe.

Mielőtt levegőt vehetnék, már elő is vette a farkát, félrerántja a bugyimat, és belém tolja.

– Dolgozz, Darling, ugrálj a faszomon – parancsolja, és a diadal majdnem visítva szökik ki belőlem.

Az ágyra térdelek, átkarolom Basht, és le-fel mozgok rajta.

Keményen szorítja a csípőmet, lehúz magára.

– Bassza meg. Ez rossz ötlet.

– Szerintem meg zseniális.

Lüktet bennem.

Lerángatom a pólóját.

Ha már a testemet használom arra, hogy megszerezzem, amit akarok, akkor legalább szeretném megcsodálni, amit cserébe kapok.

Bash melle izmos, aprólékos, sötét vonalakkal borított. A hasizmai megfeszülnek, ahogy belém nyomul.

– Bassza meg, Darling. A kurva életbe. Pan meg fog ölni.

Lerántja a ruhám gallérját, kihúzza a mellemet, és a szájába veszi a mellbimbómat. Belém harap. Felsikoltok és kirántanám magam, de ő még erősebben szorít.

Hozzá dörzsölöm a csiklómat, a kéj egyre fokozódik. Egy Elveszett Fiúval kefélek.

Van tervem.

Ki kell jutnom innen, és aztán…

Előbb érzem meg Peter Pant, mint hogy meglátnám.

Ahogy belép a szobába, Bash azonnal megdermed alattam.

Először az öngyújtó villanását látom, a láng táncol a sötétben, és meggyújtja a szájában tartott cigaretta végét.

Bash mélyen bennem lüktet.

Pan határozott kattanással lecsukja az öngyújtót, beleszív a cigarettába, a fényes parázs élénk narancssárga fénnyel ég.

Amikor kifújja a füstöt, megszólal:

– Miattam ne hagyjátok abba!

Bejön a szobába, leül mögöttem a füles fotelba.

Bash szinte sóhajtva kifújja a levegőt. Még mindig kemény, még mindig bennem van, de nem mozdul.

– Folytasd – mondja Pan. – Kúrd meg!

– Pan… én nem…

– Kúrd meg, Bash! Most.

Bash felnéz rám. Nem tudom megmondani, hogy sajnálat vagy megkönnyebbülés látszik-e az arcán.

Lök egyet felfelé, lehúzza a csípőmet, mélyen a farkára.

Nem látom Pant, de érzem a súlyos tekintetét a hátamon, és valahogy ez a legizgatóbb, amit valaha átéltem.

Jobban tetszik, mint szabad lenne. Lehet, hogy egy fél kosárlabdacsapat megvolt már, de soha nem egyszerre.

Bash gyorsít, én vele, ugrálok rajta, ahogy egyre közelebb kerülünk, közelebb, és a szoba megtelik gomolygó füsttel és az égő dohány szagával.

A csiklóm lüktet, kétségbeesetten vágyom az érintésre, előre csúsztatom magam, Bashhez dörgölődzöm, végigcsúszom a farkán.

– Bassza meg, Darling! Abba ne hagyd.

Egyre keményebb bennem.

– Baszd meg. Baszd meg, igen, ez az.

A mellkasa vadul emelkedik és süllyed, majd a teste összes izma megfeszül, ahogy morogva belém nyomul, és elélvez bennem.

Majdnem elélveztem.

Csak még néhány lökésre lenne szükségem.

Bash nyakába lihegek, szorosan kapaszkodom, elborít az izzadság, és beburkol a meleg nyári levegő.

Majdnem.

Olyan kevés hiányzott.

Egy erős kar a derekam köré fonódik, és leránt Bashről, elrabolva a kéjt és a forróságot.

Lüktetek, nedves vagyok, és szivárog belőlem a sperma.

– Vedd ki – szól oda Bashnek Pan.

– A kurva életbe, Pan – mondja Bash, miközben felhúzza a nadrágját. – Ha meg akarsz leckéztetni, akkor elrontottad.

– Folytasd – mondja Pan, még mindig a mellkasához szorítva engem.

Amikor Bash eltűnik, Pan megpörget, és a fotelba dob. A lánc zörög és megfeszül.

Rám mutat, ezüstgyűrűje megcsillan a holdfényben.

– Fogalmad sincs, mi a faszba keveredsz bele.

– Elraboltak. Azt hiszem, elég jól tudom.

Dühösen felszisszen.

Jól van. Ezt akartam. Kiismerni őket. Megtalálni a gyenge pontokat.

Ehhez van tehetségem. Meg tudom csinálni.

Felhúzom a szoknyám szegélyét. A bugyimon ott a sötét, nedves folt, a puncimtól és Bash spermájától.

Pan nem tudja megállni, hogy ne nézzen a lábam közé. Az állkapcsa megfeszül, ahogy közelebb hajol.

Én félrehúzom a bugyimat, és végigcsúsztatom a kezem a nedves résen, egy ujjamat beledugom.

Élvezem ezt. Talán jobban, mint kellene.

Olyan vagyok, mint egy gyerek, akit elengedtek a vidámparkban, és mindenen akarok menni egy menetet, minden játékot ki akarok próbálni.

Mit veszíthetek valójában?

Tegnap még azt hittem, hogy mindez nem is létezik.

Talán tényleg nem.

Talán ez az egész csak egy álom, és ha így van, akkor azt csinálok, amit akarok.

Felnyögök, miközben a csiklómat dörzsölöm.

Pan rám mered, majdnem fehér szeme szinte világít a holdfényben.

Nem tudom, ki ő, és azt hiszem, nem is érdekel.

Csak azt tudom, hogy ő a fogvatartóm, és nem fogom hagyni, hogy uraljon.

A fotelba süppedek, még jobban széttárom a lábam, és gyorsítok a tempón.

Már majdnem elélveztem, mielőtt Pan elrántott. Olyan közel vagyok. Küzdök a késztetés ellen, hogy becsukjam a szemem, és elmerüljek a perzselő forróságban.

Látni akarom őt, amikor elélvezek.

Tudni akarom, hogy mit gondol erről, mert bármilyenek is ezek a fiúk, azt hiszem, még mindig nyitott könyvek nekem. És bármit is olvasok ki belőlük, később felhasználom ellenük.

Az orgazmus érkezése végigborzongatja a gerincemet, és megfeszül a hátam a fotelban, hogy még többet mutassak magamból neki.

A tekintete a puncimra tapad, miközben a csiklómon dolgozom.

Olyan éhesen néz.

A lábam között perzselő forróság szinte felemészt, ahogy az orrcimpája kitágul.

Peter Pan legenda volt, most pedig valóságos, és úgy issza magába a látványomat, mintha délibáb lennék.

Ahogy elmerülök a kéjben, Pan keze felcsúszik a combomon, és libabőrös leszek.

Érints meg, mondom magamban.

Érints meg.

Lassítok a tempón, ujjaimat a csiklóm fölött tartom, próbálom késleltetni az orgazmust, csak hogy lássam, mit tesz Pan.

Két ujját belém süllyeszti egészen az első ujjpercéig.

A lélegzet megakad a torkomban.

Lassan visszahúzza az ujjait, aztán újra keményen belém tolja, a fotelnak dőlök.

Egy legenda ujjaz épp.

Édes istenem.

– Ne hagyd abba, Darling! – parancsolja.

Tovább körözök a csiklómon, az idegek villogva életre kelnek.

Pan kihúzza belőlem az ujjait, majd a számba dugja őket.

Felpattan a szemem. Érzem a nedvem édességét és az ondó ízét.

– Nyald le!

Végigsimítom a nyelvemmel az ujjait, ahogy parancsolta. A szeme összeszűkül.

– Milyen íze van? – kérdezi, majd megfeszülő állkapoccsal várja, hogy válaszoljak.

– Én… nem tudom.

– Bajkeverő – mondja nekem. – Mocskos kis Darling kurva.

A szavai lángra lobbantanak bennem valamit.

– Ó, bassza meg – mondom egy nyögés kíséretében. – Igen.

Olyan forró vagyok, úgy fel vagyok húzva, olyan mélyre süllyedtem az önkívületbe, hogy a hullám egy pillanat alatt átcsap rajtam, a hüvelyem összeszorul, visszatartom a lélegzetem, az egész testem megfeszül.

Nem akarom, hogy vége legyen.

Forróság árad szét bennem, és magamba húzódom, a lábujjaim begörbülnek. Összecsuknám a lábam, de Pan visszarántja, széttárva tartja.

Lihegve, lélegzet-visszafojtva, kissé szédülve zihálok.

Úgy lángoltam fel, mint egy szupernóva.

Pan durván megragadja az állkapcsomat, és arra kényszerít, hogy ránézzek, miközben a homlokomat, a mellkasomat verejték borítja, és lihegve fújom ki a levegőt.

A harag élessé teszi a vonásait.

– Mi nem baszunk a Darlingokkal – mondja nekem. – Ne baszakodj, mert megbánod!

Ezzel otthagy, nedvesen és mocskosan a fotelban.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Peter Pan

Olyan kurva kemény és dühös vagyok, hogy ketté tudnám hasítani a Darlingot.

Az a nedves pina csak azért könyörgött, hogy megdugjam.

Pontosan tudta, mit csinál, és nagyon jól csinálta.

Kimegyek az erkélyre, és rágyújtok egy újabb cigarettára. Ez nem elég. Nem ezt akarom.

A tüdőmben égő füst valamelyest feloldja a bennem lévő feszültséget.

A kőkorlátnak támasztom. Az Elveszett Fiúk már szétszéledtek, de a tűz még mindig ég a gödörben.

Valahol a környező erdőben egy poszáta rikolt az éjszakába, a szél megfordult, a pálmalevelek zizegnek.

Vane itt talál rám, amikor feljön a lépcsőn. Segítettek neki leereszteni, jobban, mint nekem. Érzem a levegőben szálló energiából. Lehet, hogy nincs meg az összes erőm, de ennyi azért van.

– Elintézted? – kérdezem tőle.

Bólint, de az arca elárulja, hogy nem tetszik neki.

– Cherry?

– Igen.

– Túlélte?

– Épp hogy.

– Soha nem tudják, mit akarnak.

Nem csak Cherryről beszélek.

Szívok még egy slukkot, hagyom, hogy a füst magától szálljon.

– Cherry tudta. De mégis ezt akarta. – Vane felém biccent. – Mitől nézel úgy, mint egy gyilkos?

Sóhajtok.

– Bash megdugta a Darlingot.

Aztán én megujjaztam.

Még mindig érzem az illatát magamon minden egyes kibaszott alkalommal, amikor a számhoz emelem a cigarettát. Olyan édes. Olyan csábító.

– Jézusom. – Vane a korlátnak támaszkodik, karba teszi a kezét. – Erre te?

Elsötétítem a tekintetem.

– Én mi?

– Érzem rajtad az illatát. Kurvára nem vagyok hülye.

– Megtanítottam neki a leckét.

– És magadnak is megtanítod?

Szívok egy utolsó slukkot, és a csikket egy közeli kristálytálba csapom, egy levegővel kifújva a füstöt.

– Ha ez már most ilyen mélyre megy – folytatja Vane –, akkor mindannyian kurva nagy bajban vagyunk.

– Vane…

– Ne hagyd neki.

– Kurvára nem fogom.

Rám szegezi a tekintetét, egyik szeme lila, a másik fekete. Az árnyéka csendes, de érzem, ahogy a bőre alatt kóborol. Soha nem elégedett teljesen. Vane és az árnyéka egy másik szigetről származnak, egy jóval sötétebbről.

Vane az árnyék nélkül is félelmetes lenne.

Még mindig nem tudom, hogyan győztem meg róla, hogy hagyja el a szigetét.

Soha nem mesélte el a történetét, és én soha nem kérdeztem.

De minél tovább van itt, annál nehezebben tudja visszafogni azt, ami a lényege, a vágyait.

Másik harcot vív, mint én, de mindketten harcolunk.

– Nem lesz semmi bajom – ígérem neki.

Bólint egyet.

– Ne maradj kint túl sokáig! Mindjárt felkel a nap.

Miután elmegy, az erkélyen maradok a korlát fölé görnyedve sokkal tovább, mint szabad lenne.

Minél közelebb kerül a nap a horizonthoz, annál jobban ég a bőröm, és görcsöl a gyomrom.

Csak addig kell kitartanunk, amíg bejutunk a Darling fejébe, belelátunk az emlékeibe, és megnézzük, mit találunk. Még két éjszaka a teliholdig.

Kivárjuk ezt az időt.

Ahogy az első fénysugár az tenger horizontja fölé ér, tétovázom, magamba iszom a napvilág színét.

Kevesebb, mint tíz másodpercem maradt, mielőtt a bőröm felreped, és a fájdalom végigsöpör az ereimen, fehéren izzón és élesen.

Az árnyékom nélkül a napfény halálos.

Rohannom kell a sírhoz, füst gomolyog a nyomomban.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Winnie

Másnap mire felébredek, a nap már magasan jár az égen.

Meleg van, de szeles az idő, és az ablakok egész éjjelre nyitva maradtak, így a napfény és a tengeri levegő szabadon beáramlik.

Ha nem raboltak volna el, és nem vitt volna el valami távoli szigetre egy legenda, majd nem láncoltak volna egy ágyhoz, akkor tényleg úgy érezném, hogy életem legjobb vakációján vagyok.

A hullámok ritmusosan zúgnak, ahogy a szikláknak és a tengerparti homoknak csapódnak.

Odahúzom a fotelt az egyik ablakhoz, kényelmesen elhelyezkedem, csupasz lábamat az ablakpárkányra támasztom.

Egy órán át ülök ott, és csak nézem, ahogy a sirályok ide-oda cikáznak a part felett.

Odakint senki sincs, a szobámon túl semmi sem mozdul. Azt hiszem, ez az éjszakai baglyok háza.

Ahogy ott ülök, nem tudok nem arról álmodozni, ami előző este történt.

Bizsergető forróság kúszik a lábam közé, és összeszorítom a combomat, próbálom elűzni az izgalmat.

Éket akartam verni ez Elveszett Fiúk közé, de lehet, hogy jobban élveztem a tegnap estét, mint hittem volna.

Tetszett, hogy kurvának hívtak.

Ha Pan kurvának nevezne és megdugna…

– Jó reggelt!

Összerezzenek és kihúzom magam, ahogy Cherry bejön.

– A francba – mondom. – Jól megijesztettél.

– Bocsánat. – Az ágyhoz lép, és letesz egy tálca ételt.

– Mi történt veled? – kérdezem tőle, és felállok. Karcolások vannak az arcán és zúzódások a karján.

– Elestem.

– Hol? Egy hordónyi törött üvegben?

Meg sem hallja a kérdést.

– Főztem neked kávét. Tejszínt vagy cukrot? – A kávé mellett ott vár a tálcán egy tányér pirítós és egy tálka friss gyümölcs.

– Egy kis tejszínt, köszönöm.

Leveszi a fedelet az egyik pohárról, és sűrű tejszínt önt bele. A kávé kivilágosodik.

– Jól aludtál? – kérdezi.

Furcsa módon, igen, jól. Jobban, mint jó ideje bármikor.

– Egyél – biztat Cherry. – Ma reggel frissen szedtem a bogyókat. A bokor nem termett sokat, de hát ritkán szokott. Szóval ez itt aranyat ér. Csak hogy tudd.

Az óriási ágyhoz megyek, leülök. Hozom a láncomat is. Cherry erre a homlokát ráncolja.

– Nem tetszik az új ékszerem? – emelem fel lendületesen a karomat.

– Nagyon eredeti.

Nevet. Olyan csilingelő nevetése van, ami a karácsonyra és a hógömbökre és manókra emlékeztet. Kiszedek egy bogyót a tálból, és a számba pottyantom. Cherry közben engem néz.

– Nagyon csinos vagy – jegyzi meg.

– Tudom – felelem.

Erre is a homlokát ráncolja.

– Fontos tudni, miben vagy jó – teszem hozzá, szinte Starla papagájaként.

Cherry megrázza a fejét.

– Nem tudom, hogy nekem van-e ilyen egyáltalán.

– Persze hogy van. – Magam alá húzom a lábamat, és kortyolok egyet a kávéból.

Őszintén szólva ez a legjobb kávé, amit valaha ittam. Jobb, mint a Starbucks.

Miért ízlik itt minden ennyire?

– A hajad és a szeplőid szépek – mondom Cherrynek. – És ott ez az ártatlan tekinteted. Tudsz egyáltalán gonosz lenni?

Idegesen felnevet.

– Nem hiszem.

– Lefogadom, hogy alábecsülnek téged.

Tudja, hogy kikről beszélek.

– Én… – Lenéz az ágyam végébe az összegabalyodott lepedőre. – Nekem nincs varázserőm vagy hatalmam. Szóval nem hiszem, hogy lenne mit alábecsülni.

Megmarkolom a bögrét, a szám felé emelem, de a párán át Cherryt figyelem.

Magányos, és kétségbeesetten vágyik a figyelemre. Olyasmit akar, amit az Elveszett Fiúk gyanítom, hogy soha nem fognak megadni neki.

Tudok neki figyelmet szentelni. Még valami, amit felhasználhatok, ha szükségem lenne rá.

– Ki a kedvenced? – kérdezem, és újabb kortyot iszom a kávéból. Istenem, de jó érzés ez a hétköznapi kávé! Bár nem régóta vagyok itt, mégis minden más. Szükségem van valamire, ami nem az.

– A fiúk közül? – kérdezi.

– Igen.

Mosoly játszik a száján, és lehajtja a fejét.

– Folytasd – kérlelem. – Mondd el a titkot!

– Nos…

– Igen?

– Vane.

Vicsorogva grimaszolok.

– Komolyan?

Elpirul, és a füle mögé simítja egy vörösesbarna tincsét.

– Van benne valami…

– Csillogó és pszichotikus?

– Az az árnyéka. Ő…

– Várj… a mije?

Megnyalja az ajkát. A mindenit, elkaptam valamit, amit nem lett volna szabad elmondania. Pontosan ezért kell összebarátkoznom vele.

Halkabban folytatom.

– Nem mondok tovább semmit. Ígérem.

Ellenőrzi az ajtót, majd hozzám hajol, izgatottan, hogy van egy titok, amit ő tud, de én nem.

– Több sziget van, nem csak Sohaország. Hét sziget, hét király. Minden szigetnek két árnyéka van. Egy az életé, egy a halálé. A király mindig egy árnyékot követel magának. A vérében van a képesség, hogy igényt tarthat rá. – A hangja elvékonyodik, ahogy egyre izgatottabbá válik. – A király választja ki, melyiket akarja. Pan nagyon régen az életet választotta. De amikor Pan elvesztette az árnyékát, elvesztette a hatalmát is, és most a sziget szenved emiatt, és azt hiszem, Pan talán haldoklik.

Pislogok.

Sok mindent kell feldolgoznom.

– Szóval Pan király? – kérdezem.

– Igen. Vagyis király volt. De az még azelőtt volt, hogy én megszülettem.

– És elvesztette az árnyékát?

– Igen.

Egy kirakósdarabka a helyére kerül.

Azt hiszi, hogy a Darlingok elvitték az árnyékát. Ezt elárulta, anélkül hogy kimondta volna.

Nehéz dolga lesz, hogy kiszedje belőlem ezt az információt, tekintve, hogy szó szerint soha nem hallottam róla, és egészen biztosan nem tudom, hogyan találjam meg.

Ez még fontosabbá teszi a tervemet. Mert ha nem tudom megadni neki, amit akar…

– És mi a helyzet a halál árnyékával, vagy akármivel erről a szigetről? – kérdezem.

Cherry megrázza a fejét.

– Már nagyon régóta nincs meg. Senki sem látta, és úgy tűnik, senkit sem érdekel, hogy megkeresse.
A halálárnyékokkal nem lehet szórakozni.

A tekintete a távolba réved, miközben ezt mondja, és az a határozott benyomásom, hogy többet tud a halálárnyékokról, mint amennyit elárul.

– Tegnap este Kas mesélt nekem a tündékről, és arról, hogy ő és Bash tündék, de elvesztették a szárnyaikat.

Cherry bólint.

– Megölték az apjukat.

– Micsoda?!

És én még azt hittem, hogy az ikrek a jó fiúk.

– Egy másik tündér megöléséért száműzetés és a szárnyak elvesztése jár. Ezért vannak itt Pannel és az Elveszett Fiúkkal. Száműzték őket a tündék udvarából.

– Udvarából?

Mindezektől az információktól zsong a fejem, de hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem izgatnak. Ez az egész annyira érdekes. Jobb, mint egy valóságshow.

– És te? – kérdezem. – Te ki vagy?

– Én? – A hangja csikorog, ahogy kimondja a szót. – Én ember vagyok. A sziget északi végéről jöttem. Hook területéről.

– És ki az a Hook?

– A kalózok kapitánya.

– És a kalózok…

– Gyűlölik Pant.

– Világos.

– El akarják foglalni a szigetet. – Cherry a fehér lepedő egy kifeslett szálával babrál. Az ujja végére tekeri, amíg az el nem kékül.

– Van rá esélyük?

Egy távoli pontot bámul a falon, de nem hiszem, hogy annyira ezt nézné, inkább elmerül egy emlékben.

– Talán. Talán nem. Az én… Hook könyörtelen.

Személyesen ismeri Hookot. De honnan?

– Elhagytad valaha is a szigetet? Tudod, hogyan kell… világokon átkelni, ugye?

Megrázza a fejét, letekeri a madzagot az ujjáról, a vér visszaáramlik.

Leteszem a bögrét, és a párnákra hanyatlom.

– Na jól van. Azt hiszem, én itt ragadtam az ágyhoz láncolva, és rohadtul szét fogom unni az agyam.

– Nos – feleli Cherry –, talán rá tudom beszélni az ikreket, hogy engedjenek le ma este a tábortűzhöz. Csak hogy kijöhess kicsit a házból.

– Oké. Ez jó buli lehet.

El tudom képzelni, mennyi bajt tudnék keverni egy tábortűznél.

Az agyam felidézi a képet, ahogy Kas tegnap este szájba kúrta azt a lányt, és a hasam lángra lobban, majd az érzés a lábam közé száll.

Van valami abban, ha az állítólagos jó fiú nem is olyan rendes.

– Megkérdezem Basht. Valószínűleg igent fog mondani – ígéri Cherry. – Kast nehezebb lesz rábeszélni, de amit Bash akar, azt Kas általában megadja neki.

És fordítva, lefogadom.

– És Pan és Vane?

Erre Cherry a szemét forgatja.

– Még keményebbek, mint az ikrek.

– Valami azt súgja nekem, hogy ők azok, akik lufikat pukkasztanak a gyerekzsúrokon.

Felnevet.

– Vicces vagy, Darling.

– Köszönöm.

– Jó étvágyat a reggelihez! Később visszajövök – csúszik le az ágyról.

– Cherry?

– Igen?

– Vane csinálta rajtad azokat a vágásokat és zúzódásokat?

Igazából semmi közöm hozzá, de tudnom kell.

Az alsó ajkába harap, majd idegesen felnevet.

– Ez a természetével jár.

– Hogyhogy?

– Vane-nek is van árnyéka. Egy másik szigetről.

Azt hiszem, tudom, mit fog mondani, mielőtt kimondaná.

– És az övé halálárnyék.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Bash

Kas és én a pálmafák közé kiakasztott függőágyakban fekszünk a parton. Még nem meséltem neki a tegnap esti bajkeverésemről.

Egy hosszú bottal ellöki magát a földtől, hogy a függőágy ismét lengjen. Aztán meglök vele engem is, a botot a fenekembe döfve.

– Faszfej – mondom.

Nevet.

Egy sirály közelebb merészkedik, remélve, hogy kaphat tőlünk valamit, de csak egy hosszú kötél van a kezemben. A csomók kötése megnyugtat.

– El kell mesélnem valamit – mondom az ikertestvéremnek.

A kötél függőágy felnyög Kas alatt, ahogy újra elhelyezkedik.

– Hallgatlak.

– Megdugtam a Darlingot.

Hirtelen elhallgat, de a függőágy még mindig nyikorog. Újabb hullám csapódik a parthoz.

Egy homoklégy landol a karomon, a tenyeremmel rácsapok, a bőrömre kenve a rovart.

– Mikor kezdjem el tervezni a temetésedet? – szólal meg végül Kas.

– Nagyon vicces.

– Meg fog ölni. Meglep, hogy még nem tette meg.

Felveszek egy marék fehér homokot a földről, ledörzsölöm a karomról a légy maradványait.

– Mi történt? – kérdezi.

– Pan rajtakapott minket, és azt mondta, hogy dugjam tovább. Őszintén szólva, azt hiszem, a Darlingnak ez tetszett. – A farkam megrándul, eszembe jut a szűk kis puncija. Soha nem adtam be a derekam eddig egy Darlingnak sem, bármennyire is akartam. Szeretek dugni. És még jobban szeretem azt dugni, akit nem lenne szabad.

– Milyen volt? – kérdezi az ikertestvérem.

Már kemény vagyok, és még többre vágyom.

– Kurvás, pont olyan, amilyennek szeretem őket.

Kifújja a levegőt.

– Te egy kibaszott seggfej vagy.

– Valójában te vagy az oka, hogy tegnap este bementem a szobájába.

– Áltatod itt magad.

Fent a dombon éppen csak kiveszem Cherry alakját, átvág az erkélyen, a partot fürkészi.

Amikor meglát minket, lejön.

Nincs kedvem Cherryhez. Nem hiszem, hogy valaha is lett volna.

A Darlinggal ellentétben mindig is szabad hozzáférésem volt Cherryhez. Ez elveszi a szórakozás jó részét.

– Sziasztok – köszön, amikor odaér hozzánk. – Winnie eljöhet ma este a tábortűzre?

Kas még egyszer gyengéden meglök a botjával.

– Miért? – kérdezi.

– Gondoltam, jót tenne neki, amíg várjuk a teliholdat.

– Pan nemet fog mondani.

Cherry csípőre teszi a kezét.

– Minden este tábortüzet gyújtunk. Mióta van szükségünk az engedélyére?

– Nincs – ismerem el –, de a Darling részvételéről biztosan lesz véleménye.

– Pant majd én megoldom.

Kas az égre nevet.

– Mégis mi a faszt képzelsz, mit fogsz mondani Peter Pannek, hogy megtegye, amit akarsz?

– Nem olyan érzéketlen, mint amilyennek ti ketten beállítjátok. – Hunyorít, ahogy a szél mgfordul, és a libegő pálmalevelek átengedik a napsugarakat. – Különben is, hová menne? Nincs hová menekülnie.

– Úgy tűnik, sokat futottál tegnap este – jegyzem meg.

Kas erre ráncolja a homlokát, és rám szól:

– Ne cukkold már!

Miért ne, ha egyszer olyan könnyű őt felzaklatni?

– Hagyjátok abba! – mondja Cherry.

– Mit?

– A tünde nyelveteken beszélést. A csengőket hallom, de a szavakat nem, és ez idegesít – pufog Cherry.

– Csak a halálárnyékról beszélgettünk, ez minden – hazudom. – Életed legjobb, legfélelmetesebb orgazmusa volt, Cherry?

Az arca rózsaszínűvé válik.

Hogy őszinte legyek, meglep, hogy még tud állni és járni.

Amikor Vane árnyéka átveszi az irányítást, engem is kurvára megrémiszt, pedig engem nem akar megdugni.

– Nem beszélek többet a szexuális életemről veletek – közli Cherry. Aztán újra megkérdezi: – Akkor lejöhet?

– Gondolom, igen. Tudod, mennyire szeretem a csinos lányokat és a bulikat.

– Mert egy öntelt fasz vagy – közli Kas.

– Ebben nem téved a testvérem – ismerem el Cherrynek.

– Vállalod a főzést? – kérdezi tőlem.

– Van bárki jobb? – Nem várom meg a válaszát. – Nem. Nincs. Szóval igen, én készítem az ételt.

– Jó. Mondjuk, hétkor.

– Azt hittem, előbb megbeszéled Pannel. A nap legkorábban fél kilenckor megy le.

Vigyorog.

– Megbeszélem. Bocsánatot kérek tőle.

– Bátor kis Cherry vagy – mondom. – Jól van. Most menj!

Még forgatja egy kicsit a szemét, aztán elindul vissza a dombon, és eltűnik a pálmák között.

– Gondolod, hogy a farkadat a nadrágodban tudod tartani ma este? – kérdezi Kas.

– Kétlem.

Újra megbökdös a botjával. Kikapom a kezéből, és rácsapok vele.

Nevet, és megdörzsöli a fájó pontot.

– Ha kirúgatsz minket a lombházból, nem lesz hova mennünk. Úgyhogy viselkedj!

– Pan nem rúgja ki az embereket. Ő ritkítja őket. Ha Pan ránk un, halottak vagyunk. Szóval tényleg nem tudom, miért aggódsz.

Magában morog.

Lehunyom a szemem, és visszadőlök a függőágyba. A fa köré kötött kötelek nyikorognak.

Ismét csendben vagyunk, majd Kas megszólal:

– Tilly holnap este itt lesz.

– Tudom.

– Hiányzik a húgunk.

Felsóhajtok.

– Nekem is. – És a palota. És az udvari dráma. Nekem való volt az a hely.

– Gondolod, hogy valaha megbocsát nekünk?

– Nem hiszem.

Nehéz megbocsátani a testvéreidnek, ha a szemed láttára kibelezik az apádat.

– Tudod, mire gondolok Merry óta? – teszi fel a kérdést Kas.

– Mire?

– Vajon a mi drága kishúgunk tényleg azt csinálja, amit állítólag a Darlingokkal csinál?

Erre tágra nyílik a szemem.

– Szerinted átveri Pant?

Kas elfordul a függőágyban, a lába a homokot éri.

– Mi van, ha ő az? Mit teszünk akkor?

– Ez nehéz kérdés.

– Tudom, hogy az.

Úgyhogy ennyiben hagyjuk.

Azt hiszem, mindketten félünk a választól.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Brownie

A Brownie-nak nincs neve.

Idősebb, mint a sziget legtöbb lakója, de nem idősebb Peter Pannél. Még a Brownie sem tudja, honnan jött Pan, vagy mi ő.

Tagadhatatlan, hogy kötődik a szigethez, hogy ő és ez a föld igényt tartanak egymásra.

Ez megmagyarázza, hogy a sziget energiája miért olyan, mint egy bottal szétvert, zümmögő darázsfészek.

A Brownie emlékszik arra, amikor Pan még király volt, és nem akar visszatérni oda, amilyen Sohaország az ő uralma alatt volt, de ha meg akar szabadulni tőle, ahhoz kell egy terv.

A Brownie már nagyon régen elindított valamit Csingilinggel, a csillagok nyugtassák őt békében.

A föld alatti tündérpalotán keresztülsietve, Brownie bőrcipője csendesen koppan a durva kőpadlón. A falakat indák hálózzák be. Az indák között ligetszépe, mézgomba és élénk rózsaszínű hibiszkuszvirág nő. A levegőben édes tündérbor illata száll, és udvari pletykáktól zeng.

Amikor belép a trónterembe, Brownie egy nagy kerek asztalnál találja Tilly királynőt, aki több nemes tündével teázik. Sötét haján arany fejdíszt visel, amelynek a középső fokán egyetlen rubin csillog. Tilly úgy néz ki, mint egy tizennyolc éves lány, de ő is idősebb.

Sohaországban mindenki idősebb, mint amilyennek látszik.

A tündék nem öregszenek úgy, mint a halandók, de még a halandók is megmenekültek az idő múlásától, mivel a halál árnyéka eltűnt.

– Mi az? – kérdezi, amikor meglátja a férfit.

Amikor a Brownie felbukkan, valami mindig van.

– Peter Pannél van a Darling – válaszolja a Brownie.

– Hagyjatok magunkra! – mondja gyorsan a királynő, és a többiek szétszélednek.

A Brownie a háta mögött összekulcsolt kézzel várja, hogy a királynő kiadja neki a parancsot.

Miután a szoba kiürült és csak a Brownie meg Tilly maradnak, a királynő a másik fordul.

– Ez a Darling… Merry lánya, ugye?

– Igen.

Tilly átvág a tróntermen. Három percig tart eljutni egyik végétől a másikig. Hatalmas nagy terem.

– Mondd el, mit gondolsz!

A Brownie is átvág a termen, és a tündérbogárlámpa ragyogó fényében megáll a királynő mellett.

– Elveszíti a szigetet. Érzem.

Tilly bólint.

– És?

– És nem hiszem, hogy lesz esélye még egy Darlingra.

A királynő ismét bólint, aggodalmasan harapdálja az arca belsejét.

– Hamarosan hívatni fog, és én azt teszem majd, amit mindig is tettem. Se többet, se kevesebbet.

– Bocsáss meg, ha nem a megfelelő pillanatban mondom, királynőm, de ha a szigetet akarod, most lenne itt az ideje, hogy elvedd.

A királynő a hegyes orra mögül nézi a Brownie-t.
Az anyja macskaszerű vonásait örökölte, de az apja harcos szemét. Ő a legvadabb királynő, aki Sohaországban valaha is uralkodott a tündék felett. A Brownie örömmel szolgálja őt.

De Tilly sokkal többre is képes lenne.

– Mit akarna édesanyád? – kérdezi a Brownie.

– Csingiling valamikor szerette Pant – feleli a királynő.

– Igen, és megölte őt. Ne hagyd, hogy a halála hiábavaló legyen!

– Ne mondd meg nekem, hogy mit tegyek, és mit ne tegyek, Brownie!

– Természetesen, királynőm. De… – A Brownie-hoz képest a királynő csak egy csecsemő. Néha kimerítő rávenni a cselekvésre. – Talán felhasználhatnánk a fivéreidet, hogy…

– Kizárt.

A Brownie összeszorítja a száját. Az ikrek ügye fájó pont maradt mindvégig. De a fiúk olyan előnyt jelentenek, amit felhasználhatnának, ha meg akarják buktatni a királyt.

– Nem kell semmit sem tennem – állapítja meg a királynő. – Csak ki kell várnom, ahogy eddig is tettem. Peter Pan elbukik, mert én bukásra kényszerítem őt. Össze fog omlani, és akkor majd magamnak követelem az árnyékát, és a trón jogosan az enyém lesz.

– És az ikrek? – kérdezi a Brownie.

A királynő úgy akar tenni, mintha már nem szeretné a testvéreit, de a Brownie tudja jól, mi az igazság.

Minden alkalommal, amikor valaki megemlíti őket, ezzel újra és újra szíven szúrja Tillyt, akárcsak az ikrek az apjukat.

Ezért tiltotta meg, hogy bárki kimondja a nevüket.

– Nem érdekel, mit csinálnak a testvéreim – közli, és odébb sétál. – Addig is, derítsd ki, mit gondol Hook. Nem akarok vele is harcolni.

Ezzel a királynő eltűnik, és a Brownie akcióba lép.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Winnie

Egy órával azután, hogy Cherry magamra hagy, Kas bejön a szobámba, és eloldozza a láncot.

Ma pólót visel, nagy csalódásomra.

Fekete tintájának több vonala is kilóg az inge gallérjából.

– Ha megígéred, hogy a közelben maradsz – mondja –, akkor szabadon engedlek.

Ártatlan tekintettel nézek rá.

– Peter Pan már figyelmeztetett, hogy nincs hová mennem.

Bólint.

– Kimegyek a mosdóba – mondom.

– Megvárlak. Beszélni akarok veled.

Amikor a fürdőszoba ajtaja becsukódik mögöttem, odamegyek a mosdóhoz, és megnézem magam a tükörben.

Ugyanúgy nézek ki – sápadt bőr, nagy zöld szem, sötét haj. Ugyanúgy nézek ki, de nem érzem ugyanúgy magam.

Kinyújtom a kezem, megérintem a patinás üveget. Hűvös az érintésem alatt, és a megkönnyebbülés kis villanása melegít fel belülről.

Használom a vécét, majd hideg vizet fröcskölök az arcomra. Amikor visszajövök, Kas a fotelban ül, a könyökét a karfán nyugtatja, erős állkapcsát a tenyerébe támasztja.

Valami nyugtalanítja őt. Érzem.

Ismerem a szorongást. Azt az egyre erősödő érzést, hogy a bensőd készül kimászni a külvilágba és lángba borulni.

Legalábbis nálam ilyen.

Leülök az ágy szélére.

– Mi a helyzet?

Lehet, hogy még csak két napja tartanak fogva, de Kas máris biztonságban és kényelmesen érzi magát velem. Szerintem ez azért van, mert tegnap este egyértelműen megvolt a lehetősége, hogy megdugjon, de nem tette.

Tényleg ő a jó fiú.

– A fivérem mesélt a tegnap estéről – mondja.

– Á, igen.

– Sajnálom, hogy ezt tette.

– Nem kell sajnálnod.

Erre a homlokát ráncolja.

– Szeretem a szexet, Kas. Nem félek tőle.

Előrébb csúszik, összekulcsolja a kezét.

– Elraboltak, és egy ágyhoz láncoltak.

– Ami még élvezetesebbé tette az egészet. – Édesen mosolygok rá.

Sóhajt.

Kas nem tudja, hogy az ágyhoz láncolás volt a legkevesebb, ami történt velem. Felhúzom a pulóverem gallérját, hogy ne lássa a hegeimet.

– Nem szabad hozzányúlnunk a Darlingokhoz – mondja, és a hangja megkeményedik. – Bash tudja ezt, és mégis megszegte a szabályt, mert egy arrogáns, önző pöcs.

– Ó, pont az esetem.

Kas összehúzza sötét szemöldökét.

Nevetek, és ő végre megérti a viccet.

– Rendben. Jól van. Örülök, hogy ilyen jól viseled.

Bárcsak látta volna, ahogy tegnap este viseltem.

Istenem, de tetszett, ahogy Pan nézett! Jobban, mint kellene.

Az emlék még mindig élénk, visszatér hozzám, és
a forróság eléri a csiklómat.

Hirtelen éhesnek éreztem magam valamire, ami nem a hasamba kerülne.

Libabőrös lesz a karom, végigsimítok a pulóveremen, hogy megpróbáljam elűzni az izgatott bizsergést.

– Cherry szeretné, ha eljönnél a ma esti tábortűzre. Akarsz jönni?

– Peter Pan nem bánja?

Kas telt ajka kicsit megrezzen. Belegondolni, hogy azok az ajkak az én…

Jó ég, fogoly vagyok itt, és csak arra tudok gondolni, hogy ezek a fiúk megdugnak.

Mi a baj velem?

Azt hittem, tegnap megőrülök. Ez sokkal jobb.

Ezt a hét bármelyik napjára elfogadnám.

Talán csak egy gyerek vagyok, akit szabadon engedtek a csokiboltban.

– Gondolom, ez egy nem.

– Még mindig a sírjában van, úgyhogy nem tudja. Kérdéses, hogy mit gondol majd, ha felébred.

– Akkor a biztonság kedvéért addigra már jól be kellene rúgnunk.

Ismét nevet, és olyan erővel néz rám, amibe belesajdul a bensőm.

– Te más vagy, mint a többiek – mondja, a hangja mély és magával ragadó.

– Tényleg?

Bólint.

– Mindig fel vagyunk készülve a sikoltozásra, a zokogásra és könyörgésre, amikor egy Darling érkezik. Te csak ülsz itt, és úgy teszel, mintha vakáción lennél.

– Ó? Ez nem egy üdülőhely?

– Látod, mire gondolok? – Megvakarja a tarkóját. Hosszú haja még mindig kontyba van fogva. Kíváncsi vagyok, milyen hosszú lehet leengedve. A maga nemében gyönyörű. Más, mint Pan és Vane. De mind gyönyörűek.

A kosárlabdacsapat hozzájuk képest úgy néz ki, mint egy falkányi vadászgörény.

– Várj, azt mondtad, hogy Pan a sírjában van?

Kas összerezzen.

– Miért van egy sírban?

– Ez a beszélgetés egy másik napra marad. Ha éhes vagy, Bash a konyhában van.

– Szerettek etetni engem.

A tekintete végigvándorol a testemen.

– Úgy nézel ki, mint akit etetni kell.

Ez mind csak móka és kacagás, amíg észre nem veszik a hibáidat, amíg fel nem nyitják őket, és bele nem lesnek.

– Nem mondtam még neked? Titokban bérgyilkos vagyok. Így könnyebb bejutni a szűk helyekre.

Erre a homlokát ráncolja.

– Nem kell ezt tenned.

– Mit?

– Színlelned. Ez a sziget már túl régóta színlel. – Az ajtó felé fordul. – Gyere, ha készen állsz – és ezzel eltűnik.

Egy darabig ülök, emésztem a szavait.

A baj az, hogy nem tudom, hogyan hagyjam abba a színlelést.

*

Amikor kimegyek a konyhába, egyedül találom Basht.

A késői napfény beáramlik az ablakokon, és a távolban arany és rózsaszínű, csillogó sávokat fest a tengerre.

Bash a pultnál áll, és egy tálban épp hozzávalókat kever össze. Póló nélkül van, az összes izom és ín a karján és a mellkasán egyszerre mozog, a látvány szinte hipnotizáló.

Egyértelműen ő a szakács a házban, de nem hiszem, hogy sok zsír lenne rajta. Kemény, mint a kő.

– Jó reggelt, Darling – mondja, és felnéz a kavarásból.

– Ez reggel?

– Mondjuk. – Rám kacsint, miközben fekete hajának egy tincse a homlokába hullik.

– Mit készítesz?

– Lonctortát.

– Finomnak hangzik.

– Az is lesz.

Felülök vele szemben a pult melletti egyik székre.

– Nagyra tartod magad, ugye?

– Ha nem te vagy a legérdekesebb ember, akit ismersz, akkor valamit rosszul csinálsz.

Felvonom az egyik szemöldököm.

– Egyesek ezt nárcizmusnak neveznék.

– Ha te nem állítod magad piedesztálra, akkor ki fog?

Átnyúlok a sziget fölött, és egy ujjamat a nyers masszába mártom.

– Darling – szól rám ciccegve. – A rendes lányok kivárják a sorukat.

A tekintete elsötétül.

A gyomrom összeugrik, és a puncim megsajdul.

Hát…

A számba veszem, és lenyalogatom az ujjam.

Le sem veszi rólam a szemét.

Megfeszül az állkapcsa, leteszi a tálat, belemártja az ujját, és átnyúl a pult túloldalára.

– Úgy látom, az enyémet is le kell nyalogatni.

Bassza meg. Játszottam már ezt a játékot, de olyannal még sosem, mint Bash.

Általában én vagyok az, aki felszed egy fiút. Nem fordítva. Nem tudom, mit kezdjek magammal. Hirtelen úgy érzem, túl naiv vagyok, és kicsúszik a lábam alól a talaj.

És azt hiszem, talán azért lehet, ahogy Bash rám néz, mintha csak egy játékszer lennék. Fölemelkedem, hogy a sziget fölött közelebb hajoljak hozzá.

Kinyitom a szám, és Bash becsúsztatja az ujját. Végigpörgetem rajta a nyelvemet, letisztítom az édes masszát, ő pedig élesen szívja be a levegőt az orrán, a fogát összeszorítja.

– Bassza meg, Darling – suttogja. – Meg fogsz öletni.

Visszahúzom az ajkam, a nyelvemmel megsimítom az ujja végét.

Látom, hogy remeg, szárnyalok a gyönyörködtetés erejétől és örömétől.

Léptek közelednek, Bash visszahúzódik és leereszt.

Hátranézek, és meglátom Vane-t teljes fenyegető pompájában. Grimaszolva néz ránk, majd a jó, ibolyaszín szemével Bash kinyújtott kezére pillant.

Ő is póló nélkül van, fekete tinta borítja, és amikor megkerüli a konyhaszigetet, egy hatalmas, agyaras koponya sötét körvonalát látom a hátára tetoválva.

Egymás mellett állva Bash és Vane közel egyforma magasak, Vane talán öt-hat centivel magasabb, jóval száznyolcvan centi felett lehet, azt hiszem.

Bash határozottan zömökebb. Vane csupa mély, árnyékos vonal, szálkás, mint egy brutális harcos.

Két ujját beledugja a tésztába, amire Bash a homlokát ráncolja, majd Vane csendben megkerüli a szigetet, és ragacsos ujjait a számba törli.

Ez váratlanul ér, felszisszenek.

Amikor hátralép, a tészta lecsöpög az államról.

– Így már jobb – mondja, az állkapcsa feszes, mintha azt várná, merek-e reagálni.

A düh végigfut a gerincemen. Soha nem voltam erőszakos, de azt hiszem, Vane miatt még változtathatok ezen.

De pontosan ezt akarja, ugye?

Ki akar belőlem szedni valamit. Mindannyian ezt teszik, a maguk módján.

Mély levegőt veszek, a nyelvemmel végigsimítok az alsó ajkamon, lenyalom a ragacsot.

– Mmmm – mondom. – Annyira finom.

Vane jó szeme bosszúsan megvillan.

Ugyanazt a műsort adom elő neki, mint Bashnek, és a mutatóujjammal letörlöm az utolsó cseppet is, majd a számba dugom, és gyakorlatilag szájba kúrom vele magam.

És ekkor Vane lila szeme elsötétül.

Hátrálok. Ő közeledik felém.

– Vane – szól rá Bash.

Vane megragad a nyakamnál fogva, és a szigetnek dönt, lenyom a pultra, az arcomat a hűvös kőhöz szorítva. Kifújom a levegőt, ahogy a fenekemhez nyomódik, és fölém hajol, a hangja a fülemet nyaldossa.

– Akarod tudni, mit csinálok az olyan csinos kislányokkal, mint te?

A hangja érdes és morajló, olyan hang, amilyet csak horrorfilmekben hallani a szörnyek torkából.

A rémület végigkúszik a hátamon, a vállamon.

Nem tudom visszatartani torkomból feltörő nyöszörgést.

– Vane – mondja Bash újra.

Vane keménysége a fenekemre tapad, belém fúródik, és a szívem megugrik, a lüktető rettegéstől vadul verdes.

Halálra vagyok rémülve, és jobban be vagyok indulva, mint kellene, és nem tudom, hogy ez mit árul el rólam.

Vane szorítása a nyakamon fájdalmassá válik.

– Tíz percet sem bírnál ki velem – közli.

– Oké, megértette – szól bele Bash.

– Tényleg? Tényleg, Darling?

A forróság a csiklómhoz ér, és ösztönösen meggörbítem a hátam, a fenekemet Vane felé tolva. A keze előre siklik, a szeméremdombomra simul.

A térdem megroggyan, de Vane szorítása határozott, és nem enged lecsúszni.

Az agyam azt mondja, hogy ki kell jutnom ebből a helyzetből, biztonságba, de a testem meg azt sikítja, hogy még, még, még.

Már régóta nem éreztem így.

Mintha szilárdan a testemben lennék. És élvezem minden pillanatát.

Annyiszor szexeltem már, hogy meg sem tudom számolni, de még soha nem voltam olyannak a kezében, aki tudja, mit csinál.

Vane ujjai a csiklómat dörzsölik, és azt gondolom, talán inkább élvezettel, mint fájdalommal büntet.

A pultnak támaszkodva lihegek.

Fogást vált rajtam, és a bugyim a forróságra csúszik, és az érzéstől a pultra roskadok.

Még.

Még.

De hirtelen Vane nincs sehol.

És ezúttal tényleg a padlóra rogyok.

– Darling – Bash a pult mögé ugrik, és mellém guggol.

– Jól vagyok.

Könnyedén fölemel, és átkarolja a derekamat. Még mindig égek a forróságtól, remegek a vágytól. A bugyim már teljesen átázott.

Felnézek Vane-re. Az ibolyaszín szeme megint fényesen lila árnyalatú.

Ezúttal nem rémületről volt szó.

Hanem a felhúzás művészetéről.

Megmutatta, mire képes ilyen kevés erőfeszítéssel.

Mély levegőt veszek, és megigazítom a ruhámat. Bash élénk és határozott mellettem.

Vane hűvös közönnyel néz rám, tudom, hogy azt akarja, hogy sírjak vagy könyörögjek. Így hát az ellenkezőjét teszem.

– Mindannyian ellenszenvesnek találjátok a pólókat?

Bash felhorkan, és elnyom egy nevetést.

Vane fortyog.

Nem fog kiismerni.

Máris alábecsült engem.

Még egyszer vicsorogva rám néz, majd megfordul, és elsétál.

– Nem hiszem el, hogy ezt tetted – mondja Bash.

– Miért?

– Mert Vane nem hagy ott senkit csak úgy. Ő büntet. Ural. Nem hátrál meg.

– Mindig van egy első alkalom, ugye? Úgy értem, most először raboltak el, úgyhogy mindannyian ezt éljük át.

Ismét felnevet, és megrázza a fejét.

– Honnan jöttél, Winnie Darling?

– Mintha nem tudnád nagyon is jól.

Összehúzza a szemét, ahogy végigmér engem.

– Még ha Pan nem találja is meg, amit keres, akkor is örülök, hogy ide jöttél. Felrázol minket kicsit. Az istenek tudják, hogy jól jön ez nekünk. Mindenki örökké csak rohadtul töpreng amúgy.

– Azt hiszem, ezt bóknak veszem.

Rám kacsint.

– Minden bizonnyal annak szántam.

*

Bash folytatja a főzést, és megjelenik Kas Cherryvel a sarkában. Egymáshoz illő, fából készült ládákat cipelnek. Üvegpalackok csilingelnek bennük.

– Még több pia? – kérdezem, ahogy leteszik a ládákat az asztalra. – Van egy egész bár a másik szobában.

Cherry felkap egy magas, vékony, mélyvörös folyadékkal teli üveget.

– Az italok a bárban a te világodból származnak, és az Pan személyes gyűjteménye. – Megmutatja a kezében tartott üveget. – Ez tündérbor.

Olvastam történeteket ártatlan fiatalokról, akik tündérbort ittak, és csapdába estek vagy megrontotta őket. Néhány történet szerint, ha egyszer ittál a tündérborból, nincs reményed arra, hogy valaha is hazatérj.

De Cherry ember, és úgy tűnik, jól van.

– Megkóstolhatom?

Kas kinyit egy szekrényt, és kirak néhány poharat a pultra. Lent, a hátsó teraszon már javában folyik a buli. Zene és nevetés szűrődik be, és ez a gimis bulikra emlékeztet, amelyeken az évek során részt vettem.
És ha elég távolról nézem, szinte úgy tehetek, mintha ez egy átlagos este lenne, egy átlagos életben.

Kas puszta kézzel kipattintja a dugót az üvegből, és a poharak fölé dönti. A bor kotyogó hang kíséretében elindul kifelé.

Cherry elvesz két poharat, és az egyiket nekem adja.

– Csak óvatosan. Erős.

Az orromhoz emelem a bort, és mélyen beszívom az illatát. Részeg voltam már korábban is, de általában az olcsó vodkától, amit egyenesen a nagy műanyag palackból ittunk. Én, Anthony, és az ő néhány barátja.

Fahéj és szegfűszeg, talán narancs illatát érzem.

Felnézek, és látom, hogy mindannyian engem figyelnek.

– Mi? Ez valami trükk?

Cherry nevet, és megrázza a fejét.

– Csak már nagyon régen volt itt valaki a te világodból, és elhiheted, hogy még sosem kóstoltál olyat, mint a tündérbor.

Nos, akkor hajrá.

Kortyolok egy nagyot, és hagyom, hogy a bor megtöltse a számat.

Ez… úristen. Az ízek kivirágoznak a nyelvemen. Érzem a narancsot és a fűszereket, de van benne valami fanyar is, talán cseresznye vagy áfonya. Forradalom robban ki a számban, ahogy az alkohol a végéhez közeledve forróságot hoz, és lenyelem.

A szemem tágra nyílik. Az ikrek kinevetnek.

– Szent szar – mondom.

– Ugye? – Cherry felemeli a poharát, és egy nagyot kortyol.

Kas és Bash felemelik a poharukat, és egy húzásra kiürítik.

Már melegem van mindenütt.

Cherry mindannyiunknak újratölt.

– Gyerünk. Menjünk le a tűzhöz!

– Óvatosan a mi Darlingunkkal – mondja Kas.

Cherry felsóhajt.

– Persze, vigyázok.

A mi Darlingunk.

Az övék vagyok?

Már a gondolat is furcsa lángot gyújt a zsigereimben. Soha nem voltam senkié. Még anyámé sem. Lehet, hogy megszült engem, és megtett mindent, amit tudott, hogy tető legyen a fejünk felett, de soha nem volt képes rá, hogy anya legyen.

A gondolat, hogy valakihez tartozom, egyszerre idegen és furcsán kielégítő.

Cherry megfogja a kezemet, és kihúz az erkélyre vezető dupla ajtón. A tenger még több színben csillog, a szellő elfújja a hajamat a tarkómról. Az erkély magasan épült, az alacsonyabban álló fák fölé nyúlik, míg a pálmafák ugyan ritkásabban, de fölé nyúlnak.

Ez a hely annyira gyönyörű!

Soha nem foglalkoztam Sohaországgal, amíg anyám szónokolt róla. Soha nem akartam hinni benne.

De igaza volt – itt varázslat van. A varázslat ott rejtőzik a szépségében. És igazi varázslat is van.

Odalent a kőből készült tűzrakóhelyen tűz ég, és talán kéttucatnyian is összegyűltek ott, a legtöbben velem egyidősek. Vagy legalábbis úgy tűnnek, mintha velem egyidősek lennének.

Egy kerek asztalnál vidám kártyaparti folyik, a tábortűz másik oldalán pedig egy fiú ukulelén játszik egy gitáros mellett.

– Honnan jött ez a sok ember? – kérdezem.

Cherry odahúz a korláthoz, hogy beszélgetés közben lenézhessünk a bulira.

A tisztáson kovácsoltvas kampókon pislákoló lámpások lógnak.

– Ez a ház hatalmas – magyarázza Cherry. – Az úgynevezett padláson laksz. Vane, Kas és Bash ott lakik fent. A többi Elveszett Fiú meg a földszinten. Rengetegen vannak.

Valójában meg sem tudom mondani, hányan.

– De honnan jöttek?

Megvonja a vállát.

– A városból. A te világodból. Hook oldaláról. Sokfelől. Az Elveszett Fiúk csak kallódnak, nem tartoznak sehova, vagy sosem akartak felnőni.

– Nekik is van varázserejük?

– Többnyire nincs. Pan nem engedi be a tündéket. Bash és Kas a kivételek.

Hátranézek az üvegajtón át a konyhába. Kas széttárt karokkal magyaráz valamit, Bash nevet rajta.

Már tudom, hogy a történetük többről szól. És borzasztóan szeretném megismerni.

– Folyton erről a városról hallok. Hol van?

– Arra. – Cherry visszamutat a konyha felé, és feltételezem, hogy messze azon túl. – De Pan valószínűleg nem engedné, hogy odamenj.

– Mekkora ez a sziget?

A gitáros egy lendületesebb dallamot választ, az ukulele felveszi a ritmust.

– Elég nagy. Fél napba telne gyalog eljutni a másik végébe.

Szóval, ha tippelnem kéne, akkor talán tizenöt kilométer lehet.

Ez legalább ad valami támpontot, amiből kiindulhatok.

– Gyerünk! – Cherry elindul a lépcső felé, de én az erkély korlátjánál maradok.

Több inda kapaszkodott a kőbe, és ragyogó lila rózsák nyílnak, mámorító, édes illattal töltve meg a levegőt.

Két nappal ezelőtt még attól rettegtem, hogy megőrülök, akárcsak az anyám, most pedig egy szigeten vagyok egy másik birodalomban… és állítólag tündék és gonosz fiúk vesznek körül, akik tündérbort isznak.

Milyen gyorsan és hirtelen változhat meg minden!

De még mindig nem akarok megőrülni, és azt hiszem, bárhogy érti is Pan, hogy a fejembe férkőzik, pontosan ezt okozná.

Arra gondolok, min mehetett keresztül anya, amikor idejött. Pan világossá tette, hogy ő és az Elveszett Fiúk soha nem nyúlnak a Darlingokhoz, de nyilvánvalóan tettek velük valamit. Különben nem vonulna végig a családfámon az őrület öröksége.

Segíthetek neki megtalálni az árnyékát anélkül, hogy kitenném magam az agyam szétolvasztásának?

Újabb kortyot iszom a borból, azonnal a fejembe száll, és fellazítja a vállam körüli feszültséget.

Az alkohol mindent jobbá tesz.

Kiiszom a maradékot a poharamból, visszamegyek a fiúkhoz, és odatartom, hogy töltsék újra.

Kas elgondolkodva néz rám.

– Légy szíves – nézek rá ártatlanul.

Bash nevet, és megrázza a fejét.

– Rendben. – Kas kibontja az üveget, és bőségesen tölt belőle. Az előbbi láng visszatér a gondolatra, hogy bárkit is érdekel, mit teszek, vagy nem teszek, és ez arra késztet, hogy feszegessem kicsit a határokat, hogy lássam, meddig tudok elmenni.

– Köszönöm. – Rámosolygok Kasra, majd sarkon fordulok, és Cherry keresésére indulok.

Kezdem megszeretni ezt a helyet. Talán jobban, mint kellene.

*

Cherry és én kártyázunk néhány Elveszett Fiúval. Nem tudom a nevüket, és ők sem kérdezték meg az enyémet. A mellettem ülő fiú alacsony, vörös hajú, érzem rajta a cigaretta és a bajkeverés szagát.

A keze az asztal alatt a combomra simul. Itt mindenki nyúlkál, állapítom meg, és biztos vagyok benne, hogy nemrég egy pár kúrt a terasz túloldalán.

Ez a vad züllöttség helye, egy olyan karneváli menet, amiből soha nem akarsz kiszállni. Mindig is szerettem a karneválokat.

A menetek és a kavarások.

A fiú keze feljebb indul a combomon, a szoknyám is feljebb csúszik, izgatottan kuncogok.

Nem tudom, mennyi bort ittam. Nem tűnik elégnek, de lehet, hogy túl sok volt.

– Gable! – kiált fel Cherry, és az asztalra csapja a lapjait. A többiek felnyögnek.

A Gable egy kártyajáték, amit nem értek, és folyton veszítek is. De ez nem számít. Életem legjobb bulija ez.

Kas és Bash egy órája csatlakozott a partihoz az ételekkel, és a tálakat körbeadták a legaranyosabb kis süteményekkel és kekszekkel, amiktől ég a nyelvem.

Miért féltem idejönni?

El tudnék veszni ebben a világban, és soha nem akarnám, hogy megtaláljanak.

A fiú közelebb nyomul, és én izzok a figyelme alatt. Mindig akkor vagyok a legjobban a testemben, amikor valaki más megérinti, amikor az idegeim kiélesednek. Néha nehéz bármit is érezni.

Cherry nevetve leesik a székről, a mellette ülő fiú felsegíti.

Vörös hajú kis csodám az ölébe húz, és a farkát keményen hozzám nyomja. Ő nem Bash vagy Kas, és bizonyosan nem Pan, de azért megteszi.

Odahajolok hozzá, és megcsókolom.

TIZENHATODIK FEJEZET

Peter Pan

Arra riadok fel álmomból, hogy valaki belerúg az ágyamba.

– Ajánlom, hogy fontos legyen.

– Az ikrek bulit rendeznek – mondja Vane. – És a Darling részeg.

Felegyenesedem, a mellkasomban idegen érzés éget.

– A picsába.

– Tudom. Én is ezt mondtam.

– Miért nem állítottad le őket? Vagy akár a Darlingot.

– Nem vagyok a bébiszittere.

– Vane, az isten szerelmére. – Ledobom a lepedőt, amikor felkapcsolja az éjjeli lámpát, és a fénytől azonnal égni kezd a szemem. A sarokba botorkálok a ruháimért. Fölsietek az emeletre, de még mindig fent van a nap. Érzem.

– Mennyire részeg? – kérdezem, ahogy felhúzom a nadrágomat.

Istenre esküszöm, ha bármelyik seggfej hozzáér…

Vane megvonja a vállát.

– Az egyik új Elveszett Fiú ölében ült, amikor lejöttem.

Érzem a morgás dübörgését a mellkasomban.

Vane összehúzza a szemét, és aggódva néz rám.

Valamit lát, amit egyikünk sem ismer fel.

Felveszek egy inget, és az ajtóhoz megyek, a kezem készenlétben, hogy felrántsam, már visszaszámolok az utolsó csepp napfény elmúlásáig.

– Gondold meg, mit fogsz tenni – szólal meg lustán mögöttem Vane.

– Figyelned kellett volna rá.

– Egyébként is, miért érdekel minket, ha kúr egy Elveszett Fiúval?

– Engem érdekel.

– Miért?

Lehajtom a fejem, és veszek egy nagy levegőt. Erre kurvára nincs jó válaszom, és a csend árulkodó.

Miért érdekel? A szabály, miszerint a Darlingokhoz nem szabad hozzányúlni, csak rám, Kasre, Bashre és Vane-re vonatkozik. Mert csak mi számítunk. Leszarom, hogy a többi Elveszett Fiú mit csinál.

A kérdés tehát továbbra is ez: miért érdekel ez engem?

Nem tudom. Nem tudom, miért.

Egy Darling megdugásának semmi köze ahhoz, hogy a fejébe férkőzzünk. Nekem az örökölt emlékei kellenek. Nem a csinos kis pinája.

– Meggondolatlan vagy – véli Vane. – Ez megszokott nálad, de most nem értem, és nem is tetszik. – A hátát az ajtó mellett a falnak támasztja, és a körmét piszkálja. – Talán állj le egy pillanatra, és mérd fel a lehetőségeket…

A nap a horizont alá süllyed, én felrántom az ajtót.

– Rendben. Akkor jöjjön az erőszak. – Elindul utánam a lépcsőn. Duplán véve a fokokat sietek fel. És egész úton felfelé a hangja énekelve cseng mögöttem.

– Három, kettő, egy. Egy, kettő, három. Jobb, ha vigyázol: Peter Pan meg fog ölni téged.

*

A teraszra vezető ajtókat kitárták, behallatszik a zene.

Odamegyek, és végigpásztázom az Elveszett Fiúk tömegét, az éjszaka még csak most kezdődött, még mindig elég világos ahhoz, hogy a lámpások csak tompán világítsanak.

Meglátom a Darlingot a terasz túloldalán, amint valami vörös hajú fiúcskán lovagol.

A melle a fiú arcában, az álmodozó szemmel és éhesen néz fel rá. Az a görcs visszatér a mellkasomba.

Nem látok a dühtől.

A többiek közül néhányan meglátnak, visszahúzódnak, így a tömeg szétválik, ahogy átvágok rajta. A névtelen Elveszett Fiú meglátja, hogy jövök, és elkomorul.

Aztán újra a lányra néz, és véreres szemében feldereng a rémület.

– Ó, a francba. Pan, nem tudtam…

Elrántom a Darlingot, és Vane karjába dobom.

– Hé! – kiált fel a lány.

Varázserőm alig van, de erőm az maradt.

Így amikor megragadom a fiú székének háttámláját, és a mellkasára ütök, egyenesen átmarkolok a csonton túlra, az ujjaimat a szíve köré szorítom, és kitépem.

Vér spriccel, bíborvörös foltokat festve az éjszakába.

Amikor az arcomra fröccsen, végre kifújom a levegőt, és a sürgető érzés elmúlik.

A társaság elnémul, ahogy a vér a kőre csorog.

A fiú összecsuklik a székben, a szeme tágra nyílt, merev és halott.

Amikor visszafordulok a Darlinghoz kezemben egy szívvel, látom, hogy a szeme könnyes.

Helyes.

Tudnia kell… itt nincsenek fehér lovagok.

Csak szörnyek.

És én vagyok mind közül a legrosszabb.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Winnie

Peter Pan ledobja a szívet a teraszra, és véres kezével megragadja a karomat, hogy elrángasson.

Még mindig be vagyok rúgva, de a mámor már elszállt, és csak reszketek és kába vagyok.

Pan most ölte meg azt a fiút.

Kitépte a szívét.

Ez tényleg megtörténik?

A többiek szétszélednek, míg Pan átvonszol a teraszon, fel a lépcsőn. Kas, Bash és Vane követnek minket.

Próbálok nem elbotlani a saját lábamban.

Amikor visszaérünk a házba, a padlásra, Pan berángat az ebédlőbe, és egy székre dob.

Kezét az ülés két oldalára teszi, ezzel ketrecbe zárva engem.

Vér pettyezi az arcát, és a látványtól, ahogy az erőszak nyomai elborítják, izgatott leszek.

– Melyik részét nem érted ennek, Darling? – A hangja borotva, ahogy a bőrömön cikázik. Egy rossz mozdulat, és a penge felszakít, és a vér a fény felé áramlik.

– Pan – kezdi Bash, de Pan egy éles pillantással elhallgattatja.

– Vannak szabályaim – mondja Pan.

– Igen, hallottam.

– A biztonságod érdekében.

– Tényleg? Mert ha jól tudom, te raboltál el engem.

Az állkapcsa megrándul, és összeszorítja a fogát.

– Megpróbálom megmenteni ezt a kibaszott szigetet – feleli.

– Nem érdekel, mit csinálsz – hallom a saját hangomat. – Ez nem az én otthonom. És nem én vettem el a kibaszott árnyékodat.

Fintorog, majd a fejem fölött körbenéz.

– Ki mondta el neki?

– Nem mi voltunk – tiltakozik Kas.

– Ne nézz rám! – csatlakozik az ikrekhez Vane. Aztán hozzáteszi: – Valószínűleg Cherry.

– Őt is meg fogod ölni? – vágom az arcába. – Talán engem ölsz meg legközelebb? Kitéped a zsigereimet, ahogy keresed a válaszaidat. Talán ott van a csontjaimra nyomtatva. – Felemelem a középső ujjamat felé, és rávillantom a tekintetem.

Egy másodpercig néma és nyugodt, aztán hirtelen visszaránt a lábamra, és az asztal széléhez szorít.

– Mit csinálsz? Mi a terved? Megdugsz minden Elveszett Fiút a szigeten, csak hogy provokálj engem?

Ráncolom a homlokom, és ízlelgetem a szavakat, amiket használt.

A szavakból mindig ki lehet olvasni valamit, abból, hogy melyiket hogyan mondják ki.

Hogy késként vagy balzsamként használják őket.

Provokálj engem.

Provokálj engem.

Eljutottam Peter Pan hatalmas legendájáig, és a szívem kicsit hevesebben dobog az izgalomtól.

– Igen – hallom a válaszomat. – Tudod, ribanc Winnie-nek hívnak. A baszásban vagyok a legjobb.

Hosszan és nehezen szívja be a levegőt, feldübörög a torka mélyén.

Megremegek alatta, de nem a hidegtől. A legkevésbé sem a hidegtől.

Érzem a növekvő haragot a testében, a földrengés előtti remegést.

Egy másodpercem van levegőt venni, mielőtt megfordít, és lenyom az asztalra.

Bal keze a tarkómat nyomja, a falaphoz szorítja az arcom. A másik keze a derekamra löki a szoknyámat, és lerántja a bugyimat.

Zihálok, mire egy lehullott falevél megrezzen az asztalon.

– Ha meg Elveszett Fiúkkal akarsz baszni – mondja Peter Pan –, miért nem kezded a csúcson? – Szétrúgja a lábamat, és hallom, ahogy nyílik a cipzár.

– Talán meg is teszem – mondom.

A szívem olyan hevesen dobog, hogy szinte hallom, ahogy az asztalnak ütődik.

Ez őrültség, az egész őrültség, de a puncim és a csiklóm lüktet, és érzem, hogy másodpercről másodpercre nedvesebb leszek.

Érzem azt is, hogy Bash, Kas és Vane mögöttünk van, néznek minket, és ettől még nagyobb izgatottság lesz úrrá rajtam.

Pan farkának hegye a nyílásomhoz ér, és egy kis nyöszörgés szökik ki belőlem.

A hajamba markol a tarkómnál, majd a keze a nyakamra csúszik.

– Ha úgy akarsz viselkedni, mint egy kurva – mondja, miközben fölém hajol –, akkor úgy is bánok veled, mint egy kurvával.

Belém nyomul.

Levegő után kapok.

Az egyik iker halkan elkáromkodja magát a bajsza alatt, miközben az asztal Pan lökéseitől remeg.

Szélesre tárja a lábamat, és én megfeszülök alatta, ahogy csúszik be és ki, nem gyorsan, de erővel.

Az izgatottság elmúlt, és már csak a puncimban lüktető szükséglete van, a vágy, hogy elszabaduljak.

Csúszós vagyok alatta. Ő kemény, mint a kő.

Nyögés hagyja el sajgó torkomat, ahogy a csiklómra nehezedő nyomás egyre erősödik és erősödik. Úgy vonaglok alatta, mint egy tüzes macska, és próbálom elérni, hogy a duzzadt csiklómhoz dörzsölődjön valami, bármi.

Pan pontosan tudja, mit csinálok.

Átnyúl, hogy megsimogasson, majd megáll, a farkát belém temetve.

Zihálok és fuldoklom.

– El akarsz élvezni, Darling? – kérdezi, a hangja nyersen ér a fülembe.

– Igen – mondom, épp hogy kiejtve a szót.

– Könyörögj érte!

– Mi?

– Könyörögj, Darling!

Összeszorítom a szemem, próbálok visszatérni a testembe. Azt hiszem, a lelkem elhagyott, és a csillagok felé lebeg.

Nem éreztem magam ilyen ébernek… soha.

– Kérlek – mondom, és megint beszívom a levegőt. – Kérlek, hadd élvezzek el.

Ujjai hozzám simulnak, megtalálják a duzzadt forróságot. Felkiáltok, megrándulok alatta. Újra mozdulatlanná dermed, egy kicsit kijjebb húzza a farkát, majd lassan, incselkedve nyomja előre. Gyakorlatilag az asztalnak dőlve vibrálok.

– Kérlek, Pan. Ó, istenem!

– Akkor élvezz csak el! – mondja. – Élvezz el nekem, és az Elveszett Fiúk majd nézik.

Két ujjával a csiklóm körül köröz, döfköd, és én elengedem magam.

Repülök.

Szárnyalok.

Fehér csillagok villognak a szemem mögött, miközben minden levegő kiszalad belőlem, és egy harsány nyögés hagyja el a torkomat.

Az idegeim égnek a gyönyörtől, ahogy a forróság átjárja a puncimat, és összeszorulok körülötte, miközben mélyen betolja a farkát.

Egyre keményebbé, keményebbé válik, betölt, majd a keze a csípőmre csúszik, és belém vágódik, olyan hangosan morog, hogy beleremegek.

Végiglovagol az orgazmuson, az oldalsó fal felé nyomul, a makkja lüktet, ahogy kiömlik az ondó.

Amikor kihúzza belőlem a farkát, zihálva nyúlok végig az asztalon.

Azt hiszem, ennyi, de aztán Bash lép az asztalhoz, jelentős dudorral az nadrágjában.

– Szabad? – kérdezi.

Peter Pan egy székre rogy, és beleegyezőn bólint.

Bash mögém áll, én még mindig az asztalon fekszem. Másodpercek alatt már csupasz is, és befészkeli magát a forróságomba.

– Kis Darling szajha, micsoda mocskos kis ribanc.
– Megborzongok a szavaitól.

– Testvér – mondja. – Gyere ide.

Kas tétovázik, én felemelkedem az asztalról, és hosszan végignézek rajta.

Sötétség villan a szemében. Egy éhség, amit nem akar csillapítani.

Kas a jó fiú, de nem hiszem, hogy elég jó fiú lenne ahhoz, hogy ne vegye el, amit el akar. Feláll, félrerúg egy széket, és az arcom mellé lép az asztal szélére.

– Baszd meg, igen – mondja Bash, miközben belém nyomul. – Vedd a csinos kis szádba a farkát!

Kas nem vár. Most, hogy meghozta a döntést, készen áll.

Az ökle köré tekeri a hajam, és a farkára húzza a fejem.

Megtölti a számat, ahogy Bash elkezdi a lökéseket.

A vérem a fülemben dübörög, a szívem hevesen ver a mellkasomban.

Kas keményen megdugja a számat, a torkomig lenyomul. Zihálok és öklendezem, mire Bash szorosabban fogja a csípőmet.

– Nyeld el az egészet, Darling! Légy jó kislány!

Szent szar.

Bassza meg, ez nagyon durva.

Kicsordul a könnyem, ahogy az ikrek feltöltenek, két nyílásomat dugják egyszerre, megállás nélkül, könyörtelenül.

És miközben ezt teszik, megpillantom Peter Pant az árnyékban, nézi, ahogy kúrnak, azt hiszem, elégedett arccal.

És ma este ettől érzem a legerősebbnek magam.

Annyira kurvára élek.

Bash erősebben, gyorsabban kefél. Kas a számat dugja, mélyen a mellkasából felnyögve.

– Készen állsz, hogy megtöltsd, testvér? – kérdezi Bash.

– Kurvára igen – feleli Kas.

És valamiféle elbaszott ikerszinkronitásban egyszerre élveznek el.

Kas ondója lecsorog a torkomon, édesen gyöngyözik a nyelvemen, ahogy Bash halk hörgéssel belém csap hátulról.

Peter Pannel nézek farkasszemet.

A tekintete csillog, az ajka nedves.

Nem élveztem el újra, de majdnem olyan érzés, mintha sikerült volna, mert az idegeim villámlanak, és a hasam zsong.

A fiúk kihúzzák a farkukat belőlem, én az asztalon maradok, és átzihálom a bizsergető utórezgéseket.

– Senki más nem nyúl hozzá – mondja Pan. – Megértettétek?

Bash még mindig nehezen kap levegőt.

– Igen.

Vane léptei megkerülik az asztalt. A hátamon végigfut a hideg, amikor megérzem, hogy megáll mögöttem.

Ő is meg fog dugni?

Megtölt engem rettegéssel és kéjjel?

Akarom én ezt?

Valahogy az, hogy Vane beadja a derekát, talán nagyobb győzelem, mint hogy Pant sikerült erre rávennem.

Vane felránt, és megfordít. A fenekem az asztal széléhez nyomódik, a húsomba mélyed.

Vane kegyetlenül gyönyörű arcán nyoma sincs érzelemnek, és lehetetlen kiolvasni a gondolatait abból az össze nem illő szempárból.

– Nyisd ki a szád, Darling – parancsolja.

Nem tudom, hova vezet ez az egész, de senki sem lép közbe, és a kíváncsiság eluralkodik rajtam.

Szétnyitom az ajkamat. Vane közel lép hozzám, és a számba köp.

– Ennyit kapsz tőlem.

Kiköpöm, a kezemet a számra kapom.

– Te seggfej! – Ököllel ütök rá.

De megütni őt olyan, mintha egy hegyet csapkodnék.

Hiábavaló. Hülyeség.

Pan állít meg.

– Vane – mondja halk, dübörgő figyelmeztetéssel. – Ne légy pöcs!

– Miért? – kérdezi. – Amikor olyan jó vagyok benne.

Undorodva nézek rá. Rám mosolyog, megvillannak a fogai.

Túljárt az eszemen, és égek a bosszúvágytól.

Mindabból, amit a fiúk ma este velem műveltek, Vane húzása az, aminek sikerült bejutnia a páncélom alá.

Seggfej.

– Folytasd – mondja neki Pan.

Vane még egy utolsó metsző pillantást vet rám, majd megfordul, és elsétál.

– Darling – mondja Pan, és én végre felnézek rá. – Soha többé ne provokálj engem!

Még mindig véres a keze, és végre felfogom, hogy megölt valakit, aztán megbaszott engem.

Mi történik?

És mi a fenéért érzem magam ilyen kurvára csodásan?

Ez is az őrület része? A kéj és a kicsapongás új magaslataira ragad?

De nem.

Nem dugnak Darlingokkal.

Legalábbis előttem nem tették.

– Ma éjjel az ikrekkel alszol – parancsolja Pan. – Ne veszítsétek szem elől többé!

– Gyerünk. – Kas felém nyújtja a kezét. – Mit szólnál egy zuhanyhoz?

Hátranézek Peter Panre. A nadrágja még mindig ki van gombolva, de a farkát már eltette. Zilált és vad, a legenda a mitikus szigetről.

Nem fiú, nem férfi.

Egy király.

Nem tudom, mit vártam ettől az éjszakától, de nem ezt.

Már nem vagyok elveszve.

Azt hiszem, végre megtaláltak.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Kas

Bevisszük a Darlingot a szobájába, hogy lezuhanyozhasson. Miközben folyik a víz, Bash felmászik a lány ágyára, és a párnáknak dől. A csuklója egyetlen mozdulatára a mennyezet szürkületbe borul, és egy hullócsillag ragyog át az éjszakán.

Nem véletlen, hogy mindketten ugyanazt az illúziót szeretjük. A tündék palotájának alkonyat termére emlékeztet minket.

Néha már az is fáj, ha csak eszembe jut az otthonom.

Belehuppanok a fotelba, és a lábamat felteszem az ablakpárkányra. Csend van a teraszon, ahol egy halott Elveszett Fiú fekszik. Valakinek fel kell takarítania ezt a mocskot, és az a valaki nem én leszek.

– Mit gondolsz, Pan miért adta be a derekát ma este? – kérdezem.

Bash előhúz a zsebéből egy hosszú kötelet, és csomókat kezd kötni.

– Nem tudom. De örülök, hogy megtette.

A tengeri szellő frissé válik, ahogy az éjszaka egyre telik. Beáramlik, felszárítja a nyakamra tapadt izzadságot.

– Gondolod, hogy Vane valaha engedni fog neki?

Bash horkant egyet, és a kötél mindkét végét megfeszíti, lóhereszerű csomót kötve.

– A szájába köpés szívesség volt. Darling nem akarja, hogy Vane engedjen neki. Ezt ő is tudta. Ezért tette.

A farkam megrándul, ha csak Winnie-re gondolok, és a csinos kis szájára a faszom körül.

Kurvára jobb, mint bárki, akivel eddig voltam. Talán azért, mert tiltott volt, ma estig. Talán valami egészen másról van szó.

– Ma este vigyáznunk kellett volna rá.

– Ha megtettük volna, kedves testvér, Pan nem veszítette volna el a fejét, és ha nem veszítette volna el a fejét, nem dugta volna meg a lányt, hogy megleckéztesse, és ha nem dugta volna meg…

– Rendben. Jézusom. Értem.

Egy új csomó jelenik meg a kezében.

– Meg akarom kötözni, és perverz dolgokat akarok vele csinálni.

Bash jobban bánik a kötelekkel, mint én, de én ugyanúgy élvezem a megkötözést, mint ő.

– Ma este ne – mondom.

– Nem, azt hiszem, ma estére már elég volt neki.

A zuhany elnémul. Hallom, ahogy Winnie törülközik, érzem a levendulás szappan mámorító illatát, amit Cherry vett neki.

Ma este használtuk őt. Nem idegen tőlünk, hogy egy puncit a saját örömünkre használjunk.

De ez most más.

Winnie más, és nem tudom, miért.

Az ujjaim csettintésére tünde varázslat tölti be a szobát, és a keményfa padlót hirtelen puha erdei moha és foszforeszkáló virágok borítják. A fény hamis, de mégis homályos rózsaszín ragyogással tölti be a szobát.

Bash felül.

– Most már elkényezteted.

– Azt akarom, hogy azt higgye, tudunk kedvesek is lenni.

– Miért? Csak csalódott lesz, amikor rájön, hogy nem vagyunk azok.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Peter Pan

A testemben olyan energia vonaglik, amit nem tudok megfékezni.

Minden kockán forog, és a Darling kibaszottul szórakozik.

A ház előtt utolérem Vane-t.

– Valakit ma meg fogok ölni. Csatlakozol?

– Persze.

Gyalog indulunk a város felé. Vane tud repülni, én nem.

Olyan kurva régen volt már, hogy már nem is emlékszem, milyen érzés volt a levegőbe emelkedni.

Mint a nap érintése a bőrömön.

Hideg vagyok, mint a jég, a földhöz vagyok kötve, és kurvára utálom az egészet.

Olyan kibaszottul dühös vagyok állandóan.

– Hová megyünk? – kérdezi Vane.

– Öljünk meg néhány kalózt.

– Erre nem lesz nehéz rávenned.

Követjük a háztól induló utat, az erdőben kanyarog, majd átkel a Rejtélyek folyóján, végül a Darlington kikötőbe ömlik.

Darlington az én városom, az én vérem és varázslatom alapította.

A sziget délkeleti végén, a tengerparton fekszik.

– Hová? – kérdezi megint Vane.

– A kalózok mindig a Fekete Galamb körül lógnak.

Elmegyünk a kikötő mellett, ahol hajók jönnek-mennek a többi szigetről. A dokkok mentén van néhány bár, de a kalózok szeretik a szárazföld belsejében lévő kocsmákat, közelebb a területem határához, így gyorsan fel tudnak szívódni, ha kell.

A városnak ebben a részében gyér az utcai világítás, így a sötétség mélyebb, az árnyékok feketébbek.

Párás a levegő, a hűvösebb tengeri áramlat a belváros forróságával keveredik.

Vane rágyújt egy cigarettára, és nagyot szív.

– Kibaszott Darlingok, mi?

Tudtam, hogy ez lesz. Csettintek, ő átnyújtja a cigarettát.

– Nem kell magyarázkodnom neked.

– Nem. Természetesen nem. Csak szegd meg az összes szabályt, nyilván, mi?

Ránézek. Csak a fekete szemét látom, és a rajta húzódó csipkézett heget. Soha nem mondta el, hogyan szerezte a sebet, és én sem kérdeztem, de az, hogy az árnyékáé az a szeme, mindent elmond nekem, amit tudnom kell.

Még egy slukkot szívok, és visszaadom a cigarettát.

– Nem tudom, Vane. Ha hamarosan meghalok, miért ne adnám meg magam az egésznek? Hm?

– Nem fogsz meghalni.

Egy csapat részeg elhalad mellettünk a macskaköveken, gúnyolódnak rajtunk, amíg meg nem látják először Vane-t.

– Elnézést, Sötét Ember. – Meghajolnak, és hátrálnak. – Bocsánatot kérünk a királyunktól – teszik hozzá, amikor meglátnak engem.

Sötét Ember. Nevetséges név. Nem tudom, ki kezdte, de már nem lehet kiirtani.

Tudom, hogy minden szigeten a halálárnyékkal járót mindig a Sötét Embernek hívják.

És majdnem minden szigeten az életárnyékos viseli a királyi címet.

De ennyi év elteltével is idegenül hat ez a szó. Mint egy nyelv, amit már nem beszélek.

Egyébként sem voltam rá sosem alkalmas, hogy ezt megtestesítsem. Inkább vagyok halál, mint élet.

Talán leginkább ezért is veszítettem el, mert igazából sosem volt az enyém.

És ha már nem az enyém, akkor mi a faszt csinálok?

Mi történik a szigettel, ha nem tudom visszaszerezni az árnyékomat?

Gondolom, a tündék képesek lennének fenntartani, ha lehetőséget kapnának rá. Még inkább, ha Tilly testvérei visszatérnének a családba.

A tündék palotája gyenge a hercegei nélkül, de a királynő túl makacs, hogy ezt beismerje.

Ahogy az út a tündék területe felé kanyarodik, feltűnik a Fekete Galamb. Az ablakok világítanak, és a mulatozás hangja kiárad az éjszakába.

Vane és én a sötétben állunk, a bár belsejét pásztázzuk.

– Hook két embere hátul – állapítja meg Vane, és leszívja a cigarettából az utolsó slukkot, majd a csizmájával eltapossa a parazsat a macskakövön.

– Kettő megteszi.

Sutba dobtam az óvatosságot és az illemet. Csak az erőszak marad. Vane kinyitja a bejárati ajtót, és én besétálok.

Két másodperc sem kell, hogy a kocsmában meglássák, kik sötétítették el az ajtót, és a hely határozottan elnémul.

Mogyoróhéjak recsegnek a csizmám alatt, ahogy az asztalok között a hátsó sarokba sietek, ahol Hook kalózai két pohár sörbe mélyednek.

– Elkóboroltatok otthonról, ugye?

A nagydarab, zömök levegőt vesz, a válla az inge kopott anyagának feszül.

– Csak egy italra jöttünk, ez minden. Nem akarunk semmi rosszat.

– Kinek mi a rossz, ugye, Pan? – Vane az asztaluk másik oldalára lép. – Amit ti ártalmatlannak tartotok, az nekünk a tiszteletlenség kirívó megnyilvánulása.

Az alacsonyabb fickó köpködve felel:

– Itt jobb a sör. De ne mondjátok el Hooknak!

– Nem lesz rá szükség – válaszol Vane.

A zömök fickó szorosabban markolja erre a poharát.

– Miért?

– Mert a levágott fejed majd megteszi – mondom.

A harc pukkanással és reccsenéssel kezdődik.

A zömök Vane-nek megy. Talán azt hiszi, hogy nagyobb esélye van a Sötét Emberrel.

Vane nyakon vágja, megrepeszti a légcsövét, a fickó levegőért kapkod. Az alacsonyabbik megremeg a székében. Megragadom az inge gallérjánál fogva, és felemelem a földről. A lába hasztalan csapkod a levegőben.

– Bocsánat, Pan! Bocsáss meg, Pan! Tényleg csak a sör miatt volt!

Vane a nagydarabba rúg, még több csont reccsen, és ahogy a levegőbe vér száll, a sötétség előbújik, fekete szemek csillannak meg a kocsmai lámpák pislákoló fényében.

– Ma este már túl sok szabályt megszegtünk – mondom a markomban lógó fickónak. – Csak az a balszerencséd, hogy a növekvő türelmetlenségem rossz végére kerültél.

Ezzel az asztalhoz vágom, egy csont kiugrik a karjából.

HUSZADIK FEJEZET

Winnie

Soha nem aludtam még mással egy ágyban, de ahogy bemászom a lepedő alá, Kas a bal oldalamon, Bash pedig a jobbomon, furcsán elégedettnek érzem magam.

Olyan, mintha két nevetségesen dögös őrszem között aludnék.

Az egyik a mennyezeten, a másik a padlón teremtett illúziót, így olyan, mintha egy varázslatos erdei ligetben lennék. Csinos kis rózsaszín virágok világítanak a sötétben.

Annyira boldog vagyok, és nem tudom, miért, és nem tudom, mit kezdjek vele.

Az érzés olyan, mint egy túl kicsi kabát, mintha szétrepednének a varratok, ha túlságosan kinyújtóznék.

Bash oldalához simulok. Nincs rajta póló, a pislákoló rózsaszín fény megvilágítja.

– Mi az? – kérdezem, és a kezében tartott valami felé biccentek.

Átfog, felemeli a karomat, és egy fonál karkötőt köt a csuklómra.

A fonalon egy makk kalapját fűzték át.

– Egy csók – mondja.

– Mi?

Az orrán keresztül nevet.

– A makk-kalap egy csók. Itt így van ez. Csak tegyél úgy, mintha az lenne.

– Oké.

Kas a hátán fekszik, testének hosszú vonala közel van hozzám, a lábunk összeér. Egy csillag száguld át a mennyezeten, csillogó fénycsóvát húzva maga után.

– Két nappal ezelőtt azt hittem, megőrülök – mondom, miközben a karkötőt a csuklóm köré csavarom, és megcsodálom a csomózást. – Még ha Pan elrabolt is, ez valahogy jobb.

Kas horkant egyet. Bash felnevet, a mély robaj a mellkasából tör fel.

– Ezt talán visszavonod majd – véli Bash.

– Miért?

Sóhajt.

– Aludj, Darling!

– Nem vagyok álmos.

Kint tücskök ciripelnek, a madarak halkan csicseregnek a szobámon túl a fán.

Kas közelebb húzódik, és a hátam egy érzékeny pontjához ér, én válaszul felszisszenek.

– Mi az? – kérdezi.

– Semmi. Jól vagyok.

– Bántottalak?

– Nem. – Nevetek. – Épp az ellenkezőjét tetted. Jól vagyok, tényleg.

Valójában van valami Sohaországban és ezekben az Elveszett Fiúkban, amitől a fájdalom elhalványul.

Az évek során hozzászoktam a testem állandó fájdalmához, a lüktető fejfájáshoz, az éles, hirtelen robbanó kínhoz az idegeimben.

Amikor boszorkányok és úgynevezett vudupapok vagdossák az embert, a fájdalom a második természetévé válik. Bármikor szívesebben viseltem el ezt a fájdalmat, mint az elmém elborulását, ezért soha nem panaszkodtam. Azt tettem, amit anya mondott, azzal a csekély reménnyel, hogy nem leszek olyan, mint ő.

Ha erre gondolok, felidéződnek bennem az emlékek, és a gyomrom görcsbe rándul. Tudom, hogy amit tett velem, helytelen volt, és ha rendesen felidézem, legszívesebben összeomolva zokognék.

Tehát nem teszem.

Egyáltalán nem is akarok erre gondolni.

Az anyukáknak meg kellene védeniük a gyereküket, de nekem az anyám kétségbeesett igyekezete, hogy megmentsen, okozta a legtöbb fájdalmat és gyötrelmet.

A szeretetét néha nehéz volt elviselni.

A kezemet Bash lapos hasán pihentetem, és behunyom a szemem, miközben Kas mögöttem fekszik, és az ujja köré csavarja egy tincsemet.

Kezdek elaludni, bár nem gondoltam, hogy álmos vagyok.

Azt hiszem, Peter Pan és az Elveszett Fiúk baszása fárasztó.

– Darling – szólal meg Bash.

Már félig alszom.

– Hmmm?

– Mi a kedvenc ételed?

A kérdés az álom homályába burkolódzva lebeg a fejemben.

Nagy erőfeszítés, hogy megtaláljam, és még nagyobb erőfeszítésem, hogy kimondjam a választ.

– Croissant.

Könnyedén felnevet.

– Tényleg?

Az álom felé sodródom. Az ágy sokkal kényelmesebb, mint a felfújható matracom, Bash elöl melegít, Kas pedig hátul, és mielőtt észbe kapnék, már alszom is.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Winnie

Amikor másnap reggel felébredek, egyedül vagyok az ágyamban, és a nyitott ablakon túlról az eső hangját hallom. A levegő ropogós és tiszta, de eléggé hűvös van, és csak egy Kastől kölcsönkért póló van rajtam. Nyilván nem csomagoltam emberrablásra.

De amikor felkelek, egy vastag pulóvert találok a fotelra terítve. Gyorsan magamra húzom, és beleburkolódzom.

Kimegyek a konyhába.

Bash ott van, friss kávét tölt egy csészébe. Mellette a pulton egy kosár péksütemény, pontosabban aranybarna croissant.

Elfojtok egy kis zokogást.

– Mi a baj? – kérdezi, kissé mulatva a reakciómon.

Csak most jut eszembe, hogy megkérdezte a kedvenc ételemet.

És aztán felkelt korán, hogy elkészítse nekem?

– Köszönöm – mondom.

– Szóra sem érdemes, Darling. Azok után, ahogy a puncid tegnap este bánt velem, ez a legkevesebb, amit tehetek.

Valamiért nem az eset miatt pirulok el, hanem azért, mert napvilágnál szóba hozzák.

Meg fogjuk ezt valaha megismételni? Mindannyian?

Szeretném. Nagyon akarom, és már a gondolatától is, hogy ez újra megtörténhet, a mellbimbóm megkeményedik a kölcsönvett pulcsi alatt, és a combom közé borzongás költözik. Nem szexeltem így még, nos, soha, pedig nagyon sok szexben volt részem nagyon rövid idő alatt, mindent összevetve.

Leülök az egyik székre, és Bash odatol egy croissant-t egy tányéron és egy kávét. A gőz az arcomat nyaldossa, kicsit felébreszt.

– Hol van mindenki?

– Kas horgászik. Vane meg… nos, ki a fene tudja, hová tűnt. Pan a sírjában van, mint mindig.

– Miért hívod folyton sírnak? – A számhoz emelem a kávét, és belefújok, felkavarva a gőzt.

– Mert szó szerint a föld alatt van, és nincsenek ablakai, csak egy ajtaja.

Pont, mint az én különleges szobám az omladozó viktoriánus házunkban. Talán több közös vonásom van Peter Pannel, mint elsőre gondoltam.

– Miért alszik ott lent?

Bash a háta mögötti ablaksor felé bök a hüvelykujjával.

– A napfény megölné.

– Mi? Tényleg?

– Igen.

– Miért? Hogyan?

– Hosszú történet.

– Ráérek.

– Edd meg a reggelidet, Darling! – Most már elkalandozik, figyelme az erkélyre vándorol.

Kas egy másodperccel később megjelenik. A haja leengedve, csapzottan lóg a válla körül. Az orra végéről csöpög az eső. Póló nélkül van, persze. Ezek a fiúk nem szeretik az ingeket. A hasizmai feszesek, és a csípőcsontjainál mély barázda húzódik, a nadrágja dereka alá vezet.

A forróság újabb hulláma tölt el, ahogy azon kapom magam, hogy a sliccét bámulom. És amikor a tekintetemet visszaterelem az arcára, látom, hogy nézi, ahogy én nézem őt.

Sötét ragadozókifejezés ül ki az arcára.

Megborzongok, és erősebben kapaszkodom a kávésbögrébe.

– A fenébe – mondja Bash, és a Kas markában kötélen lógó halak felé biccent. – Rég volt már ilyen jó kapás. – Bash elveszi a kötelet a bátyjától, és a mosogatóba dobja a halakat.

Több is csapkod a farkával, halnyálka spriccel mindenfelé.

– Undorító. – A tányéromat lejjebb tolom a pulton, távolabb a mocsoktól.

– Mi a baj? – kérdezi Kas. – Még sosem láttál vergődő halat?

– Ööö, nem.

Az ikrek összenéznek. Harangok hangját hallom, esküszöm, bár látni nem látok harangokat.

Lehet, hogy nem ismerem őket régóta, de már tudom, mit jelent ez az arckifejezés – valamiben mesterkednek.

Kas csettint a bátyjának.

– Remek ötlet.

– De mi, milyen ötlet? – Nem hallottam semmilyen ötletet.

– Megtanítjuk, hogyan kell halat tisztítani – mondja Bash.

– Nem. – A biztonság kedvéért megrázom a fejem. – Nem akarom, és nincs okom megtanulni.

– Dehogynem. – Bash rám vigyorog.

– Mi lenne az az ok?

– Ez jó buli.

– Pfuj.

– Edd meg gyorsan! – mondja, miközben egy újabb hal pottyan a mosogatóba. – Dolgunk van.

*

Úgy tűnik, ebből nincs kiút, mert amint lenyelem az utolsó falatot a vajas, könnyű, levegős, elképesztően finom croissant-ból, Bash a pult túloldalára rángat.

– Tényleg muszáj ezt? – Kicsit nyafogok, de nem érdekel.

– Mi vagyunk a te kedves fogva tartóid – mosolyog Bash. – Hogy tagadhatnád meg tőlünk?

A homlokom ráncolom, és karba teszem a kezem.

– Tessék, Darling – mondja Kas, és átnyújt egy fémkefének látszó valamit. Egy vastag, fa vágódeszkára dob egy halat. Szerencsére ez a hal döglött, és nem ugrál. – Fogd meg a farkánál fogva – mondja, és megmutatja, hogyan kell –, majd innen a feje felé haladva tisztítsd le a halpikkelyt! Így. – Végighúzza a kefét a hal testén, és a pikkelyek csomókban hullanak le, de több is elrepül, és az egyik pont az arcomon landol.

Összeszorítom a szám, ahogy a hal elsöprő szaga betölti az orromat. Kas nevetve odanyúl, és leszedi a pikkelyt az arcomról.

– Már most látszik, milyen tehetséges – állapítja meg.

– Ez egy átlagos nap nektek? – kérdezem, és folytatom a pucolást.

– Horgászni egy szigeten? Bajt keverni? Igen. – Bash felhúzza magát velem szemben a pultra. – Vannak azonban olyan napok is, amikor a rossz kis Darlingokról gondoskodunk.

Rávetek egy pillantást. Rám kacsint.

– Nincs szükségem arra, hogy gondoskodjanak rólam. – Megigazítom a halat, hogy kikerüljem az egyik uszonyát. Újabb pikkelyek repülnek a levegőben.

– Nem értek egyet. – Kas hangja világos, de a tekintete sötét.

Az arcom ismét rózsaszínűvé válik.

– Szó szerint egész életemben egyedül gondoskodtam magamról. Amikor anyám nem ment el valahova öreg fehér férfiakkal, akkor otthon volt, és egyre mélyebbre süllyedt az őrületbe. Az egyetlen ember, akire számíthattam, én magam voltam.

– Öreg fehér férfiak, mi? – szólal meg Bash mögöttem.

– Tudod, kikről beszélek.

– Persze hogy tudom. Egy tucatnyi van eltemetve a ház alatt. Élveztük, hogy megtörjük őket.

– Csak viccelsz. – Kasra nézek. – Viccel?

Kas megrázza a fejét.

– Miért?

– Azt hiszem, a helyes kérdés az, hogy miért ne – feleli Bash.

– Ti csak úgy rendszeresen gyilkoltok?

– Igen – válaszolja Bash. – Sokat gyilkolunk.

– Miért?

– Mert ebben a világban, és a tiédben is, ha nem te vagy a szörnyeteg, akkor te vagy a préda. És ezt nem engedhetjük meg, Darling. Főleg, ha öreg, fehér férfiakról van szó. – Úgy nevet, mintha ez valami vicc lenne, de tudom, hogy nem az.

– Másik oldal – mondja Kas.

– Micsoda? – pislogok rá.

– A hal. Fordítsd meg, és pikkelyezd le a másik oldalát!

– Rendben. – Teszem, amit mond, és amikor végeztem, utasít, hogy lépjek félre.

Elővesz egy éles kést, és egy kövön végigfuttatva megélezi. A gyors mozdulatok reszelős hangot adnak.

– Figyelsz? – kérdezi.

– Igen.

– Ide kell tenni a pengét. – A hegyét közvetlenül a hal szája alá irányítja. – Aztán futtasd egész le, a végbéluszonyhoz.

Egészen le… erre elsápadok.

Miért szexi minden, amit ezek a fiúk csinálnak?

Kas gyors és pontos mozdulatai nyomán a hal hasa szétnyílik.

A belek kiömlenek.

– És itt kell elvágni – mondja ezután, és felemeli az egyik uszonyt, a pengét odatolja.

– Jól bánsz a késsel – hallom magam.

Még néhány vágást ejt, és a hal belei sértetlenül kijönnek.

– Nem egyszerűen jól – mondja Bash. – Ő a penge szakértője. – Leugrik a pultról, odajön hozzám, és lerántja a nadrágja derékszíját, felfedve egy régi, szándékosan megtervezett heget.

Egy kör, amelyen több vonal halad keresztül, majd a vonalakból több elágazás nyúlik ki.

– Mi ez?

– A házunk jelképe – válaszolja.

– Ezé a házé?

Kas abbahagyja a belezést, és hátranéz a bátyjára.

– Muszáj ezt felhozni?

– Még mindig zabos a dolog miatt. – Bash felkap egy croissant-t a kosárból, és az ajtó felé indul. – Gondolom, hamarosan hallani fogod a húgunktól, úgyhogy mi értelme várni? A tündék hercegei vagyunk.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Kas

Érzem, hogy Darling új érdeklődéssel néz rám.

Pontosan ezért nem szeretem elmondani a Darlingoknak, hogy kik vagyunk, és főleg nem ezt.

Hercegként az emberek másképp bánnak veled. Még akkor is, ha bukott herceg vagy.

– Igaz ez? – kérdezi halkan.

– Igen. – Befejezem a kezemben lévő hal filézését, a gerincet és a bordákat egy tálba dobom, a filét egy másikba.

– Ha hercegek vagytok, akkor miért vagytok itt?

– Száműztek minket.

– Miért?

Nekiállok kibelezni a második halat.

– Biztos, hogy tudni akarod?

– Igen.

– Kas és én megöltük az apánkat.

A vallomás kiszívja az oxigén egy részét a tüdőmből.

Az emlék még ennyi évvel később is élénken él bennem. A düh az arcán, amikor a penge mélyen belemélyedt. Aztán a döbbenet, amikor rájött, hogy bele fog halni a sebbe.

Mindössze tíz másodpercig tartott.

Az egyik percben apánk még élt, a következőben pedig már a földön feküdt, vérbe fagyva.

– Miért? – kérdezte újra.

– Mert megtehettük.

Nem ez az igazi ok, de az igazi ok sokkal bonyolultabb, és már így is túl sokat rángattam elő ebből.

Ha nem lenne a penge a kezemben, talán elveszteném az eszemet.

Megértem Winnie félelmét az őrülettől. Én is aggódom emiatt minden egyes kibaszott nap.

Ha megőrülök, az karma.

Csendben befejezem a halak tisztítását, a Darling feszülten figyel közben.

– Ez lesz a vacsora?

– Nem – válaszolom. – Ez a fizetség.

– Fizetség? Miért?

Végül felnézek rá. A haja fényes és puha a zuhanyzás után. Legszívesebben vérrel dörzsölném át, hogy összepiszkítsam.

Az eső már zuhog az ablakon túl, minden távolabbinak tűnik.

– A húgomnak.

Ma este Tilly meglátogatja a Darlingot, most, hogy telihold van.

Évtizedek óta nem láttam.

Jobban hiányzik, mint amire képesnek éreztem magam. Jobban, mint gondoltam.

Mindig Bash és én védtük meg őt, most ki van mellette abban a hatalmas palotában a sziget másik felében? Az udvartartásunk mindig is álnok és kétszínű volt.

Utálom a gondolatot, hogy a kishúgom egyedül van ott a bajnokai nélkül.

Nekünk kellett volna a lovagjainak lennünk, a tündék hercegei.

Ehelyett kitöröltek minket.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Winnie

Nem tudom, mire számítsak, milyen lehet Bash és Kas húga. Vajon neki is lesznek szárnyai, mint a testvéreinek voltak?

És ha az ikrek hercegek, akkor ő mi?

Kezdem megtanulni, hogy itt semmi sem az, aminek látszik.

A haltisztítás után a nap hátralévő részét a padlás felfedezésével töltöm. Nappali, a hálószobákhoz vezető folyosó, az én szobámmal a végén, az ikreké pedig a folyosó túloldalán.

A nappaliból nyílik egy másik hall, amely a ház másik szárnyába vezet.

Itt találok még egy fürdőszobát, egy hálót és egy könyvtárat. Egy hatalmas, kör alakú ablak néz a tengerre, az eső lágyan pattog az üvegen.

És alatta egy bőrfotelban, a dohányzóasztalra felrakott csizmában ül Vane.

Már a küszöbön túl vagyok, mire észreveszem, ezért megállok, elfordulok, majd úgy döntök, hogy nem, nem fogok elfutni. Nem azt mondta, hogy ne fussak el?

Egy fekete textilborítós könyv van a kezében, arannyal nyomott címmel. Túl messze vagyok ahhoz, hogy kivegyem a betűket.

Amikor belépek, egy töredékmásodpercre a jó szeme rám szegeződik, majd összeszűkül, mielőtt visszatérne a könyvhöz.

Folytatja az olvasást, úgy tesz, mintha ott sem lennék.

– Mit olvasol? – kérdezem.

– Semmi közöd hozzá – válaszolja könnyedén.

Közelebb megyek, hogy lássam a címet.

– Frankenstein. Milyen találó.

A nyitott könyvet a mellkasára teszi.

– Akartál valamit?

Megvonom a vállam, és összekulcsolom a kezem a hátam mögött, hirtelen úgy érzem magam, mint egy gyerek, akit kiengedtek az állatkertbe. Legszívesebben az üveghez nyomnám az arcom, és nézegetném a vad bestiákat.

– Miért vagy ilyen pöcs? – ülök le a vele szemben lévő székre.

– Természetesen jön. – Feszesen rám mosolyog a fehér fogsorával és éles metszőfogaival.

Nehéz úgy ránézni, hogy ne bámuljam rögtön a sebhelyet és a fekete szemét.

Mintha egy szörnyeteg próbálná kitörni a karmaival az arcából.

– Azért, mert tiéd a halál árnyéka?

Elhallgat, a szeme csillog a komor fényben.

– És mit tud a kislány a halál árnyékáról?

Megérzem a félelem első kúszó érzését, és megpróbálok lazán viselkedni, miközben átgondolom a kérdését.

– Nem sokat. Csak azt, hogy őrjöngő őrültté tesz.

Összecsapja a könyvet, és az asztalra teszi.

– És mit jelent az, hogy egyedül maradsz egy szobában velem? Bűnhődni akarsz?

Bassza meg. Már a puszta gondolatától, hogy talán csinál velem valamit, a térdére fektet, a falhoz szorítva megdug, összeszorul a gyomrom. Összeszorítom a combomat, próbálom figyelmen kívül hagyni a lábam között szétterülő bizsergést.

Természetesen észreveszi, hogy fészkelődöm. A nyelve az arca belsejét bökdösi.

Teljesen kész vagyok.

– Talán igen – ismerem el, mert gyanítom, hogy semmit sem tudok eltitkolni Vane elől. Bárcsak olyan könnyen tudnék olvasni benne, mint ő bennem.

– Fel kellene állnod abból a székből, és kisétálni azon az ajtón.

– Miért?

Lassan és mélyen szívja be a levegőt.

Tegnap este, amikor a számba köpött, szét akartam tépni. Az összes idióta közül, akivel lefeküdtem, egyik sem kezelt úgy, mint egy ribancot, pedig az voltam. Nem szégyellem, amit tettem. Az elmúlt évtizedben arra számítottam, hogy az életemnek a tizennyolcadik születésnapomon vége lesz. Talán nem szó szerint, de képletesen. Lassú süllyedés vár rám az őrületbe.

Úgyhogy elvettem, amit akartam, ahogy akartam, mert úgy éreztem, hogy úgysem számít semmi.

Bár a tizennyolcadik születésnapom már elmúlt, és már Sohaországban vagyok, és Peter Pan legendája igaznak bizonyult, még mindig nem tudok szabadulni az érzéstől, hogy ajándék időt kaptam csak.

És ha igen, akkor továbbra is folytatni akarom, hogy elvegyem, amit akarok.

Kurvára meg akarom csinálni, amit akarok, még ha belehalok is.

Felkelek a székből, de ahelyett, hogy kisétálnék az ajtón, Vane-hez megyek, és az ölébe mászom.

Morog, de a csípője elmozdul, és középre csúszik. Nem tudom, hogy szándékosan-e, vagy ösztönösen.

A karját a széken tartja, ahogy felnéz rám.

– Most, hogy itt vagy – kérdezi –, mit tervezel tenni?

Csábít, incselkedik velem. Újra elmozdul, ezúttal
a csípőjét nyomja előre.

De még nem kemény, és ez felbosszant.

Az összes kuncsorgó, tapasztalatlan futballista kemény volt egy pillanat alatt.

De… igaza van.

Mit tervezek? Nem gondoltam végig a célt. Csak
a kezdetet.

Most már nem fordulhatok vissza. Gyávának tűnnék, ő pedig elégedett lenne, hogy nem tudtam kitartani
a vakmerő terv mellett.

Így hát megteszem az egyetlent, amit egy lány ilyen helyzetben megtehet: lehúzom a pulóverem és a pólóm. Nincs rajtam melltartó, így a mellem kint van, és a mellbimbóim azonnal sötét gyöngyökké zsugorodnak.

Vane ismét morog, és most, most már kemény.

Annyira tele vagyok büszkeséggel, hogy az esőfelhőig fel tudnék repülni.

Csak ne lássa meg a hátamat, csak ne lássa meg a sebhelyeimet.

Nem akarom, hogy gyengének higgyen.

A keze a csípőmhöz ér, magához szorít.

A levegő megakad a torkomban.

– Szép kis Darling kurva – mondja. – Próbál úgy tenni, mintha nagyobb lenne, mint valójában.

– Halál ördögi árnyéka – felelem –, próbál úgy tenni, mintha ez az egész fel sem érne hozzá.

– Nem állítottam ilyet. – A keze a csípőmről a derekamra vándorol, és borzongás fut végig rajtam, egészen a vállamig. A mellbimbóm már fájdalmasan kemény, és kétségbeesetten melegségre vágyik.

Vane előre dől, és a szájával a mellem felé közelít.

Sziszegve szívom be a levegőt, ahogy végigcsúsztatja a nyelvét rajtam, majd belém harap.

Átkarolja a derekamat, ringatva magához dörzsöl.

Megtörténik.

Mindet megkapom, ha ennek vége.

A farkához dörzsölöm a puncimat, és azt kívánom, bár ne lenne köztünk ruha. Én teszem meg az első lépést, vagy ő?

Vedd el, mondja az a belső hang.

Vedd el, amit akarsz.

Közénk nyúlok, és elkezdem kigombolni a nadrágját. Remegek a várakozástól és a félelemtől.

Bármelyik pillanatban ellenem fordíthatja ezt a sötét erőt, az iszonyatot. A szája még mindig a mellbimbómon, felém fordul.

– Nézz rám! – utasít.

Sötét haja a homlokába lóg, ibolyaszínű szeme ragyog.

A levegő megakad a torkomban, ahogy a rémület belém csúszik, és az arca élessé válik.

Mielőtt felfoghatnám, mi történik, a padlóra szorít, egész teste vibrál az alig visszafogott dühtől.

– Figyelj rám nagyon jól, Darling. – Összekoccannak a fogai. – Nem akarsz velem baszni.

Levegő után kapok, próbálom féken tartani a rémületet, miközben a szívem figyelmeztetést dobog a fülembe.

– Csakis azt akarom, hogy megbassz.

Felül, és a mellemre csap.

Megrándulok, felsikoltok a döbbenettől, ő a számra szorítja a kezét, és a rémület viharossá dagad a zsigereimben.

Minden porcikám azt súgja, hogy keljek fel és fussak. Ott kúszik az érzés a bőröm alatt, nem tudom lerázni.

Fuss messzire. Fuss gyorsan.

Fuss. Fuss.

FUSS!

Még mindig a számra szorított kézzel azt mondja:

– Nem.

Egyetlen fenyegető szó, de elég tűzzel ahhoz, hogy megégessen.

A testem vonaglik valamiért, bármiért. Felszabadulásért, vereségért, fájdalomért vagy gyönyörért. Nem tudom visszafogni, és nem tudok tisztán gondolkodni, a csiklóm lüktet.

– Kérlek – mondom, de a szó elnémul a keze alatt.

A teste súlya egy pillanat alatt eltűnik, és én felpislogok a hiányra.

– Nem teszlek az én csinos kis megtört kis szexbábummá – mondja, és kisétál a szobából, én pedig még mindig levegő után kapok.

Hosszú percekig fekszem a szőnyegen, és nem is tudom, mi történt, és tényleg túléltem-e.

Meghaltam?

Úgy érzem, mintha most ugrottam volna le egy szikláról, de még nem értem volna földet. Még mindig zuhanok.

Ahogy a sötét felhők összeborulnak, és az eső egyre erősebb, végre normálisan lélegzem, és térdre kászálódom, hogy visszavegyem a pulóveremet.

Felöltözöm, és Vane üres székébe rogyok, kimerültnek, de egyben elégedetlennek is érzem magam.

Bassza meg Vane!

Utálom. És ettől csak még jobban meg akarom kapni. Csak hogy kárörvendhessek rajta.

De lehet, hogy igaza van – ha ezt akarom, azzal a büntetésemért rohanok.

És istenem, milyen baljós büntetés lenne az!

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Peter Pan

Amikor feljövök a sírból, a Darlingot a könyvtárban találom az egyik bőrfotelban kuporogva az óriási körablak mellett. Csak bámulja az üveget, ahogy az eső csorog rajta, a kezében egy nyitott könyvet tart.

A nap eltűnt, bár nehéz biztosra venni, olyan felhős és sötét az ég.

Csábító látvány a lány. Mint egy vad, egzotikus madár, amelyet szeretnék befogni és ketrecbe zárni, hogy csak én hallhassam az énekét.

Amikor észreveszi, hogy ott vagyok, felém pislog, és arrébb csúszik a székben, felhúzva a lábát. Csak egy túlméretezett pulóver van rajta, a lába csupasz. Könnyedén felcsúsztathatnám a kezem a combján, belopakodhatnék a pulóver alá, és ő ott vonaglana alattam.

Bevillan, hogy mit tettem vele tegnap este, és a farkam sajog az ismétlésért. Nem szoktam így belezuhanni egy punciba. Néha csak azért kell dugnom, hogy érezzek valamit, de már nagyon régóta nem dugtam így.

– Szia – szólal meg.

Egyszerű szó, laza és könnyed. Halandó.

Senki sem szokott köszönni nekem. A „szia” a barátoknak való, és nekem nincsenek barátaim.

Csak ellenségeim és szövetségeseim.

És mostanában még ez utóbbit is üresnek és kevésnek érzem.

– Szia.

Rám mosolyog, csinos kis Darling lány. Legszívesebben a földre dönteném, a farkamat a szájába dugnám, és nézném, ahogy öklendezik.

Nem vagyok túl rendes ember. Királynak meg még rosszabb vagyok.

De egyelőre még megjátszhatom magam.

– Mit olvasol?

Becsukja a könyvet, és lenéz rá, mintha csak most döbbenne rá, hogy nála van.

– A Frankensteint.

– Klasszikus.

– Igen, azt hiszem.

Szörnyekről szóló könyvet olvas a szörnyek barlangjában.

Milyen kibaszott költői.

– Fel kell hogy készítselek a ma estére – mondom neki, és ő érdeklődve néz fel. Általában nem szoktam figyelmeztetni a Darlingokat arra, hogy mi vár rájuk. Nem tudom, miért érzem szükségét, hogy őt viszont figyelmeztessem.

– Jó.

– Az árnyékomat – kezdek bele – egy Darling vitte el.

Összevonja a szemöldökét.

– Melyik?

– Nagyon régen volt. Több generációval ezelőtt.

Nem tudom kimondani a nevét, mert elfelejtettem.

Csak egy sötét űr van ott, ahol korábban létezett, és csak az érzés maradt meg, amit hagyott.

– Az ősök emlékei öröklődhetnek – magyarázom neki. – A vérben rejtőznek. De az emlékek vadak és viharosak gyerekkorban. Ezért… – Sóhajtva elakadok.

– Ezért viszed el a Darlingokat tizennyolc évesen – tippeli meg.

– Igen.

– Hogyan kutatod ki az emlékeket?

– A tündék, különösen a királynő, képesek behatolni az elmébe.

Kivillantja a nyelvét, és megnedvesíti az ajkát.

– Ezért őrül meg mindenki, ugye? – A szeme elhomályosodik, és le kell küzdenem a késztetést, hogy megnyugtassam.

Amúgy is csak kibaszott hazugság lenne. Ez az igazság. Amikor Tilly eljön, az éjszaka végére a Darlingok megváltoznak.

Így aztán kivárom az időmet, várom, hogy a következő generáció felnőjön, várom ezt a pillanatot.

De most… Nem akarom, hogy ez a Darling megváltozzon.

Általában, amikor elviszem őket, tombolnak és sikoltoznak, vagy zokognak és reszketnek.

Ez olyan, mint egy kóbor macska, aki le akarja tolni a tejes tálkát az asztalról, csak azért, hogy nézze, amint kiömlik.

És ez tetszik benne.

Bátor kis Darling lány. Vad és vakmerő, mindig készen áll a romlott kalandokra.

– Van rá mód, hogy eljussunk az emlékekhez anélkül, hogy az őrületet kockáztatnánk? – kérdezi.

Hátradőlök a székben.

– Nem tudom. Én nem ehhez értek.

– Akkor mihez értesz?

Jó kérdés. Úgy tűnik, már nincs ilyen. Régebben sok volt. Tudtam repülni például. El tudtam látni a tekintetemen túlra, a szigetre, és tudtam róla dolgokat. Bármit elő tudtam varázsolni a semmiből. Élelmet, állatot, csecsebecséket vagy kincseket. Amire csak gondoltam, meg tudtam teremteni.

Már nagyon régóta nem vagyok képes ilyesmire.

Most a bokrok nem teremnek annyi bogyót, a kókuszdiófák kevesebb kókuszdiót hoznak, és az öblökben rosszabb a fogás. Az időjárás is változékonyabb, mint korábban.

Az élet árnyékát nagyon rég szereztem meg, és az én felelősségem volt, hogy megtartsam.

Nélküle a sziget haldoklik.

Haldoklom én is.

– Nem akarok megőrülni – mondja a Darling.

A hangja elakad, és a szeme megtelik könnyel.

A Sötét Emberrel szembe tud szállni, de az ép elméjének elvesztése rémíti meg a legjobban.

Azt hiszem, talán több közös van bennünk, ebben a Darlingban és bennem.

– Öltözz fel! – mondom neki.

– Miért? – Azonnal résen van.

– Hadd vigyelek el sétálni, mutatok neked valamit. – Összehúzott szemmel néz rám.

– Biztonságban leszel – mondom neki. – Tőlem és a szigettől is. Megígérem.

– Rendben. Szívesen járnék egyet.

Félreteszi a könyvet, és ahogy elmegy mellettem, le kell küzdenem a késztetést, hogy kinyújtsam a kezem, és elkapjam. Ezért nem nyúltunk soha a Darlingokhoz. Ha egyszer belekóstoltál, nehéz elfelejteni az ízét.

Ő a szobájába megy, én pedig a padlásra, hogy töltsek magamnak egy italt.

Nem vagyok olyan fáradt, mint tegnap, de a fejem kurvára lüktet.

Ledöntök egy feles whiskyt, majd rágyújtok egy cigarettára, és hagyom, hogy a füst a tüdőmet égesse. Nem tudom, hol van mindenki, és kurvára nem is érdekel.

Amikor a Darling visszajön, a ruháját viseli, és azt a pulóvert, ami lelóg a csontos válláról, és valami megmozdul a gyomromban, amikor meglátom őt, olyan apró és törékeny.

Nem kapok levegőt.

– Akkor vezess! – mondja.

*

A házból számos ösvény vezet a sziget erdejébe. Az erdő választja el a mi területünket, Darlington Porttól és a tündék országától.

Az eső szeles köddé foszlott, a pára beborítja a bőrömet.

A Darlingot az ösvény felé vezetem, ez megy északnak, az erdő szívébe. Csendben van mellettem, de nehéz nem tudomást venni a jelenlétéről, az nagyon is erős.

– Honnan vannak a sebhelyeid? – kérdezem tőle.

Élesen beszívja a levegőt, a tekintetét az útra szegezi.

– Darling?

– Gondolom, ez a Darling-lét veszélye. – Megpróbál rám mosolyogni, de erőltetetten.

– Ki csinálta?

A gondolat, hogy valaki a húsába vág, a kelleténél is jobban feldühít. Kurvára nem kellene törődnöm vele. Nem is érdekel.

De igen, kurvára érdekel.

– Emberek, akiket az anyám bérelt fel. – Leszakít egy petárdavirágot egy bokorról, és elkezdi letépkedni a szirmokat a szárról, úgy dobálva el őket maga után, mint élénkpiros kenyérmorzsákat. – Próbált megvédeni engem.

– Furcsa módszer.

A Darling megdörzsöl egy szirmot a hüvelyk- és mutatóujja között, majd az orrához emeli a kezét, beszívja az erősebb virágillatot, most, hogy az olajok már a bőrére kenődtek.

– Miattad történt – mondja, hangjában váddal. – Ha nem raboltad volna el a Darlingokat, talán normális életem lett volna.

A bűntudat belém hasít.

De én csak igazságos vagyok. Csak azt adom, amit kapok.

– Ha a Darling nem lopta volna el az árnyékomat, nem kellene Darlingokat lopnom.

A homlokát ráncolja.

– Azt hiszem, ez igaz. – A csupasz virágszárat a bozótba dobja. – Egyébként hogy lopta el? Az ősöm.

Már a gondolattól is libabőrös leszek.

– Volt egy puccs – felelem neki, és ez minden, amit mondok.

– Kik?

Ezek olyan csontvázak, amelyeket nem akarok kiásni.

Szerencsére nem kell. Megérkeztünk.

– Nézd. – Elhúzok egy túl nagyra nőtt páfrányt, hogy felfedjem a Soha Lagúnát.

A Darling megáll az ösvényen, a szája tátva, a szeme tágra nyílt.

– Hűha!

Az öbölben fehér a homok, és a víz még a borús ég alatt is ragyogó türkizkék.

A Marooner’s Rock alatt a lagúna nagyjából rejtve marad a sziklák és az erdő közé beékelődve.

Az eső továbbra is csobog a leveleken.

– Gyere közelebb! – mondom neki, és megfogom a kezét, ő felszisszen az érintésemre.

Összeszorul a mellkasom.

Lemegyünk a vízpartra.

– Nézz le!

A lagúna nem mély, de tele van varázslattal. Vagyis valaha tele volt, és ha egyenesen lefelé néz az ember, olyan, mintha egy portálon nézne át.

A víz és a varázslat örvényében izzó alakzatok úsznak ide-oda, szinte lassított táncot járva.

Időnként egy-egy arc bukkan a felszínre, felragyog a szeme.

– Szent ég – mondja a Darling, és hátratántorodik. Elkapom, mielőtt elbotlana a lábában.

Önkéntelenül elnevetem magam. A nevetés hangja váratlanul ért.

– Mik ezek? – kérdezi. – Úgy néznek ki, mint a sellők vagy a szellemek.

– Talán egy kicsit mindkettők.

Csing mondta egyszer, hogy a lagúna kapu a túlvilágra, a benne úszkáló alakok, a felszín alatt, meg csapdába esett lelkek.

A part végébe megyek, felkapok egy követ a homokból, és kacsázva eldobom. Fényörvények emelkednek fel a nyomában.

– Ez… elképesztő – mondja a Darling.

– Anyád is ugyanezt mondta.

A Darling elkomorul.

– Te elhoztad ide az anyámat?

– Nem volt… jól – ismerem el. – Néha a lagúna gyógyíthat. Gondoltam, talán segít rajta.

Most úgy néz rám, mintha nem ismerne meg.

– Megpróbáltál segíteni neki?

Megenyhül, és tesz egy lépést felém.

Elfordulok.

– Egész éjjel zokogott. Valahogy el kellett hallgattatnom.

Ez nem igaz. Nem teljesen. Merry zokogott, de más okból.

És amikor elmondta nekem…

Újabb követ szedek ki a homokból, de ezúttal, amikor eldobom, tisztán átvitorlázik a lagúnán, és hangos reccsenéssel a Marooner’s Rock sziklafalába csapódik.

– Segített rajta? – kérdezi a Darling. – A lagúna.

Az eső ismét felerősödik, és amikor visszafordulok a Darlinghoz, látom, hogy reszket a hidegben.

A mellkasomból morgás tör fel. Egy gyors rántással leveszem az ingemet, és odamegyek hozzá.

– Karokat fel, Darling – utasítom, és ő engedelmesen teszi, amit mondtam. Nem valami vastag ing, de egyelőre megteszi.

– Mondd el – kéri, és felnéz rám. Pára tapad a szempilláira, és az orra végéről csöpög az eső. – Kérlek.

Sóhajtok.

– Szerintem igen, legalábbis egy ideig.

Bólint.

– Köszönöm.

– Ne köszönd meg nekem! Én voltam az oka, hogy bármire is szüksége volt. Ezt ugye tudod?

A homlokát ráncolja, a tekintete olyasmit keres, ami szerintem nincs nekem, de kétségbeesetten szeretném odaadni neki.

– Gyere. Tilly hamarosan a házban lesz. Jobb, ha visszamegyünk.

Meleg, száraz ruha kell neki. Erre van szüksége.

Ez a legkevesebb, amit adhatok neki, mielőtt a tündekirálynő a fejébe mászik.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Winnie

Peter Pan ingének olyan illata van, mint a gazdájának. Mint a vad erdő és a mámoros éjszakák.

Szorosabban magamra tekerem, hogy megőrizzem a testem melegét, miközben követem őt vissza az erdőn keresztül.

Amikor kiérünk, és a ház láthatóvá válik, megállok egy pillanatra. Ez az első alkalom, hogy tényleg látom elölről a házat. Hatalmas, és mindkét oldalról buja, trópusi erdő öleli körül. A környező fákat ragyogó virágok tarkítják, és több pálma magasodik a magasba. A ház minden ablaka ki van világítva, aranyló fényt árasztva a leszálló éjszakába.

Anya azt mondta, hogy varázslat van a szigeten. Az ikrek illúziói bizonyára varázslatok voltak, de most már tudom, miről beszélt valójában. A lagúnáról, az úszó lelkekről, akik sellőkre hasonlítanak, és az élettől ragyogó házról.

Szeretek itt lenni, még ha ez merész kijelentésnek tűnik is, tekintve, hogy alig voltam itt.

Van benne valami ismerős, olyan, mintha egy hosszú utazás után hazatérnénk. Egy hely, ahol elégedetten felsóhajthatok.

Nekem még soha nem volt ilyen. Soha életemben.

Követem Pant a lépcsőn az erkélyre, majd a padlásra. A ház közepén álló hatalmas fa tele van apró szentjánosbogarakkal.

– Hát itt vagy – mondja Vane. – Hol a picsában voltál?

Pan morog valamit.

– Kint.

Vane csillogó ibolyaszín szemmel néz rám. Nem tudom megmondani, mire gondol, pedig általában olyan jól tudom olvasni az embereket. Talán ezért olyan átkozottul bosszantó ez az alak. Nem tudok áttörni a falain, nem láthatok bele.

Olyan, mint egy titkot rejtő kincsesdoboz, és én meg akarom találni a kulcsot, amivel kinyithatom.

Az ikrek bejönnek a szobába.

– Tilly már úton van.

Peter Pan csettint Vane-nek.

– Vidd be a többi Elveszett Fiút a házba, és tűnjetek el a szemünk elől! Bash és Kas, hozzatok a Darlingnak száraz ruhát, és segítsetek neki elkészülni.

A szívem a torkomba ugrik, és a fejembe szökik a vér, a fülemben lüktet. Ez az. Így történik.

Nem akarom elveszíteni az eszemet.

– Darling? – Kas megáll előttem. A haját ismét kontyba fogta a tarkóján. Borostyánszínű szemében aggodalom villan.

– Nem akarom ezt.

A homlokát ráncolja.

– A király megkapja, amit akar.

Nyelek egy korty levegőt.

– Kérlek, Kas.

Átkarolja a vállamat, és a szobám felé vezet.

Remegek és zsibbadok.

Hát így történik. Ilyen, amikor elkezdődik.

– Miért kell neki a fejembe férkőznie? Nem lehetne, hogy csak hipnotizál, vagy valami ilyesmi? Nem gondolod, hogy ha bármelyikünk tudná, hogy hol van, már emlékezett volna rá valaki? Kérlek, Kas!

Megragadom a kezét, megszorítom.

– Nem tudom megállítani, Win – mondja, és lehajtja a fejét. – És te sem tudod.

Bash belép a szobába.

– Figyelj, Darling. Lehet, hogy egy erős széllökés is felboríthat, de itt bent – borzolja meg a hajamat –, erősebb vagy, mint gondolnád. Hagyod, hogy a drága húgunk a fejedben kutakodjon, és segítesz nekünk megtalálni Peter Pan árnyékát. Rendben? Én hiszek ebben. Hiszem, hogy más vagy, mint az összes többi Darling, aki előtted itt járt.

Lenyelem a torkomban keletkező gombócot.

– Így gondolod?

– Igen. – Rám vigyorog. – Muszáj volt megdugnunk például.

Kas hátulról fejbe vágja, majd Bash a testvére felé nyúl, és visszaadja neki.

Segíteni akarok Pannek.

Én akarok lenni az, aki visszaadja neki az árnyékát.

De nem akarom közben elveszíteni az eszem.

Annyi mindent kibírtam már. Elviseltem az úgynevezett varázsitalok okozta rosszulléteket, amiktől napokig hánytam. Elviseltem a húsomba vágó pengéket, hogy véremet vették, és a plafonra festettek vele.

Kibírtam, és ki tudom bírni ezt is.

Végre véget vethetek ennek az átoknak mindannyiunk számára.

– Rendben – bólintok, és lehúzom Peter Pan ingét. – Meg tudom csinálni.

– Helyes – mondja Kas. – Megyek, megnézem, hogy Cherrynek van-e valami tiszta, száraz ruhája.

Amikor Kas elmegy, Bash odajön hozzám, és megfogja a kezemet. Megforgatja a csuklómon lévő karkötőt. – Ez nem átlagos karkötő.

– Tudom. Ez egy csók.

– Igen, de még más is. – Rám mosolyog, a hangja rekedt és halk, ahogy folytatja. – Varázsereje van. Megvéd téged. Nincs mitől félned.

Tudom, hogy van varázsereje. Talán igazat mond.

Bólintok.

Az anyámmal és az ő anyjával és az ő anyjának anyjával ellentétben én végigcsinálom ezt ép ésszel.

Minden rendben lesz.

*

Cherry kölcsönad nekem egy tiszta ruhát, de leesik a vállamról, folyton rángatom, hogy a hátam ne legyen csupaszon.

– Darling – szólít Pan.

Kijövök a padlásra, ahol ő, az ikrek és Vane vár rám. A ház többi része csendes.

– Készen állsz? – kérdezi Pan.

– Azt hiszem, igen.

A ház előtt a macskakövön lovak patáinak jellegzetes kopogása hallatszik.

Bash az ablakhoz lép.

– Itt van.

Bár engem készülnek mentálisan megkínozni, mégis érzem az ikrek megváltozó energiáját. Idegesek, hogy találkoznak a húgukkal.

Miközben arra várunk, hogy felérjenek a padlásra, próbálok nem fészkelődni, de kudarcot vallok. Csupa ideg vagyok.

A húguk királynő. Egy tündér.

Emiatt izgatottan várom a találkozást vele, de rettegek attól, amit csinálni fog.

Amikor felfelé jön a lépcsőn a padlásra, visszatartom a lélegzetem.

És amikor végre megjelenik, önkéntelenül levegő után kapok.

Olyan, mint egy tündér egyenesen a meséből.

És szárnyai vannak. A hatalmas pillangószárnyak a hátából ívelnek ki, és lassan verdesnek az izzó lámpások fényében. És megfelelő világításban úgy csillognak, mint egy kagyló belseje.

Sötét haját több fonatba fonta, egy míves aranykorona köré, amelynek közepén egyetlen kő csillog.

Ugyanolyan magas, éles arccsontja és vékony, egyenes orra van, mint az ikreknek. De az ő arca szív alakú, a fiúké szögletesebb.

Rám pillant, és látom, hogy az íriszei ugyanolyan csillogó, változó színűek, mint a szárnyai.

Csodálatos.

Nagyobb legenda, mint maga Peter Pan.

Többször pislogok, mintha meg akarnék bizonyosodni róla, hogy a szemem nem csal meg épp.

– Tilly – lép oda hozzá Peter Pan. – Örülök, hogy el tudtál jönni.

A tündér rámosolyog, de a fény elhalványul a szemében, ez az első jele annak, hogy valami nincs rendben köztük.

Peter Pan tudja ezt?

A királynő a kezét nyújtja felé, behajlított ujjakkal. Pan odanyúl, megfogja a kezét, és csókot nyom rá.

Ez tetszik Tillynek. Szinte olyan, mintha a kézcsókkal a fensőbbségét nyilvánítaná ki, és tetszene neki, hogy uralkodik a többieken.

Azt hiszem, Peter Pan ki van szolgáltatva neki. Ő az egyetlen, aki bele tud mászni a fejembe.

A királynő a tekintetét a mellettem álló ikrekre fordítja, és minden öröm lefagy az arcáról.

Most hideg és távolságtartó.

– Fivéreim – mondja.

– Kedves húgom – feleli Bash.

– Örülök, hogy itt vagy, Tilly – teszi hozzá Kas.

Nem válaszol, és látom, hogy a rövid párbeszéd mindkét fiút sóvárgással töltötte el.

– Ez a Darling? – kérdezi, és rám veti a tekintetét.

Nehéz nem a földet bámulnom, mint valami rettegő idióta.

– Szia.

– Viselkedtek ezek az elvadult fiúk?

Vane horkant egyet.

Próbálok tudomást sem venni róla.

– Igen. Kedvesek voltak.

Kivéve, amikor kurvának neveztek, és az asztalra terítve megbasztak.

Azt bármikor szívesebben venném, mint ezt.

Sőt, inkább választanám, mint bármi mást.

Vissza akarok térni oda, amikor az egyetlen célom a saját kielégülésem volt.

– Gyere, foglalj helyet! – Az egyik szék felé mutat, én pedig vonakodva átvágok a szobán, és leülök.

Az ölemben összekulcsolom a két kezem, hogy elrejtsem az ujjaim remegését. A bőröm nyirkos, és a térdem is remeg.

– Nem tart tovább néhány percnél – mondja mögöttem, és a félelem a vállamig kúszik.

A szívem vadul ver, a gyomrom összeszorul, és azt hiszem, hányni tudnék, ha kapnék egy vödröt.

Tilly a fejem felé nyúl, én összerezzenek.

– Semmi baj. Csak ide teszem a kezem. – Ujjai a hajam közé süllyednek, közvetlenül a fejbőrömre nyomódnak. – Készen állsz?

Istenem, dehogy. Egyáltalán nem.

Mi van, ha nincs emlékem az ellopott árnyékról? Mi van, ha mindez hiába történt, és a cél, amiért az összes Darling nő agyát összezavarták, nem volt több délibábkergetésnél?

– Kezdjük – mondja Tilly, és vakító fájdalom hasít a koponyámba.

HUSZONHATODIK FEJEZET

Bash

A húgom még csak ránk sem néz. Királyi sarjak vagyunk, mégis úgy tekint ránk, mintha a bogyóföldek jobbágyai lennénk.

Mindent, amit Kas és én tettünk, érte tettük.

Kas megbocsátásra vágyik, de én talán már inkább bosszúra.

Húgunk ékköves ujjai végigfutnak Winnie haján.
A sürgetés nyomasztó érzése kavarog a torkomban.

Ezt már sokszor láttam. Tudom, mi lesz a vége.

– Kezdjük – mondja a nővérünk.

Ragyogó fehér fény izzik a keze alatt, és Winnie arca eltorzul a fájdalomtól.

Mellettem Kas egyik lábáról a másikra áll, mintha legszívesebben a szoba túlsó végébe rohanva elkapná
a mi drága húgunkat.

Winnie sikít.

Pan összeszorítja a fogát.

A fény egyre erősödik, ahogy a húgunk beleássa magát a Darling fejébe, és körbekémlel ott.

Tudja egyáltalán, hogy mit keres ennyi évvel később? Érdekli-e annyira, hogy elég mélyre ásson?

És mindezért a mi kis Darlingunk fizet meg.

Tilly a feladatra koncentrál, ujjai karmokká válnak, ahogy hatalmas erejével halad előre.

Kas és én egyszer láttuk, ahogy egy férfi agyát péppé zúzza, mert az megsértette őt az udvar előtt. Tilly a nyomorult fejéhez szorította a kezét, és tíz másodperccel később annak az agya már az orrán szivárgott ki.

Nem kellene törődnöm azzal, hogy mi történik Winnie-vel, de a lelkiismeret-furdalás megnehezíti a dolgomat.

Nem akarom, hogy olyan legyen, mint a többi – kábult és távoli.

Mint az anyja. Ígéretet tettünk Merrynek, és megszegtük.

Van egyetlenegy pillanat, amikor fontolóra veszem, hogy megállítom Tillyt, nem gondolva a következményekkel. Majdnem meg is teszem.

De valaki más megelőz.

Nem a fivérem. Nem Pan.

Hanem Vane.

A halál árnyéka avatkozik közbe.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Winnie

A kín mélyen belém mar. Rosszabb, mint az az állandó, tompa fájdalom, amivel szinte egész életemben együtt éltem. Rosszabb, mint a pengék, amelyek hamis varázslatot véstek a bőrömbe.

A fájdalom ott van mindenhol. Olyan érzés, mintha Tilly karmokkal és tűzzel tapogatná a lelkem. Átszakítva a szövetet, aki és ami vagyok.

Nem tudok megmozdulni, annyira fáj. Csak a ragyogó fehér fény és az éles fájdalom létezik.

Próbálok kitartani, amennyire csak tudok.

Meg tudom csinálni, igyekszem győzködni magam.

Már annyi mindent kibírtam.

De nem.

Nem bírom.

Azt akarom, hogy hagyják abba.

El akarok szivárogni, mint egy folyó, eltűnni a horizonton.

Csak engedjenek el.

Peter Pannek szüksége van rád.

Az Elveszett Fiúknak szükségük van rád.

A szigetnek szüksége van rád.

Egyik sem az enyém, mégis úgy érzem, kötelességem megmenteni.

Elviselni. Kitartani.

Csak még egy kicsit.

Nem tudhatom biztosan, de azt hiszem, reszketni kezdek Tilly keze alatt. Nem érzem a lábamat, a szék karfáját markolom.

Tarts ki.

Viseld el.

Ezek a brutális, gonosz fiúk talán a lehető legaljasabb módon kihasználtak, de abban a pillanatban végre szabadnak éreztem magam.

Úgy éreztem, hogy élek.

Peter Panben és az Elveszett Fiúkban van valami felszabadító.

Meg tudom csinálni.

És ekkor, amikor egy távoli részem enged ennek, amikor úgy döntök, hogy értük és nem miattuk fogok kitartani, akkor valami a helyére pattan.

Aztán a fény kialszik, a fájdalom elmúlik, és én Vane karjába omlok.

*

– Vége – mondja. A hangja távoli morajlásként zúg fölöttem. Azt érzem, mintha a levegőbe emelnének, és egy kemény mellkashoz simulnék.

– Vane! – Pan hangja tekintélyt parancsolóan cseng.

– Nem. Ezt kurvára nem csináljuk tovább. – Vane elindul.

– Még nem végeztem! – kiáltja Tilly.

– Azt mondtam, hogy végeztél. – Továbbmegy, léptei nehezen koppannak a keményfa padlón.

– Hova viszed? – Pillanatnyi csend, aztán folytatja: – Vane, az isten szerelmére!

Egy ajtó kinyílik, majd becsapódik. Egy retesz a helyére kattan.

– Vane!

– Darling? – Vane hangja rekedt fölöttem. – Itt vagy még velem?

A válaszom kásás és bizonytalan.

– Azt hiszem.

Lefektet egy ágyra. A szoba sötét és meleg, és olyan illata van, mint neki, mint a sötét, nyári éjszakáknak és a zúzott borostyánnak.

Elhúzódna, de megragadom az ingét.

– Ne menj el!

Egy pillanatig úgy tűnik, hogy így is itt hagy. Végül is, azt hiszem, utál engem, ami nem magyarázza meg, miért vagyok éppen az ágyában, és miért dacol Peter Pannel.

– Menj arrébb! – szól rám végül, és bár fáj mindenem, teszem, amit mond.

Az ágy megsüllyed a súlya alatt, aztán a karjába vesz, magához húz.

A fülemet a mellkasára tapasztom, hallgatom a szíve egyenletes dobogását.

Soha nem éreztem még magam ennyire biztonságban, mint ebben a pillanatban, és nem tudom, mit gondolok erről. Legszívesebben zokognék.

– Miért csináltad ezt? – kérdezem, a hangom elakad.

– Ne kérdezősködj, csak pihenj! – feleli.

– Miért, Vane?

Átkarol, ujjai biztosan fogják a derekamat.

– Mert kedvem volt hozzá, és mert megtehettem.

– Ez nem válasz.

Sóhajt.

– Ahonnan én jövök, az olyan kislányokat, mint te, mindennap összetörik, csak azért, hogy lássák, ahogy felrepednek. És nekem kurvára elegem van belőle.

A lélegzetét melegnek érzem a lüktető koponyámon.

– Erősebb vagyok, mint gondolnád – mondom neki.

– Még a hatalmas tölgy is azt hiszi, hogy erős, amíg nem jön egy ember egy fejszével, hogy kivágja.

– Ez vagy te? Van fejszéd?

– Minden ember fejszével a kezében születik, Darling. Ahhoz, hogy tudd, mennyit ér egy férfi, csak arra kell figyelned, hogyan forgatja.

A mellkasába temetve az arcom felsóhajtok.

– Most pihenj! – A keze a halántékomhoz vándorol, és melegség árad szét az érintése alatt.

Másodperceken belül nem is tudok magamról.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Winnie

Egy ismeretlen szobában vagyok, de az előttem álló nő ismerősnek tűnik. Sűrű, vörösesbarna haját egy csattal fogta hátra.

Wendy dédanyám ládája előttünk áll, a nő pedig egy dobozt tart a kezében.

– Ki vagy te? – kérdezem, de nem hall engem, és a hangom úgy lebeg a szobában, mintha víz alatt lennék.

Lehajol, kinyitja a ládát, és fölemeli a fedelet. Ugyanolyan krémszínű, kis narancssárga virágokkal nyomtatott papírral van kibélelve, mint most.

Félreteszi a kisebbik dobozt, benyúl a ládába, megkopogtatja az oldalát, mire felpattan egy fiók.

– Nem tudtam, hogy itt van.

Felkapja a kisebbik dobozt, a fiókba teszi, és lecsukja.

Aztán feláll, leporolja a kezét, mint aki jól végezte dolgát.

– Soha nem kaphatja vissza – szólal meg egy hang mögöttünk.

Megfordulok a vörösesbarna hajú nővel egyszerre, ahogy egy alak lép ki az árnyékból.

Egy nő, a pillangószárnyakkal és éles, fényes szempárral. Ha a szárnyak nem lennének elég döbbenetesek, a lágy, aranyszínű ragyogás, ami körülveszi őt, az lenne. Szinte úgy világít, mint egy csillag az éjszakai égen.

Úgy néz ki, mint Tilly, de közben más.

A vörösesbarna hajú nő dermedten áll, a szeme csillogva távolba réved.

Ez anyára emlékeztet.

A szárnyas nő közelebb lép, a kezét a másik fejére teszi. A fény lüktet a szobában, elvakít, elfordulok tőle.

És ahogy ezt teszem, meglátom egy gyerek arcát, aki épp egy szekrényből leselkedik ki.

Amikor a fény elhalványul, és újra odanézek, a vörösesbarna hajú nő a földön fekszik, mozdulatlanul, nem is pislog. Nem lélegzik.

Mielőtt a szárnyas nő távozna, szinte alig hallhatóan még ezt mondja:

– És biztosan nem kapja meg a Darlingját…

*

Felébredek.

Az ágy üres, és egy pillanatra zavartan próbálom felidézni, hol vagyok.

– Vane? – szólalok meg.

Semmi válasz.

Ledobom a lepedőt, és kimegyek. A besötétített szobán túl nappali fény ragyog. Kas és Bash ott van a padláson Vane-nel együtt, aki a bárpultnál áll.

– Darling – mondja Kas, miközben felemelkedik, hogy félúton találkozzunk. – Hogy érzed magad?

– Hol van?

– Ki?

– Peter Pan.

– Nappal van – feleli Vane kissé unottan. – Ott van a sírjában.

– Hol?

– A torony aljában.

– Hol?

Csak bámulnak rám.

– Jó. Akkor megkeresem egyedül.

Visszafelé indulok, amerről jöttem. A házon túl csak az északi oldalon van torony, így oda megyek, és elég könnyen találok is egy ajtót.

– Nem jutsz így messzire – szólal meg hirtelen mögöttem Vane.

Nem törődöm vele, felrántom az ajtót, és lenézek a sötét toronyba. A lépteim visszhangot vernek a hatalmas, sötét térben.

– A sírba csak a kulccsal tudsz bejutni – folytatja Vane.

– Akkor add ide a kulcsot!

– Miért? – Már mögöttem van, fölém tornyosul.

– Meg kell kérdeznem tőle valamit.

– Mit?

– Gyere le velem, és megtudod.

– Ha nappal felébreszted, akár meg is ölhet.

Kihúzom magam, karba teszem a kezem, és kivárom, hogy döntsön.

A kíváncsiság felülkerekedik rajta. Ő ereszkedik le először, én mögötte lépkedek, szorosan markolva
a fémkorlátot.

A gyér világítás segít, hogy ne zuhanjak le a csigalépcsőn, és amikor leérünk, megborzongok a hidegtől. Mélyen a föld alatt vagyunk.

Vane kinyitja az ajtót, és kitárja, felfedve egy üres melléképületet és egy újabb ajtót.

– Csak ön után – mondja.

Felemelem és lenyomom a második ajtó kilincsét.

Ez a szoba valóban egy sírbolt. Koromsötét van.

Körbetapogatom a belsejét.

– Hol van a villanykapcsoló?

Vane morgolódik, és óvatosan elhalad mellettem. Egy másodperccel később egy lámpa kigyullad, és aranyszínű fény árasztja el a szobát.

A szoba közepén egy óriási, oszlopos ágy áll, egy komód, egy füles fotel és egy halom, ami bőrkötésű folyóiratnak tűnik.

Az ágy üres.

– Hol…

– Mi az?

Pan hangja az árnyékból szólal meg. Épp hogy egy körvonal a sötét ajtóban, és arra emlékeztet, amikor először pillantottam meg a régi viktoriánus házunkban. Akkoriban féltem attól, hogy mit is jelent ő.

Már nem félek.

Átvágok a szobán, és megállok előtte.

– Kinek volt izzó bőre és szárnyai? Úgy nézett ki, mint Tilly.

Az arca elsötétül.

– Miért? – A torkában hallható morgás támad.

– Csak mondd meg!

– Csing – válaszolja Vane. – Csingiling volt az.

Hátranézek rá.

– Mi történt vele?

– Én öltem meg – feleli Pan. Sóhajt, és megdörzsöli a szemét. – Miről van szó? Nagyon fáradt vagyok, Darling.

– Az árnyékodról van szó.

Erre fölfigyel.

Odajön az ágy széléhez, és leül, mintha az állás túl nagy erőfeszítésébe kerülne. Póló nélkül van, csak egy bő pizsamanadrágban. Eszembe jut, hogy ez az első alkalom, hogy ruhátlanul látom, az első alkalom, hogy jól megnézhetem a hegek közé vésett tetoválásokat.

Elborítják a bőrét.

– Lehet, hogy egy Darling vitte el az árnyékomat, de Csing volt az, aki az egészet kitervelte az egyik Elveszett Fiú segítségével. Tootlesszel.

– Tootles. – Milyen furcsa név. – Miért tette ezt Csingiling?

– Mert Csingiling szerelmes volt Panbe – válaszolja Vane.

– Ennek semmi értelme. Ha szeretett téged…

– Lehet, hogy szeretett engem – mondja –, de a Darlingokat jobban gyűlölte.

– És?

– Szóval… történetesen szerettem egyet. Az eredeti Darlingba voltam szerelmes.

*

Minden levegő kiszáll a mellemből, és az ágyra rogyok Pan mellé.

Amikor elhatároztam, hogy lemerészkedem ide, nem gondoltam, hogy ezt a választ fogom kapni. De most már értelmet kap minden.

Az álomban Csingiling azt mondta, „biztosan nem kapja vissza a Darlingját…”.

– Megölte az eredeti Darlingot – mondom.

Peter kifújja a levegőt mellettem.

– Szóval te megölted őt.

– Nem gondolkodtam tisztán – vallja be. – Néha előbb cselekszem, mint gondolkodom. Miután Csing és az eredeti Darling meghalt, sokkal nehezebbé vált az árnyékom felkutatása. De az emlékek öröklődhetnek a vérrel, és az eredeti Darlingnak volt egy kishúga. Valószínűtlen volt, de reméltem, hogy valamiféle tudás talán az ő vérvonalán keresztül öröklődött.

A kislány a szekrényben. Ő lehetett a kishúg.

– Szóval ezért viszel el minket, hogy megpróbálj megtudni valamit, bármit az árnyékodról.

Bólint.

– Azt hiszem, tudom, hol van.

Rám néz, a haja az álomtól kócos, de a szeme tágra nyílik a várakozástól.

– Mondd!

– A dédnagyanyám, Wendy ládájában.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Peter Pan

Még egy utazás az ő világába. Meg tudom csinálni.

Muszáj.

A naplementére való várakozás egy örökkévalóságnak tűnik. Elküldtem a Darlingot, hogy egyedül járkálhassak fel-alá a szobában.

Kétségbeeséstől lüktető fejjel sürgetem az időt.

Amíg várom, hogy a nap lenyugodjon, annyi pengét erősítek magamra, amennyit csak tudok.

Amikor a fény végre elhalványul, felrohanok a lépcsőn.

Mindenki készen áll.

– Mindannyian jöttök? – kérdezem.

– Persze – válaszolja Bash. – Azt hiszed, meghagyjuk neked az összes kalandot?

A Darling az ikrek között áll, és úgy fest, mint egy apró baba a két magas fiú mellett. Mindene törékenynek és törhetőnek tűnik, pedig a Darling minden, csak nem törékeny.

Nagyon emlékeztet az édesanyjára.

– És hogy jutsz el oda? – kérdezi.

– Repülni a legjobb – válaszolom.

Csak bámul rám néhány hosszú másodpercig. Aztán:

– Tudsz repülni?

– Már nem – vallom be.

– És nekünk meg már nincsenek szárnyaink – teszi hozzá Kas.

– Vane? – kérdezi a Darling.

– Tudok repülni, de nem cipelek mindenkit.

– Akkor a másik útvonalon megyünk – mondom.

– És az mi? – kérdezi a lány.

– Leugrunk a Marooner’s Rockról.

– Most csak viccelsz. – Csípőre teszi a kezét. – Kérlek, mondd, hogy csak viccelsz!

Az ikrek elindulnak.

– Mi sosem viccelődünk a szikláról leugrással.

– Nem akarok leugrani egy szikláról.

– Kár – mondom neki, és kiterelem az ajtón.

*

Ahogy az erdőben haladunk, a távolban farkasok vonyítanak, és a sötétségből halljuk az egyik farkas morgását.

Körbevesszük a Darlingot, hogy biztonságban legyen.

A farkasok régebben engedelmeskedtek nekem, de ma már nem.

Elhaladunk a lagúna mellett, és továbbmegyünk oda, ahol a szárazföld a szikla hátoldaláig emelkedik.

A hold súlyosan lóg az égen.

Azt hittem, ma este visszahívjuk Tillyt, hogy ásson bele a Darling fejébe.

Örülök, hogy nem így van. Örülök, hogy a Darling jól van.

A harmat összegyűlt a hasadékok között növő mohán. Hideg az éjszaka, a Darling megborzong.

Az óceánba merülés csak rontani fog ezen, ahogy a másik világba átlépés is.

A szikla peremén lépkedünk, a tengeri szél belénk csíp. A Darling haja az arca körül csapkod.

– Ez sokkal magasabb, mint amilyennek lentről látszik. – A karja szorosan a törzsére simul, jó három méterre van még a peremtől. – Nem hiszem, hogy meg tudom csinálni. Így hoztál ide?

– Igen.

Az alsó ajkát harapdálja.

– Gondolj csak bele, ha odaérünk, ott maradhatsz. Nem kell visszajönnöd többé ide.

Az arca elkomorodik, és a gyomrom összeszorul.

Ezt akarom?

Ő ezt akarja?

Alig ismerem, mégis ismerősnek érzem.

És a gondolat, hogy elfelejtem őt, ha már nem lesz velünk…

Ég a mellkasom.

– Gyere! – nyújtom felé a kezem. Legalább azt megígérhetem, hogy mellette leszek. A tenyerembe csúsztatja a kezét. Az ujjai jéghidegek.

– Szóval csak úgy ugrunk?

– Igen. – Közelebb terelem a peremhez.

– Vannak odalent sziklák?

– Igen, ezért nagyot fogunk ugrani.

– És aztán mi lesz? – A homlokát ráncolja, a két szemöldöke között látom az aggodalom barázdáit.
– Úszunk? Merülünk?

– A varázslat majd gondoskodik rólunk.

Horkant erre egyet.

– Csak hinned kell benne – mondja Kas, és ugrik.

– Ó, istenem – leheli elcsukló lélegzettel a Darling.
– Nem vagyok rá képes.

– Muszáj.

– Miért?

Bash ugrik következőnek. A szél irányt vált, és egy hajtincs a Darling arcába repül.

Lehajolok, a füle mögé igazítom.

– Vigyázok rád. Rendben?

Esküszöm, hogy hallom a szívverését a hullámverés ellenére.

– Rendben. Legyen.

– Jó kislány.

A perem felé vezetem. Minél közelebb érünk, annál szorosabban markol.

– Készen állsz?

– Azt hiszem.

– Egy.

Reszket mellettem.

– Kettő.

Mellkasa a gyors lélegzetvételekkel emelkedik és süllyed.

Nem érek el háromig, együtt leugrunk a peremről.

Mostanában csak így tudok repülni, és ez az ugrás kurvára csodálatos.

De ha a Darlingnak igaza van, holnap ilyenkor már a csillagok között fogok repülni.

HARMINCADIK FEJEZET

Winnie

Amikor feljövök levegőért, sikítok.

Nincsenek hullámok. Nincs szél. De vízben vagyunk. És a víz sekély és sós, eltart egy másodpercig, mire rájövök, hogy ez a tavacska az Emerald Pond a parkban, a régi viktoriánus házunk utcájának a végében.

Itthon vagyok.

Itthon vagyok.

Akkor miért rettegek?

Kimászunk a vízből, én, Peter Pan és az Elveszett Fiúk.

Itt is sötét van, tücskök ciripelnek és békák kuruttyolnak az éjszakában.

– Erre – mondom, és az utcára vezető ösvény felé terelem a csapatot.

Mindannyian hallgatunk menet közben, csuromvizesen és elszántan. Alig tíz perc alatt elérjük a viktoriánus házat. Valahogy az otthonom megpillantása Pan és a fiúk társaságában valószínűtlenné teszi legalább az egyiket.

Mintha nem létezhetnének egy térben.

Felmegyünk a repedezett, omladozó úton a házhoz. Lenyomom a kilincset, nincs bezárva az ajtó. Ez nem vall anyámra. Ezt sosem felejti el.

Amikor benyomom az ajtót, a zsanérok megcsikordulnak. A ház sötét és csendes, kivéve a szokásos zajokat, mintha öreg csontok nyikorognának.

– Anya! – kiáltok.

Semmi válasz.

Végigmegyünk a folyosón, a fiúk mögöttem maradnak.

A dédnagyanyám ládája a nappaliban van az öblös ablak alatt.

Csakhogy amikor az ajtóhoz érünk, ott találjuk anyát egy nálam is alacsonyabb férfival, és még néhány hozzá hasonlóval. Sötét, erős haja, nagy, tágra nyílt szemei és hegyes fülei vannak.

– Brownie – morogja Pan.

– Pan – mondja a kisember.

– Miért vagy itt? – kérdezi Pan. A hangjában tisztán hallatszik a gyanakvás éle.

A Brownie előrelép.

– Csingiling nem akarta, hogy király legyél, és én az ő szolgálatának szenteltem az életemet.

– De honnan tudtad, hogy itt van? – Pan tesz még egy lépést.

Vane és az ikrek követik a mozdulatait, Pan két oldalára állnak.

– Mindig is tudtam, hogy itt van – válaszolja a Brownie. – Az igazat megvallva, azt hittem, hogy már halott leszel mostanára. Mind ezt hittük.

A többiek bólintanak. Összesen heten vannak.

– Mit akarsz csinálni az árnyékommal, ha megszerzed? Nem sokan tudják megtartani.

– Az ikrek megtudnák – véli a Brownie.

Pan megmerevedik.

– Mit szól ehhez Tilly?

– Azt akarja, ami a legjobb a szigetnek. – A Brownie a csípőjére szíjazott penge markolatán pihenteti a kezét. – Gonosz király voltál. Nem hiheted, hogy azt akarjuk, hogy visszatérj.

Figyelem Pan arcát, hátha reagál. Tudom, hogy tud gonosz lenni. Láttam, ahogy megölte az Elveszett Fiút, csak mert az flörtölt velem. De vajon mennyire gonosz?

Nem félek tőle, pedig talán kellene.

Talán a szikláról leugrás volt a legkevésbé vakmerő dolog, amit az elmúlt napokban tettem.

– Nem hagyom, hogy megállíts – mondja Pan.

– Nem hagyom, hogy az árnyékoddal együtt menj el innen – feleli a Brownie.

Néma, mozdulatlan pillanat következik, majd kitör a harc.

*

Anya a sarokba szorul a láda mellé, átkarolja a térdét.

Odarohanok hozzá, miközben kardok csapnak össze.

– Anya! Jól vagy?

– Winnie? Ó, Winnie! – Kibontakozik, és átölel.
– Annyira örülök, hogy visszajöttél.

– Jól vagy?

– Igen, jól vagyok. Jól vagyok.

Hátranézek, és látom, hogy Vane két tenyere egy Brownie fejének két oldalát szorítja. Vadul ránt egyet, mire a Brownie nyaka elpattan.

A gyomrom felfordul.

– Anya, tudsz egy rejtett rekeszről dédnagymama ládájában?

– Nem. Miért?

Kinyitom a reteszt, és felpattintom a fedelet. Olyan szaga van, mintha egy másik évszázadból származna,
a papírbélés törékeny, és pelyhekben válik le. Régi ágyneműt és takarókat tároltunk benne, és egy fotóalbumot, amely csak harmadáig van tele.

Valaki sikoltozik mögöttünk. Nem hiszem, hogy
a fiúk lennének.

Kihúzom a takarókat, a lepedőket, majd végigsimítok a láda belsején. Hogy is csinálta ezt a Darling az álmomban?

Kopogtatni kezdem a láda belső falát.

Semmi sem történik.

– Gyerünk!

Azt hiszem, álmomban a bal oldal volt az. Újra megütögetem. Egyszer, kétszer. Semmi.

Lehet, hogy nem csinálom elég erősen. A Darling az álmomban inkább rácsapott, mint kopogtatta.

Megpróbálom újra, és…

Kipattan egy fiók.

És benne, az évtizedek óta tartó várakozástól elöregedve, ott hever egy doboz.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Peter Pan

Kibaszottul utálom a Brownie-kat.

A szigeten általában ritkán fordulnak elő, inkább az árnyékban bújnak meg, nem látni őket a fényben. Azt hiszem, ezt meg tudom érteni.

De ez a Brownie, aki olyan régóta van itt, mint én, aki a tündék udvarában szolgált, az én véremre szomjazik, amióta megöltem Csinget.

És talán meg is érdemlem.

Gyorsabb nálam, körbe-körbe szökdécsel, és drágaköves tőrének pengéjével mély vágásokat ejt rajtam a húsomba vájva.

Az egyik késem készen áll rá, hogy kibelezzem.

Nem fog közém és az árnyékom, így a trónom közé állni.

A többiek gyorsan elintézik a kisebb Brownie-kat, míg csak egy marad.

Vér párája száll a levegőben. A nyelvem hegyén érzem az ízét.

– Körül vagy véve, Brownie – mondja Vane, ahogy az ikrekkel bekerítik az ellenfelünket. Vane csak alig-alig uralja az árnyékát. Érzem, ahogy az a felszín alatt tombol, és kétségbeesetten próbál előtörni. – Jobb, ha megadod magad.

– Nem – válaszolja a Brownie. – Hercegeim – folytatja az ikrek felé fordulva. – Ha visszautat kerestek az udvarba, akkor most csatlakozzatok hozzám! Az árnyék a tiétek lehet.

Kas és Bash megállnak, egymásra néznek. Halk csilingelést hallok.

Egykor beszéltem a nyelvüket, de már elfelejtettem a szavak alakját, a szótagok csengését.

Ha most kurvára ellenem fordulnak…

Bash visszacsúsztatja a pengéjét a hüvelyébe.

– Van valami, amire sosem tudtunk rájönni, Brownie. Talán te beavathatnál minket.

A Brownie bólint.

– Rajta!

– A Darlingok mindig megváltoztak, miután a mi drága húgunk a fejükbe szállt. Mindig azt mondta Pannek, hogy ez a varázslat velejárója. Hogy minél többet küzd egy Darling, annál rosszabb.

– Igen, ez igaz.

– De Merry nem küzdött ellene. Mielőtt Tilly megérkezett, azt mondta, hogy mindent megtesz, hogy segítsen Pannek.

A szoba árnyékában a Darling új tudatossággal nézi az anyját.

– Megígértük Merrynek, ha segít nekünk, akkor minden rendben lesz. De nem így történt.

Merry zokogva felcsuklik, a Darling a mellkasához szorítja az anyja kezét.

– Akkor mondd meg nekünk! – folytatja Kas, és egy újabb lépést tesz előre. – Tilly segített Pannek megkeresni az árnyékot, vagy eltitkolta előle? Megsemmisítette a Darlingok emlékeit, hogy senki se találja meg?

Összeszorítom a fogamat, erősebben markolom a kardomat, és várom a választ.

– Igaz ez, Brownie? – kérdezem.

Zihálva próbálja az ikreket maga elé terelni, de ahogy Kas elvonja a figyelmét, Bash a Brownie mögé kerül.

– Megölte Csinget!

– Anyánk nem volt erényes asszony – közli Bash.
– Egyikünk sem az.

A Brownie felé indul. Az eltáncol.

Én előrelendítem a pengémet, mélyen a mellkasába vágom. Vér ömlik az ajkára.

Nedvesen, reszelős lélegzettel szól oda nekem:

– Te nem vagy király. Gyáva vagy.

Amikor a vér kiszivárgott az arcából és az élet a szeméből, kihúzom a pengét. A Brownie súlyos puffanással a padlóra esik. Körülvesznek minket a holttestek, engem mindenhol vér borít.

Alig visszafogott diadal lüktet bennem.

A Darling elengedi az anyját, és előre lép. Egy doboz van a kezében.

Az árnyékom.

Olyan régóta keresem, hogy szinte el sem akarom hinni, hogy ez tényleg megtörténik.

– Ez az? – kérdezem.

Közelebb jön. A dobozra tünde rúnákat véstek. Esküszöm, hogy még mindig érzem rajta Csing illatát. Őszi levelek és a tündérpor.

Valaha ő volt a legjobb barátom.

Aztán már nem volt az.

És újra és újra a gyomromba mar, amikor eszembe jut, hogyan végződött.

Amikor rájöttem, hogy mit tett, hogy ő tervelte ki, hogy bosszúból ellopja az árnyékomat, elmentem hozzá, és kimondtam, hogy nem hiszek a tündérekben.

A fénye kialudt, a szemei elfehéredtek, és másodperceken belül meghalt.

Ennyi volt.

Még csak be sem kellett piszkolnom a kezem.

A Brownie-nak egy dologban igaza volt – gyáva voltam.

Bárcsak legalább esélyt adtam volna Csingnek, hogy védekezzen!

De azt hiszem, attól féltem, hogy soha nem felejtem el, milyen érzés, ha a kezemre tapad a vére.

– Kinyissam? – kérdezi a Darling, és ezzel visszakényszerít a jelenbe.

– Még nem. Addig nem, amíg vissza nem érünk Sohaországba. Bash és Kas, kezdjétek el feltakarítani ezt a mocskot.

Bash színpadiasan felsóhajt.

– Miattad visszautasítottuk a lehetőséget, hogy visszakapjuk a szárnyainkat. És most azt akarod, hogy feltakarítsuk a Brownie-k beleit?

– Visszaszerezzük a szárnyaitokat. De előbb azt kell tennetek, amit mondok.

Bash morgolódik, majd megkérdezi:

– Darling, hol tartod az ásóidat?

– Hmmm…

Merry reszket, mint a falevél, de azért válaszol.

– Ásók. Két ásó. A fészerben. Megmutatom.

– Rendben van, Merry – mondja Kas. – Menj előre!

Vane felkap egy Brownie-t, a vállára emeli a holt súlyt, és követi a menetet a hátsó ajtón kifelé.

Ketten maradunk, csak én és a Darling.

– Most már otthon vagy – mondom neki. – Köszönöm, hogy segítettél nekem. – Kinyújtom a kezem a dobozért.

A hóna alá dugja.

– Darling – mondom, nem törődve azzal, hogy
a fenyegető élt elrejtsem a hangomból.

– Vigyél vissza magaddal!

– Mi?

– Vigyél vissza!

– Miért?

A vérengzés nyomait nézi, és elkomorul.

– Nem csak az árnyék, ennél több van – mondja.

– Ezt hogy érted?

– Én… nem tudom. Csak megérzés. De amikor Tilly belemászott a fejembe…

– Igen?

– Szerintem valamit tervez. Ellened.

– Úgy tűnik. – Nyilvánvalóan nem esik messze az alma a fájától.

– Szóval talán segíthetnék. Segítettem megtalálni
az árnyékodat.

Az első ösztönös válaszom az, hogy itt hagyom. Bármi vár is rám Sohaországban, az nem lesz jó.

– Itt nagyobb biztonságban leszel.

A tekintete megkeményedik.

– Nem biztonságot akarok.

Hirtelen bevillan, ahogy lenyomom az asztalra.
A csinos kis Darling lány azt akarja, hogy sötét, gonosz dolgokat tegyenek vele.

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy én nem akarom ezt.

A nedves pináját akarom a farkam körül.

Abban a pillanatban, amikor találkoztam vele, tudtam, hogy ő más. Nem tudom, mi van benne, de valami régi és elfeledett dologra emlékeztet.

– Vannak szabályaim – felelem neki. – Szabályok, amiket be kell tartani.

Kedvesen rám mosolyog, és már tudom, hogy sok bajom lesz vele, ha visszaviszem.

– Be tudom tartani a szabályokat.

– Igen, de megtennéd?

Vane visszatér, és egy másik Brownie-t emel a vállára.

– Az ikrek már kiásták a gödröt.

Bólintok. Ha azt hiszi, hogy hullákat temetek, akkor nagyon téved.

– Vigyél vissza magaddal! – ismétli a Darling.

Mindig is a hideg, kemény élek háza voltunk… olyan rossz lenne, ha lenne valaki, akinek puha ívei vannak, valaki, akin osztozhatunk? Akit addig baszhatunk, amíg remeg, és az Elveszett Fiúk spermájáért könyörög.

Nem vagyok jó ember, és nagyon rossz dolgokat akarok tenni vele. És az árnyékommal a lehetőségek végtelenek.

– Rendben – mondom végül. – Visszajöhetsz velem.

Diadalmasan rám mosolyog.

– Ne szállj el magadtól!

– Nem. Majd csak a fasztól fogok.

– Mocskos szájú Darling lány. Most pedig gyere, menjünk, nézzünk rá a Brownie-k temetésére, amíg még fiatal az éjszaka.

– Először is – mondja, és odatartja a dobozt. – Azt hiszem, ez a tiéd.

Annyi év alatt, amíg az árnyékomat keresem, soha nem éreztem. Vágytam utána, de ahol valaha az árnyék volt, ott csak üresség maradt.

Most már érzem.

A dobozba zárt, vonagló energiáját.

Kinyújtom a kezem, és megfogom.

– Köszönöm.

Elmosolyodik.

– Szívesen, Peter Pan.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

Winnie

Van valami most anyában, amit megnyugtatónak érzek. Mintha búgócsiga lenne, és végre leállna a pörgés, és egy helyben maradna.

A holdfény beragyogja a hátsó kertünkben zajló véres jelenetet. Egy hatalmas lyuk tátong középen, amibe holttesteket pakolnak egymásra.

– Nem kockázatos ez? – kérdezem. És… el sem hiszem, hogy itt vagyok a kertünkben, ahol két tünde herceg, egy legenda és a halál árnyéka két méter mélyre temet a földbe holttesteket.

Nem tudom, hogyan vagy mikor váltam olyanná, aki ezt az egészet gond nélkül elfogadja.

– Ne aggódj, Darling – mondja Kas. – Egy hét múlva a Brownie-kból csak por marad.

Miközben a fiúk befejezik a piszkos munkát, anyához fordulok.

– Mondanom kell neked valamit.

– Mi az, kicsim? – Sápadtabb, mint amikor itt hagytam, de az arca tiszta, ahogy a haja is, szóval nyilvánvalóan vigyázott magára így, hogy én nem vigyáztam rá.

– Visszamegyek – bököm ki. – Sohaországba. – A tekintete rám szegeződik, de sosem vagyok teljesen biztos benne, hogy lát-e engem. – Velem akarsz jönni?

Nem kérdeztem meg erről Pant, de nem érdekel.
A házban van elég szabad szoba. Bőven lenne hely neki is.

– Hogy Sohaországba? – néz hátra a fiúkra. Bash póló nélkül lapátolja a földet, a hátán lévő összes izomköteg keményen dolgozik.

Istenem, micsoda látvány! Egy tünde herceg, aki szerintem az enyém lehet. Még nem tudhatom. Nem tudom, milyen szabályok vonatkoznak erre az egészre, de rengeteg idő van rá, hogy kiderüljön.

Egy dologban teljesen biztos vagyok: harcolni fogok bárkivel, aki azt hiszi, hogy elveheti őt tőlem.

Lehet, hogy csak a felszínét karcoltam annak, hogy ki is Peter Pan és kik az Elveszett Fiúk, de az ösztön sosem hazudik, és én úgy érzem, az enyémek.

Az enyémek.

– Nem hiszem – feleli anya.

– Biztos?

– Én… itt… figyelj…

– Figyelek, anya.

– Szeretek itt lenni. – Felnéz a holdfény széles pászmáival festett házra. – Úgy érzem, jobban vagyok.

– De… teljesen egyedül leszel.

– Nem lesz semmi bajom.

Felnőtt voltam, mielőtt még gyerek lehettem volna. És mindig vigyáztam anyára. Soha nem akartam ezt.
A végtelen rohamai, az instabilitás… utáltam az egészet.

És bár el akartam menekülni előle, most, hogy eljött a lehetőség, rettegek tőle.

– Anya…

– Menj. – Megszorítja a kezemet. – Menj Sohaországba! A sellők örülni fognak, hogy visszatérsz.

A sellők? Igen, a szellemek a lagúnában.

– Ha tényleg így gondolod…

– Igen, így.

Átkarolom a vállát, és magamhoz húzom.

– Visszajövök, meglátogatlak, amilyen gyakran csak tudlak. – Amint túlteszem magam a szívdobogtató félelmemen a szikláról leugrástól.

Elmosolyodik magában.

– Örülnék neked, kicsim.

*

Amikor a gödör megtelt, és az összes Brownie-vért feltakarították a padlóról, a fiúk úgy állnak odakint, mint a háború látomásai, vérrel és piszokkal borítva, néhány meggyújtott cigaretta füstje gomolyog a holdfényben.

– Ha szükséged lenne rám – kezdem mondani anyának, aztán rájövök, hogy nem tud elérni. Sohaországban nincsenek mobiltelefonok. Nincs semmilyen kommunikáció.

– Nem lesz semmi bajom, Winnie. – Megölel, és amikor visszahúzódik, megkérdezi: – Elmondjak egy titkot?

– Igen.

– Én is maradni akartam, mielőtt behatoltak a fejembe.

– Tényleg?

– Hiányzik a varázslat. – Lehunyja a szemét, elmerül az emlékekbe. – És a…

– A felhőbogyó – tippelek.

– Igen.

– Legközelebb hozok neked.

– Akkor sütök tortát meg sütit, és bulit rendezünk.

– Ha szeretnéd.

A szeme ismét üvegessé válik.

– Igyál egy kis teát és pihenj le, anya!

– Rendben, kicsim.

– Szeretlek, anya.

– Én is szeretlek. – Elsiklik tőlem, és becsukja az ajtót, én sokáig ott maradok a verandán, és próbálok rájönni, hogy jól döntöttem-e.

Meglesz nélkülem?

Nagyon szeret engem, de a szeretete mindig fájt.

Nem tudom, milyen érzés, ha helyesen szeretnek, vagy ha a fájdalmat választod anélkül, hogy belekényszerítenének.

Talán ez a szerelem lényege – a fájdalom és az öröm közötti választás.

Visszatérek a fiúkhoz. Érezni, hogy egyre türelmetlenebbek, de nem akarnak siettetni.

– Készen állok – mondom.

Peter Pan megfogja a kezemet, és kivezet az éjszakába, az árnyékát rejtő kis dobozt a hóna alá dugja.

EPILÓGUS

Peter Pan

Milyen érzés lesz, ha visszakapom az árnyékomat?

Olyan régen volt már, hogy azt hiszem, elfelejtettem, milyen volt tele lenni varázslattal. Képesnek lenni létrehozni bármit a semmiből. Érezni a sziget dobogó szívét.

Egyszerre vágyom rá és rettegek tőle.

Visszatértünk a padlásra. Vane a bárpultnál áll, és mindannyiunknak italt tölt. Az ikrek a kanapén ülnek, a Darling befészkelte magát közéjük.

Nagyon sok szörnyűséget tettem életemben, és naivitásnak tűnik azt hinni, hogy most olyan szerencsés lehetek, hogy sok nagyszerű dolgom lehetne.

Vane odahozza a poharakat. Egy érlelt whiskyt választott, füstös fa és karamell illata van. Iszom egy kortyot, élvezem, ahogy végigéget.

– Készen állunk erre? – kérdezi Vane, és leül az egyik bőrszékre.

– Készen állunk, amennyire csak lehetséges, gondolom – mondja Bash.

– Hogy néz ki egyáltalán? – kérdezi Darling. – Van valami alakja? Vagy csak egy füstpamacs?

– Pontosan úgy fog kinézni, ahogy egy árnyéknak kell – vallom be. – De az igazi kérdés az, hogy Csing hozzákötötte-e valamihez, amikor betette a dobozba, vagy el fog szökni, amikor kinyitjuk?

– Készen állunk, hogy ugorjunk, ha kell – ígéri Vane. – A szavunkat adjuk.

Újabb kortyot iszom, és leteszem a poharat az asztalra közénk, közvetlenül a kis doboz mellé. Egyetlen retesz van rajta, zár nincs.

A szívem olyan hevesen dobog a mellkasomban, hogy a fogam között is érzem.

Mindannyian egyszerre nagy levegőt veszünk, ahogy előrenyúlok, kioldom a reteszt, és az ujjaimat a fedélre nyomom.

Most mindannyian előrehajolunk, a várakozás, az izgalom tapintható.

Ez az, ez az, amire vártam.

Kinyitom a fedelet…

…és két árnyék ugrik elő.

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Sorozatszerkesztő: Kepets András

A szöveget gondozta: Takács Andrea

Korrektúra: Kiss Anikó

Tördelte: Györkös Máriusz

Nyomás és kötés: Alföldi Nyomda Zrt.