MEGHAN QUINN

Első kiadás
Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2026

Írta: Meghan Quinn

A mű eredeti címe: So Not Meant to Be (Cane Brothers 2.)

Copyright © 2022 Meghan Quinn

Published by arrangement with Brower Literary & Management
and Andrew Nurnberg Literary Agency Budapest.

Cover © Sourcebooks

Cover images: Getty

Fordította: Bugár Elvira

A szöveget gondozta: Jordán Gergely

ISSN 2064-7174

E-BOOK ISBN 978-963-675-848-6

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2026-ban

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztő: Tamaskó Dávid, Gerencsér Gábor

Korrektorok: Miklós Zsuzsanna, Ábrahám Viktória

Prológus

KELSEY

– Kelsey, köztudott, hogy férfiak és nők nem tudnak egyszerre munkakapcsolatot ápolni és barátok is lenni.

JP Cane a konferenciaterem asztalának támaszkodik, tetovált karjait bosszantóan izmos mellkasán keresztbe fonja, ingujjai könyékig felhajtva, és olyan vigyort villant, ami inkább dühítő, mint elbűvölő.

– Miről beszélsz egyáltalán? – kérdezem egy halom tervrajz fölé görnyedve.

Még mindig az asztalnak támaszkodva lazán leengedi a kezét, és megmarkolja az asztal szélét, aztán azt mondja:

– A minap, amikor Huxley-val és Lottie-val vacsoráztunk, azt mondtad, hogy lehetnénk barátok.

Lottie a nővérem – tizenkét hónappal idősebb – és a legjobb barátom. Az ellenállhatatlan Huxley Cane jegyese, aki a főnökünk, mellesleg az előttem álló, életemet megkeserítő férfi testvére.

Megismerkedésünk elképesztően lenyűgöző sikertörténet. Nos, gyors és lényegre törő magyarázat kell? Lottie gazdag férjet keresett, hogy arcvesztés nélkül kerüljön ki az ősellenségével szemben folytatott harcból, Huxley pedig álmenyasszonyt keresett egy üzleti megállapodás miatt. A járdán botlottak egymásba. Megállapodást kötöttek, hogy segítenek a másiknak, szerződést írtak alá, és Lottie beköltözött a kastélyába. Az egész olyan Micsoda nő!-szerű volt, a prostituáltvonal nélkül. Bár… Lottie-nak nehezére esett, hogy ellenálljon Huxley alfa közeledésének.

Miközben a rajongó, őrülten szerelmes menyasszony szerepét játszotta, segített a Sustainably Organized nevű vállalkozásomban. Így talált meg bennünket a Cane Enterprises, és így kerültem szoros munkakapcsolatba JP-vel, mivel őt jelölték ki a projektjeimhez.

Ahogy mondtam, forgószélszerűen pörögtek az események. Még mindig nem hiszem el, hogy így történt.

– Van valami ellenvetésed? – kérdezi JP, kizökkentve a gondolataimból.

Mivel úgy látom, hogy ez a megbeszélés sehová sem vezet, az asztalra hajítom a tollat, és kihúzom magam.

– Először is, nem együtt vacsoráztunk Huxley-val és Lottie-val. Nem kettős randi volt!

– Te jó ég, tudom! – vágja rá ingerülten. – Már három és félszer felhívtad rá a figyelmemet. – Ujjaival számolja az eseteket. – Amikor becsengettünk, mert történetesen egyszerre érkeztünk. Amikor a konyhában voltunk, és mindketten ugyanazért a pezsgőért nyúltunk. A medencénél, amikor véletlenül kettesben maradtunk az asztalnál. És a nappaliban, amikor éppen azt magyaráztad, hogy nem kettős randin vagyunk, és Lottie félbeszakított, hogy megmutasson egy „új játékszert”, amit kapott. – Vigyorog, megvillantva azokat a bosszantóan egyenes fogait. – Még mindig várom a részleteket az új játékszerről!

– És másodszor…– folytatom. Semmiképp sem fogom megemlíteni neki azt az… eszközt, amit Huxley vett Lottie-nak. Nem. Már a gondolatától is elpirulok. – Mi a csudáért ne lehetnénk barátok?

– Hát nem nyilvánvaló?

Körbenézek a teremben, hogy meggyőződjek róla, nem hagytam-e figyelmen kívül valamilyen jelzést, de abszolút semmit nem látok. Visszanézek rá, és azt mondom:

– Nem. Nem, ez egyáltalán nem nyilvánvaló!

Megrázza a fejét, és megkerüli a konferenciaasztalt, hogy ráüljön, pont mellettem.

– Mert, Kelsey, kézzelfogható vonzalom van közöttünk.

Olyan erősen horkantok fel, hogy ráprüszkölök a tervrajzokra magam előtt. Lazán letörlöm a cseppeket a kezemmel. Vonzalom?

Úgy értem… persze, JP nagyon jóképű férfi. Nyilvánvalóan jóképű, ha bejön az állkapcsának meredek vonala, amit sűrű, sötét szakáll borít. A szexi, kócos haja a tetején enyhén göndörödik, de oldalt rövidre van nyírva, és a rejtett tetoválásai csak akkor látszanak, amikor kényelemben érzi magát az aktuális társaságában. Igen, jóképű, szexi, ezt talán mondtam egyszer-kétszer.

De egy emberi lényben több is van annál, mint hogy fizikailag vonzónak találod, legalábbis számomra. Ahhoz, hogy valakit tényleg vonzónak találjak, jószívűnek kell lennie, kívánatos személyiséggel, és meg kell tudnia nevettetni.

Nem vagyok biztos benne, hogy JP-nek van szíve, és a személyisége olyan, mint egy figyelemre vágyó középső gyereké, akinek tehetsége van ahhoz, hogy semmit se vegyen komolyan. Lehet, hogy itt-ott van egy-egy jó beszólása, de a veleszületett képessége kerekedik felül, ami provokál, bosszant és irritál.

Talán az övé az egyik legrendetlenebb iroda, amit valaha láttam, és halkan hozzáteszem, hogy ez teljesen kiábrándító egy olyan precíz embernek, mint én. Ki tudna vágyakozva nézni valakire, akinek az íróasztala papírokkal, kávéscsészékkel és olyan tollakkal van tele, amelyeken nem a saját kupakjuk van?

Szóval: vonzódom JP-hez? Határozottan nem!

– Tényleg azt hiszed, hogy vonzalom van közöttünk? – kérdezem.

– Bébi, érzem a szexuális kémia illatát, és mivel annyira kézzelfogható, olyan sűrű, olyan… pézsmaszerű…

– Fúj, nem pézsmaszerű!

Mit beszélek? Nincs is semmi! Nincs kémia! Semmi sem kézzelfogható, és egyáltalán nincs sűrű… semmi!

És semmi sem pézsmaszerű. Kinek jut egyáltalán az eszébe a vonzalmat pézsmaszagúként jellemezni?

De levegőnek néz, és folytatja a légből kapott szónoklatát.

– Nem lehetünk munkahelyi barátok, mert a közöttünk lévő vonzalom mindig a szex gondolatát fogja felvetni.

Ezúttal visszatartom a horkanásomat, és hagyom, hogy a csend töltse be a levegőt néhány lélegzetvételnyi ideig, mielőtt csökkentem a távolságot közöttünk, amíg az arcunk csak néhány centire van egymástól. Annak ellenére, hogy majdnem egy fejjel magasabb nálam, még mindig a szemébe tudok nézni, amikor megkérdezem:

– Lázas vagy? Erről van szó? Elkaptál valamit, és ezért viselkedsz így?

– Makkegészséges vagyok! Nagyon jól tudod. Eleget méregetsz.

– Nem is!

Nem teszem.

Csak hogy tisztázzam. Tényleg nem.

Hahotázik, de olyan idegesítő hangon, hogy összeszorulnak a zápfogaim.

– Mit gondolsz, miért van most felhajtva az ingujjam?

Lenézek a tetovált alkarjaira – jó, rendben, az tényleg szexi, valószínűleg a legjobb része a pasinak. De csak ennyi, alkarok. Nem lehet egy lányt hibáztatni, ha gyönyörködik egy kis karpornóban, ugye, hölgyeim?

Közel hajol.

– Mert tudom, mennyire izgatónak találod a karomat.

A kezem az arcához nyomom, hogy megakadályozzam, bármire is készül.

– Tisztában vagy vele, hogy ez mennyire helytelen? Az alkalmazottad vagyok!

– Technikailag Huxley alkalmazottja vagy, én csak felügyelem a dolgokat.

– Ez valami szakmai kifejezés?

Felvillantja azt az idegesítő vigyorát.

– Az. – Megnedvesíti az ajkait, de én a szemére szegezem a tekintetem. Semmiképp sem adom meg neki azt az elégtételt, hogy a szájára pillantok. – Nem értem, miért vagy ennyire zavarban és miért vörös az arcod!

– Nem vagyok zavarban! – Kinyújtom a karomat magam mellett.

– Csak őszinte jótevőként próbálok fellépni, megpróbállak felvilágosítani, hogy miért nem lehetünk barátok. Dicséretet érdemelnék, nem megvetést és a gúnyolódásodat. – Mielőtt válaszolhatnék, folytatja az úgynevezett jószándékú kioktatást. – Egy férfi és egy nő, akik vonzónak találják egymást, és együtt dolgoznak, soha nem lesznek barátok. Mindig lesz egy óriási elefánt a szobában, és annak az elefántnak a neve: szex. Ilyen az emberi természet, Kelsey. Mindannyiunknak szüksége van szexuális kielégülésre, és amikor találunk valakit, aki vonzó, azt akarjuk, hogy az a személy segítsen nekünk beteljesíteni a szexuális vágyunkat.

Hallja ezt más is?

Te jó ég, ennél jobban nem is lehetne elsilányítani a szeretkezés aktusát. Jót tesz az egómnak, hogy JP vonzónak talál? Igen. De hol a romantika manapság?

Hol van az udvarlás?

Hol van a spontaneitás?

Még Lottie és Huxley is beismerik, hogy semmi romantikus nem volt abban, ahogyan a kapcsolatuk kezdődött. Minden annyira személytelen manapság.

Igazi romantikusként, aki rajong a szerelemért, nem tudok nem azon tűnődni, hogy vajon létezik-e olyan férfi valahol, akire ráillik egy tökéletes romantikus vígjáték hősének összes jellemzője.

Neeem, most már átverésekkel kell foglalkoznunk, amit egy kéretlen farokfotó követ, végül pedig köddé válik a pasi.

Annyira elegem van ebből.

– Mi a fene történt veled, hogy ilyen lettél? Megkérdeztem, mit gondolsz a bambusz irattároló szekrényekről, erre ebből kiindulva lett a vita, hogy miért nem lehetünk barátok. Nem értem, hogy mennyire releváns válasz ez a kérdésemre – kérdezem csípőre tett kézzel.

– Releváns – feleli közelebb csúszva, a cipőjét a sarkamnak nyomva –, mert amikor az éhes szemed legszívesebben felfalna a konferenciaasztal túloldaláról, de a hozzáállásoddal a baráti zónába száműzöl, akkor szembesítelek ezzel. Azt mondtad, azt akarod, hogy barátok legyünk, de ez nem fog megtörténni.

Ennek téveszméi vannak. És valakinek helyre kell tennie őt.

A mellkasára nyomok egy ujjal, és azt mondom:

– Hidd el, JP, ha a legkevésbé is vonzónak találnálak, tudnád! Amit te rád éhező szemnek hiszel, az egy éhes nő szeme, aki ma reggel hatkor egy mogyoróvajjal megkent gofrit evett. Elkezdődött az éhséghallucináció, és a te silány tested…

– Silány? Pfff!

– …óriási húsgombócos szendviccsé alakult át a fejemben, semmi több. Gondolhatsz akármit arról, amit az irántad való vonzalmamnak vélsz, de a saját számból mondom a te makacs füledbe: nem találhatnálak visszataszítóbbnak!

A szemöldöke meglepetten felszalad. Még én magam is meglepődöm kissé. A „visszataszító” nem a megfelelő szó, de túlságosan belelendültem.

– És ha romantikus érzelmekkel viseltetnék irántad, akkor nem viselném ezt az egyszerű, szinte otthoni blúzt, ami semmit sem mutat meg a tökéletes, feszes mellemből!

Megnyalja az ajkát, ahogy röviden lenéz a mellemre, majd vissza.

– Nem viselnék fehérneműt sem arra a valószínűtlen esetre, ha felraknál erre a konferenciaasztalra, és szétnyitnád a lábaimat egy kis kóstolóért!

Megmozdul az ádámcsutkája.

– És egész biztosan nem könyörögnék magamban, hogy ez a beszélgetés véget érjen, hogy összepakolhassak, és visszavonulhassak a garzonlakásomba, hogy békésen, egyedül vacsorázzak, anélkül, hogy egy parancsoló agyatlan, mint te, a fülembe csiripelne a munkahelyi kapcsolatokról! Mert, JP, ha akarnálak, akkor minden másodpercet veled akarnék tölteni, hogy kiélvezzem minden pillanatát.

Felém nyúl, miközben épp elfordulok, hogy összeszedjem a papírjaimat.

– De most nem erről van szó. – Rámosolygok. – Nem tudok elég gyorsan elmenekülni előled! – Nő vagyok! Vedd már észre!

Az orrlyukai kitágulnak.

Az állkapcsa megrándul.

A kezét az öltönynadrágja zsebébe dugja, ahova valók.

– Most, hogy ezt tisztáztuk, elmegyek, mivel semmire sem megyünk, és hív egy húsgombócos szendvics. Feltételezem, hogy jóváhagyod a bambusz irattartó szekrényeket. – Összeszedem a papírokat, majd az asztalra teszem őket, egy szilárd kupacba egyengetve.

– Még mindig nem lehetünk barátok – mondja elfojtott hangon.

Te jó ég, még mindig ezen lovagol? Egészítsük ki az összeférhetetlen tulajdonságainak listáját egy szúnyog mentális képességével.

– Jó. Amikor a minap azt mondtam, csak kedves próbáltam lenni, tudod, mivel a te céged megbízást adott az én cégemnek, de most, hogy az érzéseinket nyíltan kimondtuk, élhetjük az életünket e hamis, idióta barátság nélkül. – Finoman a mappámba helyezem a papírjaimat, majd a táskámba a tollaimmal együtt, természetesen színkód szerint. – Most, ha nem bánod, van egy találkozóm, ahol teletömhetem a számat hússal.

Elmegyek mellette, a vállam a vállához ütközik, de a csípőmre teszi a kezét, késleltetve a távozásomat. Az érintése alig észlelhető a felsőmön, de akaratlanul megborzongok. A vállunk találkozik, egymás mellett állunk, és amikor előre nézek, kerülve a szemkontaktust, közel hajol, és a fülembe suttog, ajka mindössze centiméterekre a fülemtől.

– Az egyetlen baromság köztünk az a szónoklat, amit most előadtál. Tagadd, amennyire csak akarod, de tudom, hogy akarsz engem. Minél hamarabb elfogadod ezt, annál jobban fogod érezni magad.

A szívem heves dobogása ellenére tudom, hogy itt az ideje, hogy elfordítsam a fejemet, és amikor megteszem, az orrunk majdnem összeér. Minden bátorságommal, amit csak össze tudok szedni, azt válaszolom:

– Minél hamarabb rájössz, hogy nem egy kategóriában vagyunk… annál jobban fogod érezni magad.

Nem mindig ilyen volt a kapcsolatunk. Amikor először találkoztam vele, csak arra tudtam gondolni, hogy igazán, lenyűgözően jóképű a mohazöld szemével és az önelégült kisugárzásával, amivel magára vonta a figyelmemet. Ő volt minden, amiről egy lány fantáziál. Egy pillanatig azt gondoltam, hogy talán, csak talán lehetne valami köztünk. Hogyha elhívott volna egy randira, igent mondtam volna. De amikor az üzletem a siker kapujában állt a vezetése alatt, tudtam, hogy nem fogom keverni az üzletet az élvezetekkel, nem akkor, amikor olyan keményen megdolgoztam azért, hogy eljussak oda, ahova vágytam.

Így félretettem a kezdeti gondolataimat, és sajnos most már másképp látom őt.

Rendszeresen az előző éjszakai parfüm illatával libeg be a megbeszélésekre. Gyakran elvonja a figyelmét a telefonja, és ahányszor ránéztem, mindig másik nő neve volt a képernyőn. Flörtölős, és egyértelműen nem az a típus, aki hosszú távú kapcsolatokra vágyik. Gúnyolódik a szerelmen, viccelődik az örökké tartó kapcsolatokon, és soha nem tud komolyan viselkedni. Én pedig a kezdeti vonzalmam ellenére nem erre vágyom.

Felemelt fejjel elmegyek mellette, ki a konferenciaterem ajtaján, a liftekhez. Fogalmam sincs, miért szajkózza JP ezt a vonzalmat közöttünk. Nem mintha bátorítottam volna. Határozott híve vagyok a szerelemnek. Ezért a szerelmet keresem. Nem kalandot, nem szexi egyéjszakás kalandot. A lelki társamat keresem, éppúgy, mint a lelki társak a népszerűnek nem igazán mondható podcastemben. Az örök szerelemre vágyom.

JP Cane hihet, amit akar, de egyben biztos vagyok, az életem szerelemsivatagában ő és én nem egymásnak vagyunk teremtve.

JP

Hadd találjam ki… Kelsey azt mondta neked, hogy nem egymásnak vagyunk teremtve, igaz?

Persze hogy azt mondta. Nem mintha az örök szerelmet keresném, mert nem. Csak jól akarom érezni magamat.

Túl sok kudarcot éltem már meg az életemben ahhoz, hogy elköteleződjek bárki iránt is. Igen, az a fickó vagyok. Pszichoanalizálj, amennyit csak akarsz, de ez nem fogja megváltoztatni azt a tényt, hogy az elköteleződéstől való félelmem a lényeg.

De azt mondom: ha valaki képes lenne megváltoztatni a véleményemet ezzel kapcsolatban, az Kelsey lenne.

Ő… a fenébe is, minden szempontból különleges.

Az első pillanattól fogva, amikor megláttam a prezentációs találkozónkon, le voltam nyűgözve. Amikor szorosan együtt dolgoztunk, el voltam bűvölve. A mosolya, a pozitív életszemlélete, az a lehengerlően gyönyörű szeme: elállt tőle a lélegzetem, és ez volt az első alkalom az átkozott életemben, amikor tényleg azt gondoltam magamban, hogy ő lehetne az örök szerelmem.

Hát ez jól rám ijesztett. Olyan volt, mintha egy északi szél suhant volna fel a fenekembe. Teljesen dermesztő.

Nem gondolkozhattam így.

Nem gondolkozhattam az örök szerelemről.

Tehát érett felnőttként úgy döntöttem, hogy terelek. Bosszantok. Amennyire csak lehet, távol tartom őt. És működött. A bőre alá férkőztem. Amikor rám néz, szinte meg akar ölni. Amikor én nézek rá, azt gondolom… nos, szexi, de meg akar ölni, ezért maradj távol tőle!

És ahogy mondtam, működött. Olyan rohadtul jól működött… amíg már nem működött többé.

Elképzelheted, mi történik ezután…

Első fejezet

KELSEY

Egymásnak teremtve podcast

Alec és Luna

Kelsey: Üdvözöllek, kedves hallgató, az Egymásnak teremtve című podcastben, ahol őrülten szerelmes párokkal beszélgetünk arról, hogyan ismerkedtek meg. Alec és Luna, nagyon köszönöm, hogy ma csatlakoztatok hozzám.

Alec: Örömmel tesszük. Luna nem győzött áradozni rólad.

Luna: Bevallom, így van. Imádom ezt a podcastet.

Kelsey: Nagyon köszönöm. Akkor biztosan tudjátok, hogyan mennek itt a dolgok. A bevezetőben ti ketten röviden elmesélitek, hogyan találkoztatok. Menni fog?

Luna: Menni fog.

Alec: Gyakoroltatta velem.

Kelsey: Haha! Nos, akkor kezdjétek el! Hogyan találtatok egymásra?

Luna: A bátyám eljegyezte a barátját, és nem engedhettek meg maguknak egy nagy, puccos esküvőt, így beírattam őt az Esküvői játék című csináld magad esküvői műsorba.

Alec: A bátyám, Thad annyira rágörcsölt, hogy meg akarta nyerni a műsor fődíját, egy Central Parkra néző lakást, és nekem is lelkiismeret-furdalást okozott, hogy segítsek neki.

Luna: Az első forgatási napon Alec azt hitte, asszisztens vagyok, és követelte, hogy hozzak neki kávét.

Alec: Kértem, nem követeltem. Legyünk pontosak, de igen, tényleg. És el tudod képzelni, hogyan reagált a mellettem ülő kis tűzgolyó?

Luna: Nagyon dühös voltam rá. Ő volt a versenytársam, és le kellett győznöm!

Alec: Engem egyáltalán nem érdekelt a verseny, és számoltam a napokat, hogy mikor lesz végre vége. Aztán rájöttem, milyen rossz testvér vagyok, és milyen szomorú Thad, úgyhogy… beleadtam mindent.

Luna: Ez abban merült ki, hogy követett engem egy cukrászüzletbe, hogy megtanuljon tortát sütni.

Alec: Levertem egy kis diót, ő pedig segített összeszedni, és rájött a tervemre. Megszánt, és megmutatta, hogyan süssek tortát, hogy segítsek Thadnek.

Luna: Az a nap a lakásomban mindent megváltoztatott. Már nem versenytársként tekintettem rá. Úgy néztem rá, mint egy testvérre, aki segíteni akar.

Alec: A család a gyenge pontja, így nem sokkal ezután elhívtam randizni.

Luna: Tavaly tavasszal házasodtunk össze.

– Ti ketten abba tudnátok hagyni a smárolást? Komolyan, azért jöttem ide, hogy veletek vacsorázzak, nem azért, hogy lássam, ahogy egymást nyaljátok!

Lottie megáll és hátranéz.

– De olyan jó illata van! Szagoltad már az illatát?

– Nem, mert nem az én barátom.

Huxley finoman maga mellé tolja Lottie-t a kültéri kanapén, és állát az ajkához emeli.

– Megyek, megnézem a pizzát – nyom könnyed csókot Lottie ajkára, majd feláll.

– Kelse, tölthetek még a poharadba?

Felemelem a borospoharam:

– Igen, köszönöm.

Huxley-nak vannak a legjobb borai. Nem sokat iszik belőlük, így mindig igyekszem fogyasztani, amikor átjövök vacsorára, ami legalább hetente egyszer előfordul. És a kültéri étkezés mindig az én választásom. Huxley-nak és Lottie-nak gyönyörű, tengerparti stílusú háza van fehér falakkal és fekete díszítőelemekkel, nem messze Beverly Hillstől. A hátsó udvaron lélegzetelállító, végtelenített medence húzódik végig a telken, ahol drága, mégis hihetetlenül kényelmes teraszberendezés található. A magas pálmafák biztosítják a privát szférát. A hátsó udvaruk a kedvenc helyem.

Amikor eltűnik a házban, Lottie felém hajol, és megkérdezi:

– Kelsey, emlékszel arra a vibrátorra, amit a minap mutattam neked?

– Igen?

Hátranéz a válla felett, Huxley-t ellenőrizve, majd azt mondja:

– Elájultam. Szó szerint fel kellett ráznia, hogy visszanyerjem az eszméletemet. Most már nem akarja többé használni, hiába könyörgök érte kétségbeesetten.

Semleges arckifejezéssel mondom:

– Hát nem csodálatos? Gratulálok az intenzív orgazmushoz!

Lottie szemöldöke összehúzódik.

– Hé, gúnyt érzek a hangodban?

– Mi árult el? – Keresztbe teszem az egyik lábam a másikon, és már bánom, hogy még kértem a borból.

– Hát a hozzáállásod. Mi a fene van veled?

Sóhajtva a nővérem szemébe nézek, és azt mondom:

– Nagyon örülök neked, Huxley-nak és a szerelmeteknek, de én vagyok az örökösen szingli, és nehéz ezt végignézni!

– Féltékeny vagy? – kérdezi.

– Igen – válaszolom, nem is próbálom leplezni az igazságot. Lottie a legjobb barátom, és mindent elmondok neki, még ha az rossz színben is tüntet fel. – Nagyon féltékeny vagyok, hogy neked ilyen mindent elsöprő kapcsolatod van egy férfival, aki imád téged, nekem pedig senkire sincs kilátásom.

– Ez nem igaz! – vágja rá Lottie, miközben Huxley visszatér hozzánk, és mindkettőnknek ad egy-egy borospoharat. – Mi van JP-vel?

– Ó, kérlek! – nyögök fel, majd bocsánatot kérek Huxley-tól. – Nem sértésként mondom, hiszen a testvéred, de JP egy idióta.

– Nem sértődtem meg. Egyetértek veled – mondja Huxley, miközben Lottie-t magához húzza, és a sörösüveget az ajkaihoz emeli.

– Miért idióta? – kérdezi Lottie.

– Hol is kezdjem? – kérdezi Huxley, aki olyan összeszedettnek és előkelőnek tűnik. Ha Huxley, JP és Breaker – a másik testvérük – nem hasonlítanának annyira egymásra, megkérdőjelezném a rokoni kapcsolatot.

Mindig is kedveltem Huxley-t, még akkor is, amikor Lottie utálta. Könnyű volt kijönni vele, mert nagyon üzletorientált, okos, és képes pártatlan maradni. Kiválóan ért az üzleti döntésekhez, szeret segíteni, és nagyon tud szeretni. Egyszerűen tökéletes. Nagyon hálás vagyok, hogy Lottie rátalált, de ha JP-ben csak egy csepp lenne Huxley-ból, az elviselhetőbbé tenné a társaságát.

– JP szórakoztató, pont annyira szórakoztató, mint amilyenre szükséged van – mondja Lottie. – Szeretlek, Kelse, de egy kicsit merev vagy.

– Nem vagyok merev! – védekezem. – Csak tudom, mit szeretek és mit nem, és hidd el, ha azt mondom, hogy JP-t nem szeretem! Idegesítő, túl sokat képzel magáról, és őszintén szólva, nekem túlságosan rendetlen.

– Ez mind tény – teszi hozzá Huxley. – Kelsey jobbat érdemel.

– De ő a testvéred! – ellenkezik Lottie.

– Tudom, drágám. De egyetértek Kelsey-vel. Nem illenek össze.

– Köszönöm. – Kortyolok a boromból. – És ha már a témánál tartunk, elárulom, hogy gondolkodom azon, hogy csatlakozom ahhoz a helyi társkereső applikációhoz. Tudod, ahhoz, amiben az a vakrandis étterem van.

– Várj, az, amiről Noely Clark a Jó reggelt, Malibu!-ban áradozott? Az, ahol megtalálta a szerelmet? Hogy is hívják?

– Vakrandi – mondom.

– Igen. – Felém pattintja az ujját. – Te jó ég, nem őt és Jacket interjúvoltad meg a podcastedben?

Bólintok.

– De igen, onnan jött az ötlet. Mesélt nekem róla a felvétel szünetében, és nagyon érdekesnek tűnik. Esetleg találhatnék ott valakit, aki hasonlóan gondolkodik.

– Hogyan működik? – kérdezi Huxley.

– Minden névtelen az appon keresztül, de mindenkit átvilágítanak és ellenőriznek, hogy ne legyen álprofil. Aztán az app összehoz emberekkel. Nem tudod, ki az illető név szerint, vagy hogyan néz ki, és találkoztok az étteremben, a Vakrandiban, ahol együtt étkeztek, és kiderül, hogy összeilletek-e. Mint egy vakrandi.

– Ez elég menő! – jelenti ki Huxley.

– Imádom! – teszi hozzá Lottie. – Hogy miért nem gondoltam erre, amikor gazdag férjet kerestem?

Huxley szorosabbra fonja Lottie körül a karját, miközben megjegyzi:

– Szerintem egész jól választottál.

Lottie megérinti Huxley arcát, és magához húzza egy csókra.

– Egész tűrhetően, bár elég morgós tudsz lenni.

Nézem, ahogy Huxley keze birtoklóan a nővérem köré fonódik, miközben valamit a fülébe súg. Óh, remek, szerelmesek vagytok. MINDANNYIAN LÁTJUK!

Hátradőlök a székemben, és kiürítem a borospoharamat, miközben valami titkos sugdolózást folytatnak egymással, aminek, őszintén szólva, semmi kedvem a részese lenni. Nem mintha ők akarnák, hogy a részese legyek.

Aminek viszont szeretnék a részese lenni, az egy olyan kapcsolat, mint az övék, ahol annyira el vagytok bűvölve egymástól, hogy teljesen elfelejtitek a körülöttetek lévő világot, és elvesztek egymás szemében.

Azt akarom, hogy imádjanak.

Azt akarom, hogy fontos legyek valaki életében.

Azt akarom, hogy én legyek az a személy, akit valaki felhív, ha tanácsra van szüksége vagy nagy hírei vannak… vagy csak hallani akarja a hangomat.

Azt akarom, hogy meglepjenek virágokkal a lakásom ajtajában. Elvigyenek olyan helyekre, ahol még sosem jártam. Hogy szinte minden másodpercben rám gondoljanak, mert betöltöm valakinek a gondolatait.

Az igazit akarom.

A csúnyát.

A kicsinyességet, ami a kapcsolatokkal jár.

A kötekedést.

A vitákat.

A nevetést.

A szerelmet.

A romantikát.

Mindezt akarom! És ahogy itt ülök, és nézem, ahogy a nővérem pontosan ezt éli át, igen, ez féltékennyé tesz, de azt is felismertem, hogy ha mindezt akarom, akkor nekem kell lépnem. Nem ülhetek és várhatok hátradőlve.

Ha szerelmet akarok, meg kell találnom.

– Ó, te jó ég, úgy érzem, mindjárt hányok! – mondom, és rázom a kezemet magam mellett. – Miért gondoltam, hogy ez jó ötlet?

– Mert kapcsolatra vágysz – feleli Lottie nyugodtan, ahogy törökülésben ül az ágyamon.

– Igen. – Bólintok, miközben nézem magam a teljes alakos tükörben, és nézegetem a lila, pánt nélküli ruhát, amit a mai randira választottam. – Tényleg kapcsolatra vágyom.

– És te magad mondtad, hogy ez a srác kedvesnek tűnik. Szereti a kutyákat, saját vállalkozása van – ami közös bennetek –, és titkos vágya, hogy tagja legyen egy fiúbandának, ami nagyon cuki.

– Az. – Újra bólintok, még mindig magamat nézve. – A fiúbanda dolog tényleg megfogott.

– És mi is volt a kedvenc idézete?

– „Hűha, a barátnőd! Az igen!” – válaszolom kuncogva, miközben oldalra fordulok, hogy a hátamat is szemügyre vegyem.

Lottie is kuncog.

– Látod, úgy tűnik, ő is jól szórakozik!

Most Lottie felé fordulok, és megkérdezem:

– Mi van, ha ő az igazi?

– Nem, nem vághatsz bele ilyen felfogással! Nyugodtnak, összeszedettnek kell lenned, és csak érezd jól magad! Nem kezdhetsz őrült romantikázásba, és nem kérheted meg, hogy csináljon neked gyerekeket tizenöt perccel a randi kezdete után!

Szigorú pillantást vetek rá.

– Sosem tennék ilyet!

– Csak hülyéskedek, mert korábban azt kérdezted tőlem, hogy a lila túlságosan kiemeli-e a könyökhajlatod ereit. Ki kérdez ilyet?

Lottie felé lengetem a karjaimat, és azt mondom:

– Anyától örököltem ezeket az ereket, és túlságosan is feltűnőek. Semmi szükségem arra, hogy ennek a ruhának a lila színe még jobban kiemelje őket.

– Ahogy ez a ruha kiemeli a melleidet, biztos vagyok benne, hogy a könyökhajlatod lesz az utolsó, amit nézni fog rajtad.

A mellkasomhoz kapok.

– Ó, a francba, úgy nézek ki, mintha nagyon mesterkélt lennék?

– Neeem! – nyög fel Lottie. –Tökéletesen nézel ki. Most pedig, ha nem indulsz el hamarosan, késni fogsz, és tudom, hogy ezt utálod a világon a legjobban.

– Ez igaz. A késés csak azt jelenti, hogy vagy időhajlító vagy – ami egy létező dolog –, vagy nem érdekel mások ideje. És az idő az egyetlen dolog az életben, amit nem kaphatsz vissza.

– Igen, tudom.

Lottie feláll az ágyról, és az ajtó felé terel, de mielőtt kitolhatna, felé fordulok, és megragadom a karjait.

– Mi van, ha ez lesz az a randi, ha ő az igazi? Izzadni fogok, amikor meglátom. Nem leszek képes lazának tűnni. Mi van, ha ez az egyetlen esélyem a szerelemre?

– Nem ez az egyetlen esélyed. Ez csak egy vakrandi egy sráccal, akit valami számítógépes algoritmus jó párosításnak gondolt számodra.

– Egy bizonyított algoritmus. A sikerarány kilencvenszázalékos. Tudod, hogy ez milyen nyomást helyez rám?

– Túlgondolod. Csak érezd jól magad!

– A randizásban nincs semmi szórakoztató. Szerencséd volt Huxley-val. Talán sétálgatnom kéne egy gazdag környéken, férjet keresve.

– Vagy elmehetnél randizni JP-vel…

Ez azonnal megnyugtatja az idegeimet, és el tudok határolódni a nővéremtől.

– Mostanra már tudnod kellene, hogy egyáltalán nem érdekel! Szerencsésebb lenne egy szobanövénnyel randevúzni, mint JP Cane-nel. Most pedig – kisimítom a ruhámat –, ha megbocsátasz, vakrandim van.

– Elég csak megemlíteni JP-t, és máris minden rendben, és indulásra kész vagy?

– Igen. – Felveszem a táskámat, és a vállamra dobom. – Mert egyvalamit biztosan tudok: bármilyen randi jobb, mint vele.

Második fejezet

JP

– Őszintén, tényleg utállak! – mondom a telefonba, miközben az étterem előtt álldogálok.

– Engem utálsz, vagy magadat? – kérdezi Breaker. – Mert te vesztetted el a fogadást!

– A cipőfűzőm kibomlott, időt kértem, te pedig nem figyeltél, bedobtad a győztes kosarat, és lényegében… csaltál!

– Jézusom! – fújtat Breaker. – Ez baromság, és ezt te is tudod! Nem kértél időt, amíg ki nem cseleztelek, elrugaszkodtál, én meg elsuhantam melletted. Tisztességesen győztelek le!

Zsebre tett kézzel, a járdát rugdosva folytatom:

– Nos, újra kellett volna játszanunk!

– Miért nem viselkedsz férfiként, vállalod a vereséget, és viseled a következményeket panaszkodás nélkül?

– Mert nem akarom ezt csinálni!

– Akkor nem kellett volna fogadnod!

– Igen, de hát… nem gondoltam, hogy veszíteni fogok!

– Ez nem az én problémám – nevet a telefonba.

– A francba… rendben! – A hajamba túrok. – De ez rohadt nagy ostobaság!

– Hadd kérdezzek valamit! Azért vagy dühös, mert vesztettél, vagy azért, mert nem a szíved választottjával mész randizni?

– Nincs szívem választottja.

Breaker horkant.

– Haver, senkit sem versz át. Meg vagy őrülve Kelsey-ért, és zavar, hogy ő semmit sem akar tőled!

– Kelsey? – Olyan hangosan nevetek fel, hogy magamra vonom egy, az étterembe belépni akaró férfi figyelmét. Biccentek neki, majd megfordulok, hogy ne zavarjon senki. – Kelsey nehéz eset. Feszült, idegesítő, és nem ismeri fel a jó dolgokat, még akkor sem, ha ott vannak az orra előtt!

– Vagyis téged! – mondja Breaker, a hangjában hallható humorral.

– Uh, igen, nyilvánvalóan. Miért akarnék randizni valakivel, aki többre tartja a cipőjére ragadt rágógumit, mint engem?

– Hmm, talán nekem kellene elhívnom Kelsey-t. Úgy tűnik, sok közös van bennünk!

– Szállj… le rólam! – nyögök fel, miközben az étterem felé fordulok. Jobb, ha nem hívja el Kelsey-t. Ha ő nem akar engem – pedig rendkívül szerethető vagyok –, akkor Breakert sem akarná. Kelsey vak és fennhéjázó. Bárcsak ne fantáziálnék róla! Folyamatosan! – Ez tényleg hülyeség volt. Semmit sem tudok erről a lányról!

– Nem igaz. Tudod, hogy itt él, hogy saját vállalkozása van, és hogy szerinte a rózsa a világ legromantikusabb virága.

– Igen, pontosan. Fogalmam sincs, hogy miért gondolta ez a rohadt számítógép, hogy összeillenénk! Valószínűleg látta a profilunkon, hogy vállalkozásunk van, és ennyi elég is volt. Egyszerű. Mennyei párosítás. Ez a hely túlértékelt és nevetséges!

– Nem kell sokáig maradnod! Csak igyál valamit, aztán…

– Ez nem így működik! Ott kell maradnod, és étkezned kell az illetővel! Ez az átkozott program szabálya!

Breaker felhorkant.

– Ó, basszus, komolyan?

– Igen, komolyan. Valami olyasmi, hogy azt akarják, hogy megismerd a személyt, mielőtt elhamarkodott ítéletet hoznál, és továbblépnél a következő randevúra.

– Van benne logika.

– Igen, annak, akinek nem kell elmennie a randevúra.

– Tesó, hagyd abba a nyafogást, és menj be! Fenébe, nem késtél már el?

Lenézek az órámra. A fenébe, már hat percet késtem. Mélyet sóhajtok, és azt mondom:

– Utállak!

– Alig várom, hogy elmesélj mindent a randiról. Jó szórakozást, tesó!

– Szállj le rólam!

Leteszem, miközben a nevetése visszhangzik a telefonban.

Most, ha igazi szemétláda lennék, olyasvalaki, aki nem tartja be a szavát, elhúznék az étterem mellett, bemennék egy bárba, és megnézném a legújabb Rebels-meccset. De bármennyire is csábítónak tűnik, én nem ilyen vagyok. Nem tudok senkit faképnél hagyni. Túlságosan erős bűntudatom lenne.

Szóval zsebre teszem a telefonomat, és azt kívánom, bárcsak vége lenne ennek az estének, még mielőtt elkezdődik.

Vakon randizni, mekkora orbitális baromság!

Hagyni, hogy egy számítógép összepárosítson valakivel anélkül, hogy egyáltalán látnád, hogyan néz ki az illető… Vakmerőnek tűnik, ha engem kérdezel.

Tulajdonképpen felelőtlenség.

És vele maradni, amíg az étkezés véget nem ér?

Nos, találd ki, ki fogja befalni a vacsorát, hogy minél előbb kijusson innen!

Én.

Kinyitom az étterem ajtaját, és egy túlságosan is vidám hosztesz és egy túlságosan is romantikus légkör fogad. Nagy égősorok lógnak a helyiségben, és rengeteg a függő növény, melyek indái az asztalok fölé lógnak. A falak a padlótól a plafonig fehér téglaburkolatúak, a meghitt asztalok pedig mind egyfajta városi, gépies érzetet keltenek, de a mennyezettel párhuzamosan futó fagerendák lágyítják a dizájnt.

Jó… elég szép a hely.

Ezt elismerem.

De a koncepció többi része hülyeség.

– Jó estét, uram! – szólít meg a lelkes hosztesz. – Ön biztosan JP.

Persze hogy tudják, ki vagyok. Biztos van képük mindenkiről, akit lasszóval berángattak ide egy randira.

Mosolyt erőltetek magamra, és bólintok.

– Én lennék az.

– Nagyszerű. Nos, a partnere a bárnál van. Bemutassam önt? Vagy inkább bemutatkozna saját maga?

Odapillantok a bárpultra, és egy lila ruhás nőt látok, aki egyedül üldögél. Megfigyelem hosszú, barna haját, amely lazán göndörítve hullik csupasz vállaira. Hmm.

Talán ez az egész mégsem teljesen hülyeség.

– Bemutatkozom magam.

– Nagyszerű. Kellemes estét!

– Köszönöm! – mondom, mielőtt elindulok az éttermen keresztül. Amikor feliratkozol a programra, választanod kell egy avatárt, egy nevet, ami téged jelöl, de nem a valódi neved. Én AFérfiNadrágotHord nevet választottam, mert túl ideges voltam ahhoz, hogy valami szellemeset találjak ki, és a lány, akivel összepárosítottak, nos…

– Helló, te biztos ARózsákVörösek vagy! – mondom köszönésképpen.

Leteszi a félig üres poharát, és megfordul, szinte lassított felvételben. Visszatartom a lélegzetem, felkészülve arra, hogy hogyan néz ki ez a nő, de amikor az arca láthatóvá válik, lenyűgöz az ismerős, sötét hajú szépség előttem.

Mosolya széles, tekintete reményteljes, és amikor haját a válla mögé dobja, és a szemembe néz… az arca megdermed, szája vékony, dühös vonallá alakul.

– Mi a fenét keresel itt? – kérdezi.

Ó, ember, ez rohadt jó!

Kelsey Gardner.

Ennek mennyi volt az esélye?!

Zsebre tett kézzel, örömmel válaszolom:

– Ma este velem randizol!

Elnéz a vállam fölött, látszólag beletelik egy pillanatba, míg felfogja, mi történik, majd megkérdezi:

– Valami kukkoló vagy, aki követett ide? JP, ez már túlságosan messzire megy! Éppen randevúra készülök valakivel. Nem akarom, hogy azt higgye, veled vagyok itt, úgyhogy, ha lennél szíves távozni…

– AFérfiNadrágotHord – mondom, mire összeszűkül a szeme.

Gyorsan körülnéz, megnedvesíti az ajkait, közelebb hajol, és feszült hangon kérdezi:

– Miért mondtad ezt?

Ó, olyan átkozottul aranyos látni, ahogy zavarában fintorog az orra. Nagyon nagyot tévedtem. Ez az este sokkal szórakoztatóbb lesz, mint gondoltam.

– Ez az avatárom. AFérfiNadrágotHord, és te, mogorva boszorkányom, ARózsákVörösek vagy, és tagadhatod, amennyire csak akarod, de a randiprogram szerint tökéletesen összeillünk!

– Nos, nyilvánvalóan tévedett!

Olyan éles a hangja, hogy szinte képes lenne összetörni a mögötte lévő likőrösüvegeket. Feláll a székéről, felkapja a táskáját, és megpróbál elmenni mellettem, amikor megragadom a kezét.

– Elnézést, Ingerült Kisasszony, de úgy hiszem, nem hagyhatjuk el az éttermet, amíg nem fogyasztjuk el közösen a vacsorát! Ez szerepel a felhasználási feltételekben!

Találkozik a tekintetünk.

– Ezt nem gondolhatod komolyan!

– Ó, nagyon is komoly vagyok! Azt hiszem, a harmadik szakasz ötödik sora tartalmazza a szóban forgó irányelveket – válaszolom. – Feliratkoztam erre a randiappra, és elvárom, hogy megkapjam az élményt, amit ígér! – Olyan mosolyt villantok rá, amiről tudom, hogy nagyon bosszantja.

– Minden rendben van? – kérdezi a hosztesz, aki odajön hozzánk.

– Minden tökéletes! – válaszolom.

– Nem, semmi sem az! – feleli Kelsey. – Valami hiba történhetett az algoritmussal és a párosítással, mert ismerem ezt a férfit, és hadd mondjam el, teljes magabiztossággal állíthatom, hogy nem illünk össze!

– Ó, milyen érdekes! Azt hiszem, még soha nem fordult elő ilyen nálunk!

– Ah, pompás! Szóval el tudja képzelni, mennyire szeretnénk túllépni ezen a balszerencsés kellemetlenségen, és menni a dolgunkra?

A hosztesz megrázza a fejét. Szinte hallom Kelsey gyötrődő, belső üvöltését, mintha ez lenne számára a világ vége.

– Nagyon sajnálom, de sajnos maradniuk kell, és el kell fogyasztaniuk egy közös vacsorát! Ez része a feltételeknek!

– De mondtam, hogy ismerem őt! – Kelsey kétségbeesetten felém bök a kezével.

Mutogass csak, amennyit akarsz, hölgyem, nem fog segíteni!

– És nem kedvelem! Nem kell vele vacsoráznom ahhoz, hogy ezt kiderítsem.

– Megsértettél – súgom játékosan a fülébe. Elhesseget egy váratlan csuklómozdulattal. Hűha, majdnem belekarmolt a szemembe!

– Látja, mivel kell megküzdenem? Higgyen nekem, nem akarhatja, hogy közösen vacsorázzunk, mert zavarni fogjuk a körülöttünk lévő embereket. Csak civakodunk!

– Akkor adunk önöknek egy másik, privát asztalt a galériában. – A hosztesz elmosolyodik, majd a jobb oldali lépcső felé biccent. – Erre tessék!

– Nem gondolhatja komolyan! – mondja elképedve Kelsey.

– Úgy tűnik, komolyan beszél – mondom, miközben a kezem a hátára teszem, és előrefelé irányítom.

– Tényleg arra kényszerít, hogy vacsorázzak vele?

A hosztesz nem válaszol, csak továbbsétál, én pedig folyamatosan mosolyogva nyomom Kelsey-t előre. Azt hittem, ez az este teljes katasztrófa lesz, de olyan estévé alakult, amin nagyon is szeretnék részt venni.

– Ez nevetséges. Nem tarthatnak itt akaratom ellenére!

Felsétálunk a lépcsőn.

– Ez a program egy rakás szemét, ha azt gondolja, hogy JP-vel kellene összepárosítania! Egyáltalán végeztek háttérellenőrzést?

Elérjük a galériát, egy privát teret, amely fehér vászonfüggönyökkel és apró fényekkel van díszítve. Középen egy asztal áll, ami szerelmesekhez illő bensőséges hangulatot áraszt. Két embernek, akiknek az életét romantikus közjátékok szövik át, hosszú, túlrészletezett gyermekkori történetekkel és a közös jövőről szóló fantáziálással.

És itt vagyunk, én és Kelsey, a dühös sündisznó, aki kiereszti tüskéit, és készen áll arra, hogy az első adandó alkalommal belém döfje azokat.

Ebben az érzékekre ható helyiségben, amely a tündérmesékre hajaz, most különleges esemény fog lejátszódni.

– Nincs köztünk semmi romantikus, egyáltalán semmi. Miért történik ez? – elmélkedik Kelsey unott hangon.

A hosztesz felénk tart egy kosarat, amelyen szembetűnően ez áll: „Kapcsolj ki, és éld meg a jelent!”, és megrázza felénk a kosarat, egyértelműen és szó nélkül jelezve, hogy bele kell tennünk az életünket dokumentáló eszközeinket.

Beledobom a telefonomat, mert ha valamiben, hát a szabályok követésében nagyon jó vagyok.

Pánik ül ki Kelsey arcára, ahogy a kosárra mered.

– Mi van, ha fontos telefonhívásom van? Mi van, ha fel akarom hívni a nővéremet, hogy bokatörést színleljek, hogy elszabadulhassak innen?

Legalább őszinte, de ez sem téríti el a hoszteszt, mire Kelsey sötét, buja éjszakákat idéző, vad nyögéssel berakja a telefonját a kosárba az enyém mellé.

Ezután egy elragadó kőkandalló melletti asztalhoz vezetnek bennünket, a tűz narancssárga fényt kölcsönöz egy nagyon romantikus estéhez… a fennhéjázó nőstény farkassal.

– A pincér neve Helix. Rövidesen csatlakozni fog önökhöz. Kérem, tudassák velünk, ha bármire szükségük van! – mondja a hosztesz, mielőtt kihúzza nekünk a székeket.

– Nekem meg kell úsznom ezt a randit! Hogyan tudna ebben segíteni? – kérdezi Kelsey.

– Biztos vagyok benne, hogy csodálatos estét fognak együtt tölteni. Jó szórakozást!

Aztán elmegy, lemegy a lépcsőn, és teljesen egyedül hagy engem ebben az egyesek által álomszerűnek nevezett galériában Kelsey-vel.

Egy füstölgő, orrlyukain keresztül fújtató Kelsey-vel.

Egy olyan Kelsey-vel, aki valószínűleg bárkivel – és tényleg bárkivel – szívesebben megosztaná ezt a helyet, mint velem.

Felemeli a kezét, és rám mutat, az ujja remeg, miközben összeszorított fogakkal beszél.

– Te csináltad ezt! Te tervelted ki az egészet, ugye?

– Micsoda? Elment az eszed, ha azt hiszed, hogy van időm azzal szórakozni, hogy kiderítsem, hogy melyik nyálas randiappon vagy, beférkőzzek az appba, hogy aztán valahogy meghekkeljem, hogy te meg én együtt randizzunk.

– Tudtam! – Széttárja a kezét. – Te jó ég, és olyan jól játszod az ostobát, amikor valójában egy ármánykodó húgyagyú vagy, akinek nincs jobb dolga, mint provokálni az útjába kerülő embereket!

Leülök az asztalhoz, felveszem az előttem lévő szalvétát, és az ölembe terítem.

– Először is, megmondtam, hogy nincs időm ilyesmire. Másodszor, az ármánykodó húgyagyú olyan sértés, amit el kell raktároznom későbbre. Egyébként egész jó.

– Fúj, ne próbálj meg elbűvölő lenni velem! – Kelsey is leül, bár vonakodva, és szintén az ölébe teríti a szalvétáját. Az asztalon dobol az ujjaival, és szemügyre veszi a körülöttünk lévő fényeket. – Milyen pocsékul kihasznált helyiség!

Tudtam, hogy ezt fogja gondolni! Ismerem ezt a lányt, ugyebár.

Előrehajolok, és azt mondom:

– Tudod, megpróbálhatnád kihozni a legjobbat ebből a helyzetből, és jól érezni magad.

Szúrós tekintettel néz rám.

– Miért, JP? Azt hittem, a férfiak és nők, akik együtt dolgoznak, nem lehetnek barátok.

Talált.

– Nem azt mondom, hogy barátoknak kell lennünk, de legalább ne viselkedj úgy, mint egy unalmas boszorkány!

– Azt várod, hogy beszélgessek veled?

– Ez az, amit normális emberek általában tesznek, amikor közösen vacsoráznak. Hacsak nem létezik valami új trend, amiről még nem tudok.

Ekkor Helix jön fel a lépcsőn, vízzel teli poharakkal egyensúlyozva a tálcáján. Miután az asztalra helyezi őket, a tálcát a hóna alá dugja, és megszólal:

– Jó estét! A hoszteszünk arról tájékoztatott, hogy egy boldog szerelmi fészek van itt fent.

Alig bírom visszatartani a nevetést, amikor meglátom Kelsey kifejezéstelen tekintetét, de összekapom magam, mert tartok attól, ami történhetne velem, ha mégis nevetnék. Elvégre két kés is van az asztalon.

– Egy kicsit sietünk, szóval, ha nem bánja, szeretnénk rendelni, enni, aztán elhúzni innen a fenébe!

– Te jó ég! – suttogom. – Ne légy udvariatlan a fickóval!

Kelsey lassan kifújja a levegőt, majd mosolyt erőltet az arcára.

– Sajnálom. Helix, ugye?

Helix bólint.

– Tudja, amikor feliratkoztam erre az alkalmazásra, azt feltételeztem, hogy olyan valakivel hoznak össze, aki iránt tényleg érdeklődhetek. Abban reménykedtem, hogy találkozhatok valakivel, aki érdekes, valakivel, aki sokszínű, valakivel, aki szórakoztató. Valóban azt terveztem, hogy ma este mély kapcsolatot alakítok ki valakivel. – A szemembe néz. – És amikor mély kapcsolatot mondok, mentálisra gondolok… nem fizikaira.

Csak vigyorgok.

– De tudja, Helix, ahelyett, hogy olyan valakivel találkoztam volna, aki le tudna venni a lábamról, egy olyan bosszantó és szemtelen emberrel párosítottak össze, aki többre tartja a körme mellett felszakadt bőrt, mint a körülötte lévő embereket. Sajnos együtt dolgozom vele, és eleget tudok róla ahhoz, hogy megértsem, nincs semmi – és úgy értem, abszolút semmi – közös bennünk. Ezért…

– A profiljaikból nem ez olvasható ki. – Helix szorosan megmarkolja a tálcát.

Kelsey pislog.

– Tessék?

– Hallottam, hogy esetleg akadhat némi probléma itt fent a paradicsomban, és néha, amikor ez történik, kinyomtatjuk az okot, amiért a számítógép összekapcsolta önöket. Szeretné, ha felolvasnám?

– Nem! – vágja rá Kelsey.

– Igen! – vágom rá ugyanakkor. – Semmi sem szerezne nagyobb örömöt, mint hogy halljam, miért illünk Kelsey-vel egymáshoz. – Keresztbe teszem a lábamat, hátratolom a székemet, és felkészülök arra, amit egy teljesen felvillanyozó élménynek képzelek el, míg Kelsey számára borzalmas tapasztalat lesz.

Helix előhúz a zsebéből egy darab papírt, és megköszörüli a torkát.

– Az önök esetében tapasztaltuk az egyik legmagasabb egyezést a rendszerben, kilencvenhét százalékos sikeraránnyal.

Aha!

Gőz árad Kelsey füléből, miközben a vigyorom csak egyre szélesebb és szélesebb lesz.

– ARózsákVörösek és AFérfiNadrágotHord. – Helix felém fordul. – Egyébként remek név.

Bólintok felé.

– Köszönöm.

– Ó, te jó ég! – nyög fel Kelsey. – Abszolút semmi fantázia nincs ebben a névben.

– Mintha a ARózsákVörösek költői mestermű lenne – válaszolom. – Akár nevezhetted volna magad KimutatjaAFogaFehérjétnek is.

Kelsey felém bök a kezével, és Helixre néz.

– Érti, miről beszélek? Elviselhetetlen!

Helix kissé fáradtnak tűnve hátralép, és folytatja az olvasást.

– ARózsákVörösek és AFérfiNadrágotHord mindketten üzlettulajdonosok Los Angeles környékén.

– Hűha, ez senkit sem lep meg! – Kelsey összefonja karjait a mellkasa előtt, és őszintén szólva nem hiszem, hogy valaha is láttam őt ennyire feldúltnak. Mindig is csodáltam azért a képességéért, hogy még hatalmas nyomás alatt is képes megőrizni a nyugalmát. Soha nem mutat érzelmet, de ma este egy új oldaláról ismerem meg. És nekem bejön.

– A hátterük vizsgálata alapján megállapítottuk, hogy mindkettőjüket elhagyták a szülei.

Kelsey elnémul.

– Továbbá a teljesítmény iránti vágyban, valamint olyan félelmekben is egyezést találtunk, mint a kudarc, a szeretet hiánya és az egyedüllét.

Rám néz, miközben én gyorsan elkapom a tekintetem. Na jó, mi a franc ez a szarság? Persze, kitöltöttünk egy kérdőívet, de milyen tolakodó háttérellenőrzést végeztek, hogy ezt kiderítsék?

– Az is megállapítást nyert, hogy míg ARózsákVörösek nagyon precíz és szerelmes típus, addig AFérfiNadrágotHord pesszimista, közönyös hozzáállással, így ez a két kirakós darab szorosan illeszkedik egymáshoz, folyamatos egyensúlyt teremtve egy egészséges kapcsolathoz. – Helix visszacsúsztatja az iratot a zsebébe, majd felemeli a tollát és egy papírt. – Nos, mit hozhatok önöknek vacsorára?

Harmadik fejezet

KELSEY

Nos, Helix tudja, hogyan hallgattasson el villámgyorsan két embert.

Miután mindketten leadtuk a rendelést, fasírtot és krumplipürét kértünk – figyelmen kívül hagyom azt a tényt, hogy ugyanazt rendeltük, nagyon szépen köszönöm –, Helix elindult lefelé a lépcsőn, de előtte még közölte velünk, hogy a konyhában kevés a személyzet, így az étel elkészítése kicsit tovább tarthat.

Egyszerűen… nagyszerű. Kíváncsi vagyok, ez vajon szándékos-e, hogy a „randizók” kénytelenek legyenek tovább maradni.

A Bad Guy instrumentális feldolgozása szól a fejünk felett, miközben JP és én mindenhová nézünk, csak egymásra nem.

Helix bedobta közénk az igazságbombát, és teljesen tönkretette az estét.

Még JP szüntelen bosszantása is abbamaradt, miközben a vízzel teli poharát forgatja az asztalon.

A csend fülsiketítő.

Kényelmetlen.

És bár pillanatnyilag ki nem állhatom, hogy vele szemben ülök, a csendet még kevésbé bírom. Fájdalmasabb, mint a beszélgetés hiánya.

– Szóval… gyakran eszel fasírtot? – kérdezem, mivel nem tudom, mi mást kérdezhetnék.

Amikor felnéz, a szemöldöke felemelkedik, olyan Regé-Jean Page-módon, mintha egy horgászhorog megfogta, felhúzta és ott hagyta volna. És vajon visszarepít ez egyenesen a Bridgerton egy olyan jelenetéhez, amitől elolvadtam a kanapémon? Természetesen. De enyhíti a védekező jégpáncélt, ami e szerencsétlen este miatt alakult ki körülöttem? Még csak egy kicsit sem.

– Beszélgetni próbálsz velem?

– Nem várhatod el, hogy ki tudja, meddig csendben üljek itt.

– Nem tudom, elég szórakoztatónak tűnik látni, ahogy feszengsz a beszélgetés hiánya miatt.

– Miért vagy ilyen seggfej?

– Nem jött le a Helix által az imént elmondott összefoglalóból? Az elhagyatottság problémája és az álszemélyiség előkelő helyen szerepelnek a védelmi mechanizmusom kialakulásában. Nem kell pszichológusnak lenni, hogy rájöjj erre, bébi – mondja.

– Ez nem jogosít fel arra, hogy seggfejként viselkedj! Én apa nélkül nőttem fel, mégsem méltatlankodom folyton.

Olyan hangosan nevet, hogy ijedtemben hátrahőkölök.

– Teljesen elfelejtetted az „utálom JP Cane-t” egyszemélyes műsort, amit az étterem személyzetének adtál elő az imént?

– Nos, bocsáss meg, hogy összezavarodtam, amikor kiderült, hogy te vagy a randim estére. A fejemben kicsit másképp képzeltem el ezt az estét.

– Értem. És hogyan képzelted el?

Iszom egy korty vizet.

– Nem így.

– Ezt már mondtad, és mivel hosszú vacsora áll előttünk, miért nem világosítasz fel arról, mit gondoltál, hogyan alakul majd a ma este?

– Azt nem osztom meg veled. Ki fogsz nevetni!

– Miért tenném?

– Mert elnyomod a reményeket és az álmokat.

– Nem sokat tudsz rólam, Kelsey.

Néhány másodpercig méregetem, majd megkérdezem:

– Szóval ha elmondom, mit gondoltam a ma estével kapcsolatban, nem fogsz kinevetni?

– Tudod, hasznodra válna, ha megismernél. Akkor talán nem lenne ilyen rossz véleményed rólam.

Kétlem.

– Rendben – mondom az államat a magasba emelve. – De ha kigúnyolsz, az arcodba öntöm a vizet.

– Ez tisztességes üzlet – bólint felém. – Gyerünk, avass be a fantáziálásodba!

Te jó ég, nagyon utálom.

Megköszörülöm a torkomat.

– Nos, azért jelentkeztem ebbe a programba, mert nagyszerű dolgokat hallottam róla Noely Clarktól.

– Noely a Jó reggelt, Malibu! egyik műsorvezetője? – kérdezi.

– Igen. Interjút készítettem vele és a férjével a podcastemhez…

– Van podcasted? Mi a címe?

Szégyenlősen, mert tudom, hogy valószínűleg ítélkezik felettem, azt mondom:

– Van, és a név lényegtelen. Inkább azt szeretném, ha nem hallgatnád.

– Félsz, hogy rendszeres hallgatód leszek?

– Gúnyolódsz? – kérdezem, felemelve a vizem.

Feltartja meglehetősen nagy kezét.

– Nem, nem gúnyolódom. Csak próbálok beszélgetésbe elegyedni.

– Próbálj kevesebb szarkazmust használni a beszélgetéseidben!

– Vettem a lapot. – Int a kezével. – Folytasd!

– Nos, interjút készítettem velük a podcastemhez, és a felvételek szünetében meséltek nekem a vakrandival kapcsolatos dolgokról. Mivel most épp társat keresek, akivel eltölteném az életemet… – Szünetet tartok, hogy kifürkésszem az arckifejezését, és amikor nem mosolyodik el, folytatom. – Úgy gondoltam, kipróbálom. Csak jókat hallottam róla, így amikor készülődtem, valójában kissé ideges voltam. Azt feltételeztem, hogy találkozni fogok valakivel, aki érdekes, hasonlóan gondolkodik, akivel jól összeillünk. El tudod képzelni a csalódásomat, amikor kiderült, hogy te vagy AFérfiNadrágotHord?

Lazán felemeli a poharát, és szemét mélyen rám szegezve kortyol egyet a vízből. Van valami rejtélyes, de egyben bosszantó is a Cane férfiakban. Kitűnő önkontrollal rendelkeznek, különösen a kezdeti reakcióik visszafogásában. Általában visszafogottak a mozdulataik, kifejezetten önuralmat sugallva. Láttam ezt Huxley-nál és most JP-nél is.

– Csalódás, valóban – mondja. – Sajnálom, ha elrontottam az estédet.

– Jaj, ne csináld ezt!

– Mit ne csináljak? – kérdezi sztoikus nyugalommal.

– Ne játszd ki a sértett ego kártyát! Mindketten tudjuk, hogy ebben a helyzetben semmi sincs, ami sértené az érzéseidet. Élvezed, hogy összepárosítottak bennünket, de pusztán azért, mert ez tönkretette az estémet és a lehetséges párommal kapcsolatos reményeimet.

– Nem élvezem – mondja. – Kissé mulatságosnak találom, valóban, de tulajdonképpen kicsit sajnálom.

– Nincs szükségem a sajnálatodra! Tartogasd másnak a sajnálatodat!

– Nem téged sajnállak. Van különbség. Ha sajnálnálak, az azt jelentené, hogy rossz véleménnyel vagyok rólad, de ez nem így van. Egyszerűen csak sajnálom, hogy úgy gondolod, a jelenlétem tönkretette az estédet.

– Miért kell így mondanod? Mintha te lennél az áldozat!

– Hidd el, bébi, sosem vagyok áldozat! – Megmozdul a székében, és látom, hogy a könnyed, ugratós JP eltűnt – különösen azóta, hogy Helix feltárta a hátterünket egymásnak –, és helyette egy megfontolt férfi ül velem szemben, akit eddig még nem láttam.

– Csak valami másra számítottam – mondom, az ölembe téve a kezemet. – Izgatott voltam, hogy megismerek valakit.

JP ismét tanulmányoz, figyelmesen, tekintete szinte felemészt, ahogy a szememtől a számig, majd a mellkasomig vándorol…

Végül azt mondja:

– Egy fogadás miatt vagyok itt.

A szemébe nézek.

– Micsoda?

Feltartja a kezét, hogy lecsillapítsa fortyogó dühömet.

– Mielőtt azt gondolnád, hogy szándékosan jöttem ide, hogy elrontsam az estédet, nem ez a helyzet! Az, hogy itt vagyunk együtt, és együtt vacsorázunk, puszta véletlen. De az ok, amiért feliratkoztam erre az alkalmazásra, az, hogy elvesztettem egy fogadást Breakerrel szemben.

– Milyen fogadást?

– Kosárlabdáztunk egymás ellen. Elragadott minket az egónk, és úgy döntöttünk, hogy a vesztes teljesíti, amit a másik választ. Döntetlen volt az állás. Készen álltam arra, hogy Breakert egy olyan sütőtanfolyamra kényszerítsem, amiről tudtam, hogy utálni fogja, neki pedig láthatóan tervei voltak velem kapcsolatban. Vesztettem, elmondta, mit kell tennem, és itt vagyok.

– Szóval azért vagy itt, mert elvesztettél egy fogadást?

– Igen.

– Mi lett volna, ha nem én vagyok a párod? Mit tettél volna akkor?

– Megpróbáltam volna élvezni az estét. Nem tudom, honnan ered a lenéző véleményed rólam, de elég jó pasi vagyok. Persze megfordult a fejemben, hogy nem jövök el a randira ma este, de tudtam, hogy nem tehetem meg. Így az volt a tervem, hogy megpróbálok beszélgetést kezdeményezni, élvezni a vacsorát, majd elbúcsúzom. Azt terveztem, hogy az este hátralévő részét a medencémben töltöm, meztelenül egy gumicsónakon, a csillagokat bámulva.

Áruló elmém előhívja pontosan ezt a képet: JP meztelenül egy gumicsónakon, ahogy egy medencében lebeg, a vad tetoválásait közszemlére téve.

Ez, huh… kellemes látvány.

– De most itt vagyok veled, végigszenvedem a beszélgetést, és könyörgök a konyhai személyzetnek, hogy siessenek az étellel, hogy minél előbb visszamehessek a házamba. – Elmosolyodik, és megkérdezi: – Te mit tervezel ezután?

Megkérdezem Lottie-t, honnan szerezte Huxley azt az új „játékszert”, hogy enyhítsem a mai estén a vállaimban felgyülemlett feszültséget.

– Valószínűleg összehajtogatom és kivasalom a mosott ruháim, miközben egy új romantikus vígjátékot nézek a Netflixen.

– Hadd találjam ki: egy olyan filmet, ahol két ember találkozik, őrülten egymásba szeretnek, aztán a srác valami hülyeséget csinál, a lány megharagszik, szakítanak, csak hogy a férfi egy nagyszabású gesztussal visszanyerje a lány kezét, aztán megpecsételjék a boldogságukat, és boldogan éljenek, míg meg nem halnak.

Állam magasra emelve azt felelem:

– Ha tudni akarod, igen, ez az általános történet.

Horkant.

– Tényleg azt hiszed, hogy az élet így működik?

– Szeretném hinni, hogy van némi valóságalapja ezeknek a történeteknek. Ha mást nem is, reményt keltenek bennem, hogy milyen életem lehetne.

– Ezek a valóságtól elrugaszkodott fikciók. Az élet nem arról szól, hogy a filmsztár beleszeret a magányos építőmunkásba, és felad mindent, hogy egy fura kisvárosban éljen.

– Tudod, JP, csak mert a te életed nem így működik, nem jelenti azt, hogy másoké sem. Nézd meg például Lottie-t és Huxley-t. A szerelmük története erősen hasonlít egy romantikus vígjátékra, minden csavarral és fordulattal, amit egy szenvedélyes szerelmi kapcsolat kínálhat.

– Összefutottak a járdán, és megegyeztek, hogy segítenek egymásnak. Ez az én olvasatomban nem igazán kiált romantikáért.

– Ez egy klasszikus toposz.

– Egy micsoda? – kérdezi értetlen arccal.

– Uh. – Forgatom a szemem, és felkészülök, hogy kioktassam ezt az embert a romantikus kapcsolatok egyszerű örömeiről. – A toposz egy cselekmény vagy téma, ami segít elmesélni egy történetet. Például, ha címkét kellene aggatnom Huxley és Lottie románcára, egyszerűen csak ellenségből szerelmeseknek nevezném, mivel utálták egymást, persze egy kis álmenyasszony és egy csipetnyi milliárdos beütéssel. Mind őrülten népszerű!

– A milliárdos egy toposz? – húzza fel gyanakvóan mindkét szemöldökét.

– Méghozzá nagyon népszerű!

– Szóval, hadd tisztázzak valamit! Azt hiszed, hogy az életed valami romantikus vígjáték lesz ezekkel a toposzokkal?

– Nem, de a jelenleginél jobb társaságban reménykedtem! – csattanok fel, és kortyolok egyet a vizemből.

– Mi a baj a jelenlegi társasággal? Egészséges beszélgetést folytatunk!

– Ezt tartod egészségesnek? Azon a ponton vagyok, hogy vagy szembeköplek vízzel, vagy egy pörgőrúgással leterítelek a földre. Szerinted ez egészséges beszélgetésre utal?

Összeszorítja az ajkait, majd miután lazán hátradől a székében, azt mondja:

– Nekem úgy tűnik, hogy a dühkezelési problémáid miatt szakemberhez kellene fordulnod!

Azon tűnődöm, megúszhatnám-e, ha villával halálra szúrnám JP-t.

– Ez a valaha készült legostobább film.

–Tessék? – kérdezem, a szemem majdnem kiugrik a helyéről. Micsoda arcátlanság!

– Azt akarod mondani, hogy az összes film közül a mindenkori kedvenced, amit újra és újra meg tudsz nézni, A szerelem hullámhosszán?

– Igen. A Harry és Sally a második.

– Meg Ryan-rajongó vagy, igaz?

– Ki tud ellenállni az elragadó bájának?

– Úgy értem, klassz, de nem fogok csak azért filmet keresni, mert ő szerepel benne.

– Nos, talán kéne. Talán tanulhatnál valamit a filmjeiből, például azt, hogy kellemesebb társaság legyél!

Végigsimítja az állát, és azt mondja:

– Még nem volt panasz a kellemes társaságomra.

Forgatom a szemem, és mivel az ételünk még mindig nem érkezett meg, megkérdezem:

– Akkor mi teszi A szerelem hullámhosszán-t számodra olyan alantas filmmé?

– Az, hogy nem hihető.

– Milyen értelemben? – kérdezem döbbenten.

– Nos, azonkívül, hogy egy gyerek nemcsak repülőjegyet vásárolt magának, hanem átrepült az egész országon szülői felügyelet nélkül, odatalált az Empire State Buildinghez, és feljutott a tetejére anélkül, hogy bárki megkérdezte volna, hogy mit keres ott? Ez soha nem történne meg. De azért is, mert Meg Ryan egyértelműen egy kukkoló ebben a filmben.

– Nem kukkoló. Csupán kíváncsi.

– Kíváncsiskodj a szomszédoddal, ne egy vitatható dolgokat művelő apával, ráadásul egy egész országon keresztül!

– Mert Meg Ryant megérintette az apa története.

– Csak egy elkeseredett apa, aki egy rádióműsoron keresztül próbál szexuális kapcsolatot létesíteni. – JP tapsol. – Szép munka, Tom Hanks! Képes voltál mérföldekkel távolabbról elcsábítani magányos és kétségbeesett nőket!

– Ó, te jó ég, hogy te milyen… undorító vagy!

– Undorító? – kérdezi, kezét az asztalra téve. – Hogyan lennék én undorító? Nem én kergetek puncikat az egész országon át, a fiamat csaliként használva.

– Öhm, Sam Baldwin nem is tudta, hogy mi történik! Ha emlékszel, teljesen kétségbe volt esve a fia eltűnése miatt.

– Jó, persze, csak elég lassan húzta ki a kezét a nője pólója alól ahhoz, hogy észrevegye, a fia eltűnt. Remek szülői magatartás! De ha ezt mind félre is tesszük, te tényleg azt hiszed, hogy egymásba szerettek volna? Egyetlen pillantást vetettek egymásra, aztán hirtelen ott voltak az Empire State Building tetején szerelmesen? Abszolút semmi hihető nincs a kapcsolatukban. Ha annak a filmnek lenne epilógusa, úgy folytatódna, hogy másnap reggel kínosan rájönnek, hogy több mint háromezer mérföldre élnek egymástól, a férfi egy lakóhajón húzza meg magát, és abszolút semmi közös nincs bennük az idióta spontaneitáson kívül.

Bámulok rá, a testem vibrál az ingerültségtől. A tarkóm olyan, mintha tűzben égne, a tenyerem annyira izzadt, hogy vissza kell tartanom magam, nehogy a ruhámba töröljem, és az állkapcsom olyan szorosan összeszorítom, hogy már fáj az arcom.

– Befejezted a kedvenc filmem szétcincálását?

– Azt hiszem, igen – mosolyog.

– Jó. Akkor most, Mr. Rotten Tomatoes, 1 áruld el, mi a te kedvenc filmed!

– Miért, hogy aztán úgy tegyél, mintha nem tetszene, és megpróbáld jól lehúzni, pont úgy, ahogy én tettem a te kedvenc filmeddel? Kösz, nem kérek belőle.

– Honnan tudod, hogy leszólnám a kedvenc filmedet? Lehet, hogy tetszene.

– Honnan tudom, hogy leszólnád? Mert az elmúlt öt percben figyeltem, ahogy mentálisan megtervezed a halálomat. A tippem az, hogy amikor végzünk ezzel a vacsorával, le fogsz lökni a lépcsőn kifelé menet, kómába taszítva engem.

Tévedés. Jó húszperces szurkálást tartalmaz… és nem a szexuális fajtát!

– Tudod, ha lebukok, szívesebben forgatnám meg a késemet a mellkasodban!

– Te jó ég! – kiált fel rémülten.

Zavarba jövök. A kés talán egy kicsit túl messzire ment.

– Igazad van, ez túlzás volt. Azt hiszem, a lépcsőn megbotlás inkább az én stílusom.

Felnevet.

– Örülök, hogy nem kell elkoboznom a késedet, amikor nem figyelsz!

– Ne legyél ilyen drámai! Nem állna jól nekem a börtönszürke. A bűnözés nem nekem való.

– Szóval a szürke nem az új fekete számodra?

– Nem. – Egyik lábamat a másikra teszem, és megkérdezem: – Szóval, mi a kedvenc filmed? Ennyivel tartozol nekem!

–Semmivel sem tartozom neked!

– JP, alig várom ennek az eseménytelen estének a végét, amit te csak még kibírhatatlanabbá tettél! Kérlek, örvendeztess meg az értelmetlen filmválasztásoddal! Vagy elkezdek találgatni.

– Az jól hangzik! Kezdj el találgatni!

Nehéz sóhajt hallatva összeszedem magam, és megkérdezem:

– Pornó?

– Ugyan már, annál jobb stílusom van!

– Vitatható, de most egyelőre kizárom. Hmm. – Látványosan az államat kopogtatom. – A romantikus vígjátékok iránti megvetésed alapján inkább valami véres akciófilm felé hajlok. És mivel próbálod kijátszani a magasabb rendű kártyát, arra tippelek, hogy a kedvenc filmed valami olyasmi, mint A rettenthetetlen.

– Nem. – Megrázza a fejét.

– A Keresztapa?

– Még csak közel sem jársz hozzá.

– Fúj, a Rocky?

– Az nevetséges lenne.

Összefonom a karjaimat, és tényleg tanulmányozom őt.

– Hmm. Ryan közlegény megmentése, Halálsoron, Philadelphia?

– Most csak Tom Hanks-filmeket találgatsz?

– Csak ellenőrzöm, hogy valamelyik felkeltette-e az érdeklődésedet. Látom, hogy nem. Így most a kevésbé fennkölt útra térek, és azt mondom: Tesó-tusa, 40 éves szűz, Billy Madison.

– Mind vicces, de nem.

– Uh, nem tudom. Adj valami támpontot! Ki játszik benne?

– Julie Andrews.

– Julie… – micsoda? Úgy érted, Julie Andrews, mármint a Mary Poppins Julie Andrewsa?

Bólint.

– Csak ugratsz!

– Nem. Mi a baj Julie Andrewsszal?

– Semmi, csak… nem tudom, azt hittem, olyasvalakit fogsz mondani, mint Liam Neeson, Sam Elliott vagy Jeff Bridges. Tudod, mind kemény és mogorva, bosszúra kész színészek. Nem Julie Andrews, a szőke pixie-frizurájával.

– Milyen keveset tudsz rólam!

– Nem viccelsz? Tényleg Julie Andrews szerepel a kedvenc filmedben?

– Igen – vigyorog.

– Mi az?

– Nem nyilvánvaló?

– Egyáltalán nem. Sőt, kifejezetten jobban összezavar, mint bármi más. Így tanácstalan vagyok. Csak olyan Julie Andrews-filmek jutnak az eszembe, mint a Mary Poppins és A neveletlen hercegnő, de rögtön lefordulok a székről, ha valamelyik ezek közül!

– Nem, ezek közül a klasszikusok közül egyik sem.

– Mindkettőt láttad? – kérdezem, még mindig hitetlenkedve.

Ez egy olyan oldala JP-nek, amire soha nem számítottam. Két fivére van.

– Persze hogy láttam. A Mary Poppins lélekemelő, és egyszer randiztam egy lánnyal, aki megszállottja volt Anne Hathawaynek, és minden filmjét megnézette velem. Az ördög Pradát visel egyébként teljes rémálom volt. Micsoda pocsék befejezése van!

– Azt hittem, nem szereted a romantikus vígjátékokat!

– Nem is, és az a film az egyik fő oka!

– Jó, szóval ha nem ezek egyike… akkor mi az? – nevetek. – Lehetetlen, hogy A muzsika hangja!

– Miért feltételezed ezt? – kérdezi, túlságosan is komolyan.

Nem.

Az nem lehet.

A muzsika hangja? Kizárt!

– Öhm, mert ez egy musical, és bocsáss meg, ha tévedek, de nem igazán tűnsz lábujjhegyen táncoló, musicalrajongó férfinak.

– Tudod, tényleg nem kellene ítélkezned, ha kevés információval rendelkezel! – Megigazítja az inge mandzsettáját, és hozzáteszi: – Tájékoztatásul közlöm, hogy A muzsika hangja a kedvenc filmem. Minden megvan benne, amire szükséged lehet: egy szexi exapáca, aki tud énekelni, egy mogorva, nácik ellen harcoló hős, gyönyörűen komponált zene, árulás és izgalom.

El vagyok képedve.

Hihetetlen.

Rendben, egész jó film, de mitől kedvenc?

– Miért nem hiszek neked?

Megvonja a vállát.

– Rajtad múlik, hogy hiszel-e nekem, vagy sem.

– Ha itt lenne a telefonom, most azonnal írnék Huxley-nak, hogy ellenőrizzem, igaz-e.

– Amikor megkapod a telefonodat, csak nyugodtan! Ő tudja, hogy imádom nézni, ahogy Maria táncra perdül a hegytetőn. Egyszer halloweenkor Mariának öltöztem, egy másik évben pedig Von Trapp báró voltam. Aztán újra Maria, mert a jelmez túl jó volt ahhoz, hogy csak egyszer viseljem.

– Még most… sem hiszek neked.

– A te dolgod. De elárulom neked, hogy A muzsika hangja megvan nekem kazettán, CD-n, VHS-en, DVR-en, Blu-rayen és digitálisan is. Nem is beszélve arról, hogy van egy értékes, aláírt Julie Andrews-fotóm. Mindet egy tűzálló széfben tartom a házamban, egy titkos helyen.

– Jó, most már tudom, hogy hazudsz.

Csak megvonja a vállát, ami annyira bosszantó válasz. Mintha még az sem érdekelné, hogy valami rendes ürügyet kitaláljon, elintézi egy te-mindent-tudsz vállrándítással.

És nem, nem hiszek neki, egy másodpercig sem. Lehetetlen, hogy A szerelem hullámhosszán-ról alkotott hosszas kritikája után hátradőljön, és azt mondja, hogy A muzsika hangja – ami önmagában is egy szerelmi történet – a kedvenc filmje. Nem, csak provokálni akar, és nem fogok bedőlni neki.

Egyébként ügyes próbálkozás.

– Dó, az első hang a skálán…

– Abbahagynád? – kérdezem, amikor végre megérkezik az ételünk. – A fenébe, csak edd meg az ételed, és maradj csendben, hogy végre elhúzhassunk innen!

– Milyen kellemes vacsorapartner vagy!

– Amióta csak szóba hoztad A muzsika hangját, megállás nélkül énekelsz, dúdolsz, ritmusra kopogsz, és mindjárt megőrülök! A „Hogyan oldjunk meg egy problémát úgy, mint Maria?” dallama örökre az emlékezetembe vésődik.

– Lehetne rosszabb is.

– Hogyan lehetne ennél rosszabb? – kérdezem.

– Lehetne egy teljesen nem odaillő dal is. Valami olyasmi, mint… – Előrehajol, és csábító hangon mondja: – A nyakam, a hátam, nyald…

– Jó, értem, mire gondolsz! – mondom, feltartva a kezem.

– Hallottad ezt a dalt?

– Mindenki hallotta – válaszolom, miközben egy villányi fasírtot tömök a számba. A legfinomabb fasírt, amit valaha ettem. Olyan jó, hogy tényleg fontolóra venném, hogy egy újabb randevúra jöjjek JP-vel, csak ezért a fasírtért… Igen, annyira jó, hogy végigszenvednék még egy ilyen estét.

– Kipróbáltad valaha azt a kalandot, amit az a dal javasol?

Az arcom azonnal felhevül, ahogy a fokhagymaörvényt bámulom a krumplipürémben.

– Nem hiszem, hogy közöd van hozzá!

– Nem is, de valahogy el kell ütnünk az időt, így feltételezem a zavart válaszodból, hogy a válasz nem.

– Mintha te csináltál volna már ilyet!

Újra pajkosan felhúzza a szemöldökét. Nem kell semmit mondania, az arckifejezése mindent elárul. Ő már nyalt… nos, tudod…

– Gyakorlatilag mindent csináltam már, Kelsey, és minden egyes alkalommal… jól teljesítettem.

– Aha, biztos vagyok benne – mondom szarkasztikusan.

Úgy folytatja, hogy tudomást sem vesz rólam:

– Mindig figyelek rá, hogy a lány elélvezzen, még akkor is, ha én nem.

– Ez nagyszerű – mosolygok rá összezárt szájjal.

– Még színleltem is egyszer-kétszer, csak hogy végre elhúzhassak onnan, érted?

A villám félúton a szám felé megáll, ahogy a vizespoharaink felett egyenesen a vigyorgó képébe nézek.

– Lehetetlen, hogy színleled! Nem lehet spermát színlelni!

– A lányok nem ellenőrzik az óvszert. Vagy te igen?

– Fúj, nem, gusztustalan! Kérlek, válts témát, ez így nem éppen étvágygerjesztő beszélgetés!

– A szexről szóló beszélgetés mindig étvágygerjesztő!

– Igen, de nem az olyan részletek miatt, hogy színleljük-e az orgazmust, vagy mi van vagy éppen nincs az óvszerben.

– Nem úgy teszek, mintha színlelném… Tényleg színlelem.

– Jó, JP! – Felmutatom a hüvelykujjamat. – Gratulálok a teljesítményeidhez!

Ajkai oldalra görbülnek, mielőtt a szája felé emeli a villáját. Úgy van, egyél, hogy végre elhúzhassunk innen. Őszintén szólva a vele folytatott beszélgetéseket egymást követő kudarcokként éltem meg. Reményt éreztem a filmtémánál, de az nagyon gyorsan eloszlott, amikor szétcincálta A szerelem hullámhosszán-t. És soha nem vallanám be neki, de most azon gondolkodom… hogyan tudott az a fiú csak úgy átrepülni az országon?

– A fenébe! – suttogja JP, miközben megmarkolja az asztal szélét. A villája a tányérján nyugszik, a feje lehajtva, mintha megsérült volna.

És mivel olyan ember vagyok, amilyen, megkérdezem:

– Jól vagy?

Kissé felemeli a fejét, hogy láthassam, ahogy a fogai végigfutnak az alsó ajkán.

– Mmm – nyög.

– Megharaptad az ajkadat? Tudod, néha én is csinálom ezt. Lehet, hogy afta lesz belőle, szóval lelkileg készülj fel rá!

A feje most teljesen hátraesik, ahogy hátradől a székén, keze pedig még mindig az asztal szélén, lába terpeszben.

– A fenébe… igen!

Várjunk csak, mi történik?

Megmozdul és ökölbe szorítja a kezét, miközben megnedvesíti az ajkait.

– Igen, bébi, pont ott… mmm, nagyon jól csinálod!

Leesik az állam.

Az orrlyukaim kitágulnak.

A karjaimat összefonom a mellkasomon.

Létezik, hogy valaki ennél éretlenebb legyen?

–Tényleg ezt csinálod? Tényleg a Harry és Sally egy jelenetét adod elő? – kérdezem.

– A fenébe! Azok az ajkak! Igen, szívd mélyebbre!

Jó ég!

Az arcom lángol, ahogy előrehajolok, és megkopogtatom az asztalt.

– Hé, halló, most már abbahagyhatod! Vettem a lapot!

De nem hagyja abba. Egyáltalán nem.

Nem, továbbra is nyög, hörög, harapdálja az ajkát… mozgatja az ölét.

– Igen, bébi, olyan átkozottul jó a puncid! Uhhhhh, igen, a fenébe, erősebben kell dugnom!

– Nem, nem, rendben van, nem szükséges dugni! – mondom, de az elmém elkezdi vizualizálni, és a nyakam izzadni kezd.

NEM gerjedsz be ettől, NEM GERJEDSZ BE!

– A francba… – Az asztalra csap az öklével, és teljes döbbenettel – és titkos izgalommal – figyelem, ahogy közelebb húzódik az asztalhoz, szeme még mindig csukva, feje lehajtva. – El fogsz élvezni, érzem, de még ne, amíg nem mondom! – nyög.

Megnedvesítem az ajkaimat.

Keresztbe teszem a lábamat.

Elfordítom a tekintetem, csak hogy újra visszanézzek rá.

A keze kinyúl, és megragadja a szövetszalvétáját. Összegyűri az öklében.

– Még ne, bébi, ne merj elélvezni, amíg nem adok rá engedélyt! – A feje röviden hátrahanyatlik. – A fenébe, jó kislány. Tartsd vissza!

Finoman megtörölgetem a nyakamat a szalvétámmal, amikor nem néz. Kikapcsolták a légkondit, vagy mi? Mi ez a fülledtség idefönt?

– Jézusom, a puncid olyan kellemes, olyan jó! Igen, így csináld! Folytasd, bébi! – Újra az asztalra csap az öklével, és olyan hangosan nyög, hogy úgy érzem, mintha egy gallon láva folyna végig a gerincemen.

Belülről harapom az arcom, próbálom elterelni a figyelmemet, de hiába. Tompa lüktetés pulzál a lábaim között, a tenyerem izzad, és a tekintetem nem tudom levenni róla, ahogy megragadja az előtte lévő kést, belevágja az asztalba, és olyan hangosan nyög, hogy TUDOM, az alattunk lévő emberek azon tűnődnek, mi a fene történik.

– Micsoda… dugás! – kiáltja. – Élvezz el, bébi, élvezz el a mohó farkamon! – És aztán… összeszorítja a fogait, nyakán kidagadnak az erek, és a legrekedtebb hang szökik ki az ajkai közül.

Ó.

Te jó.

Ég!

A nyelvem bizsereg. Az arcom tűzben ég. Könnyű veríték csillog a homlokomon. Tényleg elélvezett? Mert… úgy értem, ez annyira meggyőző volt, olyan szexi, olyan…

– Öhm, minden rendben van itt fent? – kérdezi Helix a lépcsőről, amitől úgy megrémülök, hogy egyenesen kiesek a székemből, és hangos puffanással a padlóra zuhanok.

Te jó ég, Kelsey, kelj fel!

Megalázónak érzem a helyzetet, miközben talpra kászálódom, lesimítom a ruhámat és kiegyenesítem a gerincem.

– Igen! – kiáltom. – Minden… igen. Jól vagyunk! Semmi sem történik itt fent. Csak, öhm, beszélgetünk, és ilyesmi. Nem kell aggódni miattunk. Ja. Semmi különös nem történik!

Rápillantok JP-re, aki vigyorog, a villa a kezében, óriási darab fasírttal a végén. A villát Helix felé billenti, és azt mondja:

– Gratulációm a séfnek!

Aztán beleharap.

Közben a felajzott és vágyakozó testem S. O. S. jelet küld a világegyetemnek, mondván:

– Én is azt kérném, amit ő!

– Tényleg nem fogsz beszélni velem az este hátralévő részében?

Suttogva kérdezem:

– Tisztában vagy vele, hogy milyen kínos volt ez?

– Igen, tényleg kínos volt neked. Helix látott téged felizgulva, álló mellbimbókkal, készen a bulira. Nem hiszem, hogy erre fel volt készülve.

– NEM izgultam fel! – mondom, bár azt hiszem, mindannyian tudjuk, hogy ez teljes hazugság. – Úgy viselkedsz, mint egy gyerek!

– Vagy csak próbállak egy kicsit lazábbá tenni? Te jó ég, csajszi, csillapodj már le!

– Nekem te ne mondd, hogy lazítsak! Akkor lazítok, amikor én akarok.

Bólint, szája összezárva, amivel pontosan kifejezi, mire gondol: Ez a nő őrült!

– Nos, képzeld, csak azért vagyok őrült, mert te őrjítesz meg!

Összeráncolja a szemöldökét.

– Micsoda?

Várjunk csak… hogyan?

– Nem mondtam, hogy őrült vagy!

– Akkor mit mondtál?

– Semmit. – Felemeli a poharát. – De most már azt gondolom, hogy őrült vagy.

Felnyögök, és a karjaimat keresztbe az asztalra teszem magam előtt.

– Uh, ez az este soha nem ér véget.

– Ahelyett, hogy panaszkodsz, feltehetnél nekem egy másik kérdést, nem gondolod?

– Ez nem tetszik.

– Rendben, akkor én kérdezek tőled valamit! – Idegesítően megköszörüli a torkát. – Szóval, mondd, Kelsey: mit keresel egy férfiban?

– Nem téged.

– A kipirult arcod az imént mást sugallt.

Esküszöm, érzem, ahogy távozik a gőz az orromon.

Vigyorogva hozzáteszi:

– Tudod, vagy ülhetünk itt csendben, amiről tudom, hogy kényelmetlenül érint és beszédesebbé tesz, és olyan információkat árulsz el, amiket valószínűleg nem akarsz, hogy tudjak. Vagy kontrollálhatod a fecsegésedet azzal, hogy válaszolsz egy egyszerű kérdésre.

Miért van igaza?

Csak bővítsd a pasi idegesítő szokásainak listáját!

– Kérdezz valami mást!

– Rendben. Mit találsz vonzónak egy férfiban?

Erőteljesen forgatom a szemem.

– Hadd találjam ki: ha nem válaszolok erre a kérdésre, találsz egy kísértetiesen hasonlót, amit feltehetsz?

Vigyorog.

– Igen, és onnan folytatom tovább.

Megtörlöm a számat a szalvétámmal, majd visszateszem az ölembe.

– Rendben, tudni akarod, mit akarok egy férfitól? Nos, először is valakit, aki nem idegesít, másodszor valakit, aki nem hazudik szándékosan…

Az asztalra csúsztatja a kezét, és azt mondja:

– Kelsey, a hanghordozásodból úgy tűnik, mintha azt sugallnád, hogy én idegesítelek és szándékosan hazudok.

– Hogy találtad ki? Wow, JP, zseni vagy!

– Te jó ég! – mormogja. – Csípős vagy ma este. Mindig elég maró voltál, de ma este szintet léptél.

Az asztalra teszem a szalvétámat, és keresztbe fonom a karjaimat, miközben hátradőlök.

– Igen, mert azt hittem, hogy ma este más lesz. Azt hittem… – Álmodozó hangon folytatom: – Azt hittem, találkozni fogok valakivel, akivel tényleg randizhatok. Azt hittem, ez valami újnak a kezdete, valami izgalmasnak. Izgatott voltam a randevú miatt, de azt kaptam, amire számítottam. Kiábrándító élmény volt, púp a hátamon. Szóval, bocsáss meg, ha nem vagyok az a kedves társaság, amire számítottál!

– Tényleg nem vagy az. Talán visszatérítést kérek. A hiperkritikus fúria nem az, amit jó első randinak vagy egyáltalán jó párosításnak nevezek.

– Fúria? – kérdezem.

– Igen. Már neveztelek házsártos asszonyságnak, gondoltam, a fúria jó második opció lenne.

– Igen… nos, te egy… te egy…

– Egy mi? – kérdezi egyre szélesebb vigyorral.

Gondolkozz, Kelsey, gondolj ki egy jó nevet!

– Egy rövidlátó fajankó vagy!

Hátraveti a fejét, és hangos nevetésben tör ki.

– Ez a legjobb, amit ki tudtál találni? Egy rövidlátó fajankó? A fenébe! – Megtörli a szemét, miközben én egyre dühösebb leszek. – Azt hiszem, ezt pólóra nyomtattatom. Rövidlátó fajankó vagy! A mindenit, ez jó!

Bámulom, ahogy tovább nevet, aztán kuncog, majd újra nevet, és amikor végre megnyugszik, megkérdezem:

– Befejezted?

– Azt hiszem. – Még egyszer megtörli a szemét. – Ó, tündérem, van még ehhez hasonló aranyköpésed raktáron?

– Nem tudom. Van más neved, aminek hívhatsz a fúrián kívül?

–Persze hogy van… Karót nyelt gorgó.

Mi a fene az a gorgó? Nem számít, undorító egy név, kimondani is nehéz.

De a pokolba is, ha hagyom, hogy megússza, hogy így nevezzen!

A szemem összeszűkül.

– Félig elmeháborodott tudatlan!

– Pedáns szipirtyó!

Összerándul az állkapcsom.

– Cinikus tuskó!

Elmosolyodik.

– Nagyképű riherongy!

Helix lépteinek hangja a lépcsőn átmenetileg elvonja a figyelmemet, mielőtt azt mondom:

– Érzéketlen faszfej!

Most már hatalmas mosoly ül az arcán.

– Nyájas ágyas!

– A riherongy és az ágyas arra utalhat, hogy könnyen széttárom a lábaimat, azonban biztosíthatlak, hogy nincsenek könnyen széttárható alkatrészeim.

– Öhm… minden rendben? – kérdezi Helix az asztalhoz lépve.

– Talán lazábbnak kellene lenned, és eltávolítani azt a karót, amit lenyeltél! – JP keresztbe fonja a karjait, amitől éppen olyan átlagos seggfejnek néz ki, mint amilyen valójában.

– Kérik a számlát? – kérdezi Helix.

– Szóval karót nyeltem, mert nem ájulok el az értelmetlen fecsegésedtől és a rikácsoló éneklésedtől?

– Rikácsoló? – kérdezi JP sértődötten. – Ezt gondold át! Semmi rikácsoló nincs az éneklésemben!

– Igen, csak, öhm, megyek, és hozom azt a számlát! Úgy gondolom, hogy a desszert nem opció ma este. – Helix távozik, miközben JP és én rendületlenül meredünk egymásra.

– A tüzelő macskák is többet tudnak, mint amit ma este el kellett miattad szenvednem.

– Annyi baromságot beszélsz! – Az asztalra dobja a szalvétáját. – Láttam, ahogy bólogattál a fejeddel!

– Ó, milyen kedves tőled, hogy azt hiszed, hogy bólogatás volt, pedig valójában inkább rángás, mert szörnyen énekeltél! Igazán értesz ahhoz, hogy megfeszüljenek az izmaim az ellenállástól!

– Ez viccesnek szánt megjegyzés? Mert nem az.

A mellkasomhoz kapok.

– Csak nem megsértettem a férfias érzéseidet?

Helix újra közeledik, és az asztalra teszi a számlát. Mindketten egyszerre nyúlunk érte.

– Hagyd! – mondja JP.

– Semmi esetre sem hagyom, hogy te fizesd ki ezt a vacsorát! – válaszolom. Lehet, hogy tönkretette ezt az estét, de örökre a fejemben ragad a „Dó, az első hang”, és a pokolra jutok, ha hagyom, hogy fizessen.

Óóóó, nem!

– Csak a testemen keresztül!

– Itt vannak a telefonjaik – mondja Helix idegesen. Jogosan. Keményen kiosztottuk egymást, felemeltük a hangunkat, le sem tudjuk venni egymásról a tekintetünket, egy rossz mozdulat, és ez a puskaporos hordónak nevezhető randi felrobban. – Csak leteszem őket ide. – Lassan az asztalra helyezi a telefonokat, ügyelve arra, hogy ne zavarjon meg semmit, majd óvatosan hátrál.

Okos, okos ember.

– Rendben. – Elengedem a számlát, de a táskámba nyúlok, hogy kivegyek pár húszast. Az asztalra teszem őket. –Tessék, kifizettem a részemet!

– Azonnal tedd el azt a kibaszott pénzt! Nem te fizetsz!

– Miért nem? Megengedhetem magamnak. A bátyád elég jól fizet!

– Ez nem pénzkérdés!

– Akkor mi? – válaszolom. – Büszkeség kérdése?

– Igen, mindig én fizetem a rohadt számlát, amikor randizni hívok valakit.

– Nos, te nem hívtál engem randira, mivel ez egy szerencsétlen véletlen volt. Ez egy utálatos, agybénítóan szánalmas találkozó volt. Hidd el, ha ez egy igazi randi lett volna, nem így alakult volna!

– Ha ez egy igazi randi lett volna, előredöntöttelek volna ezen az asztalon, és elfenekeltem volna a segged azért, ahogy beszéltél velem!

Kikerekedik a szemem.

– Tessék?

– Jól hallottad! – Felveszi a húszasaimat, és a zsebébe gyömöszöli, mielőtt elővesz két százast, és az asztalra dobja őket. Lehetetlen, hogy a vacsora ennyibe került volna. Messze nem kerülhetett ennyibe.

Mindig igyekszik villogni. Uh, nagyképű fasz.

Mindenki, kérem, tapsoljanak JP-nek: van pénze, gratulálunk neki. Nyilvánvalóan ebből akar show-t csinálni.

De visszatérve arra, amit mondott:

– Ez botrányos viselkedés. Manapság senki sem fenekel el nőket.

Feláll az asztaltól, és begombolja a zakóját.

– Nyilván nem a megfelelő férfiakkal voltál.

Odajön hozzám, és kinyújtja a kezét, hogy felsegítsen a székemből. Elütöm a kezét, és magamtól állok fel.

– Tökéletes úriemberekkel voltam, nagyon szépen köszönöm!

– Ez a te problémád! – mondja JP, közelebb hajolva. – Egy tökéletes úriember nem tud úgy eljuttatni az orgazmusig, ahogy én tudlak.

Olyan közel áll hozzám, hogy gyakorlatilag érzem a testéből áradó meleget. Felmelegít, és fortyog a gyomromban, amitől egy pillanatra olyan hőhullám árad szét a testemben, mint amit aznap éreztem, amikor megismertem, és vonzódtam hozzá. De amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan el is illan.

– Ne fényezd magad, JP! – Elindulok mellette, de ismét, mint a tárgyalóban, az egyik kezét a csípőmre teszi, és megállít. Közel hajol a fülemhez.

– Nem kell, hogy fényezzem magam, ezek tények. Ha az ágyamban lennél, elfelejtenéd a neved, a puncid a farkamért könyörögne, és a hangod berekedne attól, hogy újra és újra kiáltod a nevemet.

Utálom beismerni, de el tudom képzelni.

Érzem.

Hogy milyen lenne az ágyában, ahogy fölém hajol.

Követelőző.

Irányító.

Nem enged fel, amíg a testem minden porcikája meg nem ad neki mindent, amit csak lehet.

Még suttogás közben is követelőzés érezhető a hangjában, és érzem, milyen lenne.

De ez nem jelenti azt, hogy akarom is.

Különbség van a romantika és a jó szex között. A jó szex egy éjszakáig tart, míg a romantika egy életen át.

De mielőtt válaszolhatnék, ellép tőlem. Mindketten lemegyünk a lépcsőn, a lábam ingatagabb, mint vártam.

Elmegyünk a hosztesz mellett, aki megkérdezi, milyen volt a vacsoránk, JP kinyitja nekem az ajtót, és amikor mindketten a járdán vagyunk, közelebb lép hozzám, és újra a csípőmre teszi a kezét.

– A mai este egy succubus 2 elnyelte az energiám. Remélem, soha nem ismétlődik meg!

– Ebben egyetértünk – mondom, magasra tartva a fejem. – Kellemetlen és önelégült seggfej voltál. Inkább dugom a fejem egy benzinkúti vécébe, mint hogy még egy randevúra elmenjek veled.

– Nem volt öröm, bébi. Remélem, később sokat fogsz pukizni!

Levegő után kapok, a szemébe nézek, miközben mosolyog.

– Igen, nos… remélem, a péniszed beszorul a cipzáradba! – Lépek egyet, hogy elmenjek mellette, de megragadja a csuklómat, az ajkaihoz húzza, és döbbenetemre csókot nyom a csuklóm belső felére. Ajkai csak egy lélegzetvételnyi időre állnak meg, de ez épp elég ahhoz, hogy a gyomrom görcsbe ránduljon. Lehangoló érzés.

Nem, test, nem szeretjük őt!

Ne merészelj bedőlni a gyerekes bájának!

– Bárcsak a lábaid közé szorulna be inkább a péniszem! – Elengedi a csuklómat. – Ne ess hasra hazafelé!

És aztán egyik kezével a zsebében, délceg léptekkel elindul az ellenkező irányba.

A fenébe, milyen bosszantó!

– Remélem, soha nem látlak többé! – kiáltom utána megmagyarázhatatlan okból. Mert újra fogom látni, az irodában, mert ilyen szerencsém van.

Sóhajtva a táskámba nyúlok a telefonom után, hogy hívhassak egy Ubert, amikor a kezem valami papírhoz ér. Zavartan kinyitom a táskámat, és megtalálom a három húszdolláros bankjegyet, amit az asztalon hagytam.

A rohadék!

Egymásnak teremtve podcast

Knox és Emory

Kelsey: Üdvözöllek, kedves hallgató, az Egymásnak teremtve podcastben, ahol őrülten szerelmes párokkal beszélgetünk arról, hogyan ismerkedtek meg. Knox és Emory, nagyon köszönöm, hogy csatlakoztatok hozzám ma. Kérlek, térjünk a lényegre! Mondjátok el, hogyan ismerkedtetek meg!

Emory: A főiskolán, harmadéves korunkban.

Knox: Kaliforniából jelentkezett át.

Emory: Ez volt az utolsó éve a Brentwoodon, mielőtt beválasztották volna a Chicago Bobbies csapatába.

Knox: Technikailag egy baseballpartin találkoztunk. Megmutatta a mellét.

Emory: Nem így történt. Részegek voltunk, a barátaimat kerestem, és segítséget kértem tőle. Bementünk a szobájába, elestem, és kibukkant a mellem.

Knox: El voltam bűvölve a mellbimbóvillantásától.

Emory: Másnap reggel szörnyen éreztem magam. Mentünk a magunk útján, míg egyszer észre nem vett engem a főiskolán. Eléggé össze voltam zavarodva. Azt mondta – idézem –, soha nem felejt el egy formás mellet.

Kelsey: Ó, te jó ég! Hahaha.

Knox: Nem felejtek. Soha nem is voltam feledékeny. A többi már történelem.

Emory: A többi nem történelem. Hónapokig próbálta a lehető legnevetségesebb próbálkozásokkal elnyerni a szerelmemet.

Knox: És végül meghódítottam.

Emory: Csak hogy aztán nyolc évre szakítsunk. De aztán… újra egymásra találtunk.

Knox: Akkor már nem engedtem el. Gyűrűt húztam az ujjára, és aztán… a többi már történelem.

1 A Rotten Tomatoes egy weboldal, ami filmekről és tévéműsorokról szóló véleményeket, értékeléseket gyűjt.

2 A mitológiában egy női démon, aki a férfiak álmában jelenik meg, hogy szexuális kapcsolatot létesítsen velük, és elveszi az energiájukat és az életerejüket.

Negyedik fejezet

JP

– Itt is van, Casanova személyesen! – Breaker leül az irodámban, és rám vigyorog. – Na, milyen volt? Szerelem első látásra?

Kigombolom az öltönyöm zakóját, és leülök az irodai székembe.

Amint kinyílt a lift ajtaja, megláttam Breakert, aki kávéspohárral a kezében várt, egyvalakit keresve: engem.

A tegnap esti üzeneteire nem válaszoltam.

Akkor is figyelmen kívül hagytam, amikor köszöntem a recepciósunknak.

Kerültem vele a szemkontaktust, amikor a konyhában a kávéspoharam után nyúltam.

Akkor sem mordultam rá az idegesítő kitartásáért, amikor berontott utánam az irodámba.

De most, hogy ott ül velem szemben, engem bámul, és várja a beszámolót, úgy tűnik, nincs más választásom, mint elmesélni neki a tegnap esti katasztrófát.

Előveszem a telefonomat a zakóm belső zsebéből, leteszem az asztalra, majd hátradőlök a székemben.

– A tegnap este? – érintem össze az ujjaimat. – Nos, amikor először megpillantottam a randipartneremet, tényleg reméltem, hogy jól fog sikerülni, de ez a reményem gyorsan elszállt, amikor megszólalt.

– A francba, visító hangja volt? – kérdezi Breaker.

Megrázom a fejem.

– Nem, csak közölte, mennyire utál.

Breaker zavartan összehúzza a szemöldökét.

– Ezt hogy érted? Ismer téged?

Lassan bólintok.

– Ó, igen, ismer.

– Honnan? Randiztál már vele korábban?

– Nem. – Megmozgatom az egeret az asztalomon, hogy felélesszem a számítógépemet. – Kelsey volt a randipartnerem.

– Kelsey? – kérdezi Breaker hitetlenkedve. – Mármint Lottie húga?

– Ő bizony.

– A francba. – Breaker hosszú, elnyújtott nevetésben tör ki. A hangja baromira idegesít. – Öregem, mennyi ennek az esélye?

– Úgy tűnik, elég nagy.

– Hadd találjam ki: kisétált az étteremből, amikor meglátta, hogy te vagy az?

– Nem. A program szabályai szerint kénytelen vagy azzal a személlyel vacsorázni, akit kijelöltek neked. És mivel úgy nézett ki, mintha középkori csatára készülnénk, elvittek minket egy tetőtéri helyiségbe, távol mindenki mástól.

– És hogy ment?

– Nem túl jól. – Megnyitom a beérkező leveleimet, és elárasztanak az e-mailek.

– De azt mondtad, hogy először izgatott voltál. Miért?

– Mert Kelsey volt az – mondom hanyagul. – Ismerem őt, így nem kellett egy idegennel ismerkednem, mikor amúgy sem volt kedvem ott lenni. Nem gondoltam volna, hogy kellemetlen lesz, ráadásul… nagyon dögös volt. – Megvonom a vállam. – De mindez elmúlt abban a pillanatban, amikor könyörgött, hogy menjek el.

– Amit nem tehetett meg, és biztos vagyok benne, hogy ez csak még dühösebbé tette. Ugyanolyan tüzes természete van, mint Lottie-nak.

– Igen, és ez ki is jött. Amikor azt mondom, hogy kellemetlen volt, nem viccelek. Az egész vacsora alatt csak veszekedtünk, persze, én sem segítettem a helyzeten. Az este végén pedig különváltak az útjaink.

– És hogy érzed magad emiatt? – kérdezi Breaker.

– Megkönnyebbültem – felelem. – Baromira fárasztó volt vele vacsorázni. Jó, néha szeretem a szellemes szócsatákat, de mire hazaértem, teljesen kimerültem.

Breaker egy pillanatig csendesen mered rám. Biztos vagyok benne, hogy valami árulkodó jelre vár, hogy hazudok. Arra gondol, hogy talán Kelsey-vel mégis jól kijöttünk, és titokban randizunk.

Az igazság ettől nem is lehetne messzebb.

– Miért nem hiszek neked? – kérdezi.

Na, tessék.

– Öregem, hidd el nekem, amikor azt mondom… – Félbehagyom a mondatot, mert megakad a szemem egy e-mailen Kelsey-től.

Tárgy: Jövök az irodádba.

Alig van időm megnyitni, amikor az iroda ajtaja kivágódik, és Kelsey lép be. Az arckifejezése bosszús, és ahogy ökölbe szorítja a kezét, attól én is ideges leszek. A meglepettség, ami kiül az arcára, amikor meglátja Breakert, egy pillanat alatt megváltoztatja a viselkedését.

– Szia, Breaker! – Végigsimítja a haját. – Ööö, nem láttalak. Bocsi, hogy csak így berontottam.

Breaker persze mosolyog, kivillantva frissen fehérített fogait.

– Szia, Kelsey! Hallottam, hogy egész különleges estéd volt tegnap.

Kelsey gyilkos pillantást vet rám.

– Elmondtad neki?

– Hát, a testvérem, és ő volt az, aki rákényszerített a randira, szóval természetes, hogy megkérdezi, hogyan ment.

Kelsey összeszedi magát, majd Breakerhez fordul:

– Adnál nekem egy percet a testvéreddel?

Breaker elvigyorodik, és feláll.

– Persze.

Mielőtt elmenne, Kelsey hozzáteszi:

– És értékelném a diszkréciódat ebben az ügyben.

Breaker megveregeti a vállát, és azt mondja:

– Megértem, ha nem akarsz osztozni a nevén. Bárcsak én se tenném!

Hát, szép kis testvér.

Kimegy, és becsukja maga mögött az ajtót. Én Kelsey-re figyelek, aki közelebb lép, és leül abba a székbe, ahonnan Breaker épp felállt.

– Mivel érdemeltem ki ezt a megtiszteltetést? – kérdezem tőle.

– A tegnap este után úgy gondoltam, beszélnünk kell arról, hogyan kezeljük ezt a helyzetet.

– Mit kell kezelni? – Megállok, és oldalra döntöm a fejem. – Ó, ne már, belém szerettél tegnap este, és most próbálod kitalálni, hogyan birkózz meg a munkával, miközben ilyen intenzív érzéseid támadtak irántam?

Az arca rezzenéstelen marad, csak a felső ajka húzódik gúnyos mosolyra.

– Ha valamiféle felismerés történt tegnap este, annak biztosan semmi köze a szerelemhez, viszont annál több ehhez az extrém ellenszenvhez, amit irántad érzek.

– Ó, ellenszenv. Ez új. – Az asztalra könyökölök. – Fejtsd ki, kérlek!

– Ez nem vicces, JP!

– Nem is tudtam, hogy nevetek.

A szeme összeszűkül, és összeszorított fogakkal szólal meg:

– Nem kell nevetned ahhoz, hogy viccet csinálj valamiből, ami nagyon is komoly dolog!

Felveszek egy tollat a rendetlen íróasztalomról, amit tudomásom szerint Kelsey ki nem állhat. Az arckifejezésében tükröződő feszültség a beszélgetésünk miatt van, de ahogy a szék karfáját markolja, az egyértelműen a gyűrött jelentéseknek, a feldőlt tolltartónak és a számítógép szokatlan helyzetének tudható be.

– Rendben, mondd el, miért olyan hihetetlenül komoly a helyzetünk, mert hacsak nem maradtam le valamiről, semmi, de tényleg semmi sem történt köztünk tegnap este. Mármint semmi, ami ezt a szintű indulatosságot indokolná.

– JP, tegnap este randiztunk!

– Nem saját akaratunkból. – Megnyomom a toll gombját, majd ezt megismétlem.

– De akkor is megtörtént. Egy intenzív vacsorát töltöttünk együtt, és utána, amikor elindultunk, mondtál… mondtál bizonyos dolgokat.

– Ja… az a rész, hogy „ha az ágyamban lennél, a puncid könyörögne a farkamért”?

Nyel egyet, az arca kipirul.

– Igen, az a rész.

– Csak alapvető tényeket közöltem. Semmi említésre méltó.

– Nos – végigsimítja a kezét a makulátlan, talán frissen vasalt szoknyáján –, az nem volt szép, és szerintem szabályokat kell lefektetnünk.

– Ez érdekes lesz. – Összekulcsolom a kezemet a fejem mögött. – Halljuk, mik a szabályok!

– Nos, először is…

– Csak gyorsan muszáj megjegyeznem, hogy a reakciód teljesen nevetséges és eltúlzott, de te tudod. Ezek a te érzéseid… ez mind baromság. – Intek felé. – Folytathatod.

Az orrlyukai kitágulnak, és rájövök, hogy ezt akkor csinálja, amikor ideges.

– Szóval, ahogy mondtam, az első szabály, hogy soha nem beszélünk a tegnap estéről. Nem mondtam el Lottie-nak, és értékelném, ha te sem mondanád el másnak.

– Ennyire taszítónak találsz?

– Igen.

Felnevetek, mert azt hittem, azt fogja mondani, hogy nem, és valami hosszú magyarázatba kezd, de becsülöm az őszinteségét.

– Azt sem akarom, hogy azt gondolják rólam, hogy bárkivel összefekszem, aki az utamba kerül, vagy hogy fel akarok mászni a ranglétrán a cégnél azzal, hogy szétteszem a lábam.

– Ne aggódj, a nővéred már előtted jár!

A szeme összeszűkül, és rám mutat.

– Ez nem így történt, és ezt te is tudod!

– Igazad van, ezt nem kellett volna. Bocsánat.

Ha valaki erőltette azt a kapcsolatot, az Huxley volt, mert nem tudta levenni a szemét Lottie-ról.

Úgy tűnik, a bocsánatkérésem kielégíti, mert folytatja:

– Szóval, nem beszélünk a tegnap estéről, soha. Úgy teszünk, mintha meg sem történt volna.

– Bárcsak tényleg meg sem történt volna!

Rávigyorgok, amitől csak még jobban összeszorítja a fogait. Te jó ég, valaki itt nagyon merev. Nem tudna akár csak egy pillanatra is lazítani?

– JP, szeretném, ha megígérnéd, hogy soha nem fogsz beszélni róla!

– Te jó ég – forgatom a szememet. – Soha nem fogok beszélni róla.

Ez megnyugtatja benne azt a kis démont.

– Második szabály: többé nincs illetlen viselkedés.

Felteszem a lábamat az asztalra, és hátradőlök a székemben.

– Nem igazán értem, mire célzol ezzel a szabállyal.

– Fejezd be azt a stílust, ahogy beszélsz velem, és felejtsd el azokat az apró érintéseket!

– Úgy teszel, mintha miközben elmegyek melletted, megérinteném a kezed vagy a derekadra csúsztatnám a kezem… vagy a combodat fognám a tárgyalóasztalnál. Javíts ki, ha tévedek, de ilyen soha nem történt!

– Hát, ööö… tényleg nem történt. De tudod, amiket mondasz, azok nem illenek egy munkahelyi környezetbe, és ennek véget kell vetni!

– A „puncid könyörögne a farkamért” dolog munkaidőn kívül hangzott el.

– Mondtál már ennél cifrábbakat is munka közben, és ne is tagadd!

Mondtam.

– Rendben, a parancsod számomra szent, bébi.

– És ezt se! – Újra rám mutat az ujjával. – Semmi bébizés! Kelsey vagyok, te JP, és ennyi. Semmi más. Nem vagyok a babád!

– Ez becézés, de legyen, Kelsey! Mostantól így foglak hívni, hacsak nem szeretnél inkább… mondjuk… zsémbes némber lenni?

Álljunk meg itt egy pillanatra! Nem vagyok kifejezetten seggfej… nem mindig. Tényleg nem. De Kelsey-nek zseniális reakciói vannak, és nem tudok ellenállni. Olyan piszkosul édes, és nagyon szórakoztató felbosszantani, kicsit felkavarni az állóvizet.

– Ugye tudod, hogy nálad rosszabb beszélgetőtársat el sem tudnék képzelni? Tényleg… a legrosszabb – mondja, és arca eltorzul az idegességtől.

– Ezt csak tőled szoktam hallani, ami arra enged következtetni, hogy ez inkább rád jellemző, nem rám.

Összecsippenti a szemöldökét, és esküszöm, hogy elszámol magában tízig.

– És harmadszor…

– Harmadik szabály? Erre nem számítottam. Teljes fordulat. – Megint hátradőlök. – Kérlek, folytasd, szórakoztass még a parancsaiddal!

– Meg fogom kérni Huxley-t, hogy hadd tartozzam az ő irányítása alá, mert a mi munkakapcsolatunk túl változékony.

– Na látod, az első két szabállyal egyet tudtam érteni, de sajnos a te munkaköröd az én hatásköröm alá tartozik, így te az én alkalmazottam vagy. Huxley nem fogja vállalni, hogy még egy feladatot rátestáljanak, így ez felejtős. Ráadásul nem szereti, ha megmondják neki, mit csináljon, még akkor sem, ha te vagy a leendő sógornője. Ha megkeresed, csak azt fogja csinálni, hogy behív minket egy tárgyalóba, hogy rendezzük le egymás között… az ő jelenlétében. És mivel az első szabály miatt nem mondhatod el az igazat arról, miért nem akarsz velem dolgozni, így semmi alapja nem lesz a kérésednek. Csak annyit fogsz elérni, hogy téged mindenki konfrontatívnak lát majd, miközben mindenki más, aki velem dolgozik, engem csak dicsérni szokott. Szóval… ha le akarod égetni magad, és fel akarod hívni a figyelmet a problémás természetedre, csak rajta, keresd meg Huxley-t, de ha jóban akarsz maradni vele, inkább engedd el a harmadik szabályt!

A feszültség az állkapcsában onnan is látszik, ahol ülök. Tudom, hogy nem ezt akarta hallani, de sajnos ez az igazság. Huxley mindenekelőtt üzletember, szóval képes érzelemmentesen kezelni a dolgokat, ezért is vagyunk sikeresek… És ezt Kelsey-nek is meg kellene tanulnia.

– Akkor talán Breaker megteszi.

Felnevetek.

– Egy képzett személyi titkár menedzselése nem tartozik az ő feladatkörébe. Ő a számok embere. Az ingatlanok szervezése és menedzselése nem az ő dolga. Sajnálom, Kelsey, de nálam ragadtál.

Keresztbe teszi a kezét a mellkasán, és motyog valamit az orra alatt.

Közelebb hajolok hozzá, és azt mondom:

– Ezt nem egészen értettem. Megismételnéd?

A szemembe néz, és azt mondja:

– Utállak.

– Na, na, na, illik ezt mondani a főnöködnek?

Morogva feláll a székből, majd a gondosan manikűrözött ujját az asztalomra teszi.

– Mostantól tartjuk magunkat a két szabályhoz. Értetted?

– Értettem. – Elvigyorodom. – Nagyon is jól hallottalak.

– És csak akkor beszélünk egymással, ha muszáj, és csak munkáról! Amikor Huxley és Lottie áthívnak minket, ne is próbálj a közelembe jönni! Ne is gondolj rá, hogy megszólítasz! Világos?

– Már most reszketek a félelemtől!

– JP, komolyan mondom. Világos?

Valamin nagyon felhúzhatta magát, hogy ennyire ellenséges lett velem, mert még sosem láttam senkit ennyire kikelni magából, főleg nem Kelsey-t.

Mi állhat ennek a dühkitörésnek a hátterében?

Mindig azt mondják, hogy vékony a határ a gyűlölet és a szerelem között – lehet, hogy ez már szerelem?

Visszafojtom a nevetésem. Ha tudná, mi jár a fejemben, biztosan felakasztana egy fára.

Egy dolog azonban teljesen világos: nem akar tőlem semmit. Ez ebből a beszélgetésből kristálytisztán megmutatkozott.

Felnézek rá, és mosolyogva folytatom:

– Értelek. És már alig várom az új munkakapcsolatunkat, ahol soha nem beszélünk arról a forró randiról vagy arról, hogyan remegtél, amikor a puncidról beszéltem. Vagy hogy titokban mennyire szereted, amikor bébinek hívlak.

Na, még egy utolsó döfés a végére.

Dühösen int egyet, sarkon fordul, kiviharzik az irodámból, és becsapja maga mögött az ajtót.

Ez igazán remekül sikerült.

Ötödik fejezet

Kelsey

Egymásnak teremtve podcast

Pacey és Winnie

Kelsey: Üdvözlöm, kedves hallgató, az Egymásnak teremtve című podcastben, ahol őrülten szerelmes párokkal beszélgetünk arról, hogyan ismerkedtek meg. Pacey és Winnie, nagyon köszönöm, hogy csatlakoztatok ma hozzám. Kérlek, meséljétek el, hogyan találkoztatok!

Winnie: Hol is kezdjem? Ha belegondolok, az egész olyan meseszerű.

Pacey: Azt hittem, hogy Winnie egy gyilkos.

Winnie: Hagyd abba! Nem is így volt! Vagy talán mégis, de nem így kezdődött. Egyedül vezettem Banff felé, hogy lerójam a tiszteletem az édesanyámnál, és eltévedtem a hegyekben. Soha nem láttam még akkora vihart, és az autóm beleragadt a sárba. Nem volt térerőm, ezért úgy döntöttem, hogy segítséget keresek. Ekkor akadtam rá a kunyhóra.

Pacey: A Vancouver Agitators csapatában jégkorongozom, és minden nyáron elutazunk néhány sráccal Banffbe pihenni. Ez volt az első éjszakánk ott, és Winnie kopogott az ajtón.

Winnie: Bőrig ázva álltam ott, és ahogy kinyílt az ajtó, egy villám világított meg hátulról.

Pacey: Egészen rémisztő volt.

Winnie: Egymásnak próbáltuk bizonygatni, hogy nem gyilkosok, és hogy én sem vagyok az. Pacey eleinte nagyon csendes volt. Eli Hornsby, az Agitators védője volt az, aki szívesen fogadott a házban, és szállást adott az éjszakára. De másnap reggel Pacey volt az, aki segített megtalálni az autómat.

Pacey: Nagyon szép volt, amikor csuromvizes volt, és másnap reggel egyszerűen nem tudtam levenni róla a szemem. Tudtam, hogy ki kell használnom minden pillanatot, hogy a történeteit hallgassam, és élvezhessem a társaságát.

Három héttel később

– Úúú, tesó… ez aztán a ruha! – mondom, amikor Lottie kilép a fürdőszobából.

– Hux vette nekem. Túl… kihívó?

A szemem a szembetűnő dekoltázsára esik, és fintorogva húzom össze az arcom.

– Az az igazság, hogy nagyon kihívó, de mégis jól nézel ki. A piros tökéletes a bőrödhöz, és az a vörös rúzs olyan jól passzol. Most már úgy érzem, mintha egy kicsit ódivatú lennék melletted a ruhámban.

Lottie-nak olyan homokóra alakja van, amiért minden nő ölni tudna. Csípő és mellek, ez ő. Lehet, hogy jó az alakom, de alacsonyabb vagyok nála. A fenekem nem olyan formásan gömbölyű, mint az övé, és ez a szirénvörös, testhez álló ruha minden egyes görbületet kiemel. És bár a lábfejéig ér, mégis az egyik legfeltűnőbb és legkülönlegesebb ruha, amit valaha láttam.

– Ugyan már! Gyönyörű vagy! Szerintem a sárga tökéletes választás volt, és olyan jól megy a friss karamellszínű melírodhoz.

– Tényleg? – Magamra pillantok az egész alakos tükörben, ami az ágyukkal szemben van. Mindannyian tudjuk, hogy az a tükör nem azért van ott, hogy az öltözékünket nézegessük. Megigazítom a vállaimon lévő finom pántokat, és végigsimítom a kezemet a gyönyörű, drága selyemanyagon. A dekoltázsa épp elég alacsonyan van ahhoz, hogy mutasson egy kis mellbőséget, miközben a hosszú, fodros szoknya hasítéka egészen a combom fölé ér, így a magas sarkú cipőmben hosszabbnak tűnik a lábam. – Istenem, miért vagyok ennyire ideges?

Lottie átdobja a haját a válla fölött, majd felveszi a testszínű magas sarkút.

– Valószínűleg azért, mert munkahelyi eseményre hívtál randizni egy férfit, és aggódsz miatta.

Ez nagyon is igaz.

Edwinnek hívják.

Számítógépes programozó, aki távmunkában dolgozik egy orvostechnológiai cégnél. Szeret főzni, képregény-kiállításokra járni, és elég jól ért a különféle madárfajokhoz. Nagyon kedves, és már három randin vagyunk túl.

Ez lesz a negyedik.

Nem a vakrandis alkalmazáson keresztül találkoztunk. Azután, hogy randiztam JP-vel, nem akartam kockáztatni, kivel hoznak össze legközelebb. Ehelyett mindketten egy kávézóban voltunk, és dolgoztunk. Segítettem neki feltakarítani, amikor kiborította a kávéját. Elkezdtünk beszélgetni, és hát… ez minden. A legszebb szerelmi történetek közül jó pár kiborított kávéval kezdődik, és lehet, hogy ez is ilyen.

És az a legjobb Edwinben, hogy ő nem JP. Egyáltalán nem hasonlít JP-re. Csendesebb, visszafogott, vastag keretes szemüvege van, és göndör, szőke haja. Elmondta, hogy nem tud szakállat növeszteni, így nem is próbálkozik vele. És vékonyabb. JP nyilván az edzőteremben tölti az időt. Ó… és még egy tetoválása sincs!

Megvan benne minden, amire szükségem van. Mégis mi a fenének hasonlítom össze egyáltalán JP-vel? JP csak egy munkatárs, és nem több. Teljesen hidegen hagy.

– Kicsit ideges vagyok. Kedvelem ezt a fiút. Csak háromszor randiztunk, és néha, amikor madarakról beszél, kicsit unalmas, de olyan kedves, és meg sem próbál felbosszantani.

– JP ellentéte.

– Pontosan! – vágom rá, miközben kifújom a levegőt. – Nem mintha valaha is közünk lett volna egymáshoz, de azután az éjszaka után, amiről nem beszélünk… ugye, nem beszéltél róla Huxley-nak?

– Nem.

– És nem vagy mérges, hogy titokban kell tartanod? Csak azért mondtam el, mert folyamatosan nyaggattál.

– Tudom. – Lottie felém fordul, most már retiküllel a kezében. – És tetszik, hogy van egy titkom Huxley előtt. Kicsit kellemetlenül érzem magam. És ha egyszer megtudja… ó, alig várom a büntetést!

Forgatom a szememet, majd felállok az ágyról, kiegyenesítem a ruhámat, és megigazítom az anyagot a lábamon. Lottie rám néz, és mosolyog.

– Mi az? – kérdezem.

– Nemcsak Edwint fogod padlóra küldeni, de JP is rajtad fog csüngeni!

– Nem, nem fog. Az elmúlt három hétben szinte rám sem nézett.

– Ez nem jelenti azt, hogy nem gondol rád.

– Abbahagynád? Soha nem is kedvelt… soha!

– Én nem így hallottam. Amikor először találkozott veled, csak rólad tudott beszélni. De te falat emeltél közétek.

– Mert neki dolgozom.

Lottie rám néz.

– Én meg Huxley-nak dolgoztam.

– Igen, hát… úgy tűnik, erkölcstelen vagy, én viszont nem.

Nevet, amikor kopogás hallatszik az ajtón.

– Gyere be! – kiálja.

Az ajtó kinyílik, és Huxley lép be. Elegáns, háromrészes fekete bársonyöltönyt visel, fekete nyakkendővel, haját precízen oldalra fésülte, szakállát pedig épp annyira nyírta meg, hogy ne legyen rendezetlen, de még így is elég dús, hogy szembetűnő legyen. Magabiztosan közeledik Lottie felé, a szemét kizárólag rá szegezi, miközben az értékes óráját igazgatja a csuklóján.

Szó nélkül közelít, átkarolja a derekát, és felhúzza a mellkasához. Figyelem, ahogy megfogja az állát a mutató- és a hüvelykujjával, és maga felé fordítja a száját, mire Lottie készségesen engedelmeskedik. Csendesen, majdnem suttogva mondja:

– Te. Lélegzetelállítóan. Gyönyörű. Vagy. Ma este lehámozom rólad ezt a ruhát, széttárom a lábaid, és a nyelvemmel foglak eljuttatni a csúcsra.

Halk torokköszörüléssel jelzem, hogy közvetlenül a testvérem mellett állok.

Nem kér elnézést. Egyszerűen csak megcsókolja Lottie-t, a kezét leengedi a fenekére, és szorosan megmarkolja.

– A francba, drágám, annyira jól nézel ki!

– Hát nem csodásan alakul minden az esti gálához? – jegyzem meg, miközben zavartan állok ott.

– Mmm, akár itthon is maradhatunk, és ráülhetek az arcodra, ha akarod – mondja Lottie.

Na, most kell távoznom.

– Csak… hát… igen, lent találkozunk!

Elszaladok mellettük és az egymást fogdosó kezek mellett, remélve, hogy nem felejtik el, hogy ők visznek el az eseményre, és öt percünk van elindulni.

Ahogy megyek le a lépcsőn a bejárathoz, nem tehetek róla, de egy kis irigységet érzek. Lottie annyira szerelmes, amilyennek még senkit sem láttam. Nemcsak ő szerelmes Huxley-ba, hanem Huxley is szerelmes belé. Birtokolni akarja. Csodálja. És igen, én a függetlenségért szállok síkra, és azt vallom, hogy a nőknek kell vezetniük a világot, de van valami abban, hogy napközben férfiaknak való pozíciókat töltünk be, majd hazamegyünk egy férfihez, aki mindent megtesz, hogy emlékeztessen bennünket arra, hogy pontosan kihez tartozunk.

Lottie-nak ez az érzés megvan Huxley-val.

És vajon nekem is meglesz?

Ahogy lemegyek a lépcsőn, Edwin villan át az agyamon. Lehet, hogy nem olyan hatalomvágyó és domináns, mint Huxley, de vannak olyan tulajdonságai, melyek izgalomba hoznak. Egyrészt jól érzem magam vele, másrészt tudunk beszélgetni.

És az a csók, amikor valamelyik este visszakísért a lakásomhoz… klassz volt.

Persze nem ájultam el, amikor összeforrt az ajkunk, de kellemetlen sem volt.

Ha valamit megtanultam a podcastemből, az nem más, mint hogy néha a Lottie-éhoz és Huxley-éhoz hasonló szenvedély nem azonnal alakul ki, hanem idő kell hozzá. Edwin és én még mindig a tanulási szakaszban vagyunk. Sok idő van még, hogy kialakulhasson a szenvedély.

Amikor az utolsó lépcsőfokra érek, egy pad felé indulok az előcsarnokban, de épp akkor nyílik az ajtó, és belép JP, ami egy pillanatra megállásra késztet.

Tengerészkék öltönyt visel fekete gombos inggel, azonban a felső két gombot nem gombolta be, nyakkendője pedig lazán és hanyagul lóg a nyakában. Homlokán göndörödik a haja, pont annyira, hogy a szemem a sűrű szemöldökére és a sötét szempilláira tapad.

Amikor meglát, alig észrevehető mosoly jelenik meg az arcán, miközben az egyik mandzsettáját igazítja.

Egy szót sem szól hozzám, a lépcső felé indul, megfogja a korlátot, és felkiált Huxley-nak:

– Öregem, itt van a furgon! Vonszold már le a seggedet!

A bánatomra, mert kíváncsi vagyok, megkérdezem:

– Mi-mit keresel itt?

Megfordul, és elkezdi begombolni a ingét.

– Hogy érted, hogy mit keresek itt? Ugyanazt, mint te.

– De… nincs saját autód?

– És neked? – kérdezi.

– Lottie-val együtt készülődtem.

– Hát, most költöztem be a szemközti házba, és úgy gondoltam, hogy jót teszek azzal a környezetnek, ha együtt utazunk. Van még kérdésed?

Nincs. Gyorsan befogom a számat.

Szembe költözött? Hogyan lehet, hogy ezt Lottie meg sem említette? És melyik házba költözött? Emlékeim szerint két ház van szemben: egy fehér színű, világos és vidám ház és egy teljesen fekete – fekete ablakokkal, fekete homlokzattal, fekete tetővel. Az utóbbira tippelek.

Lassan elfordítom a tekintetem, de a szemem sarkából figyelem, ahogy JP a nyakkendőjét igazgatja, és hurkokat formál, miközben Huxley és Lottie jönnek lefelé a lépcsőn, kéz a kézben, kifogástalanul és ragyogva. Azt hittem, hogy Lottie arcán sminkfoltok lesznek és Huxley haja kócos lesz.

Amikor a lépcső aljára érnek, Lottie megveregeti JP vállát, és azt mondja:

– Szia, szomszéd! – majd odalép hozzám. Végignéz rajtam, és megkérdezi: – Hát, nem gyönyörű a húgom ma este?

Ó, te jó ég, Lottie! Miért?

A válla felett JP-re tekint, aki rövid pillantást vet rám, mielőtt így szól:

– Láttam már jobbat.

Huxley hátulról fejbe vágja JP-t, és motyog valamit, amit nem teljesen értek. Aztán felém fordul:

– Kelsey, csodálatosan nézel ki! Biztos vagyok benne, hogy Edwin nagyon örül majd, hogy ma este a karjaiban tarthat.

Ez felkelti JP figyelmét.

– Edwin? Ő a legújabb próbálkozásod a szerelemre?

– Nem tartozik rád – felelem, miközben a testvérem kezét fogom, de inkább csak támogatásként. Bárcsak mondta volna, hogy velünk utazik JP, mert akkor nem készülődtem volna vele együtt.

Persze valószínűleg pont ezért nem mondta. Amikor összenézünk, bocsánatkérést olvasok ki a szeméből.

– Utállak! – motyogom neki.

– Tudom – válaszolja, miközben együtt kisétálunk az ajtón a parkolóban álló kocsihoz.

Egy olyan nagyon menő elektromos furgonhoz, amit a celebek használnak a Met-gálára menet, hogy a ruhájuk ne gyűrődjön össze. Emellett mobil irodaként is használható, amit a srácok gyakran ki is használnak, amikor a városban kell taxizni őket, és közben dolgozniuk is kell.

A sofőr kitárja nekünk az ajtót, én lépek be elsőként, aztán Lottie. Átvergődünk a legvégébe, és leülünk.

– Mondhattad volna, hogy ő is jön ma este! – suttogom. Huxley a bejárati ajtó előtt beszélget JP-vel. A viselkedésük alapján úgy tűnik, mintha Huxley épp megleckéztetné JP-t valamiért. Remélhetőleg azért, mert olyan udvariatlan volt. Ha valamit megtanultam, mióta Lottie Huxley-val jár, az nem más, mint hogy szereztem egy támogatót. Huxley mindig kiáll mellettem.

– Nem akartam, hogy ne együtt készülődjünk, csak mert ő is itt lesz. Ez az első elegáns gálánk együtt. Nem akartam, hogy elrontsa.

– De elrontotta. Úgy értem… láttam már jobbat? Ez meg miféle megjegyzés?

– Ostoba megjegyzés egy ostoba alaktól. Egyértelmű, hogy nem vagy közömbös neki, de nem tudja kezelni az érzéseit.

– A fenébe, ne mondj már ilyen hülyeséget! Nem az általános iskolában vagyunk! Tudja, hogyan kellene viselkednie egy felnőtt férfinak!

– Nem őt akarom védeni, csak próbálok valamilyen magyarázatot adni arra, hogy miért viselkedik úgy, mint egy idióta. Láttam már, amikor nyugodt, és te nem vagy ott; akkor igazán kedves, laza és szórakoztató. Persze sokat csipkelődik, de ilyen a stílusa. Szerintem, ha jobban megismernéd, te is ugyanazt gondolnád.

– Nincs szükségem arra, hogy jobban megismerjem. Elég az, amit tudok.

A fiúk beszállnak a kocsiba, csatlakoznak hozzánk, és leülnek elénk, de Huxley olyan pillantást vet Lottie-ra, amivel majdnem felfalja.

Nézd, nem vagyok rákattanva a nővérem jegyesére, tényleg nem, de muszáj megjegyeznem, hogy ahogy nézi, az elképesztően szexi. Olyan szexi, hogy néha feltűnik, hogy Huxley mennyire vonzó. Tudom, tudom, nem kéne így gondolnom a nővérem vőlegényére, DE… ó, ahogy ránéz.

A sofőr zökkent ki a ciki gondolataimból, amikor becsukja az ajtót, és elindulunk.

– Milyen hosszú az út? – kérdezi Lottie.

– Húsz perc – válaszol Huxley. – A River Estate-nél lesz.

– Ott vár Edwin? – kérdezi Lottie.

– Igen – felelem. – Késni fog egy kicsit, de ott lesz. Az a helyzet, hogy öltönyt kellett kölcsönöznie az eseményre, mert nem volt sajátja. Cuki volt, és online segítettem neki kiválasztani egyet.

– Milyen magára adó férfinak nincs öltönye? – kérdezi JP.

Szúrós pillantást vetek felé.

– Olyannak, aki otthon dolgozik, és nem jár olyan eseményekre, ahol öltönyt kell viselni. – A hangom tele van rosszallással, és okkal. Nem akarom, hogy JP Edwint piszkálja. Persze el tudom viselni a tréfáit, de nem vagyok biztos benne, hogy Edwin elég türelmes ahhoz, hogy kezelni tudja.

– A te partnerednek volt ruhája? – kérdezi Lottie, elterelve rólam a figyelmet. – Vagy venned kellett neki?

JP hátrafordul, és azt mondja:

– Genesisnek sok ruhája van, de azért még vettem neki egyet.

Várjunk csak… mi van? JP randizik valakivel? Mióta? Nem mintha igazán érdekelne, de azt hittem, nem az a típus, aki randizik, kivéve, ha…

– Őt is kölcsönözted erre a randira? – kérdezem.

Nem tudom, hogy miért ugratom, de kimondom, mielőtt megállíthatnám a szófolyamot.

– Érdekel a szerelmi életem? – kérdezi JP a szemöldökét ráncolva.

– Nem, nem érdekel. Nem is tudom, miért kérdeztem. Valószínűleg csak azért, hogy bosszantsalak.

– Nos, tájékoztatásul közlöm, hogy már több mint két hete randizom Genesisszel – feleli. – Ő a Mecca Tech alelnöke.

– Az klassz – mondom, miközben kibámulok az ablakon. – Remélem, nagyon boldogok vagytok együtt.

– Azok vagyunk, köszi.

– Genesis csak a múlt éjjel csókolta meg először – szól közbe Huxley.

– Öregem! – méltatlankodik JP, ami természetesen mosolyt csal az arcomra.

Amikor Huxley-ra nézek, rám kacsint. Tudtam, hogy kedvelem, és nem csupán azért, mert szereti a nővéremet.

JP ismét hátrafordul, és mintha mentegetőzni akarna, azt mondja:

– Nem siettetjük a dolgokat.

– Nem kérdeztem – emelem fel a kezemet mosolyogva. – De tudod, Edwinnel már többször csókolóztunk.

A szemöldökét ráncolja.

– És jól csókol? Úgy tűnik, hogy egy Edwin nevű fickó inkább csókol úgy, ahogy a tehén a sótáblát nyalogatja, mint vágyakozva.

– Pont jól csókol. – Kicsit nyálasan, de ezt JP-nek nem kell tudnia.

– Ne beszéljünk inkább valami másról? – javasolja Lottie. A feszültség fokozódik, ezért Lottie közbevág, hogy oldja a hangulatot. Általában ez az én szerepem, de most a frontvonalban vagyok, és gránátok szóródnak szerteszét, én pedig lazán visszadobom őket. – És mi a helyzet a lagzival? Még nem sokat beszéltünk róla. Huxley és én úgy döntöttünk, hogy tengerparti lagzink lesz.

– Tehát a tengerpart mellett döntöttetek? – kérdezem, most már a nővérem felé fordulva. – Ez olyan izgalmas! Mikor döntöttétek el?

– Épp az előbb… fent, az emeleten. Huxley a kis öbölben járt az étteremnél, amit együtt néztem meg veled a múltkor, és nagyon tetszett neki.

– Nem lélegzetelállító? – kérdezem Huxley-t.

– De igen. – Lottie szemébe néz. – El tudnám képzelni, hogy ott veszem Lottie-t feleségül, és hivatalosan is az enyém lesz.

A szemében szerelem ég, és magamban felsóhajtok, miközben ismét az ablakra bámulok. Fárasztó velük lenni.

Lottie soha nem volt romantikus típus, mármint kettőnk közül. Ő az, aki sikerre vágyott, és a munkájában kereste az elismerést. Én viszont véletlenül bukkantam a vállalkozásomra, miközben a szerelmet kerestem. Én voltam az, aki elolvasta az összes romantikus könyvet, megnézte a filmeket… sőt még egy podcastet is indítottam a szerelemről.

És mégis, nincs szerelem az életemben, a nővérem pedig teljesen belemerült.

Hol itt a szerencse?

Spoiler: talán nincs is.

De várjunk csak, Edwin és én eljutunk oda! Lassan, de biztosan.

A furgon ajtaja kinyílik, és azonnal villogni kezdenek a kamerák.

A ma esti gálán hemzsegni fognak a sztárvendégek, ahol a felső tízezer tagjai és hírességek is képviseltetik magukat. A belépőjegy ötvenezer dollárba kerül, és a bevétel egy gyermekkórház számlájára kerül.

A Cane Enterprises fizette a jegyemet, és Edwin jegyét is, természetesen.

A River Estate gyönyörű kastély Beverly Hills központjában. Az egyik legnagyobb ingatlan a környéken, hatalmas, kör alakú kocsifelhajtóval, magas pálmafákkal szegélyezett járdával és grandiózus bejárattal, ami csak a királyoknak jár.

Huxley száll ki először a kocsiból, ahogy korábban megbeszéltük, Lottie követi őt, és kéz a kézben sétálnak végig a vörös szőnyegen. JP és én külön-külön követjük őket.

Lottie rám kacsint, mielőtt elmegy mellettem, és kiszáll az autóból. Együtt sétálnak végig a szőnyegen, elterelve a figyelmet azokról, akik maradtak. Pont úgy, ahogy szeretem.

Ezután JP száll ki, és ahogy kilép, begombolja az öltönyzakóját. Én mély levegőt veszek, majd kilépek, de épp akkor, amikor a második lépcsőfokra lépek, a sarkam beleakad valamibe, és elkezdek előrezuhanni.

Ó, te jó ég, ne!

A kamerák villognak, elvesztem az egyensúlyomat, és amint elkezdek zuhanni, egy kéz megragadja a könyökömet, és megtart, hogy ne essek el.

A tekintetem JP-n landol, aki gondterhelten mosolyog, és halkan megjegyzi:

– Óvatosan, szépségem! Nem akarom, hogy az első vörös szőnyeges jeleneted botrányba fulladjon.

Nem tudom, mi zavar jobban össze: a kedves gesztusa, hogy felsegítsen vagy az a lágyság a hangjában, miközben kisegít a kocsiból.

Bárhogy is, meg kell mondanom, meg vagyok döbbenve. Tekintve, hogy milyen viharos a kapcsolatunk, azt hittem, oldalra lép, és hagyja, hogy orra essek, majd összegyűjti a fényképezőgépeket, hogy készítsen pár fotót.

Nézzétek, emberek, gyertek közelebb, gyertek közelebb, nézzétek, hogyan lépett a lépcső mellé! Nézzétek azt kavicsot, ami az arcára ragadt oldalt! Ó, várjon, igen, nagyítson rá, a nyelvét is elharapta esés közben, miközben próbálta visszafogni magát, hogy ne káromkodjon, mint már annyiszor. Készüljenek, azt mondja, hogy „bassza meg”!

– Jól vagy? – kérdezi, közel hajolva a fülemhez.

– I-igen – dadogom, miközben a szavak mintha a torkomon akadtak volna. Ott van közvetlenül mellettem, váll váll mellett, és továbbra is fogja a kezem. Bárki, aki nem ismeri az ellenséges tréfáinkat, azt hinné, hogy egy párt alkotunk. Ami nem igaz.

– Biztos? Bizonytalannak tűnsz – mondja, miközben továbbra is fogja a kezem, ahogy a bejárathoz sétálunk. Szerencsére, Lottie-nak és Huxley-nak köszönhetően, nem túl sok kamera szegeződik ránk.

– Csak egy kicsit megijedtem.

– Gyere, akkor erre gyere! – mondja JP, és a fotósokat kikerülve egy hátsó bejárathoz vezet, ahol néhány autó parkol, valószínűleg azért, hogy gyorsan tudjanak embereket idehozni, illetve elszállítani.

Amikor odaérünk az ajtóhoz, JP kinyitja nekem, és egy portás fogad minket.

– JP Cane – mondja JP.

A férfi még arra sem veszi a fáradságot, hogy megnézze a papírlapot a kezében, csak morcosan biccent, és beenged a hátsó ajtón.

Bent megállunk néhány lépésnyire az ajtótól, és az egyik falnak dőlve összeszedem magam.

– Te jó ég, majdnem az arcomra estem! – mondom, miközben a kezemet a mellkasomra teszem, és mély levegőt veszek. JP épp a nyakkendőjét igazgatja, amikor találkozik a tekintetünk. – Köszönöm, hogy segítettél!

– Szívesen – válaszolja nyugodtan. Kedvesen.

Valamilyen alternatív valóságban vagyunk? Mert… ez JP egy másik oldala, amiről nem is tudtam, hogy létezik. Olyan… helyes. Nincs semmi csipkelődés, sem sértegetés vagy ugratás. Most olyan normális. Vagy lehet, hogy megbotlottam, és ahelyett, hogy megfogott volna, egy fekete lyukba pottyantam?

– Elég ciki lett volna – mondom, miközben végigsimítom a ruhámat, és ellenőrzöm, hogy minden a helyén van-e.

– Láttam már rosszabbat is. Valószínűleg csak térdre estél volna, a melled kibuggyant volna, és kitakarták volna a fényképeken. Nem nagy ügy.

– Hát, nekem ez nagyon megalázó lett volna.

– Nekem szuper péntek estének tűnik – mondja megnyugtató mosollyal. Nem próbál bosszantani, csak segíteni akar, hogy elfelejtsem. Közelebb lép, alig hagy közöttünk távolságot, miközben a fülem mögé tűr egy hajtincset.

Nem veszi el azonnal az ujjait.

A pulzusom az egekben.

Te jó ég, miért reagálok így az érintésére, a közelségére?

Megköszörülöm a torkomat, és megszólalok:

– Nos, tudom, hogy bizonyára nehezedre esett. Mármint segíteni nekem.

Alaposan szemügyre vesz, és érzem, ahogy a zöld szeme rám csodálkozik. Pont olyan, mint Huxley-é, éhes, hihetetlenül átható, és semmit sem tehetek, hogy elfordítsam a tekintetem, miközben a testhőmérsékletem emelkedik. Az illata – inkább vágyfokozóként hat rám – körülvesz, és amikor még egy lépést tesz előre, kiszárad a szám.

– Lehet, hogy azt hiszed, hogy nem kedvellek, Kelsey – mondja fejcsóválva –, de ez egyáltalán nem igaz. Valójában…

– Hát itt vagy! – szólal meg egy női hang a folyosóról. – Láttam, ahogy a bátyád bejött, de téged nem. Aggódtam, hogy kihagyod a bulit!

JP balra néz, ahol egy gyönyörű szőke nő áll, ragyogó aranyszínű ruhában, és idegesnek tűnik, de ugyanakkor őszintének is.

– Szia! – mondja nekem. – Genesis vagyok.

– Ó, szia! – Intek neki, miközben JP egy lépést hátralép, és a szemem sarkából látom, ahogy megérinti a tarkóját, és az erei megfeszülnek. – Genesis, nagyon örülök, hogy találkoztunk! Kelsey vagyok.

– Kelsey, mármint a fenntarthatósági menedzser Kelsey?

Elegánsan elmosolyodom.

– Az vagyok.

– Nahát, igazán lenyűgözött a munkád! JP valamelyik nap megmutatta, hogy milyen változtatásokat hajtottál végre az irodában.

Ránézek JP-re.

– Tényleg? – Ez… megdöbbentő, hogy finoman fogalmazzak. Nem hittem volna, hogy érdekli, hogy mit csinálok a munkámnak álcázva. Őszintén szólva abból, ahogy viselkedett velem, azt hittem, ez neki csak időpazarlás és erőforrás-vesztegetés. Nem gondoltam, hogy érdekelné a hatékonyabb iratrendszerezés vagy akár a dobozos víz a konyhában.

– Ó, igen, mindig erről beszél. El van ragadtatva tőled.

Értem…

Értem.

Vegyünk egy nagy levegőt, mert tényleg úgy érzem, most egy másik világban vagyok. Mi folyik itt? JP Cane mindig rólam beszél? Sőt, el van ragadtatva? Ez nem jellemző rá, inkább azt mondanám, irritálja a jelenlétem.

– Tudod, mit? – JP odalép Genesis mellé, és a kezét a hátára teszi. – Azt hiszem, üdvözölnöm kellene néhány embert. Genesis, velem jönnél?

– Persze! – Genesis belekarol JP-be. – Kelsey, szeretnék veled még beszélgetni, kérlek, keress meg ma este!

– Persze – mosolygok. – Érezzétek jól magatokat!

Nézem, ahogy elsétálnak, végig a folyosón a fogadás felé.

Ez meg mi a fene volt?

Szinte úgy tűnt, mintha JP törődne velem. Mintha nem akarná, hogy bajom legyen, és valóban nagyra értékelné a tehetségemet.

Talán csak álmodom. Nem lehet, hogy JP bármit is érezzen irántam.

Nem.

Az oldalajtó ismét kinyílik, és ezúttal egy ismerős arc mosolyog rám.

– Kelsey! – szólal meg Edwin, mielőtt felhúzza a szemüvegét az orrán. – Jaj, de jó, hogy látlak! Láttad odakint a kamerákat?

Nevetek és bólogatok.

– Igen, majdnem orra estem előttük.

– Az tragédia lett volna.

– Nekem mondod?!

Közelebb lép, és egy kicsit várom, hogy megérintsen, legalább megöleljen vagy nyomjon egy puszit az arcomra, ehelyett megveregeti a vállamat.

– Szép színű ruha.

Szép színű ruha? Csak ennyire képes?

Két órát töltöttem azzal, hogy elkészüljek ma este. A hosszú, dús, frissen melírozott hajam göndörítése kifejezetten időigényes volt. És azután gondosan kiválasztottam a tökéletes fehérneműt, hogy hangsúlyozza a ruhát és kiemelje a melleimet, miközben figyeltem arra, hogy ne látszódjon a bugyim kontúrja.

Sejtelmes utalás – nincs.

Meg kell hogy elégedjek egy szép színű bókkal?

Ez szomorúsággal tölt el.

Gyerekként soha nem volt önbizalmam a testem miatt, mert mindig Lottie-hoz hasonlítottak, aki maga a gömbölyded formák istennője. Sokat dolgoztam azon, hogy szépnek lássam magam, és ez nem volt egyszerű. A bizonytalanságaim, amiket csak tetézett, hogy képtelen vagyok párkapcsolatot létesíteni, nagyban megnehezítették a dolgomat.

Ma este pedig JP megjegyzése, és most Edwiné után… A bizonytalanságaim megint előtérbe kerültek, és azt sugallják, hogy nem vagyok elég jó.

Hatodik fejezet

JP

– Hallottad, amit mondtam? – kérdezi Genesis, miközben megrántja a karomat.

– Hmm? Tessék? Bocsánat. – Megköszörülöm a torkomat. – Elég nagy itt a hangzavar.

– Az – mondja halkan. – De egyfolytában az jár a fejemben, hogy olyan, mintha itt sem lennél ma este.

Mert nem is vagyok.

Egy, a tömeget átszelő, sárga ruhás hölgy pillantásai vonták el a figyelmemet. Egy sárga ruha, amit azóta sem tudok kiverni a fejemből, hogy először megláttam ma este. Tökéletesen illeszkedő alkotás, ami körülöleli a derekát, leér egészen a bokáig, az apró pántok, amik a csábító melleit tartják és az a felvágott szoknya… basszus! Hazudtam. Kelsey gyönyörűen nézett ki – néz ki – a ruhájában. Mi a fenéért mondtam mást…? Az a rohadt védekező mechanizmusom!

Ne áruld el, ha kedvelsz valakit, mert akkor soha nem fogsz megsérülni! Mekkora baromság!

De valóban nem figyeltem Genesisre, mert valaki más teljesen elbűvölt. És ezt utálom.

Rohadtul utálom, hogy ma este minden gondolatom csak körülötte forog.

Miután meghatározta az „alapszabályokat”, a nullára redukáltam annak az esélyét, hogy közel kerülhessek Kelsey-hez. És persze én is benne voltam ebben a nulla százalékban. Természetesen, és nem fogok úgy tenni, mintha nem így lenne. A bosszantás a védekezési módszerem, hogy megvédjem magam. Kelsey sem kivétel.

Ő az első lány, akire nem egyéjszakás kalandként gondolok. Amikor először találkoztam vele és Lottie-val a konferenciateremben, miközben a szolgáltatásaikat ismertették, azonnal éreztem, hogy közelebb kell kerülnöm hozzá. Meg akarom tudni, ki ez az erős akaratú, intelligens nő, mi teszi őt igazán boldoggá, és ki vagy mi szerez örömet neki…

És mindent megpróbáltam, amit csak lehetett, hogy megtörjem a jeget.

Próbálkoztam barátsággal, ami totális katasztrófának bizonyult.

Próbáltam flörtölni. Elég gyorsan helyre tett.

Próbálkoztam szarkazmussal, szellemességgel, és hát… az sem jött be.

A randin kimerítettem az utolsó lehetőségemet: idegesítően csipkelődő voltam. Szerintem mindannyian tudjuk, hogy ez hogyan végződött – másnap következtek az alapszabályok, hogy hogyan tartsam távol magam tőle. Megértettem az instrukciókat.

Nem vagyok az a típus, aki az árral szemben úszik, tudom, mikor pazarolom az időmet, így amikor találkoztam Genesisszel egy megbeszélésen a Mecca Technél, és jól kijöttünk egymással, nem haboztam, és meghívtam egy randira. Okos és gyönyörű, és úgy tűnik, összeillünk.

Amikor Kelsey a Cane Enterprisesnál dolgozik, hivatalosan viselkedem, nem nézek a szemébe, kivéve, ha közvetlenül nekem szegez egy kérdést, nem akarom összetörni a szívem, és kerülöm, hogy belélegezzem a csábító parfümjét.

Működött.

Egész eddig.

Amíg ma este lesétált azon a lépcsőn.

Amíg a keze a kezemben landolt, amikor kiszállt a furgonból.

Amíg a hátsó bejárathoz kísértem, és megláttam a sebezhetőségét, ami nagyon ritkán fordul elő, mert nagyon jól elrejti.

Most újra kétségbeesett és vágyakozó seggfej vagyok.

– Sajnálom, Genesis – mondom halkan. – A munkahelyi rendezvények mindig stresszesek. Bár elvileg jól kellene éreznünk magunkat, de mindig tekintetek szegeződnek rám.

Nagyon is igaz – mindig merevebb vagyok a céges rendezvényeken.

A Cane Enterprises mindig nagy figyelmet kap, mert elég befolyásra tettünk szert. Versenytársaink másra sem várnak, csak hogy ellehetetlenüljünk és elbukjunk.

– Teljesen megértem. A tech világban női alelnökként rám is hatalmas nyomás nehezedik. Ugyanolyan érzés, mindenki arra vár, hogy hibázzak.

– Bocsánat, hogy zavarok! – mondja egy pincér, miközben megáll előttünk. – De mindenkit a kijelölt asztalához hívnak, mert kezdődik a vacsora.

– Természetesen. – Bólintok a férfinak, majd Genesis felé nyújtom a karomat. Elfogadja, és együtt lépünk be a kastély báltermébe.

A terem tele van Beverly Hills elitjével, akik a legjobb ruháikban pompáznak. A Tom Ford-öltönyöktől a merész, egyedi tervezésű ruhákig; a pénz és a csillogás szinte háttérbe szorítja az okot, amiért itt vagyunk. Ez jellemző az ilyen rendezvényekre a város ezen részében. Kifizetsz egy összeget, hogy itt lehess, aztán egész este üzleti ügyeket intézel, pletykálsz és diszkrét kézfogással üzletet kötsz.

De nem ezen a rendezvényen. Ez az egyik oka, hogy a testvéreimmel részt veszünk rajta. Közvetlenül vacsora után egy nagyon megható videó bemutatásával emlékeztetik a vendégeket arra, hogy miért vannak itt. A videóból kiderül, hogy hová megy a pénzed, kit segítesz, és ez miért olyan fontos. Nemcsak azzal az érzéssel távozol, hogy hozzájárultál valamihez, hanem hogy tanultál valamit, és egy kicsit könnyebb lett a pénztárcád.

Miután megkaptuk az asztalszámunkat a bejáratnál álló alkalmazottól, átvergődünk az aranyszínű báltermen, amelyet minden hosszú, téglalap alakú asztal felett egy alacsonyan lógó csillár díszít. Minden asztalt diszkrét, fehér liliomokból álló asztali csokrok díszítenek, teljes terítékkel, valamint aranyszínű szalvétákkal, amelyek jól illenek a terem arany színéhez és a krémszínű terítő arany, csavart mintázatához. Különleges, bensőséges vacsorát fogyaszthatunk el, ami lehetőséget ad a résztvevőknek, hogy könnyedén kommunikáljanak egymással az asztalnál.

– Melyik asztalnál is ülünk? – kérdezi Genesis.

– A kettesnél – válaszolom. – Elöl lesz. Mindig előre szoktak bennünket ültetni.

Néhány résztvevő megállít minket, és kezet ráznak velem. Bemutatom Genesist, ő átadja a névjegykártyáját, és amikor elérünk az asztalunkhoz, végre abbahagyhatom a mosolygást, és egyszerűen csak lélegzem.

Ez addig tart, amíg észre nem veszem, hogy az egyetlen hely, ahol ülhetünk, közvetlenül Kelsey-vel és a partnerével szemben van.

Már csak ez hiányzott!

Végignézek az asztalon, és amikor meglátom, hogy Breaker vigyorogva felém pillant, azon gondolkodom, mennyi köze lehetett ehhez az ültetéshez.

– Úgy tűnik, itt vagyunk.

Genesist az asztalhoz irányítom, és kihúzom neki a széket.

Egy röpke pillanatig összenézek Kelsey-vel, de gyorsan elkapja a tekintetét, és megigazítja az ezüst evőeszközöket maga előtt. Nos, úgy tűnik, elmúlt az a pillanat, amit a hátsó bejáratnál megéltünk. Valószínűleg jobb így, mivel vele van a… várjunk csak, ő lenne a partnere?

Egy magas, szemüveges, ódivatú frizurájú férfi ül mellette, idegesen fészkelődik, és minden másodpercben feltolja az orrán a szemüvegét. Nagyon kilóg a sorból, kényelmetlenül érzi magát, egymáshoz nem illő nadrágot és zakót visel, amiből szinte ki sem látszik a nyaka, ahogyan ül.

Ez Edwin?

Ez az a pasi, akivel Kelsey találkozgat?

Úgy gondolom, elég sokat tudok Kelsey-ről ahhoz, hogy megállapítsam: ez a fickó – csak a kinézete alapján, igen, ítélkezem – egy totális lúzer.

– Genesis? – szólítja meg Edwin, miközben a partneremre néz.

Genesis az asztal túloldalára pillant, miközben leülök, majd felsóhajt.

– Edwin, ó te jó ég! Hát hogy vagy?

Kelsey és én értetlenül összenézünk.

– Ti ketten ismeritek egymást? – kérdezem Genesistől, aki áthajol az asztalon, hogy elérje Edwin kezét. Ő pedig szorosan megfogja.

– Remekül! – feleli Edwin, miközben mindketten figyelmen kívül hagynak engem. – Nagyon jól nézel ki… nahát, lenyűgöző vagy!

Észreveszem Kelsey bókra adott reakcióját. Szemöldöke lekonyul, és bizonytalanság ül ki az arcára. Mire ez az egész? Biztos vagyok benne, hogy tisztában van vele, milyen gyönyörű.

– Köszönöm. Jól megnövesztetted a hajad. Mindig is nagyon jóképűnek tartottalak hosszabb hajjal.

Elég hangosan megköszörülöm a torkomat, és megismétlem a kérdésemet.

– Ti ketten ismeritek egymást?

– Ó, bocsánat, igen. – Genesis elengedi Edwin kezét, és felém fordul. – Edwin és én együtt jártunk az UCLA-ra. Mind a négy évben ugyanabban a tankörben voltunk. Sok éjszakát töltöttünk együtt tanulással.

– Emlékszel arra az estére a könyvtárban, amikor fagylaltot csempésztünk be a hátizsákjainkban?

Genesis nevet.

– Amilyen okosak vagyunk, ez akkora hülyeség volt. Összemaszatoltuk a könyveinket.

– Honnan tudhattuk volna, hogy Harkin professzor fél óráig feltart minket?

Genesis kuncog.

– Még most is emlékszem az arcodra, amikor kivetted a hátizsákodból az epres fagyitól átázott jegyzetfüzetedet.

– Még jó, hogy te jobban jegyzeteltél, így minden oldalt lemásolhattam.

– Neked bármit, Edwin. – Kacsint, és érzem, hogy egyre idegesebb leszek. – Mit keresel itt, L. A.-ben? Azt hittem, San Joséban vagy.

– Ott voltam, de három hónapja ide költöztem, hogy közelebb legyek a családomhoz.

– Edwin, miért nem hívtál fel?

Edwin elpirul, valóban elpirul.

– Nem voltam biztos benne, hogy akarod, hogy hívjalak.

– Viccelsz? Persze hogy szerettem volna, hogy felhívj!

És ekkor elcsendesednek, ahogy egymást bámulják az asztal két oldaláról.

Izzik a levegő.

Pont úgy, ahogy a levegőben bensőséges történetek keringenek.

És őszintén mondhatom, hogy ez nem néz ki túl jól sem nekem, sem Kelsey-nek.

– Ó, te jó ég, erről teljesen megfeledkeztem! – mondja Genesis, miközben apróbb darabokra vágja a salátáját. – A baseballcsapatnak fogalma sem volt, hogy labdába tudsz ütni, nemhogy a legjobb dobójuk ellen.

A most nagyon felélénkült Edwin megrázza a vállát.

– Néha a balfék is konyít egy kicsit a sporthoz.

– És el tudja csábítani a csajokat is – teszi hozzá Genesis kacsintva.

Kelsey félretolja a salátáját, miközben én megtörlöm a számat a szalvétámmal, és fogalmam sincs, hogyan szállhatnék be a beszélgetésbe.

Csak az jut eszembe, hogy a sportolók általában nem használják ezt a kifejezést, hogy „konyít egy kicsit a sporthoz”.

– Nahát, annyira el vagyok ragadtatva tőled, Edwin! – áradozik Genesis ragyogó mosollyal.

– Elragadtatva tőlem? – kérdezi Edwin, miközben a villájával a mellkasára mutat. – Te vagy a Mecca Tech alelnöke!

Genesis legyint.

– De te maradandót alkottál az orvoslás terén.

– Mit csináltál? – kérdezi Kelsey, próbálva beleszólni a beszélgetésbe. De mint minden más próbálkozást, őt is figyelmen kívül hagyják.

– Rád gondoltam, amikor megkaptam a díjam – jelenti ki Edwin. – Fontolgattam, hogy felhívlak.

– Kellett volna! Azonnal felvettem volna!

Azonnal, mi?

Nos, Genesisnek legalább néhány órába telik, hogy válaszoljon az üzeneteimre.

Nem tudom, miért osztottam meg ezt a lejárató információt, de ez van. Nyilván nem vagyok olyan fontos, mint Edwin.

Nagy falatot veszek a desszertemből, miközben Genesis olyan hangosan nevet, hogy legszívesebben bedugnám a meghagyott kenyerét a fülembe, hogy elnyomjam a zajt.

– A nadrágok a sütőben vannak, ó, te jó ég! – kiáltja Genesis, miközben a kezét az arca elé emeli, hogy elhessegesse a nevetés könnyeit.

Ez a vicc nem is olyan vicces.

A nadrágok a sütőben mint csattanó… Egyébként nem értem, mi a poén.

És a látvány alapján Kelsey sem érti, aki unottan kortyolgatja a vizét, és a báltermet fürkészi.

– Tudtam, hogy ez tetszeni fog! – mondja Edwin. – Mindig is jó humorérzéked volt!

– Mindig tudod, hogyan nevettess meg – válaszolja Genesis.

Te jó ég!

Hánynom kell!

– Várj csak, Christie és Matt szakítottak? – kérdezi Genesis. – Azt hittem, örökké együtt lesznek!

Úgy tűnik, nem.

– Christie megcsalta Mattet – magyarázza Edwin.

Ó, hát… ez olyan szaftos információ, ami érdekel. Avass be a részletekbe!

– Mi?! – kérdezi Genesis. – De nekem azt mondta, hogy Mattnél jobb pasija sosem volt!

– Az erőnléti edzőjével – teszi hozzá Edwin.

– Na, ne! Az erőnléti tréner Svennel? Vele? – csodálkozik Genesis.

Mire Edwin bólint, ő pedig az asztalra csap.

– Láttad az Instagramját? Van egy „csak rajongóknak” oldala.

Ez valószínűleg egy dolgot jelent: Matt pénisze valószínűleg eltörpült Sven óriási ágyúja árnyékában.

Nem különösebben örülök, hogy egész estére mellőznek, de a Matt és Christie körüli pletyka legalább egy pillanatra felkeltette az érdeklődésemet.

Nem ismerem őket, de a házasságtörésük több szórakozást nyújt, mint Edwin unalmas viccei.

Azért nem mindenki annyira lelkes Matt és Christie drámája miatt. Amikor ránézek Kelsey-re, látom, hogy támaszkodik az asztalra, az állát a kezében pihentetve, és olyan elnyűttnek tűnik, mint még soha.

Próbálom megakadályozni, hogy ez a lány ismét beférkőzzön a tudatomba, de nagyon sajnálom, hogy ennyire unja magát.

Úgy tűnik, csak egy megoldás van ezen a szokatlan estén, ami valamennyire elviselhetőbbé teszi ezt a helyzetet…

– Mi a fenéért cseréltél helyet Edwinnel? – kérdezi Kelsey összeszorított fogakkal. Nem vagyok biztos benne, hogy valaha is láttam nőt ilyen tökéletesen kiegyensúlyozottnak és egyben bombasztikusan idegesnek.

Nos… azt hittem, ez jó ötlet lesz. Újra bebizonyosodott, hogy tévedtem.

– Azért cseréltem helyet Edwinnel, hogy ne kelljen tovább hallgatni az egyetemi sztorikat – válaszolom, miközben hátradőlök a széken, és körbenézek a bálteremben.

Most ért véget a gyermekkórházról szóló bemutató, és egy pillanatra azt hittem, ez lesz az a pillanat, amikor újra felkapcsolják a lámpákat, hogy ismét el tudom érni, hogy Genesis rám figyeljen. Azonban miután a bemutató véget ért, Edwin áthajolt az asztal túloldalára, és elkezdett mindenféle zagyvaságokat beszélni arról a kávézóról, ahová mindig jártak.

Rohadtul unalmas.

Nem bírtam már tovább hallgatni, így helyet cseréltem vele, aminek ő kifejezetten örült. És most, hogy Kelsey mellett ülök, azon töprengek, vajon jó ötlet volt-e, vagy inkább ki kellett volna bírnom Genesisszel és Edwinnel az időutazásukat.

Senki sem tanította meg nekik, hogy mennyire udvariatlan hanyagolni a partnerüket?

Úgy tűnik, nem, és most magamra maradtam egy szúrós tekintetű, hálátlan nővel, aki rám sem akar nézni.

Így jártam, jó szamaritánust akartam játszani, és kisegíteni egy hölgyet, aki szinte forr a dühtől. A segítségére akartam sietni, hogy legyen kivel beszélgetnie, de ő inkább a távolba mered, és a nosztalgiázó Edwint hallgatja ahelyett, hogy velem beszélgetne.

Ha jobb ember lennék, csendben maradnék mellette.

De azt hiszem, ezen a ponton mindenki tudja, hogy ezt a hozzáállást nem fogom szó nélkül hagyni.

Közelebb hajolok Kelsey-hez, és suttogva megkérdezem:

– Tényleg tetszik ez a fickó?

A hideg, jégkirálynős külseje egy kicsit felenged. Csak annyira, hogy megvonja a vállát, és lazán nézegeti a testszínű körömlakkal festett, manikűrözött körmeit.

– Azt hittem, kedves.

– Ezt keresed? Kedvességet?

– Nem is valami seggfejet, ha erre célzol – válaszolja, miközben rám pillant.

– Engem hívsz seggfejnek?

– Akinek nem inge, ne vegye magára!

Olyan közel hajolok hozzá, hogy csak ő hallja, és hozzáteszem:

– Egyáltalán nem az én ingem! Ha megismernél, látnád, hogy több vagyok, mint aminek tartasz.

– Nem értek egyet. Nem tudsz semmit komolyan venni, ami idegesít engem, rendetlen vagy, amit gyűlölök, és a poharat félig üresnek látod, nem pedig félig tele.

Keresztbe teszi egyik lábát a másikon, és a kezét az ölében pihenteti.

Hát, nem épp szórakoztató figura, ugye?

– Értem – válaszolom. Ez nem a seggfej definíciója, de valószínűleg seggfejség lenne ezt megjegyeznem.

Teljesen félreértett. Persze az asztalom rendetlen, de a rohadt életbe, én így szeretem! És lehet, hogy irritáló vagyok, de nem tehetek róla, ha egyszer figyelmet akarok. Benne van a génjeimben, és nem kellene ezért büntetni. És félig tele van a pohár? Ezt nevezik realizmusnak.

Nem fogok abban a hitben élni, hogy az élet kutyusos és cicás bulikról szól, ahol ínycsiklandó párizsi édességeket szolgálnak fel, és romantikus vígjátékok szólnak háttérzeneként.

Sajnálom.

Túl sok mindenen mentem keresztül gyerekként, egy olyan szakma szippantott be, amire soha nem vágytam, de ott ragadtam kiút nélkül, hogy itt üljek, és azt mondjam, hogy igen: nekem a pohár mindig félig tele van.

Lehet, hogy van pénzem, de igaz, amit mondanak, hogy a pénz nem boldogít, és ez a legőszintébb dolog, amit valaha hallottam.

Nem tudom, hogyan alakult ki benne ilyen rossz vélemény rólam, de úgy tűnik, ezen nem lehet változtatni.

Igen, tudom… Tudom, hogy hatalmas seggfej voltam a vakrandinkon, de mit kellett volna tennem? Csak ülnöm, és néznem, hogy úgy viselkedik, mintha a világ legrosszabb dolga lenne, hogy velem hozták össze? Egy pasinak valahogy meg kell őriznie a méltóságát.

Ekkor Edwin feláll, és megfogja Genesis kezét. Kelsey-hez fordulva megkérdezi:

– Nem gond, ha elrabolom Genesist egy táncra?

A francba, ennek a pasinak aztán vannak tökei!

Azt hittem, kicsit gyáva, hat másodpercenként a szemüvegét igazgatta, de ezzel szintet lépett. Ehhez jó adag tahóság kell. Ezt nem feltételeztem róla.

– Természetesen – mosolyog kedvesen Kelsey, de a mosoly gyorsan eltűnik, amint a boldog „pár” megfordul, és a táncparkett felé indul.

– Hú, ez biztos rosszulesik!

– Edwin tönkretette a randidat, szóval nem én vagyok itt az egyetlen vesztes.

Megvonom a vállam.

– Annyira nem vonzódtam hozzá. Igazából csak azért hoztam el magammal, mert a testvéreim azt mondták, hogy ne legyek egyedül.

– Akkor hogy lehet, hogy Breaker nem hozott magával senkit?

Ránézek az egyedülálló öcsémre, aki egy hölgyekből álló társaságot szórakoztat.

– Mert ő képes elhitetni, hogy valakivel van, közben meg nincs. Ez ilyen öcsis, színészkedő húzás.

Kelsey összefonja a karját a mellkasán, és így szól:

– Ez az este egy baromság!

– Mondd csak ki, mit érzel!

– Inkább nem.

– Miért nem? – kérdezem. – Mindketten itt vagyunk, a partnereink dobtak bennünket. Akár élvezhetnénk is egymás társaságát.

– A te társaságodban nincs semmi élvezetes!

Hűha, milyen csípős a nyelve! Mindenesetre nem rossz beszólás, ezt el kell ismernem.

– És mi volt annyira szórakoztató Edwin társaságában? Mielőtt rátörtek az emlékek, elég unalmasnak tűnt.

– Nem volt unalmas – feleli Kelsey. – Csak… más.

– Más? Miben?

Kevésbé feszengve válaszol:

– Hát, szereti a madarakat, és ezt lenyűgözőnek találtam. Nem a madaraktól szóló monológjait, azok néha kínosak voltak, hanem hogy annyira összhangban van a természettel, hogy felismeri az egyes fajok csiripelését.

– Így csalt be az ágyba? Csiripeléssel és szárnycsapkodással?

Kelsey ölni tudna a tekintetével.

– Csak hogy tudd, sosem feküdtünk le egymással. Csak egy csók volt. És ő nem egy gyengeelméjű, aki madárnyelven csiripelve kapcsolja ki a melltartót. Csak szeret mesélni.

– Ja, ez lejött az asztalnál folytatott unalmas beszélgetéséből.

– Mintha Genesis jobb lett volna! – vág vissza Kelsey. – Mit láttál egyáltalán benne?

– A testét – válaszolom őszintén.

– Fúj, ez undorító!

– Legalább nekem volt valami célom vele. Te viszont csak azért voltál Edwinnel, mert el voltál keseredve.

Nagy levegőt vesz, és felém fordul.

– Nem voltam elkeseredve! Csak megpróbálom megtalálni a lelki társam, valakit, akibe szerelmes leszek, de te ezt az érzést sosem fogod megérteni ezzel a jéghideg, élettelen szíveddel.

A kezemet a mellkasomra nyomva így szólok:

– Élettelen? Nem igazán. Elég stabil pulzus ver ebben a lélektelen véredényben. Hideg? Na, az pontos leírás. – Amikor elfordul, teszek rá még egy lapáttal: – Mit mondott a ruhádról?

A válla fölött vet rám egy pillantást.

– Ezt hogy érted?

– Amikor meglátott ma este, költői megjegyzéseket tett a külsődre? Olyasmit, hogy a kedvenc cinegéjére emlékezteted egy virágmezőn?

– Nem mondott ilyet – emeli fel az állát.

– Akkor mit mondott?

– Miért számít ez?

– Azért, mert azt mondod, szerelmet keresel. Egy egyszerű reakció a megjelenésedre elárulta volna, hogy mit érez. Mit mondott? Elintézte egy egyszerű gyönyörű vagy!-gyal? Vagy talán egy visszafogott naháttal?

Kelsey az állkapcsát csikorgatja, ahogy a táncparkettre mered.

– Azt mondta, szép színű ruhát viselek.

– És?

– Csak ennyit.

Felveszi a pohár vizét, és kortyol belőle.

– Várj, ez minden, amit mondott? Hogy szép színű ruhád van?

Óvatosan leteszi a poharat, és látom a szomorú mozdulatait, ahogy ökölbe szorítja a kezét, és a vágyat a szemében, miközben a párokat bámulja a táncparketten.

Nem tudom, mennyi időt töltött azzal, hogy kicsinosítsa magát ma estére.

Nem tudom elképzelni, min ment keresztül, amíg kiválasztotta a tökéletes ruhát.

És azt sem tudom elképzelni, milyen izgatott lehetett azzal kapcsolatban, hogy milyennek fogja találni a pasija – mert ő egy elbűvölő jelenség.

De már több hónapja figyelem Kelsey-t, és tudom, hogy mikor ideges, és valószínűleg azt is, hogy mikor van megsértődve. De egy dologban biztos vagyok: a készülődéssel töltött idő arányában többet érdemelt volna egy szép színű ruha megjegyzésnél. És így még rosszabbul érzem magam, hogy azt mondtam neki, láttam már jobbat.

A fenébe.

Hetedik fejezet

KELSEY

Bárcsak békén hagyna!

Bárcsak ne hagytak volna itt az asztalnál, ahol JP volt az egyetlen, akivel beszélhetek!

A fenébe, bárcsak Edwinnek lenne egy csepp önreflexiója, és nem hagyna cserben, különösen, mivel én hoztam ide!

De nem vagyok olyan szerencsés, ugye? És persze a prezentáció alatt kaptam egy üzenetet Lottie-tól, aki lelépett a partiról. Ő és Huxley visszafelé tartottak a házhoz. Ezt egy padlizsán 3 emoji és három izzadságcsepp követte. És bízik benne, hogy Edwin visszavisz majd az autómhoz.

Bárcsak tudná!

– Kérdeztem tőled valamit – szólal meg mellettem JP.

Elgondolkodva kérdezek vissza:

– Ööö… mi volt a kérdés?

– Hogy Edwin csak annyit mondott, hogy szép színű a ruhád?

Ó, igen, még mindig itt tartunk.

– Nem akarok beszélni róla.

Szünetet tart, és érzem, ahogy bámul. Valójában azóta nem vette le rólam a szemét, hogy helyet cserélt Edwinnel. Szemének zöld írisze teljesen rám fókuszál, mint egy aggódó anyáé, néhány másodpercenként megérinti a vállamat, és olyan kérdéseket tesz fel, amikre nem akarok válaszolni. Nem kéne inkább a táncparkettra koncentrálnia, hogy visszaszerezze a partnerét? A gyönyörű, édes partnerét… aki határozottan jobban érdeklődik Edwin iránt, mint iránta. Nagyon, nagyon furcsa.

– Rendben, akkor… – nyújtja a kezét. – Gyere, táncolj velem!

Ránézek a nagy tenyerére és a hosszú ujjaira, majd ismét rá.

– Tessék?

Közel hajol hozzám, az illata lágyan és csábítóan körülölel, miközben megismétli:

– Táncolj velem!

Rendben…

JP-vel táncolni. Nem egy okom van rá, hogy ne akarjam megtenni.

Először is: egyáltalán nem vágyom rá, hogy átöleljen.

Másodszor: el sem tudom képzelni, hogy ne rúgjam véletlenül ágyékon, ha tánc közben valami idegesítő megjegyzést tesz.

És harmadszor: a parfümjét jelenleg túl csábítónak találom. Szeretem az illatát, ami valószínűleg pozitívan befolyásolna, és ezt nem akarom. Örökre azt akarom hinni, hogy ő a legrosszabb.

De…

A büszkeség furcsa dolog.

Azzal a szándékkal jöttem erre a gálára, hogy egy kellemes estét töltsek el egy jó pasi társaságában. Feltételeztem, hogy beszélgetni fogunk Edwin kedvenc madarainak fészkéről, elfogyasztok néhány pohár pezsgőt, és talán… de csak talán Edwin elég bátor lesz ahhoz, hogy az autójához nyomjon, és vadul megcsókoljon.

Azt hiszem, abban mindannyian egyetértünk, hogy a képzelgéseim ma este nem fognak valóra válni. Nem akarok az a lány lenni, akit dobtak egy rendezvényen. Nem akarok a szép színű ruhájú lány lenni, és nem akarok úgy elmenni innen ma este, hogy úgy érezzem, én voltam a legelhanyagoltabb lány… ha ennek van értelme.

Azt akarom, hogy éreztessék velem, hogy értékes vagyok, még akkor is, ha JP Cane kezét fogni olyan, mintha az ördöggel táncolnék, de el vagyok keseredve.

– Tudod, udvariatlan lenne nemet mondani – teszi hozzá. – Amikor egy férfi felkér egy táncra, az a helyes, ha megfogod a kezét.

Amikor nem mondok semmit, hozzáteszi:

– Nem ülhetsz itt egész este, mint egy félős nyuszi.

Haragos tekintettel nézek rá.

– Húú, te aztán tudod, hogyan kell udvarolni egy nőnek!

Elmosolyodik.

– Köszönöm.

– Ezt nem bóknak szántam.

– Nekem annak tűnt.

Lehetnél ennél idegesítőbb?

Várj, ne válaszolj erre! Biztos vagyok benne, hogy lehet.

Ó, te jó ég, el sem hiszem, hogy ezt teszem.

A kezébe teszem a kezemet, és nézem, ahogy az arca felragyog, és egy vagány mosolyt villant.

– Jó döntés, Kelsey!

Emlékszel, mit mondtam „az ágyékon rúgom” dologról? Egyre nagyobb az esélye.

Ő áll fel elsőként, majd felsegít engem, és oldalra terel, hogy betolja a székeket.

Valamiért olyan érzésem van, mintha a bálteremben minden szem ránk szegeződne, ahogy lassan átvergődünk a zsúfolt asztalok között. Miért ne lehetne a táncparkett a terem előttünk lévő részén, ahelyett, hogy oldalt van? Megáll, hogy kezet fogjon néhány emberrel, mert udvarias üzletember, aki tudja, hogy kell elvegyülni. Közben a keze végig a derekamon pihen, miközben beszél, és soha nem felejt el bemutatni, és elmondani, hogy mit csinálok.

Ez… kedves tőle. Ezt kell csinálni. Profi.

Biztos vagyok benne, hogy az üzleti illemszabályokat már fiatalon beleverték, így ez a viselkedés természetes neki. Ehhez nekem semmi közöm.

– Elnézést! – suttogja a fülembe, miközben közelebb kerülünk a táncparketthez. – Lehetetlen bárhova is menni ezeken az eseményeken anélkül, hogy megállítanának.

– Ne fényezd magadat! Kötelességből akarnak beszélgetni veled. Ezek az emberek valójában nem kedvelnek téged!

Vissza kellene fogni magam! Világosan látszik, hogy Edwin beszólása jobban hatott rám, mint gondoltam. Vagy talán nem akarok JP előtt vesztesnek tűnni. Az, ahogy az emberekkel viselkedik a teremben, jó lecke volt nekem. Van egyfajta üzleti érzéke, amit csodálok. De… higgadtnak kell maradnom.

Az orra közelebb kerül a fülemhez, miközben a keze a hátamnál van, és engem irányít.

– Mmm, imádom, amikor csúnyán beszélsz velem.

– Idegesítő vagy.

– Ezt már mondtad korábban is.

– Csak emlékeztetlek.

Már majdnem az asztaloknál vagyunk, végigsimítja a hátamat, miközben maga elé húz.

– Nincs szükségem emlékeztetőőőőőőre!

Kifújja a levegőt a bőrömre, mint egy erős szélfúvás. Ekkor hirtelen nagy csattanás és egy rémisztő puffanás hallatszik.

Ahogy megfordulok, látom, hogy JP leesik a táncparkettről, karjai a hasán, hosszú lába kinyújtva.

– Mi a csud…

– Apád f… – csúszik ki a száján, de itt megáll. Szemében erős fájdalom tükröződik, mély lélegzeteket vesz, és épp akkor, amikor azt gondolom, hogy utolsó kocsisként fog káromkodni, az egész terem elcsendesül. Minden szem ránk szegeződik.

JP nyöszörög.

Ismét fájdalmasan megrándul, majd hangosan, erőteljesen felnyög.

– Te jóságos… ég! – nyögi.

Jóságos ég?

Semmi apád faszát?

Semmi kurva életbe?

Semmi kibaszott kurva életbe?

Csak egy „jóságos ég” az egyszerű, klasszikus George Bailey-dalból, az It’s a Wonderful Life-ból.

Kifújom a levegőt.

A szám elé teszem a kezemet, hogy próbáljam visszatartani a kitörni készülő nevetést.

Hát azt biztosan tudom JP Cane-ről, hogy nem az a jóságos ég fajta.

Inkább az a fajta, aki lüktető farkakról sugdos a füledbe újra és újra, csak a hecc kedvéért.

Nem tudom, mit tegyek. Azon gondolkodom, hogy lehajoljak-e megkérdezni tőle, hogy mi történt, amikor mögötte egy idős férfi tápászkodik fel nehézkesen a székéből. És ekkor veszem észre az útra kitolt széket. Jaj, ne, JP-t biztosan erősen megütötte, miközben éppen elhaladt mellette. Az öregember megkocogtatja fekete sétabotja végével JP lábát, és így szól: – Nézzen a lába elé, fiatalember!

Anélkül, hogy érdekelné, mit okozott, vagy csak a bocsánatkérésnek valamilyen jelét mutatná, az otromba öregember elbiceg, és közben az útjába kerülő emberekről motyog.

Egy pincér a hóna alá nyúlva gyorsan talpra segíti JP-t. Néhány férfi, akik az imént kezet fogtak vele, odajönnek, hogy megkérdezzék, jól van-e, de én csak azt látom, ahogy JP engem bámul, mintha én gáncsoltam volna el egy székkel.

– Jól vagyok – mondja, miközben leporolja a ruháját.

– Biztos benne? – kérdezi az egyik pincér. – Hozhatok jeget?

– Nem szükséges. Szerintem az egyetlen sérülés a büszkeségemen esett. Nem számítottam rá, hogy egy hetvenéves férfi így kiüt engem.

Újabb mély levegővétel.

Még egy pillantás JP-től.

– Nem lesz gond.

Lerázza a pincért, és ismét közelebb lép hozzám, megragadja a kezem, és elvezet a táncparkettre.

Még mindig kuncogok, amikor magához húz, egyik keze a derekamon, a másikkal szorosan a tenyerünket tartja. A szája közvetlenül a fülem mellett van, és megkérdezi:

– Szórakoztatónak találtad?

– Nagyon – válaszolok, miközben még közelebb húz magához. A mellkasom az övéhez nyomódik, a lábaink összefonódnak, és őszintén nem tudom, hol kezdődöm én és hol végződik ő. Testünk összeolvad, mint két mágnes, egymáshoz tapad, és nincs menekvés.

Ez váratlan.

Ez felháborító.

Ez nem olyan testhelyzet, amilyenre JP-vel vágyom, de úgy tűnik, nincs kiút.

– Szóval az, hogy megsérülök, és egy csomó ember előtt megalázó helyzetbe kerülök, az neked vicces?

– Egy kis ügyetlenkedés még nem ártott senkinek. De nem az volt vicces, ami történt, hanem a reakciód.

Finoman nevetek, miközben táncoltat a táncparketten. Lassan ringatózunk a zenére, a Vadabb álmok instrumentális verziójára Taylor Swifttől, de úgy pörget-forgat engem, hogy a terem elmosódik, és ránk, csak ránk tudok koncentrálni.

A lélegzete nyugodt, miközben a táncparketten lebegünk.

Erősen fogja a kezemet, és már a következő lépés felé irányít.

Halkan suttog a fülembe, olyan halkan, hogy senki ne hallja a beszélgetésünket.

– És mi volt az a reakciómban, ami megnevettetett?

Elenged, kifordít, hogy a ruhám lobog a szélben, majd ismét visszahúz, közel a mellkasához.

Elakad a lélegzetem, és a szemem tágra nyílik a váratlanul elegáns tánclépéstől, amire nem számítottam.

Amikor nem válaszolok azonnal, közelebb hajol a fülemhez, és azt mondja:

–Várok, Kelsey!

Várok.

Várja… oh, igen, a választ a kérdésére.

Mi történik velem? Egy kis pörgés a táncparketten, és már nem tudom összeszedni a gondolataimat.

Az agyam ködös, zavart, dezorientált. Meleg tenyerét a fenekem ívétől egy kicsit feljebb csúsztatja, és csak arra tudok gondolni: néznek bennünket? Azt hiszik, hogy egy pár vagyunk? Fogja még lejjebb is csúsztatni a kezét?

Megnedvesítem az ajkaimat, és próbálok a beszélgetésre koncentrálni.

– Javíts ki, ha tévedek, de a te jóságos ég kifejezés nem olyasmi, ami normális körülmények között valaha is elhagyná a szádat.

– Ebben igazad van – feleli, majd teljes meglepetésemre kitámaszt és megdönt.

Az ijedt sóhajomra elmosolyodik, miközben felemel és talpra állít.

– De mit vártál tőlem, mit mondjak? Hogy az az öreg seggfej Tonya Hardingolta 4 a seggem, és a széke szélével majdnem levágta a farkamat? Úgy gondoltam, hogy az apát faszát nem illik a helyszínhez.

A zene lelassul, és mi is. Szinte úgy érzem, mintha saját táncot csinált volna ehhez a dalhoz, és pontosan és kecsesen végigvezet rajta, amiről nem is gondoltam, hogy képes rá.

– Nos, csak vicces volt, ennyi – mondom, miközben a kezével végigsimítja a gerincem, amitől képtelen vagyok szellemes választ adni. A zene egy másik lassú számra vált, és amikor azt hiszem, hogy vége a táncnak, nem enged el. Ehelyett tovább forgunk a táncparketten, miközben két csellista a With or Without You-t játssza.

Gyönyörű, ahogy a húrok mély hangjait elnyeli az aranyszínű szoba, miközben a csillárok fénye elhalványodik, romantikus hangulatot teremtve. Annyira irritált Edwin és Genesis, hogy teljesen elfelejtettem az este romantikus részét – nem mintha lenne köztünk bármi is, de a környezet elképesztő helyszín egy első csóknak.

– Mi jár a fejedben? – kérdezi JP. – Szinte látom, ahogy pörögnek a fejedben a fogaskerekek.

– Gyönyörű a bálterem. Élvezem a pillanatot.

– Az – mondja lágyan. – Az étel, a dekoráció, a zenekar. Minden évben ugyanaz, és bár ez jótékony célt szolgál a gyerekekért, tudom, hogy sok pár csak az élményért jön el.

– Értem, miért. Olyan varázslatos az egész.

– Ilyennek képzelted az estét?

Enyhén megrázom a fejem.

– Nem, nem úgy képzeltem el, hogy dob a partnerem, aztán veled táncolok az este.

– A dekorációra, a hangulatra, az érzésre értettem. Tudom, hogy nem az járt a fejedben, hogy annak a férfinak a karjaiban légy, aki a legjobban taszít téged.

Ahogy mondja, az elkeseredettség a hangjában elég rosszul érint. Lehet, hogy idegesít, lehet, hogy irritál, de ha leszámítom a védekező mechanizmusát, amiért seggfejként viselkedik, akkor tudom, hogy a cinikus gúny alatt egy jó ember rejtőzik.

– Te… te nem taszítasz engem, JP.

– Nem sajnálkozást vártam, csak választ a kérdésemre.

De nem taszít engem. Lehet, hogy nem ő a kedvencem, de hogy taszít? Ha taszítana, nem hagynám, hogy olyan közel legyen hozzám, mint most. Nem vesznék el a kellemes illatában, amiről tudom, hogy egész este velem lesz.

Ám ő egy büszke ember, és tudom, hogy – komoly pillanatokban – nem akar bókokat.

– Nem tudtam, mire számítsak a rendezvénnyel kapcsolatban. Feltételeztem, hogy egy ilyen drága jegyért biztosan szép lesz. De ez, ez már majdnem Great Gatsby-szerű 5 hangulat, amiről a filmek szólnak.

– Az adományokból semmit sem fordítanak a rendezvényre. Ezt egy társaság szervezi, amely a saját pénzéből finanszírozza. Ez az egyik oka, hogy annyira szeretjük. Ez valódi jótékonysági esemény. Nagyon kevés üzleti tevékenység zajlik itt.

– Ezért hoztál magaddal egy partnert? – kérdezem, és valóban kíváncsi vagyok rá és Genesisre.

Nem mintha annyira ismerném JP Cane-t, de nekem egyszerűen nem tűnik randizós típusnak. Inkább olyannak, aki mindennap más ágyában ébred. Olyannak, aki soha nem köteleződik el, szégyentelenül flörtöl, és saját magán kívül nincs szüksége más társaságára.

– Genesisszel néhány hete ismerkedtünk meg. Okos, értelmesen lehet vele beszélgetni, és amikor elmentünk randizni, jól éreztük magunkat. Azt hittem, ez jó hely lesz neki, hogy ismerkedjen, kapcsolatokat építsen. Arra nem számítottam, hogy a te partnereddel fog ismerkedni.

– Igen, én sem – mondom halkan.

JP épp csak annyira húzódik hátra, hogy a szemembe nézhessen – az ő világoszöld szeme az én mogyoróbarna szemembe.

– Figyelj, Kelsey, ő…

– Bocsánat, hogy zavarok – szólal meg Edwin, amikor mellénk lép Genesisszel. – Remélem, nem baj, de úgy gondolom, indulnunk kellene. – Edwin az ajtó felé biccent. – Genesisnek fáj a feje, és úgy döntöttem, hazaviszem.

Összeugrik a gyomrom. Valaki mással megy el a partiról?

Persze az, hogy végig mással beszélgetett, mélyen sértette az önérzetem.

Azt látni, ahogy mással táncol, arra inni kell.

De azt látni, hogy távozik…

JP karja megfeszül a derekam körül, miközben így szól:

– Persze, rendben van, köszi, haver.

– Nem bánod? – kérdezi Genesis. Rájuk sem bírok nézni, mert a szemem sarkából látom, hogy Edwin keze hogyan fonódik össze Genesisével.

– Egyáltalán nem – válaszol JP nyugodt hangon.

– Rendben, akkor hát… köszönöm a kellemes estét – mondja Edwin, megveregeti a vállamat, majd távozik.

Ennyi jutott nekem.

Egy vállveregetés.

Teljesen máshogy képzeltem el ezt az estét. Azt hittem, Edwin és én kicsit jobban megismerjük egymást, kényelmesebben érezzük magunkat a másik társaságában, talán még újra csókolózunk is.

Erre most egy másik nőt visz haza.

És ez… övön aluli.

A lábam megtorpan, a kezem elernyed JP-n.

– Fel a fejjel! – suttogja, miközben megforgat. – Ne hagyd, hogy lássa, mennyire kiborultál!

– Mert kiborultam.

– Tudom. – JP ajka már a fülemhez ér, ahogy halkan suttog. – Adj nekik még pár percet, aztán kiviszlek innen!

Az ajkam remegni kezd, és érzem, hogy könnyek gyűlnek a szememben. Amikor már majdnem kicsordul egy könnycsepp, JP szorosabban megfogja a kezemet, megpördít, majd mosolyogva visszahúz magához. Ez épp elég ahhoz, hogy egy pillanatra elfeledjem: ismét kimaradt a szerelem az életemből.

– Jó estét, Cane úr! – üdvözöl a sofőr, amikor kinyitja előttünk a hátsó ajtót.

Miután Edwin és Genesis távoztak, még öt percet töltöttünk a táncparketten, mielőtt JP a bálterem hátsó részébe kísért, és üzenetet küldött valakinek. Aztán a bárhoz vezetett, ahol egy teli pohár bort nyomott a kezembe, és kijelentette, hogy addig nem megyünk el, amíg meg nem iszom.

Egy percig sem tartott.

Borral teli gyomorral és szomorú szívvel indultunk a kastély elé, ahol JP sofőrje véletlenül épp várakozott. Nem tudom, hogy Huxley intézte-e így, vagy JP sofőrje képes villámgyorsan vezetni, de nem kellett tovább maradnom az eseményen.

JP besegít az autóba, majd mellém ül. Mindketten bekötjük magunkat, és amikor a sofőr is helyet foglal, JP így szól:

– Hozzám.

Nincs bennem erő ahhoz, hogy részletekbe menően beszélgessünk vagy hogy azon töprengjek, vajon mi jár JP fejében a ma estével kapcsolatban, ezért oldalra fordítom a fejemet, és kinézek az ablakon.

Sötét, csillagos égbolt magasodik fölöttünk, miközben lenyűgöző házak között haladunk. És minden háznál, ami előtt elhaladunk, azon tűnődöm, hogy az ott élők vajon szerelmesek-e, vagy olyan világban élnek, ahol a randipartner faképnél hagyása teljesen normális.

A fenébe, sokkal többet vártam Edwintől, attól a madárrajongó szemétládától. Annyira… kedves volt. Egy kicsit túlbuzgó, de határozottan olyan valakinek tartottam, akiben megbízhatok. Persze csak néhány hétig jártunk együtt, de úgy érzem, jó emberismerő vagyok.

De Edwin cselekedetei valami olyasmit tükröztek, amit majdnem JP-től várnék. És mégis, JP volt az, aki gondoskodott arról, hogy ne tűnjek ostobának, aki megtáncoltatott a táncparketten, és aki, még ha csak egy pillanatra is, de elfeledtette velem, hogy mi történt.

Végső soron, úgy tűnik, van benne valami jó.

– Egy idióta – szólal meg JP, miközben az autó jobbra fordul, és felbukkan Huxley háza.

– Mi? – kérdezek vissza.

És ahelyett, hogy Huxley körkörös, kővel körülvett felhajtójára fordulnánk, balra kanyarodunk, egy nagy, fenyegető kapu felé, amely kinyílik, ahogy közeledünk.

JP egy pillanatig csendben marad, és amikor az autó megáll, felemeli a kezét a vezető felé, és saját maga nyitja ki az ajtót. Miután kilépett az autóból, visszanyúl, és kinyújtja felém a kezét. Kissé zavartan, de elfogadom, és kisegít az autóból. Ahogy becsukja, a sofőr elindul, így magamra maradok JP-vel és a csillagokkal.

Úgy állunk a felhajtón, hogy még mindig fogja a kezemet, és körülölel bennünket a sötétség.

– Edwin – mondja JP. – Egy idióta.

– Nem egy idióta, csak…

Felemeli az államat, és nem tudok nem a szemébe nézni. Ezúttal határozottabb hangon szól, parancsolóbb hanglejtéssel.

– Ő egy idióta, Kelsey. Tudod, hogy honnan tudom, hogy idióta?

Szóhoz sem jutok az őszinte pillantásától és az erős fogásától az államon. Megfogott, el vagyok bűvölve, bele vagyok kényszerítve ebbe a váratlanul zűrzavaros éjszakába JP-vel.

És nem tudom, hogyan kezeljem ezt a helyzetet.

Közelebb jön egy lépéssel, és így szól:

– Edwin egy idióta, mert a ruhád színén kívül semmit sem értékelt benned. Azt kellett volna mondania abban a pillanatban, amikor meglátott, hogy elképesztően, lélegzetelállítóan nézel ki, és hogy a sárga ruhád még jobban kiemeli a szemed aranyszínű ragyogását. Meg kellett volna fognia a kezed, és apró csókokat nyomni az ujjaidra, hogy mindenki lássa, hogy akar téged. Sosem szabadott volna levennie a szemét rólad. És amikor elengedte a kezed, eggyel közelebb kellett volna lépnie, közel hajolnia a füledhez, és azt suttogni, hogy mámorítóan jó az illatod.

Elakadt a lélegzetem.

A lábaim megolvadtak, mint a fagylalt egy forró napon.

És a kezem, még mindig az övében, remegni kezd.

Mi… mit csinál?

Miért mond nekem ilyeneket?

Mi a végső célja?

A romantikus énem szeretné elhinni, hogy amit mond, igaz. Hogy valóban ezt gondolja rólam. De sajnos, gyanítom, hogy csak egyetlen célja van, amikor késő este egy lánnyal a háza előtt álldogál. Tudom, mire számít. És nem vagyok vak. Megértem a vonzerejét. Végső soron egy rendkívül jóképű férfi. Egy pillantással, csábító szeme egyetlen villanásával el tud bűvölni. Érezni lehet a nézését.

Ahogy most is érzem.

Ahogy a szeme az ajkaimra pillant.

Ahogy a nyelve megérinti az ajkait, megnedvesítve azokat. Felkészülve.

Ahogy még egy lépéssel közelebb jön, hogy megszüntesse a távolságot köztünk.

Minden ott van, az összes jel.

És lehet, hogy szomorú vagyok. Lehet, hogy el vagyok keseredve, de egyet tudok: egy éjszaka JP Cane ágyában semmit nem fog megoldani.

Ezért elengedem a kezét, és hátralépek egyet.

– JP, nem fogok lefeküdni veled!

A szavaim gyorsan hagyják el a számat, egyértelművé téve, hogyan is állunk.

A bókja, a kedvessége nem fogja befolyásolni a döntésemet.

És amikor erőt véve magamon a szemébe nézek, nem a szokásos mosolyát vagy a flörtölős kifejezését látom, hanem egy mogorva tekintetet. Ráncolja sötét, vastag szemöldökét, a gyengédség pedig átment szigorú, majdnem sértett pillantásba.

Az ajkai gúnyosan oldalra görbülnek, és mikor úgy tűnik, mondani fog valamit, a kezével a vastag hajába túr, és elfordul.

– Igen – mondja sértődötten, háttal nekem. – Visszaviszlek a kocsidhoz.

Egyik kezével még mindig a hajában a kapu felé sétál a felhajtón, még csak meg sem vár. Sietve követem, miközben kinyit egy rejtett kiskaput a bokrok között. Nyitva tartja nekem, és mielőtt átsétálok rajta, megállok, és felnézek rá.

– Nem lehetsz mérges rám, amiért nem akarok lefeküdni veled, JP!

Felnéz az égre, és mély lélegzetet vesz.

– Csak menj át a kapun, Kelsey!

Szinte fortyog a dühtől, és bár megvan bennem a vágy, hogy megpróbáljam megértetni vele az érveimet, látom, hogy ez csak még dühösebbé tenné. Nyugodtan elsétálok mellette, átmegyek a kapun, majd együtt megyünk az utcán Huxley és Lottie házához, ahol ismét kinyit nekem egy kaput, és az autómhoz vezet.

– Megvannak a kulcsaid? – kérdezi.

Felmutatom a retikülömet.

– Benne van.

– Jó – mondja, hátralép, mindkét kezét a zsebébe teszi.

Egy szót sem szól többet, és nem tehetek róla, de úgy érzem, hogy valamit elrontottam. Elegáns és kedves volt, amit igazán értékelek, de inkább szavakkal – és nem a testemmel – mondanék köszönetet.

– JP…

– Jó éjszakát, Kelsey! – mondja, és még egyet hátralép. És ekkor rájövök, hogy nem fog addig elmenni, amíg be nem ülök a kocsimba, és el nem indítom, ami szintén egy úriemberi gesztus, amit szintén nem vártam tőle. Ez az egész este hihetetlenül kiszámíthatatlan volt, és nem vagyok biztos benne, hogy képes vagyok feldolgozni mindezt, főleg, hogy fáradt vagyok, és mentálisan is ki vagyok merülve.

Szerencsére csak egy pohár bort ittam, így vezetni tudok. Kinyitom az autómat, beszállok, és azt fontolgatom, hogy mondjak-e valamit JP-nek. Talán egy köszönömöt, de mire leeresztem az ablakot, már megy át az utcán a házába.

Nos, azt hiszem, ennyi volt.

Nehéz szívvel elindítom a kocsit, és visszamegyek a kis garzonlakásomba.

Egymásnak teremtve podcast

Rath és Charlee

Kelsey: Üdvözöllek, kedves hallgató, az Egymásnak teremtve podcastben, ahol őrülten szerelmes párokat kérdezünk arról, hogyan találkoztak. Rath és Charlee, nagyon köszönöm, hogy ma csatlakoztatok hozzám! Kérlek, meséljétek el nekünk, hogyan találkoztatok!

Charlee: Először is, szeretném elmondani, hogy mennyire szeretem ezt a podcastet! El sem hiszem, hogy minket is meghívtál a műsorba! Ó, minden héten hallgatom! Rath szerint őrült vagyok, természetesen, amikor minden párról elragadtatva beszélek, de ő az egyik legmogorvább ember, akit el tudsz képzelni! Szexuális ígéretekkel kellett idecsábítanom!

Rath: Charlee, válogasd meg a szavaidat!

Charlee: Kifejezetten aggódik, hogy olyasmit mondok, amivel zavarba hozom, ami valószínűleg így is van, mert egyszerűen nem tudom, mikor kell abbahagynom! Kérdezz tőlem valamit, és én nem fogom vissza magam. De igen, mondtam neki, hogy munka közben az íróasztala alatt kényeztetni fogom.

Rath: Te jóságos ég, Charlee!

Kelsey: Ó, kérlek, mesélj még erről a kényeztetésről!

Charlee: Nos, nagyon szereti, ha csiklandozom…

Rath: Egy irodaszer-kiállításon futottunk össze. Asszisztenst kerestem. Egyszerűen megőrjített a folyamatos fecsegésével. Valahogy beleszerettem, összeházasodtunk, ennyi az egész.

Charlee: Hát nem aranyos?

3 Az Egyesült Államokban és Kanadában a közösségi médiában a péniszt jelöli.

4 Az 1994-es téli olimpián Tonya Harding amerikai műkorcsolyázó felbérelt valakit, hogy térden verje a riválisát.

5 F. Scott Fitzgerald 1925-ben írt regénye, a XX. századi amerikai irodalom egyik klasszikusa, mely az 1920-as évek Amerikáját ábrázolja: a jazz korszakát, a gazdagságot, a szerelmet és a vágyakat.

Nyolcadik fejezet

JP

Két héttel később…

– Szió! – Kopognak az ajtómon. Felnézek, Huxley dugja be a fejét. – Konferenciaterem tízkor!

– Megkaptam mind a tizenegy rohadt emlékeztetődet! Ott leszek.

– Csak biztosra akarok menni.

– Felnőtt vagyok, Hux. Tudom, hogyan kell beosztani a napomat.

Visszafordulok a számítógéphez, és végigkattintgatom a bosszantó e-maileket, amelyek megválaszolását egész reggel halogattam.

Amikor az ajtó bezárul, felsóhajtok megkönnyebbülésemben, de ez csak addig tart, amíg rá nem jövök, hogy Huxley el sem ment, inkább belépett az irodámba. Leül velem szemben, és keresztbe teszi a lábait.

– Esetleg elmondanád, miért vagy ilyen seggfej az utóbbi időben?

A homlokomnak nyomom az ujjaimat, próbálom masszírozással megelőzni a közelgő migrént.

– Mi lenne, ha visszamennél a saját irodádba, és békén hagynál?

– Hát, szívesen mennék, de tíz perc múlva megbeszélésünk van, és nem engedhetem meg, hogy seggfejként viselkedj.

Ingerülten nézek rá.

– Mikor viselkedtem valaha is seggfejként a konferenciateremben?

– Á, csak egész héten. Ráadásul úgy járkálsz itt, mint egy sebzett vad. Mindenki látja, hogy milyen hangulatban vagy, és azt pletykálják, hogy az emberek kényelmetlenül érzik magukat.

– Te jó ég, akkor inkább fel kéne öltenem a boldog arcomat, ugye? Nem szeretnék kellemetlenséget az irodában. Isten ments, hogy valakinek kellemetlen érzése támadjon!

– Öregem! – mondja Hux, kiegyenesedve a székében. – Mi a fene bajod van? Már a jótékonysági est óta ilyen vagy. Genesis miatt van?

Persze hogy ide lyukad ki, mert még nem beszéltem senkivel arról az estéről. Sem Huxley, sem Breaker nem látta, hogyan terített le az az öregember. Sem azt, hogyan táncoltam Kelsey-vel, és hogyan tartottam olyan közel a karjaimban, és amióta megismertem, most először éreztem valamit, és ahol és amit csináltam, tulajdonképpen helyes volt.

Nem szóltam semmit, mert az este nem úgy ért véget, ahogy szerettem volna.

Nem szándékoztam bevinni őt a házamba.

Még csak eszembe sem jutott, hogy a hálószobámba vigyem.

Az egyetlen célom az este végére az volt, hogy meggyőzzem arról, milyen észvesztően gyönyörű. Hogy nem tudtam levenni róla a szemem, és nem értettem, hogyan lehetett a partnere annyira ostoba, hogy otthagyta, elszalasztva a lehetőséget, hogy vele legyen. Azt akartam, hogy tudja, hogy a mosolya nekem túlragyogta a terem összes fényét, és hogy ő volt ott a legelbűvölőbb nő.

Nem akartam, hogy úgy menjen el, hogy nem érzi magát értékesnek, hogy azt érezze, hogy eldobható.

Azt mondtam, amit gondoltam: Edwin egy idióta. Hatalmas idióta.

Genesis gyönyörű és okos. De semmije nincs, és ezt szó szerint értem, semmi sem… Kelsey-hez képest.

És ezt meg akartam mutatni Kelsey-nek. De ő nem így fogta fel.

Nem, ő azt látta bennem, hogy azért voltam kedves, hogy felhúzhassam a szoknyáját.

Olyan férfinak tartott, akinek hátsó szándékai vannak.

Hatalmasat tévedett.

Elvakított a sértés.

Bezárkóztam.

És nem volt visszaút.

Azóta is bunkó vagyok.

Amikor láttam az irodában, elkerültem. Minden kommunikáció e-mailen keresztül történt, és egy mondvacsinált médiabaromság miatt már két megbeszélést is lemondtam vele.

– Igen, persze, Genesis miatt van – válaszolok.

Huxley engem figyel, és épp mondani készül valamit, amikor Breaker bejön az irodába, és azt mondja:

– Hát itt vagy! Hux, szükségem van az aláírásodra néhány dologhoz még a megbeszélés előtt.

Hux feláll, de közben engem néz:

– Ezzel még nincs vége.

A francokat nincs. Számomra ez a beszélgetés ezen a ponton véget ért.

Intek neki, hogy menjen el, és amikor az ajtó bezárul, mély lélegzetet veszek, és eltolom magam az íróasztalomtól. Az ablakom felé fordulok, hátradőlök, és nézem az utcán a pálmafákat.

Nem hinném, hogy valaha is voltam már ennyire lehangolt, annyira, hogy az az életem minden részére kihatott. Az alvás messze elkerül.

Az edzés inkább menekülést jelent a frusztrációk elől, mintsem örömöt. És a barátokkal töltött estéimből otthonülés lett, amikor is dühösen járkálok a házban, csak hogy végül az edzőtermemben kössek ki, ahol felveszek egy pár bokszkesztyűt, és addig püfölöm a zsákot, amíg az ujjperceim már nem bírják a strapát.

Egyszerűen… basszus, hogyan gondolhatta, hogy csak meg akartam dugni?

Tényleg akkora seggfej vagyok, hogy összekeveri a szándékaimat az üzletszerű kéjelgéssel? Hogy azt hiszi, hogy a kedvességemet, a bókjaimat csupán azért mondtam, hogy széttárja a lábait?

Lehet, hogy seggfej vagyok.

Egy pöcs.

Egy kibaszott idióta.

De nem vagyok az a fajta férfi, aki kihasznál egy nőt, aki érzelmileg sérülékeny lelkiállapotban van.

Felállok, visszaveszem a zakómat, beteszem a telefonomat a zsebembe, majd kilépek az irodám ajtaján. A konferenciaterem felé benézek a konyhába, és magamhoz veszek egy doboz vizet – most már alumíniumdobozban árulják, Kelsey-nek és a fenntarthatósági kezdeményezéseinek köszönhetően –, majd bemegyek a tárgyalóba. A bal oldalon foglalok helyet.

Amikor kinyitom a dobozt, az egyik, tőlem jobbra ülő széken valaki megfordul, és kit pillantok meg… hát, Kelsey-t.

Basszus…

– JP! – szólal meg alig látható mosollyal. Különbséget tudok tenni az udvarias és a valódi mosoly között, és ezen egyértelműen látszik, hogy az azért mosolygok rád, mert muszáj, nem pedig mert akarom. – Nem tudtam, hogy te is részt veszel ezen a megbeszélésen.

– Hát, Huxley küldött nekem tizenegy üzenetet, melyben egyértelművé tette, hogy számít a megjelenésemre.

– Tudod, miről lesz szó?

– Nem – vágom rá röviden.

– Oh… Rendben…

Feszeng mellettem, és a nyakam izzadni kezd.

Basszus, érzem az édes, virágos illatát, ami mintha mindenhová követne. Nem tudom, lehet, hogy csak a képzeletem játszik velem, de esküszöm, mindenhol érzem, de most intenzívebben, mint korábban bármikor.

– Láttad a terveimet az Anderson-épületről? – kérdezi.

– Igen – válaszolom.

– Tetszettek?

– Olyasminek tűnt, mint minden, amihez eddig nyúltál. Hacsak nem tévedek, és nem használtál valami mást a bambusztárolón kívül.

Nem nézek rá, de a szemem sarkából látom, ahogy lefelé görbül a szája.

– JP, ha van valami, amit…

– Tudod, van néhány e-mail, amit meg kellene válaszolnom – mondom, majd előveszem a telefonomat, és nyomkodni kezdem.

Ahelyett, hogy a levelezőlistámba mennék – mert eszemben sincs most e-mailekre válaszolni –, átpörgetem a Twittert, és megnézem, mit írnak a trollok a Vancouver Agitatorsról és a legutóbbi rájátszásbeli vereségükről. Gyenge szereplés. Nem is tudom, meg mernek-e majd jelenni.

– Tudom, hogy levegőnek nézel – mondja, nyilván nem érti a célzást.

A telefonomra fókuszálva mondom:

– Kelsey, jobb dolgom is van, mint hogy levegőnek nézzelek. Nem vagy olyan fontos.

Érzem, hogy a szavaimnak éle van, miközben kicsúsznak a számon, de kimondom őket.

Még csak rá sem nézek, hogy lássam a reakcióját.

Nincs is rá szükségem.

Tudom, hogy Kelsey meg fog sértődni egy ilyen kijelentésen, mégis kimondtam.

Igen, valóban illik rám a seggfej személyiségjelző.

Szerencsére ekkor belép Huxley, majd Breaker és Lottie követik. Várom, hogy néhány más alkalmazott is csatlakozzon hozzánk, de amikor Huxley becsukja az ajtót, és leül, rájövök, hogy ennyien leszünk.

Csak mi öten.

Nem vagyok biztos benne, hogy ez tetszeni fog.

Esküszöm, ha ez valami attitűdvizsgálat, akkor egy Hádész-szerű dührohamot kapok, lángnyelvekkel meg minden.

– Tegnap kaptunk néhány hírt – mondja Huxley, és ránéz Lottie-ra, mire összeszorul a szívem. Te jó ég, babát várnak?

Kicsit kihúzom magam a székemen.

Próbálok boldog arckifejezést magamra ölteni.

– Babát vártok? – kérdezi Breaker.

Huxley szemöldökei összeérnek.

– Nem, miért gondolod?

– Hát, ahogy Lottie-ra néztél, meg hogy csak családtagok vannak jelen, és a feltűnést kerülő meghívó.

Ez mind tény.

– Tényleg azt hiszed, hogy munkaidőben jelentenék be ilyesmit? Ez magánügy lenne, nem pedig olyasmi, amit a munkahelyi tárgyalóban jelentünk be.

Huh… szintén tény.

– Ráadásul legalább egy évig nem lesz babaprojekt. Mindent elsöprő mézesheteket akarok, és babákkal nem számoltunk – teszi még hozzá Lottie.

Na, ezzel ennek a terhességgyanúnak vége.

– Akkor miért vagyunk itt? – kérdezem.

– Azért, mert amit mondani akarok, nem juthat ki ezeken a falakon kívülre. Szigorúan titkos, ezért jelenleg csak mi tudhatunk róla.

– Bökd ki! – mondom. – Elég az időhúzásból!

Huxley mérgesen rám néz, de szerencsére ez engem egy cseppet sem érdekel, egyáltalán nem érdekel a fenyegető tekintete.

– William Edison, az ingatlanügynökünk hívott bennünket. Megnyertük a licitet a San Franciscó-i történelmi Angelica-épületre.

Ó, basszus…

Kelsey körbenéz, mintha választ keresne.

– Mi az az Angelica-épület?

– San Francisco egyik legelegánsabb lakóépülete. Jelenleg üres, mert alapos felújításra szorul. Néhány hónapja eladásra kínálták, de nemcsak egyszerűen ajánlatot kellett készítenünk, hanem terveket is be kellett nyújtanunk arról, hogy hogyan fogjuk megőrizni az épület jellegét a felújítás során – magyarázza Huxley.

– Gyönyörű épület – teszi hozzá Breaker. – Pont az öböl felett található, panorámás kilátással és a legkifinomultabb márványmunkával, amit valaha láttam.

– És ez miért titok? – kérdezi Kelsey.

– Mert mielőtt a hír nyilvánosságra kerülne, szeretnénk, ha a csapatunk bemenne, felmérné, és kidolgozná a terveket a folytatásról. Amint a sajtó megtudja, nagyon nehéz lesz zavartalanul dolgozni anélkül, hogy restaurációs csoportok kopogtatnának az ajtónkon, és megmondanák, hogyan végezzük a munkánkat – nyomja az asztalra a tenyerét Huxley. – Azt akarom, hogy készen legyenek a tervek és a szerződés, mielőtt letelik a két hét.

– Bocsánat! – szólal meg Kelsey, körbenézve a szobában. – Hogyan érint ez engem?

– Az épület fenntarthatóságára vonatkozóan kérjük a véleményedet. Már napelemszakértőkkel is folytatunk tárgyalásokat, hogy megvizsgáljuk az energiafelhasználási lehetőségeinket, de az építőanyagok és a szervezés kérdésében szeretnénk kikérni a véleményedet. Ezért ma este San Franciscóba utazol, hogy találkozz Edisonnal és a csapattal.

– Ó! – Kelsey pislog párat. – Rendben. Persze, nem probléma.

– És JP veled fog tartani.

Hát, ez az.

Tudtam, hogy ez következik.

Bár tudtam, hogy ez fog következni, és értem az okát, mégis megkérdezem:

– De nekem miért kell mennem? Szerintem ezt Lottie és Kelsey is meg tudják oldani. Nem vagyok a bébiszitterük.

–Huh… Egy csomó dolgom van az esküvő szervezésével kapcsolatban – fintorog Lottie. –Nem hiszem, hogy bármit is át tudnék szervezni. Nem gondoltam, hogy Kelsey-vel kell mennem.

– Nem kell elmenned – mondja Huxley engem bámulva. – A fenntartható tervezés JP felügyelete alá tartozik, ami azt jelenti, hogy ő megy. – A hangjában lévő él bármelyik másik alkalmazottat megfélemlítené, de rám egyáltalán nem hat. A megfélemlítési taktikái hatástalanok velem szemben.

Egymásra meredünk, a feszültség nő a szobában, és várom, hogy Breaker belekontárkodjon, mondjon valamit, de amikor mindenki csendben marad, tudom, hogy nem számíthatok segítségre.

Ennek semmi értelme.

Össze fognak fogni ellenem, és aztán megyek San Franciscóba Kelsey-vel, pont vele, akit kifejezetten próbálok elkerülni.

De mivel Kelsey mindenkivel próbál kedves lenni, a segítségemre siet:

– Ha JP elfoglalt, egyedül is elmehetek. Biztos vagyok benne, hogy meg tudom oldani.

– Mi a faszt tudsz te megoldani? – csúszik ki a számon. Minden szem rám szegeződik, talán megdöbbentek a nyilvánvaló dühöm láttán. A francba, ez elég kemény volt! Próbálom tompítani. – Ez több mint egy irodai bejárás. Utálom, hogy ezt kell mondanom, de nem vagy elég képzett ahhoz, hogy ezt egyedül intézd el! Ez inkább Huxley munkája lenne, a logisztika miatt.

Ha szemmel ölni lehetne, akkor én most hat láb mélyen a föld alatt lennék.

De minden lepereg rólam.

Egy csöppnyi érdeklődést sem tudok kipréselni magamból.

Huxley lesajnáló hangon válaszol:

– Az esküvői megbeszéléseken kell lennem Lottie-val.

– Eddig nem jelentett problémát ide-oda repdesni.

– Mit nem értesz azon, hogy ez a te felelősséged? – kérdezi Huxley.

– Soha nem kértem ezt a felelősséget – válaszolom, és Breaker felé tekintek. – Miért nem ő megy?

Breaker zavartan oldalra fordítja a fejét.

– Mi a francért mennék, amikor Kelsey veled dolgozik? Fogalmam sincs, mit csináltok az épületekkel és az összes környezetvédelmi változással, ami ebben az irodában történik. Csak annyit tudok, hogy a vizem most alumíniumdobozban van, és ez tetszik.

Aztán közelebb hajolva hozzáteszi:

– Öregem, mi a franc bajod van? Imádod San Franciscót, ez a te munkád, szóval miért nem akarsz elmenni?

Remek kérdés.

Nem mondhatom el neki a valódi okot.

Ez a beszélgetés már így is elég megalázó, nem akarom még tovább fokozni.

Nem, inkább ki kell találnom egy kifogást. Valami jót.

Valamit, ami miatt Los Angelesben kell maradnom.

– Nem tudok elmenni – mondom, mintha ez a legabszurdabb javaslat lenne –, vannak… dolgok, amiket el kell intéznem. Fontos dolgok – mondom. Francba, nem igazán ezt vártam magamtól, de nem jut semmi az eszembe. Nincs is semmi dolgom. Valójában csak ülök a fenekemen, és várom, hogy a testvéreim megmondják, hogy mit tegyek, mert annyira utálom ezt a melót. – Olyan dolgok, amiket nem lehet elhalasztani.

– Milyen dolgok? – kérdezi kételkedve Breaker. Átlát rajtam.

– Fontos dolgok – ismétlem.

– De milyen fontos dolgok? Mondj egy példát!

Huh…

Umm…

Mi lehet olyan fontos az amúgy unalmas életemben, ami megakadályozna abban, hogy San Franciscóba repüljek Kelsey-vel?

Semmi.

Teljesen, rohadtul semmi.

De ez nem akadályoz meg abban, hogy tovább folytassam a bohóckodást.

– Találkozók – felelem. A bizonytalanság a legjobb módszer. – Olyan találkozók, amikről nem akarok beszélni a hölgyek előtt.

Na, ez biztos bejön.

Férfiproblémák.

A férfiak kódexében meg van írva, hogy amikor egy férfi azt mondja, hogy van egy találkozója, amit hölgyek előtt nem akar megvitatni, akkor azt titokban kell tartani, és csak később beszélni róla, amikor női fülek nem hallják.

– Egy olyan találkozó, amiről nem akarsz hölgyek előtt beszélni? – kérdezi Breaker. – Olyan… urológiai problémáid vannak, tesó?

Te jó ég, hogy mennyire utálom!

Na, most mi a francot mondjak?

Ha megerősítem abban, hogy urológiai problémáim vannak, Kelsey és Lottie FELTÉTELEZNI fogják, hogy valami gond van velem, pedig nincs semmi baj a férfiasságommal. Minden egészséges és működőképes.

De ha nemet mondok, akkor leleplezem magam, és el kell mennem San Franciscóba.

Szóval… büszkeség vagy behódolás?

Megőrizzem az imázsomat vagy két héten keresztül szenvedjek Kelsey-vel?

Basszus… ez nehéz…

Huxley farkasszemet néz velem, és kijelenti:

– Itt és most mondd meg, ha valami baj van a farkaddal, vagy mész San Franciscóba!

Bassza meg!

Semmi baj nincs a farkammal.

Nem akarom, hogy bárki azt higgye, hogy valami baj van velem, mert igen, felszínes vagyok, kösz, hogy észrevetted.

És ezt Huxley pontosan tudja.

– Gondoltam – feleli. – Elmész!

A francba.

Ennyit arról, hogy gyorsan reagálok dolgokra.

– Este indultok. Karla már telefonált a penthouse-ba. Már kitakarították, és telepakolták a hűtőt.

A penthouse?

Semmi esetre sem!

Jó, persze, el kell mennem San Franciscóba, de a penthouse-ba?

Elment az esze?

– Tényleg szükség van a penthouse-ra? Egy egyszerű szállodai szoba is megfelelne, nem gondolod?

– Mi az a penthouse? – kérdezi Kelsey.

– A cég tulajdonában lévő lakás – feleli Huxley. – És igen, szükség van a penthouse-lakásra. Sokkal kényelmesebb lesz. Már megszerveztük a tranzitot, és Karla éppen a találkozók ütemezésén dolgozik az építészeinkkel és a kivitelezőkkel. Ha már odaküldünk benneteket, a lehető legtöbbet ki akarjuk hozni az időkeretből. Két hetünk van erre.

– Két hét? – kiáltom. – Két hétig ott akartok bennünket tartani? Azt hittem, arra van két hét, hogy beinduljon a projekt.

Nem tarthat ennyi ideig!

Huxley állkapcsa megrándul, a frusztrációja a tetőfokához közeleg, és a homlokán veszélyes, vörös árnyalat jelenik meg. Ideges miattam, de ki a fenét érdekel? Azt akarja, hogy két hetet töltsek Kelsey-vel a penthouse-lakásban, azzal a személlyel, akinek nem szeretnék a közelében lenni? Ez a jegyespár terve, hogy két szinglit összehozzon? Mikor kényszerítettünk két alkalmazottat, hogy két hétig együtt legyenek a penthouse-ban?

Soha.

Határozott hangon folytatja:

– Két hétig lesztek ott. Napi jelentéseket várok minden döntésről. És amíg ott vagy, szervezz találkozókat a polgármesterrel! Végül is te vagy a cég médiakapcsolat-tartója, JP, az arc. Ne feledd!

Mintha valaha is hagyta volna.

Eltolom magam az asztaltól, hirtelen felállok, és megkérdezem:

– Mikor indul a repülő?

– Pontosan hatkor. Ne késsetek el!

– Eszembe sem jutna!

Elmegyek mindenki mellett, ki a konferenciateremből, és egyenesen az irodám felé sietek.

Mekkora baromság!

Semmi szükség arra, hogy két hetet töltsünk San Franciscóban. Olyan, mintha szándékosan akarná az életemet pokollá tenni. De mindig is ilyen volt – Huxley megkapja, amit akar.

Ez az egész üzlet az ő ötlete volt. Én, őszintén szólva, azért csatlakoztam, mert nem volt jobb ötletem, hogy mit kezdjek az életemmel, de amikor elkezdtek szaporodni a feladatok, olyan érzésem volt, mintha Breaker és Huxley elvitték volna azokat a munkákat, amit akartak, és nekem a maradék jutott. Tényleg úgy nézek ki, mint aki a cég arca akar lenni? Az, aki a médiával beszél, integet, és elvágja a szalagot, amikor felavatnak valamit?

A francokat.

Nincs vele semmi célom.

Semmi.

Nem érzem magam kiteljesedettnek, amikor bemegyek a munkahelyre.

És most ez… Én egy kibaszott bébiszitter vagyok.

Elérek az irodámhoz, de amikor becsuknám az ajtót, gyorsan megállítanak a testvéreim, akik nyilván végig a nyomomban voltak.

Nem veszem a fáradságot, hogy vitatkozzak velük, mert értelmetlen, nem fognak békén hagyni. Terpeszbe tett lábbal leülök a kanapéra, és várom a szónoklatot.

Breaker becsukja az ajtót, majd odaáll Huxley mellé, aki zsebre tett kézzel előttem áll.

– Mi a franc volt ez az egész? – kérdezi.

– Én? – mutatok magamra. – Nem gondolod, hogy négyszemközt is közölhetted volna velem? Tudod, hogy úgy beszéljünk róla, hogy a lányok nincsenek jelen? Ehelyett hoztál egy ítéletet, és éled tovább az életedet.

– Ítéletet? – kérdezi Huxley. – Nem értem, hogyan lehet, hogy két hét a San Franciscó-i penthouse-ban, az egyik kedvenc városodban miért büntetés! Azt hittem, értékelni fogod, ha kiszabadulhatsz L. A.-ből.

– Nem, ha közben bébiszitterkednem kell – felelem.

– Ez nem bébiszitterkedés – szól közbe Breaker. – Segítenél Kelsey-nek, és átvennéd az egyik legjelentősebb felújítási projektünket. Ez kurvára nagy dolog, tesó!

– Nem is beszélve arról, hogy most új szerződéses partnerekkel dolgozunk San Franciscóban, mert ők voltak elérhetők. Tudják, mennyit ér a cégünk, és értik a projekt fontosságát. Nem akarjuk, hogy kihasználják Kelsey-t, akinek egyáltalán nincs tapasztalata ebben.

– Nem nézed ki belőle, hogy ki tud állni magáért? – kérdezem. – Mivel úgy tudom, hogy tudja, hogyan kell egy férfit helyre tenni.

Már vagy fél tucatszor megtette velem.

– Nem arról van szó, hogy nem tudja megvédeni magát – mondja Huxley. – Mert ha olyan, mint a nővére, akkor tudom, hogy elég paprikás természete van. Arról van szó, hogy te tulajdonosként figyelemmel kíséred a folyamatot, hogy biztosak legyünk benne, hogy minden úgy történik, ahogy mi akarjuk, és segítesz Kelsey-nek megvalósítani az ötleteit. Egyetlen esélyünk van, hogy lenyűgözzük a történelmi társaságokat abban a városban, amit imádunk. Ha jó munkát végzünk ezen az épületen, gondolj csak bele, hány másik épületen dolgozhatnánk még!

– Ha ennyire fontos, akkor csináld meg te, baszd meg! – válaszolom.

Huxley állkapcsa még jobban megfeszül.

–Tudod, hogy nem tehetem. Kötelezettségeim vannak Lottie-val szemben, és bár ez a cég mindennél fontosabb nekem, ő még annál is fontosabb. Te képviseled a Cane Enterprisest, te vagy az, aki közvetlenül együtt dolgozol Kelsey-vel, és ha nem adsz nekem konkrét – és egészen konkrét – okot arra, hogy miért nem tudsz ma este elmenni, akkor négy óra múlva el kell indulnod!

Másfelé nézek, mert… basszus… frusztrált vagyok.

Mert nincs más okom, mint hogy Kelsey megsértette az érzéseimet, és nem tudom túltenni magam rajta.

Mert nem akarok a közelében lenni.

Mert… mert azt hiszem, tetszik nekem, és fogalmam sincs, hogy mit kezdjek ezekkel az érzésekkel, amiket már régóta elnyomok. És mivel ő semmit sem akar tőlem, így még nehezebb a helyükre tenni ezeket az érzéseket. Azt hiszi, hogy szoknyapecér vagyok, olyan férfi, aki csak a saját örömére keres magának szórakozást, semmi más.

Két hét vele a penthouse-ban kínzás lesz.

Érezni fogom bódító illatát, látni fogom az éjszakai viseletét, együtt kell étkeznünk… Olyan lesz, mintha az élettársam lenne, de a barátnő rész nélkül.

De nincs mentségem.

Nincs kiút.

Szóval inkább hagyom, hogy megtörténjen, és összepakolok.

– Nos, akkor azt hiszem, négy óra múlva indulok – mondom, miközben csendesen, testvéreim figyelő tekintete mellett felállok a kanapéról, és meggyőződöm róla, hogy mindenem megvan, mielőtt elsétálok mellettük, ki az irodámból, egyenesen a lift felé, ahol… persze Lottie és Kelsey beszélgetnek.

Remek.

Vagy öt lépés távolságra állok tőlük, de jól hallom a beszélgetésüket.

– Biztos vagyok benne, hogy nem lesz olyan rossz, mivel két nagy szoba van, elválasztva egy nappalival és konyhával. Szóval ne aggódj! Hé, emlékszel, amikor anyával elmentünk San Franciscóba? – kérdezi Lottie. – Elvitt minket egy kínai étterembe, és mindketten annyit ettünk, hogy a tulajdonosok készítettek rólunk egy képet, mert még soha nem láttak két lányt ennyit enni.

– Mi is volt a hely neve? Dim Sum Star? – kérdezi Kelsey.

Fenébe, mennyit kell még várni, hogy ideérjen ez a lift? Nyilvánvalóan Kelsey sem örül, hogy együtt kell laknunk a penthouse-ban. Ne aggódj, Kelsey, tudom, mit érzel velem kapcsolatban!

Lottie bólint.

– Igen. Olyan jó volt. És persze a Ghirardelli-bolt. Muszáj elmenned! Ó, és talán vigasztal, hogy Derek is ott lesz, ugye?

Derek?

Most már erősen fülelek. Ki a fene az a Derek?

– Ó, igen, igazad van. Így máris jobban hangzik!

– Szeretnéd, hogy írjak Ellie-nek, és megkérdezzem, hogy Derek vacsorázna-e veled? Úgy értem, egyszerűen tökéletes az időzítés.

Ellie… csak egy Ellie-t ismerek, és ő Dave Toney Ellie-je. Dave Toney a cég egyik üzleti partnere. Ellie és Lottie közel kerültek egymáshoz. És ez azt jelenti, hogy… Derek biztos, hogy Derek Toney, Dave öccse.

Lottie próbálja Kelsey-t összehozni Derekkel?

– Lehet, hogy jó lenne, ha lenne mit csinálni esténként! – mondja Kelsey.

Basszus, én is ott leszek! Nem egy lakatlan szigetre leszel száműzve teljesen egyedül!

De vajon miért gondolná, hogy kellemes társaság lennék? Az irritáló seggfej.

– Majd én elintézem! – ajánlkozik Lottie. – Ellie azt mondta, hogy Derek imád enni. Fogadok, hogy elvisz valami remek helyre!

– Ez azt jelenti, hogy egy vagy két randira is kell ruhát vinnem magammal – mondja Kelsey izgatottan.

Kurvára… nagyszerű.

Pont az hiányzik, hogy két hétig a penthouse-ban legyek, miközben Kelsey Derekkel randizik!

Ez aztán egy kurva jó utazás lesz!

Kilencedik fejezet

KELSEY

Egymásnak teremtve podcast

Rowan és Bonnie

Kelsey: Üdvözlöm, kedves hallgató, az Egymásnak teremtve podcastben, ahol őrülten szerelmes párokkal beszélgetünk arról, hogyan találkoztak. Rowan és Bonnie, nagyon köszönöm, hogy csatlakoztatok ma hozzám. Kérlek, meséljetek, hogyan találkoztatok!

Bonnie: Egy törölközőben voltam, ő meg kukkolt a konyhámban, arra várva, hogy egy pillantást vessen rám.

Rowan: Te jó ég! Nem így történt!

Bonnie: Ott voltál, vagy nem hívás nélkül a konyhámban?

Rowan: Anyám házában voltam. Nem szólt róla, hogy két lány kibérelte a nyaralót.

Bonnie: Szóval mégis ott voltál, én pedig egy törölközőben voltam. Próbáltam elzavarni egy seprűvel, de nem volt hajlandó elmenni.

Kelsey: A seprű mindig jó fegyver.

Bonnie: De nem egy makacs skótnak!

Rowan: Makacsságról akarsz beszélni? Beszéljünk a makacsságról? Elég hosszú lesz a lista!

Bonnie: Nem szükséges, drágám! Vissza a történethez: természetesen vonzónak tartottam, úgy értem, nézz csak rá! Hogy a fenébe ne tartanám vonzónak! De basszus, nagyon mogorva volt!

Kelsey: Mit csináltál Skóciában?

Bonnie: Ó, a barátnőmmel elvállaltunk egy munkát Rowan anyukájánál. Szükségük volt valakire, aki felügyeli a kávézót, és a szállás is benne volt. Mindketten vágytunk egy kis változásra, így belevágtunk. Felvettek minket. De nem számítottam arra, hogy a kávézó felújításra szorul, ahogy arra sem, hogy Rowan minden lépésnél kihívó pillantást vet rám.

Kelsey: Szóval akkor ellenségből lettetek szerelmesek.

Rowan: Igen. Nagyon is ellenségek voltunk.

Bonnie: Amíg le nem fárasztottam az amerikai akcentusommal. Ő pedig a sütijével vett le a lábamról.

Rowan: Így volt.

Lottie mindig arról beszélt, hogy repült Huxley privát gépén. Elmesélte, milyen csodás, hogy nem kell végigmenni ugyanazon a procedúrán, mint a kereskedelmi gépeknél, és a tömeget is el lehet kerülni. Beszélt a szolgáltatásokról… a hálószobáról hátul, de amit mondott, semmi volt ahhoz képest, amit az út során tapasztaltam.

Mert ez, barátaim, luxus!

Ez a legmenőbb dolog, amit eddig átéltem.

A Cane név mindenhol ott van. A székeken, az írószereken… a szalvétákon, sőt még a légiutas-kísérő kötényén is.

És azok az ülések! Ó, te jó ég, legszívesebben fel sem állnék róla! Megvenném azt az ülést, eladnék mindent a kicsi garzonlakásomban, és ebben üldögélnék. Mindent ebben a székben csinálnék. Aludnék, ennék, még a fürdőszivaccsal is itt törölgetném magam!

Már küldtem Lottie-nak egy üzenetet: „Sok szerencsét a légi személyzetnek, hogy ki tudjanak dobni ebből a gépből!”

Ó, és a személyzet! Gardner kisasszonynak hívnak, és volt nekik a kedvenc szénsavas üdítőmből, amit természetesen elfogyasztottam. Nem beszélve azokról a frissen, a repülőgépen sült sütikről! Három darabot is ettem.

HÁRMAT!

És öklömnyi méretűekről beszélünk. Három nagy, csokis süti, aminek fantasztikus íze volt! Mondanom sem kell, hogy nagyon jól éreztem magam, még a merengő, egyfolytában idegesítő JP ellenére is.

Nem szólt hozzám, amikor megérkeztünk a hangárba. Akkor sem szólt semmit, amikor helyet foglaltunk, és amikor a légiutas-kísérő megkérdezte, hogy kér-e egy sütit, nemmel felelt, de öntött még egy ujjnyi skót whiskyt az italához.

Nem tudja, miről maradt le, mert ezek a sütik fenomenálisak.

– Hozhatok még valamit, Mr. Cane? – kérdezi Ronda, a kedves légiutas-kísérő.

– Nem, köszönöm – válaszolja, miközben bámul ki az ablakon.

Majd Ronda hozzám fordul.

– Gardner kisasszony, hozhatok még egy sütit?

Kacsint, mintha mindketten tudnánk, hogy nagyon szeretnék még egyet.

És szeretnék is, de három már túlzás. Négy már túlmegy minden határon.

A tenyerem a hasamra teszem, és azt felelem:

– Nem hiszem, hogy kellene!

Gyengéden a vállamra teszi a kezét, és megkérdezi:

– Mit szólna hozzá, ha becsomagolnék párat, hogy magával vihesse?

Nem bánom.

– Ön egy igazi angyal, Ronda!

Megveregeti a vállamat, majd visszamegy a gép végébe.

JP-re pillantok, és figyelem, ahogy a poharát lazán a szájához emeli. Bár közvetlenül velem szemben is volt egy hely, inkább a gép másik oldalára ült. Ha a kirohanása a konferenciateremben nem tette volna egyértelművé számomra, hogy mennyire ellenére van ez az út, az ülőhelyválasztása mindenképpen.

– Tudod… lehetnél kicsit kedvesebb Rondával! – korholom, mert ugyan miért ne piszkáljam a medvét?

– Tökéletesen kedves vagyok vele – feleli, miközben a szemét az ablakon tartja.

– Nem hallottam tőled egyetlen kéremet vagy köszönömöt sem. Ez az udvariasságtól messze van, JP.

– Most akkor te vagy az udvariasságot ellenőrző rendőrség?

– Nem, de szerintem felelősséggel tartozunk a tetteinkért, és őszintén szólva most nem vagy túl kedves.

Lassan oldalra fordítja a fejét, így a sötét keretes napszemüvegén keresztül néz rám.

– Mondtam már neki, hogy húzzon el? Vagy szándékosan elgáncsoltam? Megütöttem volna?

Amikor nem válaszolok, folytatja:

– Nem gondolom. Most pedig hagyj békén!

Te jó ég, olyan… gonosz. Mi baja van?

– Hát, mindenesetre kedvesebb lehetnél velem! Tudod, két hetet együtt kell töltenünk.

– Tisztában vagyok a büntetésemmel.

– Büntetés? – Levegő után kapkodok. – Szóval neked ez ezt jelenti? Büntetést? Mert számomra ez egy különleges alkalom, hogy segítsek egy épületet visszaállítani a régi pompájába, ami egyben modern és fenntartható lesz.

JP végigsimítja a kezét az állán, és így szól:

– Persze, te valami tündérmesébe illő fordulatot is tennél bele!

– Ez nem egy tündérmese! Ez egy hatalmas lehetőség!

– Elárulom, hogy milyen lesz ez az út, Kelsey. Két hetet fogunk eltölteni egy penthouse-lakásban, ami szerintem nem elég nagy ahhoz, hogy ne menjünk egymás idegeire. Különböző megbeszélésekre fogsz elkísérni engem, ahol azt kell majd hallgatnom, hogy magadat ismételgeted a műanyagnál sokkal egészségesebb bambusz iratrendezőkről, és izgatott leszel mások lelkesedése miatt. Eközben én számolom majd vissza a perceket, amíg visszatérhetek a megszokott életemhez Los Angelesben.

Amikor visszafordul az ablak felé, odaszúrom neki:

– Vagy kaphatnál a lehetőségen, hogy jobban megismerj engem! Tudod, a barátság opciója még mindig nyitott.

– Mi a fenéért akarnál a barátom lenni? – kérdezi.

–Miért ne? – kérdezek vissza, de hirtelen sértődöttséget érzek.

– Ellenszenves seggfejnek tartasz. Azt hiszed, hogy egy behízelgő seggfej vagyok, aki levadássza az éppen padlón lévő nőket. Ugyan miért akarnál a barátom lenni?

– Mondtam valaha ilyesmit?

– Nem kellett mondanod – feleli.

– Mégis, mi a fenéről beszélsz?

Azonnal rám néz:

– Akkor este a gálán. Azt hitted, hogy az ágyamba akartalak csalogatni. De ennek semmi köze nem volt az igazsághoz.

Szünetet tartok, és hagyom, hogy az agyam visszapörgessen ahhoz az éjszakához. Jól éreztük magunkat tánc közben, Edwin Genesisszel ment el, és én rosszul éreztem magam, mintha nem lennék elég jó. JP visszavitt a lakásához… és annyi kedves szót mondott, amit kitöröltem az emlékeimből.

Egészen mostanáig.

„Azt kellett volna mondania abban a pillanatban, amikor meglátott, hogy elképesztően, lélegzetelállítóan nézel ki, és hogy a sárga ruhád még jobban kiemeli a szemed aranyszínű ragyogását. Meg kellett volna fognia a kezed, és apró csókokat nyomni az ujjaidra, hogy mindenki lássa, hogy akar téged. Sosem szabadott volna levennie a szemét rólad. És amikor elengedte a kezed, eggyel közelebb kellett volna lépnie, közel hajolnia a füledhez, és azt suttogni, hogy mámorítóan jó az illatod.”

Mivel ez annyira szokatlannak tűnt JP-től, nagyrészt nem foglalkoztam a reakciómmal. Az jutott eszembe, hogy hova vitetett bennünket a sofőrjével.

– De visszavittél a lakásodhoz. Ha nem az volt a szándékod, akkor mi?

– Csak kedves akartam lenni! – nyafog. – Amit, úgy tűnik, nem feltételezel rólam. Annyira rossz véleménnyel vagy rólam, hogy csak a legrosszabbat hiszed el.

– De… – Az alsó ajkamba harapok, miközben próbálom összerakni a részleteket.

– Felejtsd el, Kelsey!

– Nem, JP, beszéljük ezt meg!

– Nem akarok most ezen a gépen lenni, szóval tényleg azt hiszed, hogy arról az éjszakáról akarok beszélni? Nem. Szóval, hagyjuk a fenébe!

Ezután elfordul tőlem, és bezárkózik előttem.

Az út hátralévő része csendben telik. Nem tudom pontosan, mi jár a fejében, de a szavait nem tudom kiverni a fejemből:

„Annyira rossz véleménnyel vagy rólam, hogy csak a legrosszabbat hiszed el.”

Mindig jól kijöttem JP-vel? Nem.

De azt nem mondanám, hogy ő a legrosszabb ember, akit valaha az utamba sodort a sors. Temperamentumos, nem tűnik a legkiválóbb beszélgetőpartnernek, és szereti idegesíteni az embereket, de nem mondanám, hogy a legrosszabb.

Látok benne jó tulajdonságokat.

Látom, hogy segít másokon.

Látom, hogy mindenki nevét tudja az irodában, hogy köszön nekik, és hogy kedvességből kávét visz az embereknek.

Látom, hogy bókokkal dobálózik, hogy jó hangulatot teremt, és mosolyt csal az arcokra.

Látom a szeretetet és tiszteletet, amit a testvérei iránt érez, még akkor is, amikor veszekednek.

De akkor miért nem láttam ezeket azon a gálán?

Ránézek.

Valóban ilyen érzéseket keltettem benne?

De aztán eszembe jutnak a néhány órával ezelőtti megjegyzései, amikor felvetettem, hogy egyedül is el tudom végezni a munkát.

Akkor ott… lekezelő volt a hangja.

„Mi a faszt tudsz te megoldani? Ez több mint egy irodai bejárás. Utálom, hogy ezt kell mondanom, de nem vagy elég képzett ahhoz, hogy ezt egyedül intézd el!” Valami azt súgja, hogy a reakciója nem teljesen a szakmai hozzáértésemről szólt, inkább arról, hogy milyen érzései vannak velem kapcsolatban.

Hogy romlott ez el ennyire?

– Melyik szobát szeretnéd? – kérdezi, miután bejártuk a penthouse-t. És a bejárás szót nem szó szerint értem. JP belém karolt, és pontosan megmutatta, hol mi minden van, miközben én a luxuslakosztályt csodáltam, ahol a következő két hétben élni fogok.

A penthouse külső fala teljes egészében padlótól plafonig érő ablakokból áll, amelyek lélegzetelállító kilátást nyújtanak a San Francisco-öbölre és a Golden Gate hídra. A padlók gyönyörű, szürke színű, csiszolt fából készültek, puha szőnyegekkel és makulátlan, fehér bútordarabokkal kiegészítve. A falakat különböző épületekről készült képek díszítik, melyek közül felismerek néhányat, ahol Los Angelesben már jártam. Ezek valószínűleg mind a Cane ingatlanvállalat tulajdonában vannak. És a konyha… ó, az gyönyörű, a csúcstechnológiás gépekkel, a márvány munkalapokkal és egy konyhaszigettel, ami nagyobb, mint az egész lakásom együttvéve.

Nem gond két hetet itt eltölteni.

Bárcsak a kísérőm kedvesebb lenne!

– Nekem mindegy. Mindkettő szép – mondom, különösen, mivel JP szerint mindkettő egyforma. Ha az egyik nagyobb lenne, nyilván beérném a kisebbel.

– Azért válassz egyet! – kéri frusztráltan.

– Rendben, legyen a jobb oldali.

– Jó.

JP elgurítja a táskáját a fából készült padlón, és visszakiabál:

– Ronda megrendelte a vacsoránkat! Bármikor megérkezhet. Csak kezdj el enni, amikor akarsz!

És aztán végigmegy a folyosón, és eltűnik.

Nos, szerintem erről ennyit.

A bőröndömet az ellenkező irányba gurítom, a saját szobám felé. Elhatározom, hogy nem hagyom, hogy a rossz hangulata befolyásoljon.

Amikor megérkezem a szobámba, leteszem a táskámat, és hanyatt dőlök az óriási, fehér ágyneművel és puha szürke párnákkal díszített, királyi méretű ágyon. Könnyen hozzá lehetne szokni. Most már sejtem, milyen érzés volt Lottie-nak, amikor először beköltözött Huxley-hoz. Sajnos, az esetemben ez csak két hétig tart.

A retikülömért nyúlok, és előveszem a telefonomat. Rányomok Lottie nevére, és hangszóróra állítom, hogy halljam, ahogy csörög.

– Hah! Megérkeztél San Franciscóba? – kérdezi Lottie, amikor felveszi a telefont.

– Igen, és, ó, a francba, Lottie, ez a hely annyira gyönyörű! Nem tudok betelni vele!

– Annyira irigyellek! Mondtam Huxnak, hogy miután ti végeztek ott, legalább egy hétvégi kirándulás erejéig el kell mennünk oda, mert mutatott képeket a penthouse-ról, és az olyan, mint egy álom.

– Az is. Alig várom, hogy lássam, milyen kilátás lesz reggel!

– És jó volt a repülőút?

– A körülményekhez képest jó.

– Turbulencia? – kérdezi.

– Hát, nem a repülővel volt turbulencia, inkább JP-vel. Nem igazán örül nekem.

– Ezt már észrevettem. Mondta, miért?

„Annyira rossz véleménnyel vagy rólam, hogy csak a legrosszabbat hiszed el”.

– Igen, elmondta, és őszintén szólva, Lottie, nagyon rosszul érzem magam miatta.

– Mi történt?

– Hát, tudod, hogy Edwin és Genesis együtt mentek el a gála estjén?

– Á, igen, és azóta nem hallottál felőle. Igazi „nyertes” a fickó!

– Igen, de… nos, nem mondtam el, hogy mi történt utána.

– Mit jelent, hogy nem mondtad el? Ó, a francba, Kelsey, lefeküdtél JP-vel?

– Nem! – válaszolom szinte kiabálva, de rájövök, hogy túl hangos vagyok. Halkabban folytatom, miközben felállok az ágyról, és elkezdek pakolni, elrendezni a cuccaimat. – Nem feküdtünk le egymással, de visszavitt a lakásához, és amikor azt mondom, a lakásához, a kocsibeállót értem. Ennél tovább nem mentem, amikor megmondtam neki, hogy nem fogok lefeküdni vele.

– Megkért, hogy menj be a házába?

– Nem, inkább… tudod… feltételeztem, hogy azt akarja, hogy lefeküdjek vele. Csak kedves volt. Véletlenül megsértettem, és most eléggé utál engem. Szinte alig szólt hozzám a gépen, most visszavonult a szobájába, és biztos vagyok benne, hogy egész éjszaka ott fog maradni.

– Szóval kellemetlen helyzetben vagy?

– Így van. – Beviszem a piperecuccaimat a fürdőbe, és sorba rakom, úgy, ahogyan használni szoktam. – Tényleg jól szeretném itt érezni magam. Ritkán tudunk utazni, pláne ilyen luxusszínvonalon, de olyan furcsa vele lenni, és nem tudom, hogyan hozhatnám rendbe.

– JP furcsa. Nagyon szarkasztikus, és néha úgy tűnik, nem veszi túl komolyan a dolgokat, de van egy sötétebb oldala is, amit nem nagyon szokott megmutatni. Még Huxley is mondta, hogy JP nagyon zárkózott tud lenni. Szerintem te beletrafáltál abba a sötét énjébe, és talán az egyetlen módja, hogy helyrehozd, ha őszintén bocsánatot kérsz tőle.

Sóhajtok, és megtámaszkodom a fürdőszoba méhsejtcsempés falán.

– Azt hiszem, igazad van.

– Tudom, hogy igazam van. Ó, és beszéltem Ellie-vel. Derek szívesen találkozna veled, amíg San Franciscóban vagy. Megnézi a határidőnaplóját, és tudatja veled, mikor ér rá.

– Rendben, klassz. – A gyomrom görcsbe rándul, és nem tudom, hogy az éhségtől vagy a közelgő beszélgetéstől, amit JP-vel meg kell ejtenem. Bármi is legyen az oka, nem jó érzés. – Mennem kell. Hamarosan hozzák a vacsorát.

– Minden rendben lesz, hugi! Mutasd meg nekik, mire képesek a Gardner lányok!

Minden rendben lesz.

Csak halkan kopogj be az ajtón, és ha esetleg dühösen mordulna rád, az annak tudható be, amit mondtál neki, és ennek semmi köze hozzá…

Nagy levegőt veszek, az ujjperceimet az ajtóhoz érintem, és gyorsan kopogok.

Összeszorítom az ajkaimat, és várom a válaszát, de amikor nem hallok semmit, ismét kopogok, és megkérdezem:

– JP, bent vagy? Megjött a vacsora.

Kivárok még néhány szusszanásnyi időt, mire végre megszólal:

– Egyél nélkülem!

Pont ettől tartottam, hogy ezt mondja.

Ezért kitaláltam egy tervet, hogy kicsalogassam a szobájából.

– Rendben, de, uh, szerintem elrontottam a sütőt, és valami gázszag van, tudnál segíteni? Aztán békén hagylak.

Maradjon köztünk, de hozzá sem nyúltam a sütőhöz, ám azt gondoltam, a gázszivárgás talán kicsalogatja.

És szerencsémre igazam van.

A kilincs gombja lefelé billen, kinyílik az ajtó, és egy meztelen felsőtestű JP áll előttem rövidnadrágban.

Hát, uh… ezt nézd meg!

Széles mellkas vastag mellizmokkal, melyek feltűnő kulcscsontjához kapcsolódnak, és gyönyörűen kidolgozott, tetovált karok. A mellizmai alatt számomra hihetetlen hasizmok láthatók, mely kidomboruló Adonisz-övbe torkollik, ahol a rövidnadrágja veszélyesen alacsonyan lóg.

Huh, nem számítottam rá, hogy így fogja kinyitni az ajtót, ezért sem szóltam semmit. Vagy csak nem találom a szavakat.

– Kelsey… a sütő.

– Rendben – mondom, és oldalra lépek. – A sütő. Gáz. Gázszag van.

JP elmegy mellettem, és nézem, ahogy a háta bemegy a nappaliba.

Nem az a típus vagyok, aki nem vallja be az igazságot, még akkor sem, ha fáj. És az igazság az, hogy JP fantasztikusan néz ki, különösen, ha leveti az ingét. Az a fajta férfi, akit ha az utcán sétálva látsz, csak megállsz, és bámulod, hogy minden porcikáját az agyadba vésd. Ing nélküli felsőtestén nemcsak a tetoválásait veheted szemügyre, hanem egy egész előadást kapsz.

Legszívesebben sírva fakadnék! Istenem, de szexi!

Áhh, mire is gondoltam az imént? Nem, nem szexi. Csak… valaki, akire jó ránézni, semmi több.

Nem szexi. Nem. Csak… vonzó. Ennyi.

Rendben, lépjünk tovább.

– Mit csináltál a sütővel? – kérdezi.

Itt védekező állásba kell helyezkednem, mert abban a pillanatban, amikor rájön, hogy hazudtam, be fog szaladni a szobájába, és nekem meg kell akadályoznom benne. Erre felkészülve felhúztam a ruhám ujját, és levettem a zoknimat, hogy ne csússzak el a padlón. Már izzadságban úszik a talpam, szóval úgy érzem, készen állok.

Besétálok a nappaliba, de a folyosó közelében maradok, hogy akadályt képezzek, és drámai hangon mondom:

– Hazudtam.

Azonnal megfordul, és a tekintetünk találkozik.

– Hazudtál? – kérdezi felhúzott szemöldökkel.

– Igen. – Amennyire csak tudom, felemelem az állam. – A sütősztorit csak kitaláltam. Egyáltalán nem nyúltam hozzá.

– Te jó ég! – mondja, és ahogy azt vártam, elkezd közeledni felém.

Tartsd a pozíciódat, ember!

Visszahúzódom a folyosó bejáratához, és kinyújtom minden végtagom, mintegy falat képezve a testemmel. Ha a szobájába akar menni, előbb át kell gázolnia rajtam.

Tudom, hogy valószínűleg egy egész embernyi izomzat van rajta, de én harcos típus vagyok, és tudom, hogyan tapadjak valakihez, mint egy kis pókmajom.

– Mit csinálsz? – kérdezi, miközben pár lépésnyire megáll előttem, mintha felismerte volna, hogy erőt képviselek, amivel számolni kell.

– Megakadályozom, hogy visszamenj a szobádba. Miért, minek tűnik?

– Szánalmas próbálkozásnak tűnik, hogy elálld az utamat. Csak a kisujjamat kell mozdítanom, és máris a földön csücsülsz!

– Sokkal erősebb vagyok, mint amilyennek látszom! Próbáld ki!

Kizárt, hogy hozzám ér!

Francba, tévedtem.

Odalép hozzám, a kisujját a mellkasomra nyomja, és egy kicsit meglök, csak annyira, hogy kibillenjek az egyensúlyomból.

DŐL A FA!

Mivel a karom és a lábam teljesen kinyújtva, nincs mit megragadnom, és mielőtt azon gondolkodhatnék, hogyan vágjak vissza, egy puffanással a fenekemre esek.

Valaki elesett.

Melegséget érzek az arcomon, miközben felnézek JP-re, ahogy éppen át akar lépni rajtam. Lehet, hogy zavar, hogy ilyen gyenge próbálkozással próbáltam megállítani, de nem adom fel. Ó, nem. Harc nélkül nem adom fel.

Ez a férfi beszélni fog velem, még akkor is, ha ez lesz az utolsó dolog, amit teszek.

Elcsavarom a testemet, a hasamat a padlónak nyomom, kinyújtom a karjaimat, megragadom a lábát, és közelebb húzom magamat, mintha az életem múlna rajta.

– Mi a franc? – kérdezi, miközben bámul le rám.

Megrázza a lábát, próbál megszabadulni tőlem, mintha valami kellemetlen vécépapír lennék, ami a cipőjéhez ragadt. Pechjére erős a fogásom.

– Kelsey, mit a fenét művelsz?

Az arcom a lábához nyomom, a rövidnadrágja az orromat csiklandozza, miközben válaszolok:

– Nem megy sehova, uram! Kizárt! Beszélni fog velem!

– Engedj el!

A kezével a falnak támaszkodik, hogy ne veszítse el az egyensúlyát, és erősebben rázza a lábát.

– Soha! – kiáltom. – Ha meg akarsz szabadulni tőlem, le kell hogy tépj magadról!

Szerencsétlen szóhasználat, mert ezután lenyúl, és elkezdi letépni magáról az ujjaimat.

Megütöm.

A kezemre csap.

Visszaütök.

Ismét megüt.

Kinyitom a számat, és elkezdem harapdálni a kezét, hogy elengedjen.

Ez bejön, mert abbahagyja az ütögetést, és visszatérek a halálos szorításhoz.

– Kelsey, komolyan mondom, hagyj már a fenébe!

– Fogalmad sincs, kivel is állsz szemben! Nem okoz gondot, hogy lakásfoglalói jogaimat a lábadon érvényesítsem. Nincs hova mennem egész éjszaka. Csak te és én, szóval a te döntésed. Vagy szóba állsz velem, vagy az éjszakát a lábadon lógva töltöm!

Lenéz rám, majd a szobájára, és sajnos elkezd vonszolni a padlón. Ezt nem gondolhatja komolyan!

–JP, kérlek, azonnal hagyd ezt abba!

De nem hagyja abba. Megy tovább, engem pedig vonszol maga után.

– Hagyd abba ezt az őrültséget! – kiáltom. – Csak állj szóba velem!

Vonszol.

Vonszol.

…vonszol.

Egyre frusztráltabb vagyok, a füleim égnek a forróságtól, és érzem, hogy kezdek dühbe gurulni. Próbáltam kedves lenni. Megpróbáltam egy egyszerű beszélgetést kezdeményezni. Igen, muszáj volt egy igazi feleség szerepét betöltenem, de most… ó, most már mérges vagyok.

Egy kézzel kapaszkodom a lábába, amivel húz, ezért a másik lába után nyúlok, de eltévesztem. Egy szerencsétlen próbálkozás során, hogy belekapaszkodjak valamibe, hogy ne tudjon teljes erővel elfutni, amikor leráz magáról, az ujjaim a rövidnadrágjába gabalyodnak.

Nem is veszem észre, hogy egy rövidnadrág van a kezemben. Csak azt tudom, hogy fogok valamit, és húzni kell.

És pontosan ezt is teszem.

Olyan erősen rántom meg a rövidnadrágját, hogy előreesik, és mivel kapaszkodom a másik lábába, nem tudja megtartani az egyensúlyát.

És, hölgyeim és uraim, ez az a pont, ahol a dolgok rettenetes, de tényleg rettenetes irányt vesznek.

Minden lassan történik. Nem tudom teljesen felfogni, hogy mi történik, mivel minden más elhalványul, és csak JP hosszú, elnyújtott hangját hallom:

– Mi… a… fraaaaanc?

Egy pillanatig sem szándékoztam még jobban feldühíteni, ahogy az sem állt szándékomban, hogy elessen.

De mindkettőt sikerült elérnem… miközben a gatyáját rángattam.

Hát, így, egy kis rántással a gumis rövidnadrágja lecsúszik a keskeny csípőjéről, le a lábán, és így még jobban megbotlik.

Sikítok a rémülettől, mert, jó ég, a kezemben van a kinyúlt rövidnadrág.

És ez azt jelenti, hogy…

Csak legyen rajta alsógatya! Csak legyen rajta alsógatya!

Fölöttem táncol, próbál egyensúlyozni.

Ösztönösen becsukom a szemem.

Csavarodok.

Ő megfordul.

Ugrik.

Szorítok.

És akkor hatalmas puffanással leesik a földre, rám zuhan, a fejemen valamivel, ami szerintem csak a hasa lehet.

– Kurva életbe! – kiáltja.

Kinyitom a szemem, és szembetalálom magam egy férfi herezacskójával.

Egy férfi kibaszott herezacskójával!

– Áhh! – kiáltom, és a lábára csapok. – A farkad az arcomon van! A farkad az arcomon van!

– Tudom. A francba! – kiabál, miközben próbál leszállni rólam.

– Hol az alsónadrágod?

– Éjszaka nem viselek alsónadrágot.

– Te jó ég! Az orromon van! A nemi szerved az orromon pihen.

– Kibaszottul tudom! – kiabál vissza. – De nem tudok felállni, mert még mindig kapaszkodsz belém.

– A zacskód! – sikítok rémülten, miközben a pénisze végigsimít az orromon.

– Francba, KELSEY, ENGEDJ már el!

Ekkor végre rájövök, mi történik, elernyesztem minden végtagomat, és lemászik rólam. A falhoz botorkálok, és a kezemet – még mindig a rövidnadrágjába kapaszkodva – az arcom elé emelem.

– Megbecstelenítettél.

– Téged becstelenítettek meg? – mordul fel mérgesen. – Én vagyok az, akit levetkőztettek!

Kirántja a nadrágot a markomból, és hallom, ahogy sietve felhúzza. Amikor azt hiszem, minden rendben, az ujjaim között kikukucskálok, hogy felöltözött-e már.

Haragos tekintet fogad. Pontosabban: fenyegető. Vannak, akik azt mondanák… – nyelek egyet –, hogy baljóslatú.

Próbálok mosolyogni, de nem igazán sikerül.

Felemelem az ujjam, hogy megszólaljak, de félbeszakít.

– Tisztázzunk valamit, Kelsey! Nem azért vagyok itt, hogy barátkozzak veled, és nem is azért, hogy megoldjam valamilyen komplexusodat, ami azért alakult ki, mert nem kedvelnek. Azért vagyok itt, hogy elvégezzek egy munkát, és jobb lenne, ha békén hagynál! – Elfordul, végighúzza kezét a hajában, és ezt motyogja: – Te jó ég!

Majd becsapja az ajtót.

Hát… ez nem éppen a terv szerint alakult.

Lottie: Hogy sikerült? Jól álltok?

Kelsey: Ráijesztettem egy kis gázszaggal, kicsaltam a szobájából, aztán rávetettem a testem a lábára. Elkezdett átvonszolni a lakáson. Hogy megállítsam, lerántottam a rövidnadrágját, megbotlott, és a pénisze az arcomon landolt. Összefoglalva: nem állunk túl jól.

Lottie: A pénisze az arcodon volt? Ne nézz hülyének, de ez egy tipikus péntek esti program Huxszal! Szerintem iszonyatosan jól álltok!

Kelsey: Utállak.

Tizedik fejezet

JP

– Tudod, talán meg kellene beszélnünk, hogy mit fogunk mondani a találkozón! – mondja Kelsey, miközben idegesen fészkelődik mellettem az autóban.

A tegnap este… a fenébe, azt sem tudom, hogyan jellemezzem, mi történt tegnap este. Ha nem lennék ennyire irritált, talán még viccesnek is találnám. De az irritációm haraggá változott, miközben az ágyban feküdtem, mert a fene sem tudja, miért, de nem tudtam kiverni a fejemből az érzést, hogy a golyóimon éreztem a levegőt, amit kilélegzett. Az a levegővétel volt a legtöbb, ami hónapok óta történt velem.

Csiklandozott.

Jó érzés volt.

És mire észbe kaptam, már a zuhany alatt maszturbáltam, csak azért, mert a herezacskómra fújta a levegőt. Olyan kétségbeesett vagyok, és annyira felizgultam, hogy valójában tetszett.

Hadd mondjak valamit: az a felismerés, hogy olyan egyedül vagy, hogy egy nő lélegzete a szerszámodon felkelti benned a vágyat, hihetetlenül nyugtalanító és őszintén szólva szánalmas.

És mégis, ott voltam tegnap este, és kivertem a farkamat, mert különben nem tudtam volna aludni.

Reggel arra ébredtem, hogy az egóm a béka feneke alatt van.

Az önbecsülésem felturbózása érdekében elmentem az edzőterembe, bicepszgyakorlatokat végeztem, miközben a tükörben néztem magam, Adele-t hallgattam – Easy on Me – és pozitív gondolatokat ismételgettem magamban.

Erős vagy.

Jóképű vagy.

Nem egy szánalmas lúzer vagy, aki egy egyszerű kilégzésre maszturbál.

Miután ezt a mantrát ismételgettem magamban, visszamentem a szobámba, bekapcsoltam a számítógépet, és tízezer dollárt adományoztam egy galambmentő alapítványnak, mert kétlem, hogy sokan törődnek egyáltalán a galambokkal.

A bicepszem letisztult formájának látványától, Adele lelkesítő hangjától, az önbizalomnövelő mondataimtól és egy jó kis adománytól jobban és magabiztosnak éreztem magam, hogy szembe tudjak nézni a nap kihívásaival.

Ez addig tartott, amíg Kelsey egy szűk, épp csak a vádlijáig érő ceruzaszoknyában és egy fekete, ujjatlan garbóban ki nem jött a szobájából. Olyan illata volt, mint egy földre szállt angyalnak, és igéző látvány volt a magas sarkú cipőjében, a hullámos, dús hajával, ami lazán lógott a vállán.

Basszus.

Az emlék, a kilégzés – így fogom hívni – újra és újra visszatért, és el kellett fordulnom, hogy elrejtsem alakuló szexuális izgalmamat.

Erős vagy.

Jóképű vagy.

Nem egy szánalmas lúzer vagy, aki egy egyszerű kilégzésre maszturbál.

Ezt ismételgettem egész reggel, miközben Kelsey körül járkáltam kávéval és egy fehérjeszelettel a kezemben, miközben ő rántottát, teljes kiőrlésű pirítóst, spenótot és furcsa módon… fekete babot készített magának. Soha nem láttam még senkit ilyen tisztán dolgozni a konyhában, és még soha nem láttam olyat, hogy valaki kompletten megterített magának – beleértve az alátétet is – reggelire. Nehéz volt nem nézni.

A reggeli látványosság után elindultunk a hallba, ahol egy autó várt minket, és most éppen a San Franciscó-i csúcsforgalomban közlekedünk.

– Figyeltél rám? – kérdezi Kelsey, miközben megcsíp.

Ránézek, ahol megcsípte a karomat, majd visszanézek a telefonomra.

Erre dühösen felszisszen, és felém fordul, majd kiüti a kezemből a telefonomat, ami egy puffanással az autó padlójára esik.

– Hé!

A vörösre festett körmeivel nagyon közel mutat az arcomhoz, és előrehajol.

– Figyelj rám, Jonathan Patrick Cane!

– Nem ez a nevem.

– Az sem érdekel, ha Junior Partigyilkos a neved, de ide fogsz rám figyelni! – Ne nevess a Junior Partigyilkoson, ne nevess! – Elegem van abból, hogy átnézel rajtam! Hívjuk csak nyugodtan annak a múlt estét, ami volt, részemről totális kudarc. Én vállalom a felelősséget azért, ahogy a dolgok… elsültek, de te most kegyetlen vagy!

– Nem vagyok kegyetlen. Csak nincs mit mondanom neked.

– Mindig van mit mondanod nekem. Mindig. Attól a pillanattól kezdve, hogy megismertelek, mindig volt mondanivalód. Soha nem hagytad abba a beszélgetést, a nyaggatást, a piszkálást. Állandóan a fülembe csivitelsz teljesen értelmetlen dolgokról, és most, hirtelen abbahagyod? Amikor két hétig együtt kell lennünk? – rázza a fejét. – Ó, nem, így nem fog menni! Inkább úgy töltenék el két hetet egy penthouse-ban, hogy folyamatosan idegesítesz az értelmetlen dumáddal, mint ilyen csendben, ami mellett döntöttél. Lehet, hogy szerinted nem kegyetlen, de az. Nem igazságos velem szemben! Még azt sem engeded, hogy bocsánatot kérjek!

– Miért akarnál bocsánatot kérni? – kérdezem.

– A feltételezésemért a gála estjén. Amit mondtam, az nem volt helyénvaló, JP – mondja Kelsey, miközben a kezét a karomra teszi. – Sajnálom. Igazad volt, kedves voltál, és én félreértettem. Soha nem kellett volna ilyesmit feltételeznem rólad! Sajnálom.

Nos… a bocsánatkérés kedves. Örülök, hogy nem gondolja, hogy komplett seggfej vagyok. De visszatérve a játékos csipkelődéshez, a „nyaggatáshoz”, ahogy ő fogalmazott, nem vagyok benne biztos, hogy menni fog. Nem hiszem, hogy képes vagyok kontrollálni magam.

A hülyéskedés vágykeltő volt számomra. Még akkor is, amikor teljesen ellentétes véleményen vagyunk, imádom látni a tüzet a szemében, ahogy szuszog, és próbálja keresztülvinni az akaratát. Imádom hallani az érvelését és nézni, ahogy a mellkasa kipirul az irritációtól.

Nagyon szexi.

És most, hogy közel vagyunk egymáshoz, nem tudnám megállni, hogy ne érintsem meg. Tudom. Főleg az utóbbi éjszaka megalázó felismerése után.

Nem.

Erős vagy.

Jóképű vagy.

Nem egy szánalmas lúzer vagy, aki egy egyszerű kilégzésre maszturbál.

– Köszönöm, hogy bocsánatot kértél – mondom, miközben a telefonomat keresem. Amint megtalálom, visszatérek az e-mailjeimhez.

– Huh… ez minden? Semmi más?

– Mit akarsz, mit mondjak még?

– Nem tudom, mondjuk viccelődj azon, hogy a golyóidat csiklandoztam!

A sofőr szeme gyorsan a visszapillantó tükörre villan, mielőtt ismét az útra összpontosít.

Hogy tisztázzam a dolgokat, előrehajolok, és a sofőrhöz szólok:

– Nem csiklandozta a golyóimat. Csak rájuk lehelt.

– Nem szándékosan! – Kelsey szinte kiabál, miközben előrehajol, és megragadja a vezető ülését. – Ráesett az arcomra!

– Miután lehúztad a rövidnadrágomat.

– Nem az én hibám, hogy nem viseltél alsóneműt. Honnan tudhattam volna?

– Akárhogy is nézzük, nem kellett volna a rövidnadrágomat húzkodnod, hacsak… nem az volt a terved az elejétől fogva, hogy meztelenre vetkőztess, és az arcodra üljek! – Hátradőlök, és lassan tapsolok. – Hát, Kelsey, jól csináltad!

A feje felém billen, és az orrlyukai kitágulnak. Ahh, megint itt tartunk! Már hiányzott.

– Tudod jól, hogy nem az volt a szándékom, hogy meztelenre vetkőztesselek, és az arcomra ülj! Ennél groteszkebb helyzetet el sem tudnék elképzelni!

– Tegnap este nem tűnt úgy, mintha zavarna – jegyzem meg, visszatérve a telefonomhoz. Erre ismét kiveri a kezemről. – Hé, abbahagyhatnád!

– Nem élveztem, hogy a golyóid az arcomon voltak. Pontosan emlékszem, ahogy kiabáltam, és mondtam, hogy szállj le rólam!

– Igen, miközben lefogtál.

Visszafordul a sofőrhöz, aki az egész idő alatt csendben maradt. Mit nem adnék azért, hogy most a fejébe lássak!

– Nem fogtam le! Össze voltam zavarodva, és nem értettem, mi történik. Amikor észrevettem, mi van az arcomon, azonnal felálltam. Csak azt akarom, hogy tudja, nem az a típus vagyok, aki élvezi, ha golyók vannak az arcán!

– Micsoda szégyen! – vágok vissza.

Frusztrált morgással válaszol, és keresztbe teszi a karját a mellkasa előtt, miközben hátradől az ülésében.

– Miért is beszélek egyáltalán veled? Annyira idegesítő vagy!

– Ez nekem már sok! Te voltál az, aki nem akarta, hogy csendben legyek, szóval ez a te döntésed. – Felveszem a telefonom, és amikor megint megpróbálja kiütni a kezemből, szorosan a mellkasomhoz tartom. – Ügyes próbálkozás.

Ekkor csörögni kezd a telefonja a táskájában, és gyorsan előveszi. Rám pillant.

– Huxley.

– Hangosítsd ki!

Úgy néz rám, mint aki ölni tudna a szemével, majd azt mondja:

– Esküszöm, JP, ha felhozod neki ezt a golyós témát, kísérteni foglak álmodban! Megértetted?

– Persze – válaszolom, bár erről egyébként sem mondanék semmit a fiúknak. Tegnap este nem mondtam el nekik, mi történt, nem tartottam helyénvalónak.

Mosolyt erőltet az arcára – mintha Hux látná –, és felveszi a telefont:

– Jó reggelt, Huxley!

Micsoda átváltozás, démonból kedves hölggyé. Ki gondolta volna, hogy ilyen metamorfózisra képes?

– Jó reggelt, Kelsey!

– Ki vagy hangosítva, hogy JP is hallja. Úton vagyunk a megbeszélésre.

– Feltételezem, hogy a tegnap esti történések óta megnyugodtatok, ugye?

– Ó, te jó ég, JP! – mondja, miközben engem néz. – Elmondtad a testvérednek, hogy a péniszed az arcomon landolt?

Ó, Kelsey…

Hux nem arról beszélt.

Nem tudom visszatartani a mosolyomat. Junior Partigyilkosnak tartottam magam, de ez… ilyen nincs, muszáj mosolyognom, mert éppen most árulta el saját magát.

– Mi? – emeli fel a hangját Huxley.

Kelsey szeme kikerekedik, és az arca gyönyörű rózsaszín árnyalatba burkolózik.

– Én nem mondtam neki semmit – mondom önelégült vigyorral. – De te igen!

– Ó, te jó ég! – suttogja.

– Mi folyik ott? JP, ha dugsz vele, akkor én…

– Nem, semmi sem történt! – vágja rá gyorsan Kelsey. – Csak volt egy… egy kis dulakodás, aztán megbotlottunk egymásban, de tényleg így volt, nem pedig „hopp, megbotlottam, és ráestem a péniszére, bocsi”. Esküszöm, csak egy szerencsétlen incidens volt, amit azonnal sikítás, kiabálás és csapkodás követett. Nincs köztünk semmiféle huncutság.

– Igazat mond – erősítem meg. – Semmi sincs köztünk, és hidd el, nem is lesz! Nem kell aggódnod emiatt!

– Jó. Kelsey, szólj, ha bepróbálkozik!

Forgatom a szememet. Én voltam az ártatlan ebben az egészben. Nem kértem meg, hogy tépje le a rövidnadrágomat, és leheljen rá a golyóimra…

Ó, basszus.

A forró lélegzete… a golyóimnál…

Erős vagy.

Jóképű vagy.

Nem egy szánalmas lúzer vagy, aki egy egyszerű kilégzésre maszturbál.

– Nagyon korrektül viselkedett. Ne aggódj! Felejtsd el, hogy említettem! Egyébként meg úton vagyunk a találkozóra.

– Jó. Edison várni fog benneteket, továbbá a fővállalkozónk, Regis. Ő új, JP. Vegyes véleményeket hallottam róla, szóval tartsd rajta a szemed!

– Akkor mi a fenéért alkalmaztad? – kérdezem.

– Idő. Darius nem tudott vállalni bennünket. De Regis gyönyörű munkát végzett a városban, ezért hívtuk őt.

– Mindenki aláírta a titoktartási megállapodást? – kérdezem.

– Igen. Edison szeretne néhány részletet átbeszélni, mielőtt bejárjátok az ingatlant. Mivel van tapasztalata történelmi épületek felújításában a környéken, kértem, hogy mondja el a véleményét a tervek átbeszélése során. Nincs ellene kifogása. Megkaptad a felújítási terveket, amiket tegnap este küldtem e-mailben?

– Igen – válaszolom. – Feltételezem, hogy Regisnek is elküldted, ugye?

– Pontosan – válaszolja. – Kelsey, neked is elküldtem. Szeretném, ha beszúrnád a véleményedet, mint ahogy a többi épületünknél is tetted. Tudom, hogy új neked ez, hogy az elejétől kezded, de fontosnak tartom, hogy ott legyél, hogy felügyeld a fenntarthatósági terveinket. Karla szervezett neked találkozókat a városban lévő többi épületünk miatt. Láttad?

– Láttam. Feltételezem, azt akarod, hogy végigjárjam őket, beszéljek az irodavezetőkkel, és mindent megszervezzek, ahogy Los Angelesben csináltam?

– Pontosan. Két mozgalmas hét vár rád. Remélem, fel vagy készülve!

– Igen – feleli Kelsey izgatottan.

– JP, szervezz egy találkozót a polgármesterrel! Pontosan tájékoztasd róla, hogy mit tervezünk! Visszafogott volt velünk, hogy a városába jöttünk, de ha meglátja, mit képviselünk, az segíthet a jövőbeli pályázatoknál. Amikor azt mondtam, hogy szerencsések vagyunk, hogy megszereztük az Angelica-épületet, nem hazudtam. Ha jól csináljuk, ez hatalmas lehetőség lehet nekünk. Évek óta foglalkozunk már felújítással, de nem ilyen méretű projektekkel. A régi és az új keveredése a csúcsra juttathat bennünket.

– Nos, izgatott vagyok. Szerintem ez egy fantasztikus terv, hogy megőrizzük a régi stílusú építészet ragyogását, ugyanakkor a mai trendeket is beemeljük, hogy csökkentsük a költségeket, és pozitív változásokkal segítsük a környezetünket. Ez egy értékes kombináció – mondja Kelsey. – Tanulmányoztam az Angelica szerkezetét és identitását, és már rengeteg ötletem van. Alig várom, hogy az összeset körüljárjam!

– Jó. Van kérdés?

– Nem hiszem – válaszolja Kelsey, miközben rám néz. Én szimplán megrázom a fejem. – Úgy tűnik, minden rendben. Köszi, hogy hívtál, Huxley.

– Bármikor. Ha bármire szükséged van, kérdezd JP-t! Azért van ott, hogy segíteni tudjon.

– Köszi.

Elbúcsúznak, majd Kelsey leteszi a telefont. Keresztbe teszi az egyik lábát a másikon abban a szűk ceruzaszoknyában, felém fordul, és kijelenti:

– Hallod, JP? Azért vagy itt, hogy segíts nekem!

– Ezt hogy érted? – kérdezem felvont szemöldökkel.

– Ez azt jelenti, hogy… többé nem nézhetsz levegőnek!

– Ha van valami értelmes mondanivalód vagy jól átgondolt kérdésed, szívesen állok rendelkezésedre. Minden más esetben… lépj tovább!

– Mr. Edison rögtön itt lesz! – közli velünk a recepciós, miközben mindketten egy rettenetesen kemény kanapén ülünk.

Kelsey körbenéz, de én folyamatosan a telefonomat bámulom.

– Ez a hely… érdekes! – jegyzi meg Kelsey. – Az ott egy kéz alakú szék?

– Igen – felelem anélkül, hogy felnéznék. Pontosan tudom, melyik székről beszél. Egyszer ültem benne, és elképesztően kényelmetlen volt. – Edison úgy gondolja, hogy kifinomult érzéke van a belsőépítészethez. Pedig egyáltalán nincs. Várd meg, míg meglátod az íróasztalát! Egy hatalmas Rubik-kocka.

– Ez… érdekes.

– Így is lehet fogalmazni.

Az ajtó, amiről tudom, hogy Edison irodájába vezet, kinyílik, és egy kopasz, duci férfi cammog felénk. Barna és narancssárga kockás rövidnadrágban és zöld zakóban van, és inkább tűnik teljes idiótának, mint komoly ingatlanügynöknek. Azonban már kötött nekünk néhány fontos üzleti megállapodást, így továbbra is visszatérünk hozzá, még ha furcsa is.

Amikor felnéz, és meglát engem, széles mosoly terül el az arcán.

– JP Cane, te vén gazember! Hogy s mint?

Ő sem túlzottan illedelmes.

Kelsey társaságában odamegyek, kezet fogunk.

– Edison, örülök, hogy látlak! Látom, még mindig nem tudod összepárosítani a nadrágodat a zakóddal!

Hangosan nevet.

– Nem mindenki akar folyton csak fekete öltönyben mutatkozni. Néhányan szeretünk emlékezetes benyomást kelteni.

– Emlékezetes, valóban – mondom mosolyogva, de magamban utálom magam érte.

Ez az egyik énem. Ez az én hamis, üzleti énem. Ezért vagyok én a cég „arca”, mert ha kell, tudok mosolyogni és bájologni. Van… karizmám, amire nyilvánvalóan szükség volt, hogy ellensúlyozzam azt a káoszt, amit Huxley azáltal okoz, hogy képtelen elrejteni az ingerlékenységét. Én vagyok az, akivel a kliensek és a partnerek szívesen elmennek valahova, mert tudom, hogyan kell úgy beszélgetni, ami egyszerre üzleti jellegű és szórakoztató. És mégis, Kelsey szerint seggfej vagyok.

Edison a kezét nyújtja.

– Ön biztosan Kelsey Gardner.

– Üdvözlöm! – mondja Kelsey udvariasan, miközben kezet fog vele. – Örülök, hogy megismerhetem, Mr. Edison.

– Csak Edison, kedves. Nem szükséges semmit eléje tennie. Biztos vagyok benne, hogy JP sokat mesélhetne arról, mennyire nem illik hozzám a hivatalos titulus!

– Mesélhetnék, de nem akarlak zavarba hozni – válaszolom, és megveregetem a hátát.

– Kedves ember. – Edison az irodájára mutat. – Kérlek, gyertek be! Regis azt mondta, hogy az Angelicánál találkozunk.

Valamilyen okból a kezemet Kelsey derekára teszem – ki tudja, miért. Arra számítok, hogy elhúzódik, de amikor nem teszi, tovább vezetem, amíg be nem érünk az irodába.

És micsoda iroda! Még sosem láttam ilyet. Érdekes és merész kombinációja a játékosságnak és az intellektualitásnak, Zelda-poszterekkel az egyik falon és a periódusos rendszerrel a másikon. Az irodájába lépve nem gondolnád, hogy egy ingatlanügynök – ráadásul a város legjobbja – dolgozik itt. Nem mintha azt várnám, hogy épületek képei sorakoznak a falain, de van egy óriási habverő – nagyjából három láb hosszú –, ami a Rubik-kocka-íróasztala mögött lóg. Miért pont habverő? Csak tetszett neki, és úgy döntött, hogy felakasztja? Vagy van valami érzelmi értéke? Habverőversenyt nyert, és ez volt a díj?

A pihenőhelyen egy lila fotelekből és egy pöttyös kanapéból álló garnitúra veszi körül az akvárium-kávézóasztalt . . . amiben nincsenek halak, csak lebegő szemüveglencsék. Látod, miről beszélek?

Rohadtul fura iroda.

Figyelem, ahogy Kelsey érzékeli a helyet.

– Hozhatok egy italt? – kérdezi Edison, miközben leül a Kelsey-hez legközelebbi székre. Élvezettel nézi, ahogy Kelsey felfedezi az irodája újabb részleteit.

– Köszönöm, nem – feleli Kelsey pár másodperc után.

– Én sem, köszönöm – válaszolom.

– Edison, annyira egyedi az irodád!

– Ez egy szép megfogalmazás – mondom, mire Edison nevetni kezd. – Inkább hasonlít egy garázsvásárra különcöknek.

– Hé, azt mondtad, hogy tetszik a Zelda-poszter! – mondja Edison célzott pillantással.

Felnevetek.

– Igen. A tinédzser énem irigykedett, amikor megláttam.

– Soha nem vagy túl öreg ahhoz, hogy az erdőben ugrándozz! – Edison összecsapja a kezét. – Rendben, dolgoznunk kellene, különben a bátyád dührohamot kap, hogy nem csináltunk semmit.

– Inkább ne! – forgatom látványosan a szememet.

– Először is… Regis nem fog örülni, hogy Kelsey-vel kell dolgoznia.

Ez nem az, amire számítottam.

– Miért nem? – kérdezem, miközben látom, hogy Kelsey kényelmetlenül mocorog mellettem.

Edison keresztbe teszi a lábát.

– Dolgoztam vele párszor. Nagyszerű fickó, remek munkát végez, de amikor a felújításokról van szó, van egy bizonyos szépségideálja. Szereti, ha úgy történik minden, ahogy ő szeretné, és a fenntarthatóság nem a szíve csücske.

– Tisztában volt ezzel Huxley, amikor alkalmazta?

– Figyelmeztettem. Azt mondta, te képes leszel kezelni a helyzetet.

– Nyilván. – Hátradőlök a kanapén, és Kelsey mögé helyezem a karomat. – Milyen problémákról beszélünk? Mekkora gondot fog ez okozni?

– Elég nagyot ahhoz, hogy vissza akarj menni Los Angelesbe – rezzen össze Edison.

– A francba! – mormogom.

– Várj, lehet, hogy nem is lesz olyan rossz! – mondja Kelsey. – Elég rugalmas és alkalmazkodó tudok lenni. Szerintem először meg kellene adni Regisnek az esélyt. Ő nem tudja, mik a terveim, én sem tudom, mik az övéi, szóval talán menjünk vakon bele, és nézzük meg, mi sül ki belőle!

Igazi zöldfülű hozzáállás.

Regis bámul, pislogás nélkül.

Nem kell gondolatolvasónak lenni, hogy pontosan tudd, mire gondol.

UTÁLJA Kelsey-t.

Hadd fessek róla egy képet!

Regis Stallone olasz származású, New Jersey-i születésű, erős akcentussal és „csak semmi mellébeszélés” hozzáállással, aki most kopott, festékfoltos farmerban, Henley felsőben, munkaruhában és horpadt sisakban van. A bajusza karakteresebb, mint a két asszisztensé együttvéve, akiket magával hozott, és a mérőszalag, amit folyamatosan fel-le csattogtat, a frusztrációmérője. Minél többször nyitja ki és csukja be, annál közelebb kerül ahhoz, hogy kiakadjon.

Kelsey, a bájos, de naiv Kelsey magas sarkúban, ceruzaszoknyában és testhez simuló felsőben merész tervekkel érkezett, amelyeket a korábbi épületeinkben már jóváhagytak, de Regis arcából ítélve semmi szükség rájuk az Angelicában. Amit Regis szerint azért terveztek, hogy a részletgazdag építészetét hirdesse, nem pedig, hogy megmentse a Földet.

Aztán ott vagyunk – én és Edison – kettőjük között, ahogy ötleteket dobálnak egymásnak. Jelenleg az ablakok témájánál tartunk.

– Tudja, milyen régiek ezek az ablakok? – kérdezi Regis. – Ezek különleges ablakok, nagyon ritkák. Nem cserélheti ki őket!

– De nem látja? Még csak ki sem lehet teljesen tárni őket a jelenlegi építési szabályok miatt, és mivel eredetiek, nincs bennük szigetelés, ami azt jelenti, hogy egyáltalán nem energiahatékonyak.

– Nem javasolhatja komolyan, hogy az összeset eltávolítsuk!

Kelsey lelkesen bólint.

– De igen. Már fel is írtam a jegyzeteimbe.

Regis egyre dühösebb lesz.

– És mit tervez az ablakokkal? A szeméttelepre dobja őket? Az mennyire fenntartható megoldás?

Ó, itt megfogta Kelsey-t.

– Valójában – mondja Kelsey, miközben a jegyzetfüzetét lapozza – azt akartam javasolni, hogy újítsuk fel és hasznosítsuk őket az épületben. Mivel lakóépületté kívánják átalakítani az ingatlant, az elöregedett ablakokat térelválasztóként fel lehetne használni az egyes lakásokban vagy a közös helyiségekben, például a mosókonyhában. Soha nem javasolnám, hogy bármit is a szemétdombra vigyünk. Sőt, beszélni fogok Huxley-val az engedélyezési folyamatról. Semmit nem lehet eldobni az engedélyünk nélkül.

Jó, jó. Egy pont Kelsey-nek.

– Tudja, mennyibe kerül az összes ablak cseréje? Ezek a keretek nem szabványméretűek.

– Tudja, milyen hatása lesz, ha kicseréljük őket? Az energiaköltségekre az egész épületben? Tulajdonképpen egy geotermikus fűtési rendszer telepítésével is lehetne bővíteni a listát, nem? Ez határozottan csökkenti az energiaköltségeket.

– És hol szándékozik fúrni a geotermikus rendszerhez? Ha nem vette volna észre, a központban vagyunk, a város közepén. Te jó ég! – Regis rám néz. – JP, egy szóra!

Kissé eltávolodik, és tudom, hogy most egy káromkodással teli beszélgetés következik.

Pont erre van szükségem.

Elkezdek utánamenni, amikor Kelsey megrántja a kezem.

– Miután Regis befejezte a beszédét, én is szeretnék pár szót váltani veled.

– Miről? – kérdezem, de közben rájövök. Közvetítő szerep. Tökéletes.

– Arról, hogy miről fog neked panaszkodni. Tudni akarom, mit mond rólam!

– Paranoiás vagy? – kérdezem.

– Tudom, hogy rólam van szó. – A szeme aggodalmat tükröz. – És ha valaki ki akar rúgatni, szeretném tudni, hogy miért.

– Szerintem tudod, miért.

Otthagyom, és csatlakozom Regishez a másik szobában.

De amikor elkezd beszélni – inkább kiabálni –, tudom, hogy nem lesz szükségem egy második beszélgetésre Kelsey-vel, mert a vékony falak miatt mindent hallani fog.

– Nem gondolhatod komolyan ezt a fenntartható baromságot! – kezdi Regis. – Ez egy történelmi épület, nem bonthatod le, nem modernizálhatod! A város történelmi épületeinek aktivistái nagy örömmel fogják fogadni ezt, és most mondom, hogy ha nem írtam volna alá a titoktartási szerződést, elmennék valamelyik találkozójukra, hogy elmondjam nekik, milyen ostoba ötletei vannak annak a nőnek odakinn.

Felveszem a „cég arcát”, és finoman azt mondom:

– Megértem az aggályaidat az épület integritásával kapcsolatban, Regis. Mi is ugyanúgy aggódunk, mint te. A történelmi értékek megőrzése az épületen belül ugyanolyan fontos nekünk, mint neked. De tudnod kell valamit. Kelsey a kolléganőm, és nem fogom eltűrni, hogy így beszélj róla. Ugyanolyan tisztelet illeti meg, mint a többi munkatársat. Ráadásul igaza van. Ha meg akarjuk nyitni ezt az épületet a nyilvánosság előtt több mint három évtized után, akkor jól kell csinálnunk. Meg kell győződnünk arról, hogy kielégítjük a mai kor igényeit a múlt bonyolult dizájnjához igazítva. Kompromisszum, ember, rendben?

– Nincs esély geotermikus fűtési rendszerre. Megadom magam az ablakok kérdésében, ha máshol hasznosítják őket, de a fűtési rendszer fizikailag nem kivitelezhető.

– Rendben, akkor talán találhatunk más megoldást. Tudom, hogy ez az első közös munkánk, de Kelsey nem először dolgozik velünk. Értékeljük a véleményét és az ötleteit, és tőled is ezt várom el, vagy mást kell találnunk, aki megérti a víziónkat. – Megfogom Regis vállát. – És ugye nem akarsz lemaradni a közös munkáról, különösen, ami a jövőbeli terveinket illeti. Megértetted?

Regis bajusza rángatózik, miközben bólint. Kapitulál, de tisztában vagyok vele, hogy ez csak átmeneti állapot. A következő két hét igazi rémálom lesz, ha ezt az embert irányítanom kell. Ezért van, hogy Huxley ennek a szarnak a felelőse.

Visszamegyünk a nappaliba. Kelsey egyedül álldogál, míg Edison halkan beszél valakivel telefonon a sarokban. Amikor Kelsey felnéz, és a szemembe néz, megkönnyebbülés tükröződik az arcán. Nem kétséges, hogy hallotta az egész beszélgetést, és úgy tűnik, hogy ki kell majd valamit találnunk, hogy megvastagítsuk ezeket a falakat.

– Azt hiszem, ma már eleget beszéltünk – mondom. – Körbesétáltunk az épületen belül, jegyzeteltünk. Mi lenne, ha mindketten leírnátok az ötleteiteket Huxley elképzeléseinek megfelelően? Hogy hogyan tudnánk megvalósítani. Majd pár nap múlva újra összejönnénk?

Regis a füle mögé teszi a ceruzáját, majd megrázza a kezemet. Meglepetésemre Kelsey-vel is ugyanígy tesz.

Bár utálom ezt a rohadt munkát, úgy tűnik, jó vagyok benne.

Az autó ajtaja becsukódik mögöttem, és Kelsey gyorsan megpördül a székén, arca háláról árulkodik.

– JP, el sem tudom mondani, mennyire hálás vagyok, hogy kiálltál mellettem a Regisszel folytatott beszélgetés közben.

A mobilomat a zakóm zsebébe csúsztatom, becsatolom magam.

– Semmiség.

Keze a combomon pihen, ami elvonja a figyelmemet. És mivel gyenge vagyok, az agyam azonnal visszarepül egy napot.

A farkam az arcán…

A lehelete…

Te jó ég, ember!

– Nekem sokat jelentett, JP! – mondja. – Tudom, hogy egyáltalán nem vágytál közvetítő szerepre köztem és Regis között, de hallottam, mit mondtál neki, és ez nagyon sokat jelentett nekem. Nem vagyok biztos benne, hogy tisztában vagy vele, mennyire fontos, hogy ezt tetted.

– Komolyan, Kelsey, nem nagy ügy!

– Nem, ezt hallanod kell! – Félrehúzza a haját az egyik füléhez, és kivillan a nyaka. Nehéz ellenállni a kísértésnek, hogy az ujjaimat a nyaka köré fonjam, és közelebb húzzam. – Te határoztad meg az alaphangot. A későbbiekben Regis remélhetőleg tudni fogja, hogy tiszteletben tartod az ötleteimet. Kijelentetted, hogy ez csapatmunka, nem csak egy férfiak által vezetett projekt. Tartozom neked, JP!

– Nem tartozol semmivel – felelem, miközben bámulok ki az ablakon. Kelsey már hónapok óta a Cane Enterprisesnál dolgozik, és bizonyított Huxley-nak, Breakernek és nekem is. Keményen dolgozik, és tájékozott, nem pedig egy túlbuzgó, konkrét és bölcs céloktól mentes ökoaktivista. A Cane Enterprises jó hírnévnek örvend – elismerik a minőségért, amit képvisel –, és egyáltalán nincs szándékunkban, hogy olyan dolgokhoz vagy emberekhez igazodjunk, akikről tudjuk, hogy nem értik a küldetésünket. Ma ez nemcsak arról szólt, hogy „megmentjük” Kelsey-t, hanem arról is, hogy egy olyan csapatunk legyen, amely összhangban tud dolgozni. Biztos vagyok benne, hogy Regis már most tudja ezt.

– Ha Huxley vagy Breaker lett volna a helyemben, ők is ugyanazt tették volna. Megvédjük a cégünket, aminek te is része vagy, ezért ma én védtelek meg. Ne gondold túl!

– Rendben, nos, akárhogy is van, köszönöm.

– Szívesen – válaszolom csendben.

Tizenegyedik fejezet

KELSEY

Egymásnak teremtve podcast

Arlo és Greer

Kelsey: Üdvözöllek, kedves hallgató, az Egymásnak teremtve című podcastben, ahol őrülten szerelmes párokkal beszélgetünk arról, hogyan találkoztak. Arlo és Greer, nagyon köszönöm, hogy csatlakoztatok ma hozzám! Kérlek, meséljétek el, hogyan ismerkedtetek meg!

Greer: Te akarod elmondani a sztorit, vagy szeretnéd, hogy én meséljem el?

Arlo: Szerintem nem akarod, hogy én meséljem el!

Greer: Valószínűleg nem. Biztosan olyan részleteket is elárulnál, amiket nem szeretnék, hogy mindenki tudjon.

Arlo: Olyan részleteket, mint… a konyhapult?

Greer: Jó, jó, fogd már be!

Arlo: Miért nem mesélsz a bűzös szagról… vagy a mókushangról… vagy a kék pisiről?

Greer: Biztosíthatlak, Kelsey, hogy ennek a három dolognak semmi köze a konyhapulthoz vagy a szexualitáshoz. A csínytevéseimre utal, amikkel megtréfáltam.

Kelsey: Csínytevés? Ó, mesélj még!

Greer: Minden akkor kezdődött, amikor felvettek angoltanárnak az iskolába, ahol Arlo tanított. Ő nem akarta, hogy felvegyenek, mert szerinte a tanítási módszereim túl progresszívek voltak az ő ódivatú, merev hozzáállásához képest.

Arlo: Klasszikusok helyett összefoglalókat és filmeket használt az irodalom oktatásához.

Greer: Tényleg bele kell most ebbe mennünk?

Kelsey: Szóval, úgy látom, azonnal nagyon jól kijöttetek egymással.

Greer: Egyáltalán nem. Utálatos seggfej volt, aki mindig kardigánt viselt. Utáltuk egymást. Na, ott jött a kék pisi. Bosszúból megtréfáltam.

Arlo: Komolyan azt hittem, hogy valami baj van velem. A kék pisi nem olyasmi, amit egy pasi látni szeretne a piszoárban.

Greer: Aztán tett egy gesztust – Jay Gatsbynek öltözött az általam szervezett „öltözz klasszikus irodalmi szereplőnek!” eseményen, és… nos, ez volt az első lépés, hogy egymásba zúgjunk.

Arlo: Nehéz volt megállni, hogy ne próbáljam lenyűgözni vagy éppen elkerülni. És amikor mással randizott, tudtam, hogy tiszta hülye vagyok, és ha nem hajtok rá akkor és ott, örökre megbánom!

Greer: Örülök, hogy megtette, mert soha nem voltam ennyire szerelmes!

Anya: Milyen San Francisco, édesem? Évek óta nem jártam ott. Eléggé irigykedem.

Elmosolyodom anyám üzenetére, miközben a hasamon fekszem az ágyamon, és visszaírok neki.

Kelsey: Gyönyörű. Még nem sikerült felfedeznem, de hamarosan. De már sétálgattam, az óceán illata, a szellő… Legszívesebben ideköltöznék!

Anya: Jaj, ne! Egyik lányom sem költözhet el tőlem.

Kelsey: Vicces, miközben könyörögtél Lottie-nak, hogy költözzön el.

Anya: Igen, hogy költözzön el otthonról, de ne túl messzire!

Kelsey: Á, értem.

Anya: És milyen JP-vel együtt lakni?

Kelsey: Nem hagyhatnád abba a kérdezősködést? Esküszöm, semmi nincs közöttünk. Erről eszembe jut, hogy a kajám a mikróban maradt. Ide kell hoznom.

Anya: De olyan helyes.

Kelsey: Szia, anya!

Leteszem a telefont az ágyra, és a konyha felé indulok, de megállok. Megnézem magam a tükörben: edzőnadrág és fehér póló melltartó nélkül. Kissé kihívó, de nem túlságosan, főleg mert JP nincs otthon. Elment valahova. Semmi gond.

Nem fogok átöltözni csak azért, hogy kivegyem a kajámat a mikróból.

Kisétálok a szobámból a konyha irányába, és közben azon gondolkozom, hogy egy új sorozatot kezdjek-e el nézni (kedvem lenne hozzá) vagy válasszak egy nekem tetsző filmet, amihez szintén. Ha sorozatot választok, akkor az azt jelenti, hogy lesz mit nézni…

– Hrrrrrrrm.

Megállok.

Mi volt ez?

Nem mozdulok.

Visszafojtom a lélegzetem, várom, hogy ismétlődjön a zaj.

Az épület elrendezése miatt a másik oldalon lévő lakásból nem lehet semmit sem hallani, és tudom, hogy egyedül vagyok, mert JP azt mondta, elmegy valahová. Szóval ez azt jelenti, hogy… van itt valaki?

A szívem vadul kalapál a mellkasomban, amint lassan előrecsoszogok, fülelek, várok…

– Urggghhh.

Megint.

Ezúttal kiráz a hideg a hang hallatán, és feláll a szőr a hátamon.

Ez nem az épületből származó nyikorgás. Ez emberi hang. Vagy egy szenvedő állat.

Vagy egy szenvedő ember.

Valaki vagy valami szenved.

Lopakodva próbálok csöndben maradni, hogy megtaláljam a hang forrását.

– Uhhhhhhhrrrrrr.

A fejem hirtelen jobbra kapom, a folyosó felé, JP szobája irányába.

Mivel csak a konyhában világít a lámpa, látom, hogy JP ajtaja alatt semmi fény nem szűrődik ki.

Tehát ő biztosan nincs otthon.

Ami azt jelenti, hogy vagy egy gyilkos van itt, vagy egy szenvedő állat, vagy egy szellem.

Besurranok a konyhába, közben nem veszem le a szemem az ajtajáról, és vakon felmarkolok egy fakanalat a fiókból. Fakanállal a kezemben a folyosó felé lopakodom, de megállok, amikor a zaj ismét felhangzik.

– Frrrrrrrreeerm.

Ó, te jó ég.

Ó, te jó ég.

Ó, TE JÓ ÉG!

Szinte érzem a szívverésem ízét a számban, ahogy közelebb merészkedem. A pulzusom a nyakamon lüktet, a vállam megmerevedik. Miért csinálom ezt egyedül? Megvárhatnám JP-t.

– Uhhhhhh.

Becsukom a szemem, és idegesen egy helyben futok, a lábam halkan ugrál a padlón.

Fordulj vissza, te hülye, így szoktak meghalni a horrorfilmekben! Megvizsgálják a zajt. De mint minden más idióta a filmekben, én sem rohanok a szobámba segítségért. Még egy rohadt kést sem ragadok meg.

Nem. Egy fakanállal felvegyverkezve, amivel legfeljebb egy salátát lehet megforgatni, egyre közelebb lopózom a szobája felé, míg végül… valamilyen ütemes hangot hallok. Mintha… Ó, te jó ég, mintha valakit éppen megkéselnének!

– Fuuuuuu.

Megkéselnek!

Épp most szúrnak le valakit a szobájában! Várjunk csak… mi van, ha JP-t szúrják le, és én csak állok itt az ajtó előtt egy fakanállal, és semmit sem csinálok? Mi van, ha hazajött, és megtámadták?

A mellbimbóim megkeményednek a félelemtől.

Majd megfulladok a nyálamban.

És mielőtt meggondolhatnám magam, lenyomom az ajtókilincset, és egy harci üvöltéssel, amibe majdnem megsüketülök, berúgom az ajtót.

– EEEEEEE AHHHHHHHHH! – üvöltök, a fakanállal hadonászva.

– Mi a franc?! – csattan fel JP.

A tekintetem az ágyon landol, ahonnan JP pattan fel, anyaszült meztelenül, egy párnát tartva az ágyékán.

Mi a…

Ó, ne.

Ó, te jó ég.

Ó, TE JÓSÁGOS ÉG!

Ez nem egy szenvedő állat volt.

Vagy egy szenvedő ember.

Vagy egy szellem.

Vagy késelés.

Ez…

Ó, te jó ég, JP épp maszturbált.

A fakanál kiesik a kezemből, gyorsan eltakarom a szemem, és elfordulok.

– Ó, hát… bocsi. Te, ööö, hát itthon vagy, és épp magaddal foglalkozol. – A szemem még mindig takarom, igyekszem kifelé, de nekiütközöm a falnak, és beverem az orromat és a homlokomat. – Ó, basszus! – mormogok, miközben a másik kezemmel tapogatózom az ajtó felé.

Oldalra fordulok, és megpördülök.

Fogalmam sincs, hogy merre megyek.

És mielőtt észbe kapnék, a kezem egy nagyon feszült testet simogat.

– Áhhh! – üvöltök újra, leveszem a kezem a szememről, és látom, hogy a másik kezem épp JP mellbimbóit simogatja. – Ó, a francba, bocsi! Ez a te, ööö, melled. A mellbimbód. Éppen simogattam. De nem szándékosan! Nem azért, mert akartam!

– Kelsey, mi a francot csinálsz itt?!

– Jó kérdés! – Elismerésem jeléül felemelem a hüvelykujjamat. – És van egy ugyanolyan jó magyarázatom. Tudod, éppen a vacsorámért indultam, mikor meghallottam ezt a zajt. Azt hittem, egy szellem, egy gyilkos vagy akár egy szenvedő állat, mondjuk egy falba szorult mókus. Tudod, az ilyen régi épületekben bármi lehet. Szóval, úgy gondoltam, utánanézek, aztán mikor közelebb értem, azt hittem, épp megkéselnek. Komolyan olyan volt, mintha kést döfnének valakibe – nem mintha sok késelést hallottam volna, de a filmekből ismerős a hang. Szóval berontottam, hogy elijesszem a gyilkost.

JP rezzenéstelen arccal bámul rám.

– Egy fakanállal?

– Nem mondtam, hogy okosan cselekedtem. Csak játszottam a hőst, minden terv nélkül. Most már látom, talán nem ez volt a legjobb ötlet.

– A fenébe, kopoghattál volna!

Megrándul, és nem tehetek róla, de vetek egy gyors pillantást a párnájára, majd ismét a szemébe nézek.

– Sikerült… befejezned?

– Úgy nézek ki, mint akinek sikerült?

– Hát, nem tudom. Lehet, hogy már épp az orgazmusnál tartottál, mikor berontottam. – Megbököm a mellbimbóját – még mindig nem tudom, miért. – A mellbimbód kemény.

Egy lépést előrelép, közelebb húzódik, és megböki a mellbimbómat. Pont középen.

– Au! – kiáltok fel, és eltakarom a mellemet.

– Kemény a mellbimbód. Ez azt jelenti, hogy éppen élvezel, miközben beszélgetünk?

– Ne nyúlj a mellbimbómhoz! Fáj!

– Nem fáj.

– De fáj!

– Nem, nem fáj.

– DE, FÁJ! – mondom, és kinyújtom a kezem, hogy ugyanúgy megbökjem a mellbimbóját, ahogy ő tette. Meg sem rezdül. Ezért újra megteszem. És újra. És…

Megböki a másik mellbimbómat.

Felkiáltok, miközben azt a mellemet is eltakarom.

Micsoda pimaszság!

– Nem hiszem el, hogy mindkét mellbimbómat megbökted!

– Te bökted meg az enyémet – válaszolja, és rezzenéstelenül áll, miközben méreget.

– Ez nem egy mellbimbót a mellbimbóért játék.

– Gyakran csinálsz ilyet, hogy ismered a játékszabályokat? Betörsz, mikor valaki épp kényezteti magát, aztán elkezded böködni a mellbimbóit?

Rácsap a kezemre.

Egyre dühösebb vagyok, és én is rácsapok a kezére.

Erre ő rácsap a mellkasomra.

Én meg a hasára.

Megrúgja a vádlimat a lábával.

Dühömben felkiáltok, és én is megrúgom, majd meg is ütöm.

Úgy tesz, mintha jobbról akarna megcsapni, aztán mégis balról üt.

– Hrrrg! – Mindkét kezemet elveszem a melleimről, és két kézzel támadok, de ő gyorsabb, még egyszer megböki a mellbimbómat, mielőtt hátralép. Mielőtt észbe kapnék, teljes erőből nekirohanok, földre teperem, a párna oldalra csúszik, én pedig lovagló ülésben a hasán landolok.

Amilyen laza seggfej, összekulcsolja a kezét a feje mögött, és felnéz rám:

– Ha ezt akartad, drágám, csak szólnod kellett volna!

– Meg akartalak menteni – mondom összeszorított fogakkal.

– Na, persze!

– Komolyan! – válaszolom még ingerültebben. – Mondtam, hogy tartozom neked, és komolyan is gondoltam. A testemet vetettem oda a támadódnak.

– Inkább rám vetetted magad.

Morgok, majd újra megbököm.

Erre visszabök, és közben megfogja a mellemet.

– Hagyd ezt abba! – üvöltöm.

– Te hagyd abba!

– Én abbahagytam!

– Nem, inkább újrakezdted.

– Mert idegesítesz!

– Mert megzavartad az énidőmet.

– Az énidődet? – Elhallgatok. Próbálom megemészteni a szavait, aztán valamiért kuncogni kezdek – talán azért, ahogy mondta, vagy a szóhasználat miatt. Nem várt hatást vált ki belőlem. Elkezdek kuncogni.

Aztán tovább kuncogok.

Aztán fújtatok.

Aztán röhögök.

A nevetés…

– Mi a francot nevetsz?!

– Azt mondtad, hogy az énidőmet.

– Miért? Te hogy hívod?!

– Nem énidőnek. – Még mindig röhögök, de idegesen, olyan nevetéssel, amit már nem tudok kontrollálni.

Ettől ő is nevetni kezd.

Mosolyráncok látszódnak a szeme körül. Öröm ül ki az arcára, és hamarosan mindketten nevetünk, míg végül lefordulok a hasáról a padlóra. Észreveszem, hogy visszahúzza a párnát az ágyékára, így nem látok semmit, miközben a mellkasa rezeg a nevetéstől.

Örökkévalóságnak tűnő idő után hozzáfordulok:

– Bocs, hogy megzavartalak az… énidődben! Legközelebb lehetne, hogy ne olyan hangokat adj ki, mint egy szenvedő állat?

Kezét a szemére teszi.

– Ezek után soha többé nem leszek képes élvezni anélkül, hogy ne aggódnék a hanghatás miatt. Köszönöm!

– Szívesen – ülök fel. – Szerintem jól jött ez nekünk.

– Hogy rám törtél, miközben maszturbáltam? – kérdezi viccelődve.

– Nem konkrétan az, de egy kis könnyedség, hogy oldjuk a feszültséget.

– Hidd el, drágám, a feszültség még bennem van – főleg, hogy nem engedted befejezni. Most még rosszabb.

Megvonom a vállam.

– Hát akkor engedd meg, hogy visszatérítselek az … énidődhöz! – Mindketten felállunk, még mindig eltakarja magát. – Ezúttal próbáld meg halkabban csinálni!

– Igen, esküszöm, mostantól egy rohadt zoknit dugok a számba!

– Csinálhatsz bármit, ami kielégít!

Mindketten elmosolyodunk, én pedig távozom, mielőtt újra kitör belőlem a nevetés.

– Hogy telt az éjszaka hátralévő része? – kérdezem reggel, mikor JP belép a konyhába, frissen zuhanyozva, öltönyben és nyakkendőben. A szokásos viseletében, de valahogy a mai ruhaválasztása mégis másnak tűnik.

Talán a tegnap esti incidens miatt. Hogy rajtakaptam „énidő” közben. Valahogy… izgató volt tudni, hogy ezt csinálta, miközben én is itt voltam a lakásban. Hogy nem zavarta, hogy én is a közelben voltam. Egész éjjel ezen járt az eszem. Vajon azt akarta, hogy halljam? Bosszantani akart? Illene a személyiségéhez, hogy ilyesmit művel.

– Az éjszaka hátralévő része? – kérdezi, és egy pillanatra a válla fölött rám néz, miközben épp kávét önt magának. – Robbanékonyan.

Nyelek egy nagyot.

Robbanékony, mármint…

– Hát… jó tudni.

Megfordul, nekidől a pultnak, és kávéscsészéjét a szájához emeli.

– Jó tudni?

– Persze, mindenkinek jár a… megkönnyebbülés. Megzavartalak, szóval örülök, ha sikerült befejezni.

– Nem szoktak ilyesmit megjegyezni.

– Igen, én is épp erre gondoltam – tolom el a tányéromat, és visszaülök a helyemre az étkezőasztalnál. – Komolyan, nem tudtam, mit mondjak reggel. Ennél jobb ötletem nem volt.

– Elég gyenge.

– Tudom. Talán ezért vagyok még mindig szingli: nem tudok frappáns válaszokat adni.

– Nem. Nem erről van szó.

– Ó? Neked is van teóriád azzal kapcsolatban, hogy miért vagyok még szingli?

Lassan bólint, és leteszi a bögréjét.

–Túl görcsösen próbálkozol.

– Hogy érted, hogy túl görcsösen próbálkozom?

– Állandóan a következő randit hajszolod. Miért nem hagyod, hogy magától történjen valami? Soha nem tudhatod, lehet, hogy a nagy ő épp ott van az orrod előtt.

A szemem forgatom.

– Próbáltam várni. Semmi sem történt. Talán körbe kéne járnom a környéket, mint ahogy Lottie tette.

– Lehet – mosolyog, majd leül. – Talán ha nem keresed, megtalál a szerelem. Amúgy meg… dögös vagy. Nem arról van szó, hogy nem kelted fel mások érdeklődését.

– Senki nem érdeklődik irántam! Eddig Edwin volt a legjobb.

– Edwin egy seggfej. – Megforgatja a csészét az asztalon. – Biztosan van valami, ami jobban érdekel, mint a szerelem.

– Hát, ott van a podcastem, de az is a szerelemről szól.

JP kuncog.

– Mi a címe?

– Egymásnak teremtve. Párokkal készítek interjút arról, hogyan ismerkedtek meg, hogyan találtak rá a szerelemre. – Szégyenlősen megvonom a vállamat. – Azt hiszem, szeretem a szerelmes történeteket. Élvezem az eredeti sztorikat, a cuki egymásra találást és hogy hányféleképpen lesznek szerelmesek az emberek. Egyszerűen lenyűgöz. Ezenkívül érdekel még az aquafitness.

– Aquafitness? – kérdezi. – Mesélj erről! Olyasmi, mint az aerobic, csak vízben?

Bólintok.

– Igen. Én vagyok a legfiatalabb, de ez nem zavar. Imádok a vízben edzeni, és régi szerelmes dalokat hallgatunk. Szóval nekem bejön.

– Egyrészes fürdőruhában vagy?

– Persze.

A fejét rázza.

– Nagy kár.

– Nem fogok egy csomó idős hölgy közé kétrészes bikinit felvenni. Van egy szolid egyrészesem.

– Milyen színű?

– Piros.

– Szép. – Megint kortyol a kávéjából. – Mi a terved mára?

– Véglegesíteni akartam a felújítással kapcsolatos ötleteimet. Talán sétálni mennék. Holnapra vannak megbeszéléseim, ma semmi. Neked?

A csuklóján lévő vastag, matt fekete órájára pillant.

– Harminc perc múlva lesz egy megbeszélésem, amit ráadásul vezetnem is kell. Ebédeljünk együtt?

– Ó, ööö, persze! – válaszolom meglepődve. Vele ebédelni? És… csak ketten? Ez nem jellemző rá. Aztán megint eszembe jut, hogy tegnap este lehet, hogy megtört a jég kettőnk között. Mindkettőnk részéről.

Mélabús volt a San Franciscóba tartó gépen.

De én elnézést kértem a gála miatt.

Megvédett Regisszel szemben.

És megtört a jég kettőnk között.

Talán ez a következő lépés.

Ujjperceivel kopog az asztalon, majd feláll.

– Megírom az időt és helyet. Viszlát, Kelsey!

– Viszlát! – mondom, és ügyetlenül intek felé, miközben nézem, ahogy elsétál.

Huh…

Talán mégsem lesz olyan rossz ez az utazás, mint amilyennek először gondoltam.

– Savanyú uborka ízesítésű csipsz? Ezt nem ismerem – mondom a zacskóra bámulva, amit JP mindenképpen meg akar osztani velem.

Megfogja a zacskót, feltépi, és felém dönti.

– Kóstold meg! Ígérem, ízleni fog!

– És ha nem?

– Akkor új ízlelőbimbókra van szükséged.

– Nem mindig van igazad, ugye tudod? – mondom, és veszek egy csipszet.

– De, legtöbbször. És ezeket a csipszeket illetően is.

Ő is vesz egyet, és mindketten megízleljük. A mennyei, fűszeres csipsz új ízélményhez juttatja a nyelvemet. Mintha finom tűzijátékok robbannának fel a számban.

És a fenébe… igaza van. Tényleg jó.

A legízletesebb csipsz, amit valaha ettem.

– Na, mi a véleményed?

Nem akarom megadni neki azt az elégtételt, hogy ízlik, ezért csak megvonom a vállam.

– Hát, elmegy.

Megrándul a szája sarka, amikor azt suttogja:

– Hazudós – húzza közelebb magához a zacskót. – Ha csak elmegy, akkor majd megeszem egyedül.

Gondolhattam volna.

Felnyögök, és felé tartom a kezem.

– Jól van… tényleg rohadt jó, úgyhogy adj még, légy szíves!

Ez megnevetteti. Felém nyújtja a zacskót, és egy jó maroknyit kiteszek a tányéromra.

– Látod? Mindig igazam van.

– És szerény is vagy – tömök be a számba pár csipszet. – És miről szólt a megbeszélés?

Sóhajt.

– Csak Edisonnal találkoztam. Együtt megnéztünk és körbejártunk pár épületet, amit Huxley kért.

– Valami jó hír?

– Nem igazán. Időpocsékolás volt.

– Honnan tudod, hogy megéri-e az idődet, vagy sem?

Megtörli a kezét egy szalvétával, és letörli az ujjairól a savanyú uborkás fűszereket.

– Mindig a helyszín a legfontosabb. Az épület célja – megéri időt és energiát fektetni bele? Meg fog térülni? Aztán persze a felújítások. Ezeknek az épületeknek nem volt semmi jellegzetessége. Egyszerűen csak ott voltak. Sok pénzt kerestünk az átlagos épületekkel, láttad őket L. A.-ben, és van néhány New Yorkban is. A célnak megfeleltek, de most egyedi épületek iránt érdeklődünk.

– Szenvedélyprojektek?

– Olyasmi. Huxley terjeszkedni akar, ezért állt össze veled. Néha azt hiszem, semmi sem lesz elég jó neki, folyamatosan hajt bennünket, hogy a legjobbak legyünk, de nem tudom pontosan, mi a legjobb.

– Te meg közben túlterheled magad munkával.

– Pontosan. – Kinéz a szendvicsező ablakán. – Meglepett, hogy eljöttél velem ebédelni. Azt hittem, annyira utálsz, hogy el sem jössz.

– Nem utállak. A francba, azt hittem, hogy te utálsz engem! Meglepett, hogy elhívtál ebédelni. Nem voltam biztos benne, hogy nem akarsz megviccelni.

– Mire gondolsz? – kacag.

– Nem is tudom, hogy… csipet helyeznél a szobámba, hogy kémkedj utánam?

– Te jó ég! – nevet. – Ilyen pszichopatának nézel?

– Hát… nyilván olyan furának. Nem tudom. Örülök, hogy szóba állsz velem.

– Mindig beszéltem veled, Kelsey. Csak váltogatom a hangnemet.

– Nem, egy ideig csend volt köztünk.

– Mert felhúztál. Azon az estén kedves akartam lenni, te meg úgy kezeltél, mintha egy érzéketlen seggfej lennék.

– Tudom, és sajnálom. Azt hiszem, ki voltam borulva attól az estétől, és nem voltam a legjobb idegállapotban. Megkérdezhetem, hogy mi volt a szándékod aznap este? Felkértél táncolni, de miért?

– Mert… – Betöm még egy csipszet a szájába, és rágcsálni kezd. – Azt akartam, hogy jól érezd magad. Persze azzal nem számoltam, hogy egy öregember elgázol. De az legalább egy kicsit felvidított téged.

– Aztán Edwin és Genesis leléptek. Erről a Harry és Sally című film jut az eszembe – tudod, amikor dupla randira mennek, és a randipartnereik egymással lépnek le. Pont, mint a mi esetünkben.

– Szerencséd volt. Jobb társaság voltam, mint Edwin. Jobb pasi is.

– Jaj, ez az alázatosság!

– Szerény vagyok. Csak azt akarom, hogy tudd, tisztában vagyok az értékeimmel. Nincs ebben semmi rossz.

– Feltételezem – törlöm le a csipszes ujjamat. – És mikor hazamentünk, mi volt a terved?

– Hogy kirakjalak az autódnál, és útnak eresszelek. Csokis cseresznyékkel volt aznap randim, és eszem ágában sem volt osztozni veled rajtuk.

– Várj csak! Na ne, ugye viccelsz?

A szívére teszi a kezét.

– Esküszöm! Visszamentem a házamba, leültem az üres nappalimban, mert akkor még nem volt benne bútor, és megettem öt csokis cseresznyét, miközben végigpörgettem a Twittert.

– Nehéz hinnem neked. Nem olyan típusnak tűnsz, aki egy doboz csokis cseresznye mellett lazít.

– Pedig olyan vagyok – válaszolja. – Az a gyengém. Bármire képes vagyok érte, és van egy éléskamrám, tele csokis cseresznyés desszerttel. Queen Anne’s márkájú, hogy pontos legyek, mert tudom, hogy ez lett volna a következő kérdésed.

– Ez komoly?

– Igen. Nem hiszel nekem? Kérdezd meg Huxley-t!

– Nem fogom ilyesmivel zavarni.

– Rendben. Akkor majd én. – Kiveszi a mobilját a zsebéből, és elkezd pötyögni rajta. Aztán megnyomja a küldés gombot, aztán egyfajta kifinomult arroganciával kortyol az italából. A mobilja hamarosan rezeg az asztalon. Meg sem nézi a választ. Egyszerűen feloldja a képernyőt, és felém fordítja.

JP: Itt ülök Kelsey-vel. Nem hiszi el, hogy a csokis cseresznye megszállottja vagyok. Világosítsd fel!

Huxley: Legalább harmincdoboznyi van az éléskamrájában. Ez a mániája.

JP-re pillantok, önelégült mosoly ül az arcán.

– Megmondtam.

– Hűha… ezt sosem gondoltam volna!

– Néha meg kell ismerned valakit, Kelsey, mielőtt beskatulyázod. Sok mindent nem tudsz rólam. Maradj a közelemben, és még többet megtudhatsz!

– Rendben, valószínűleg maradok. Így tudtam meg azt is, hogy úgy maszturbálsz, hogy közben mások otthon vannak.

Vigyorogva rám kacsint.

– Pontosan.

– Mit csinálsz ma este? – kérdezi Lottie a telefonban, miután befejeztem a szokásos esti bőrápolási rutinomat.

Ha érdekel, megmosom az arcomat, szárazra törölgetem, felviszem az éjszakai ránctalanító szérumomat, amit hidratálás követ, végül egy leheletnyi rózsaolajjal zárom a műveletet. Ezután az egész testemet bekenem testápolóval.

– Semmi különöset. Ismét egyedül vacsoráztam, már másodszor egymás után. JP-nek találkozója volt valakivel, ezért csak karfiolos mac and cheese-t rendeltem, és eltelt a nap. Azt tervezem, hogy a nappaliban fogok könyvet olvasni, mert gyönyörű a kilátás itt éjszaka. Szeretném élvezni, amíg csak tehetem.

– Elképesztő… Van egy ötletem! Mi lenne, ha – miután JP hazaér – ismét megzavarnád az énidejét?

Nos, igen, meséltem neki arról az estéről. Muszáj volt. Ő a testvérem. Azonban az ebédről nem beszéltem, mert nem akartam, hogy rákattanjon a témára. Csak egy egyszerű ebéd volt, semmi különös, semmi említésre méltó.

– A szobája közelébe sem megyek többet!

– Ugyan már, a mellbimbóböködés után ne mondd, hogy nem vagy kíváncsi, hogy milyen csókolózni vele! Most vagy soha! Egyedül vagytok, akár ki is próbálhatnád!

– Elment az eszed? Nem ezért vagyunk itt, és kizárt, hogy odamenjek.

– Azt akarod mondani, hogy nem kívánod? Mert egyszerűen nem hiszem el! A Cane testvérek mások. És egyértelmű, hogy működik köztetek a kémia. Próbáld ki, milyen lenne vele!

– JP nem gondol úgy rám. Nem volt semmi izgató a mellbimbóböködésben. Ha minimálisan is vonzódna hozzám, akkor próbálkozott volna, amikor a mellkasán ültem. És igen, nagyon szexi, de nem akarom vele. Nem egyéjszakás kalandokat keresek. Én szerelemre vágyom.

– Ha olyan, mint Huxley, akkor nem csak egy éjszakára kellene.

– Ő csak egy éjszakát akarna. Tudod, hogy nincsenek kapcsolatai, és nem is értem, hogy miért beszélgetünk erről, amikor nincs is köztünk semmi. Ami a szobájában történt, az véletlen volt. Nincs szándékomban semmilyen testi érintkezést kikényszeríteni.

– Rendben, de még egyet mondj meg! Milyen érzés volt a mellbimbóját böködni?

Furcsán jó.

Amúgy a kezdeti sokk után, hogy ő is megbökött engem, még mintha élveztem is volna.

A játékosságot.

Egy teljesen más oldalát mutatta, és értékeltem. De le kell állítanom Lottie-t, mert folyton azt akarja, hogy másképp gondoljak JP-re.

– Semmi különös. Nem mintha valami szikra parázslott volna köztünk. Rövid és kínos volt, utána meg sem említettük. Komolyan, semmi nincs köztünk, úgyhogy ejtsd a témát!

– Huh! – sóhajt. – Miért kell elrontanod az álmaimat?

– Az álmaidat? Ezt hogy a fenébe érted?

– Öcs–báty, nővér–húg párok.

– Szerintem nem jó sorrendben mondtad.

– Tudod, hogy értem – fújtat –, de olyan menő lenne, ha mi, lánytestvérek fiútestvérekkel járnánk!

– Nem csak jársz Huxley-val, hozzá is mész! Egyébként hogy sikerült a megbeszélés a virágokról?

– Unalmas volt. Huxley ragaszkodik a legjobbhoz, én meg próbálom magyarázni, hogy nem szükséges. Ma azt mondta, hogy olasz tervezőt hozat, hogy elkészítse a ruhámat. Mondtam neki, hogy elment az esze. Itt L. A.-ben is elmehetek egy butikba. Látnod kellett volna az undort az arcán! Mintha már a gondolat, hogy saját magamnak kell megvennem a ruhámat, túl lealacsonyító lenne. Az a helyzet, Kelse, hogy csak szeretnék férjhez menni, a felhajtás nem érdekel.

– De Huxley-nak számít, ugye?

– Igen – válaszol vontatottan. – Szóval beletörődöm. Amúgy soha nem volt ilyen fényűző, amikor elkezdtünk randizni.

– Ööö, nem értek veled egyet. Nem emlékszel, hogy milyen drága ruhákba és fehérneműbe akart kényszeríteni téged? A fehérnemű nem is látszik, és mégis, ragaszkodott hozzá, hogy azt viseld, amit ő választott, és minden darab többe került száz dollárnál.

– Ja, azt hiszem, igazad van. Erről jut eszembe, hogy tetszenek a pizsamák?

– Ó, te jó ég, Lottie! Annyira szeretem őket! Olyan kényelmesek! El is hoztam magammal, hogy abban aludjak.

– Várjunk csak… ebben alszol, amíg ott vagy?

– Igen, miért?

Nevet.

– Hát, persze, Kelsey, semmi sem fog történni közted és JP között!

– Köntöst hordok felette. Figyelj, nem fogom feláldozni a kényelmemet csak azért, mert a pizsamám nem elég szolid. Nem tervezek abban sétálgatni. Mindig lesz rajtam köntös.

– Ha te mondod… De hadd mondjak valamit! Derekkel randizol pár nap múlva. Ha bármilyen módon érdekel JP, kérlek, ne bántsd meg Derek érzéseit! Különben Ellie kinyír engem.

– Tudod, hogy nem tennék ilyet! Izgatott vagyok a randi miatt. Hoztam több ruhát is arra az estére, segítesz kiválasztani egyet?

– Rendben. Jaj, Huxley már csábító pillantásokat lövell felém, mennem kell!

– Meglepő… Szeretkezni fogtok, mi újdonság van ebben?

– Irigynek tűnsz.

Nem, csak fel vagyok izgulva.

– Jó szórakozást, nővérem. Jó éjt! – Leteszem a telefont, és elindulok a könyvemért – egy romantikus vígjáték három testvérről, akik visszamennek a szülővárosukba, hogy megszervezzék a szüleik házassági évfordulóját, de elszabadul a pokol, amikor konfliktusba keverednek egymással, és a szerelmi életüket próbára teszik. Csak jót hallottam róla. Visszaindulok a nappaliba. Felkapcsolom a lámpát, ami bevilágítja a teret… és ott áll egy férfi szinte meztelenül, csak egy melegítőnadrágban, egy pohár vízzel a kezében.

– Basszus, mi a fene! – sikoltok, és hátrafelé botorkálok. – JP! – fújtatok. – Mi a fenét keresel itt a sötétben?

Halvány mosoly jelenik meg az ajkai körül.

– Csak vízért jöttem. – Végigpásztáz rajtam, a köntösömön és a csupasz lábamon. – És te mit csinálsz?

– Olvasni akartam, és élvezni a kilátást. Mikor értél haza?

Próbálom megnyugtatni a zakatoló szívemet, miközben a kanapé felé indulok.

– Körülbelül tíz perce. Nem volt kedvem beköszönni.

– Hát, milyen kedves! A sötétben leselkedtél, hogy megijessz?

– Honnan tudhattam volna, hogy itt akarsz olvasni? Számomra fura dolog könyvet olvasni és az égboltot csodálni, mert egyszerre nem lehet a kettőt.

– De, lehet – válaszolom felemelt fejjel. – Időnként felnézek a könyvből, és élvezem a látványt, aztán folytatom az olvasást.

– Akkor az a könyv nem lehet olyan jó, ha felnézel olvasás közben.

Mély levegőt veszek, és lassan kifújom.

– Van valami oka annak, hogy itt lézengsz, és nem vonulsz vissza a szobádba?

– Lenne egy kérdésem.

– Ó, örvendeztess meg a kérdéseddel! – felelem, és keresztbe teszem a lábaimat.

Egy pillanatig a tekintete a lábamon vándorol, majd a másik lábára helyezi a súlypontját.

– Pénteken este a polgármester meghívott egy bálra a házába. Nem voltam biztos benne, hogy eljönnél-e.

Ismét elhív magával.

Mármint nem randizni hív, de arra kér, hogy több időt töltsek vele, és hazudnék, ha azt mondanám, hogy ezzel nem szerez örömöt.

De… francba! Péntek este nem érek rá.

– Péntek este? – kérdezek vissza, és fintorgok. – Akkor randizom Derekkel. Nem szeretném cserben hagyni.

JP arca megfeszül, majd megkérdezi:

– Randi, mi? Még mindig találkozgatsz azzal a sráccal?

– Hát, mivel jelenleg társkeresésben vagyok, azt mondanám, igen. De ha ez munka jellegű, megkérdezhetem, hogy Derek át tudja-e ütemezni.

– Nem az. Menj el a randidra! Találd meg a szerelmet! Biztos vagyok benne, hogy ő lesz álmaid férfija. – A rövid, rideg hangnemből, ahogy kifarol a beszélgetésből, egyértelmű, hogy JP visszatért a mogorva énjéhez a „felmelegedés” után.

– Azért nem kellene bunkónak lenned, JP!

– Nem gondoltam, hogy bunkó vagyok.

Erősebben szorítom a könyvemet.

– A szarkazmusod félreérthetetlen.

– Sajnálom, hogy így látod.

– Nem így látom, JP, egyszerűen így viselkedsz.

– Mit kellene tennem? Rendezzek neked partit, mert végre randizol?

– Hé! – mondom sértetten. – Ne vágd ezt a fejemhez!

– Mit vágok a fejedhez?

A kezével beletúr a hajába, és látom, ahogy az izmai megfeszülnek az idegességtől.

Nos, tudod mit, én is ideges vagyok.

– Azt, hogy nem sok randim van. A végre szó övön aluli volt.

– Te jó ég, minden mondatomat ki fogod elemezni?

– Nem, de ha bunkó vagy velem, akkor azt jelezni fogom.

– Nem vagyok bunkó. A fenébe, ne legyél már ennyire érzékeny!

– Én, érzékeny? – kérdezem, a mellkasomra mutatva. – Én vagyok érzékeny? Te vagy az, akinek úgy változik a hangulata, mint ahogy Tarzan az indákon ugrál. Az ég szerelmére, nem tudlak követni! Néhány pillanattal korábban még jól megvoltunk, de most már arrogáns vagy. Ez azért van, mert nem tudok elmenni veled a bálba? Tájékoztatásul mondom, JP, az embereknek kell némi felkészülés.

– Nem tudod kibeszélni magad – mondja, és elfordul a hálószobája felé.

– Miért vagy ilyen?

– Milyen?

– Jól telt a napunk. Finom ebédet ettünk, jól kommunikáltunk, és most lekezelő vagy velem.

– Szerinted mit kellene tennem? Ájuljak el a randidtól?

Azt akarom, hogy normális legyen.

Azt akarom, hogy ne taszítson el magától.

Azt akarom, hogy… a fenébe, annyira idegesítő, hogy nem tudok tisztán gondolkodni!

Csak azt akarom, hogy megértse. Amikor nem válaszolok, újra elkezd távolságot tartani tőlem, de nem, ezt az örömöt nem adom meg neki.

Meg fogjuk ezt beszélni.

És most fogjuk megbeszélni.

A könyvemet az előttem lévő kávézóasztalra hajítom, és odamegyek hozzá. Megragadom a kezét, húzom a kanapéra, és arra kényszerítem, hogy üljön le.

– Mi a fenét csinálsz? – kérdezi.

Nem válaszolok. Nem érdemli meg. A kanapé párnájához nyomom, az ölébe ülök.

– Uh, Kelsey…

– Nem állok fel, amíg nem változtatsz a magatartásodon!

Na, erre lépj valamit!

– Ez egy újabb próbálkozás, hogy csapdába csalj?

– Igen. És ne próbáld meg elhülyéskedni! Nem szexuális célzattal teszem… de téged ismerve ez a pozíció megfelel neked, ezért itt fogok ülni az öledben, amíg félre nem tudod tenni a szarkazmusodat.

– Eltarthat egy ideig – mondja, miközben vizet kortyol a poharából.

Elveszem tőle a poharat, és az asztalra teszem, majd a másik kezemmel visszanyomom a kanapéra.

– Ó, nem is tudtam, hogy domina vagy. Micsoda rejtett kincs!

– Fogd be! – mondom. – A francba, annyira idegesítő vagy!

– És mégis te döntöttél a társaságom mellett.

– A békességet választom, ami azt jelenti, hogy felhagysz a seggfejséggel. Szóval… mesélj nekem valamit magadról!

– Mi? – kérdezi kérdő tekintettel.

– Mondj nekem valamit, akármit! Itt és most meg fogjuk ismerni egymást. Hívhatod céges ismerkedési estnek. Ó, megvan! Mit szólnál két igazsághoz és egy hazugsághoz? Tudod, egy kis játék, hogy megtörjön a jég!

– Úgy nézek ki, mint aki ilyen játékokat játszik?

– Szórakoztass, kérlek… kérlek! – könyörgök.

Alaposan végigmér, és látom, hogy habozik, nem tudja, hogy valami szarkasztikusat mondjon vagy beadja a derekát. Ha nemet mond, folytatom a könyörgést. Azt akarom, hogy a munkakapcsolatunk érdekében legalább elfogadható legyen közöttünk a viszony.

Várok még pár szusszanásnyit, majd végül…

Nagy fújtatással kijelenti:

– Rendben! – Majd megkaparja az állcsontját. – Két igazság és egy hazugság… na jó. Mit szólnál ehhez? Egyszer búvárkodtam bálnákkal. Azt hiszem, nekem van a legjobb munkám az egész világon. És a tél a kedvenc évszakom.

– Nos, ez könnyű. A búvárkodás bálnákkal a gazdagok tevékenysége, szóval ez igaz. Nyilván imádod a munkádat, szóval… a tél nem a kedvenc évszakod, ami logikus, mivel született kaliforniai vagy.

– Öööö, tévedsz – mondja búgó hangon.

– Tényleg? Soha nem búvárkodtál bálnákkal?

– De, úsztam bálnákkal. Egész pontosan Mo’oreán, egy francia polinéziai szigeten. Van ott egy rezervátum a hosszúszárnyú bálnáknak. Életem egyik legjobb nyaralása volt.

Frusztráltan morgok.

– JP, ha nem veszed komolyan…

– Ki mondta, hogy nem veszem komolyan?

Megpróbálok felállni az öléből, de megragadja a combomat, és ott tart.

– Két igazságot és egy hazugságot mondtam.

Teljes kétkedéssel mondom:

– Szóval azt akarod mondani, utálod a munkádat?

– Igen, azt – válaszolja tényszerűen.

– Várjunk csak… komolyan beszélsz? Utálod?

– Igen. Utálom a munkámat.

– De… úgy tűnik, élvezed. Összezavarodtam. Van saját céged a testvéreiddel, nap mint nap együtt dolgoztok, magad osztod be az idődet, és olyan helyeken lehetsz, mint ez. – Körbemutatok a szobában. – Mit lehet ebben utálni?

Megrázza a fejét:

– Hát igen, nem hittem, hogy meg fogod érteni.

Megpróbál elmozdítani, de ezúttal én nem akarok mozdulni.

– Várj! – A mellkasára nyomom az ujjaimat. – Őszintén beszélsz? Utálod?

– Hányszor kell még elmondanom?

– Sajnálom – válaszolom. – Csak összezavarodtam. Nagyon meggyőző voltál abban, hogy élvezed, amit csinálsz. Miért utálod?

– Hadd kérdezzek én is! Mit szeretsz a munkádban?

– Nos, azonkívül, hogy saját vállalkozásom van, és megtapasztalok jót és rosszat, azért szeretem, mert úgy érzem, hozzájárulok ahhoz, hogy jobb hellyé tegyük ezt a világot. Vannak tanulmányok, amelyek részletesen leírják a térszervezés terápiás folyamatát, és hogy ez megnyugtatóan hathat azok számára, akiknek azon a helyen kell élniük és dolgozniuk. Ráadásul terjesztem a fenntarthatóság üzenetét, amiért már önmagában is megéri.

– Úgy érzed, változást viszel az emberek életébe.

Bólintok.

– Hát, én pont ebben vallok kudarcot. Szerintem nem teszek semmit az életemben, aminek értelme van. Persze, van pénzem, több is, mint amennyit mi vagy bármilyen leszármazottunk el tudna költeni egy élet alatt, és egyre több és több. Nincs megállás, mert nincs, ami megállíthatná a testvéreimet. Világuralomra törnek, és én csak sodródom az árral.

– De nem vagy pénzéhes ember. Sok pénzt adományozol szervezeteknek Los Angelesben. Ha üzletről van szó, a legjobb ingatlanosok közé tartoztok – leszámítva Huxley „álfeleséges” sztoriját Lottie-val –, de tisztességes emberek vagytok, megbízhatók. Nem bántotok senkit.

– Igen, de nem segítünk senkinek. Csak magunkon segítünk.

– Ez nem igaz – mondom. – Amikor először randizni kezdtek, Lottie történetesen megkérdezte Huxley-t, hogy miért folytatja a munkát. Azt mondta, hogy mindenre van pénze, amire csak szüksége lehet, de tovább dolgozik, mert ha nem dolgozik, ha nem terjeszkedik, akkor azok, akik tőle függnek, nem tudják eltartani a családjukat. Azért folytatja a munkát, hogy az alkalmazottai is tudjanak dolgozni.

– Igen, Huxley mondhatja ezt, mert igaz, de az én munkám nem érdemli meg azokat az elismeréseket, amiket Huxley és Breaker kapnak. Én csak a PR-arc vagyok. A fenébe, néha nincs is mit csinálnom. Az egyetlen ok, amiért velem dolgozol, az, hogy én vagyok az, aki kezelni tudja a pluszmunkát, ami szinte semmi, mivel gyakorlatilag mindent magad csinálsz. Fizetést kapok, de nem érdemlem meg.

– Néhány ember elégedett lenne ezzel, különösen a fizetéseddel.

– Igen, de amikor fel kell nőnöd a testvéreid hírnevéhez, az kegyetlen.

Fel sem tűnik, de megsimogatom a mellkasát.

– Ezt meg tudom érteni.

Újra megpróbálok felállni az öléből, mert végre beszél – de ismét nem enged el. Jó, még nem kész elengedni, rendben van.

– Akkor megkérdezhetem, mivel szeretnél foglalkozni?

Megvonja a vállát.

– Még nem jöttem rá.

– Elhagynád a céget?

Megrázza a fejét.

– Nem, a testvéreim számítanak rám. Nagyon zárkózott emberek, és szinte senkiben sem bíznak meg. Ha elmennék a cégtől, nekik kellene átvenniük a munkámat. Nem vennének fel családon kívüli személyt.

– De ennek így semmi értelme, hiszen nem vagy boldog!

Ismét megvonja a vállát.

– Talán az én életem ilyen. Boldogtalan.

– Ez nem tisztességes veled szemben.

– Nos, Kelsey, néha az élet nem tisztességes.

Itt a pesszimista énje.

– Nem kellene feláldoznod magad, hogy segíts a testvéreidnek. Biztos vagyok benne, hogy ha beszélnél velük, tudni akarnák, hogy nem vagy boldog.

– Csak hiszed – dünnyögi, majd mély lélegzetet vesz. Most ő próbál eltolni engem, de ebben az „engedlek, nem engedlek” játékban, amit már egy ideje játszunk, most én vagyok az, aki maradni akar.

– Még nekem is van két igazságom és egy hazugságom.

– Igaz. – Elhelyezkedik a kanapén, és vár. Látom, hogy a hangulata megint változott; nem vagyok biztos benne, hogy mikor nem volt savanyú. De ahelyett, hogy mogorva lett volna, beszélgetett velem. Úgy tűnik, még lesz min dolgoznom. – Mi a két igazságod és a hazugságod?

Vidám hangon válaszolok:

– Ha már kérdezted!

Ismét a szemét forgatja.

– Lássuk csak. Szeretek mágneseket gyűjteni. Mindig is mondogattam, hogy minden helyről viszek egyet, amerre járok, de nem jártam sok helyen, így ez egy szomorú gyűjtemény. Van egy növényem a lakásomban, ami egyetemista korom óta megvan. Boris a neve, és van egy kölcsönös megállapodásunk, miszerint én mindig megöntözöm, és ő soha nem hal meg. És minden munkanapra előre eltervezem a fehérneműm színét. A hétvége nem számít, akkor bármit lehet. És mielőtt megkérdeznéd, a hétfő a piros. A kedd a rózsaszín. A szerda a fekete. A csütörtök a zöld, mert egyszer azt hallottam, hogy a zöld a csütörtök színe, mert akkor keresünk pénzt, és akkor kell a legkeményebben dolgozni. És a péntek a fehér.

Csendben marad. Pislog.

Aztán megvakarja az állát.

– Mindhárom részletes volt. Őszintén szólva, zavarba ejtő, hogy milyen könnyen összeszedtél mindent. Kezdem azt hinni, hogy valami titkos ügynök vagy.

Felvonom a szemöldökömet.

– Jobb, ha vigyázol magadra!

Elgondolkodik a válaszaimon.

– Az első olyasminek tűnik, amit csinálhatnál is, csakhogy neked csak… öt mágnesed van.

– Négy, egészen pontosan. De az is gyűjtemény.

– És a Boris nevű növény is illik hozzád, ahogy a fehérnemű is, de szerintem összekeverted a hét napjait, vagyis a péntek színe nem a fehér, hanem a fekete, mert az egy tipikus randinap.

Leesik az állam, és csak bámulok rá.

– Hogy a fenébe jöttél rá erre?

– Lehet, hogy gyorsan vág az eszed, de én a hülyeséget egy mérföldről kiszagolom. Randikon romantikus vagy, és az ártatlanságodból kiindulva annak van értelme, hogy pénteken merészségből feketét viselsz.

Összefonom a karomat a mellkasom előtt, és megkérdezem:

– Jó, akkor mi a fehérneműim sorrendje?

Egy pillanatig megáll, majd felmutatja az ujjait.

– A hétfő a fehér, hogy friss lendülettel kezdhesd a hetet. Kedd a rózsaszín, mert szerintem az a típusú lány vagy, akinek sok rózsaszínű fehérneműje van, így ez illik a keddhez. Szerda a piros, a hét közepe. Csütörtök… nos, ez a kakukktojás. Elhiszem a zöld pénzkeresős dolgot, szóval azt mondom, ez helyes. És pénteken fekete. A hétvége valószínűleg az a nap, amikor vicces fehérneműt viselsz, például egy rózsaszín tangát szívvel.

Amikor nem válaszolok semmit, megszólal:

– Igazam van, ugye?

Lecsúszom az öléből, és ezúttal el is enged.

– Sajnos igazad van.

JP pedig nevet, és bár zavar, hogy láthatóan ennyire kiszámítható vagyok, de egyben örülök is, hogy megnevettettem.

– De szeretném, ha tudnád, nem vagyok olyan ártatlan.

– Persze. – Feláll a kanapéról, végigsimítja a rövidnadrágját, majd felveszi a poharát.

– Nem vagyok. – Én is felállok. – Sok olyan dolgot csináltam már az életemben, ami nem ártatlanságra vall.

Megfordul.

– Mint például?

Nos, Kelsey… mint például?

Hogy lehet, hogy semmi sem jut az eszembe? Sok mindent csinálok, ami nem számít ártatlannak.

– Fogadd el, hogy ártatlan vagy, mint egy ma született bárány!

Éppen elindul, amikor felkiáltok:

– Vibrátor!

Amikor ismét szembenéz velem, a szája széle megrándul.

Megigazítom a köntösömet, és szorosabban összefogom.

– Van vibrátorom. Ez nem annyira ártatlan.

– Milyen típusú?

– Tudod… az, ami vibrál – mondom, és utálom magam érte. – Rózsaszín.

– Természetesen rózsaszín – nevet. – Ó, a nem ártatlan Kelsey! Szinte minden nőnek van vibrátora. És szerintem minden szerdán használod, megy a piros fehérneműdhöz.

Fenébe… miért van már megint igaza?

Kimegy a konyhába, és vizet önt magának.

– Ne ellenkezz, olyan ártatlan vagy, mint egy ma született bárány! Ha a fehérneműd színe nem árulja el, akkor az, hogy nem tudod – részletesen – leírni, hogy milyen vibrátorod van, az biztosan!

– Rózsaszínű. – A levegőbe emelem a karjaimat. – Mit akarsz még tőlem?

Megragadja a konyhapultot, és egymás szemébe nézünk, sötét szemöldöke árnyékot vet a világoszöld szemére.

– Rezgésszámot, beállításokat, átmérőt, hosszt és kiegészítőket! Tudni akarom, hogy túlságosan féltél-e, hogy akár csak rápillants a klitoriszstimuláló vibrátorra, így inkább csak egy átlagos rudat választottál-e.

Összeszorítom az ajkaimat.

– Ez a válaszod, nem igaz?

– Mit számít, milyen fajta… ööö, és hogy milyen a rezgésszáma? Maszturbálok, szóval nem vagyok ártatlan!

Végighúzza a kezét az arcán, majd a hálószobája felé indul.

– Rendben, Kelsey.

– Hé! – kiáltok utána, de nem áll meg. Egész életemben mindig is ártatlannak tartottak, és valóban próbáltam megszabadulni ettől a címkétől – mivel nem szeretem –, de nem hagyhatom ebben a hitben. Szóval kibontom a köntösömet, és ledobom a földre.

– Ezt az öltözéket ártatlannak neveznéd? – kérdezem.

– A köntöst ártatlannak – mondja, de nem fordul meg.

– Nem viselek köntöst.

Megáll, majd lassan megfordul. Fekete csipkés body van rajtam. Egy top, mély V kivágással, szoros derékrésszel és a hozzá tartozó rövidnadrág hosszú hasítékokkal, amelyek a legkisebb szellőtől szétnyílnak. Ez a legkényelmesebb ruhadarabom, de ugyanakkor a legszexisebb is.

Szándékosan tetőtől talpig végignéz rajtam, a lábujjaimtól fel a lábamra, a derekamra, majd megáll a mellemnél, ahol tudom, hogy a dekoltázsom elég mutatós. Amikor a szeme találkozik az enyémmel, megnedvesíti az ajkait, és az arckifejezése inkább egy gonosz farkaséra emlékeztet, mint egy egyszerű ismerősre.

– Mi a fenéért viseled ezt? – kérdezi végül.

– Éjszaka ezt hordom. Ez csak egy a sok fehérnemű közül, amit a fiókomban tartok.

– Nos, szerintem át kellene öltöznöd – mondja, mielőtt megint megfordul.

– Tessék? – kérdezem, miközben utánamegyek. – Hogy érted, hogy át kellene öltöznöm?

– Ez illetlen, Kelsey.

Illetlen?

Ez illetlen?

Mondja egy férfi, aki póló nélkül, csupán rövidnadrágban járkál a lakásban. Jóindulatból másfelé nézek, de tudjuk, hogy JP nem hord alsónadrágot a rövidnadrágok alatt, és igen, látok… dolgokat. Szóval, ha én illetlen vagyok, akkor ő mi?

– Van valami elfogadott kettős mérce ebben a lakásban, amiről nem tudok? – kérdezem. – Mert elég biztos vagyok benne, hogy rajtam több ruha van, mint rajtad!

Továbbsétál, levegőnek néz.

Felgyorsítom a lépteimet, és amikor utolérem, megfogom a vállát, hogy a szemébe nézzek. De olyan gyorsan megpördül, amire nem számítok, és a folyosó falához szorít, egyik kezét a csípőmre teszi, a másikban még mindig a vizespoharat tartja.

A szeme, mint valami lángoló lézer, a szemembe néz.

– Mit… mit csinálsz? – kérdezem, levegő után kapkodva.

– Megpróbálsz elcsábítani, Kelsey, és ez nem igazán tetszik.

– Hogyhogy megpróbállak elcsábítani, amikor csak… csak meg akarom mutatni, hogy nem az a naiv parasztlány vagyok, akinek hiszel?

Lehajol, hogy a vizespoharat a földre tegye, és amikor kiegyenesedik, a mellkasa olyan közel van hozzám, hogy érzem a hőt, ami belőle árad. Váratlanul átölel. A folyosó elsötétül, a csillogó városkép távoli emlék lesz, miközben arccal fölém hajol, hogy szemtől szembe legyünk.

Az egyik keze, amelyik a falhoz szorít, áthatol a bodym egy nyílásán, így a tenyerét közvetlenül a bőrömön érzem, hüvelykujját pedig a combom tövénél. A finom, szinte észrevehetetlen érintéstől elakad a lélegzetem.

– Bármit hozhattál volna magaddal, de te ezt hoztad – mondja, miközben ujjaival végigsimít a nyakkivágáson, egészen a dekoltázsom fölött. – Szóval, hacsak nem szándékozol valakivel ágyba bújni, akiről nem tudok, akkor ezt konkrétan azért hoztad, mert tudtad, hogy egy lakásban fogjuk tölteni az éjszakákat.

– Ehhez neked semmi közöd, ez a kényelemről szól.

A keze továbbcsúszik a body oldalán lévő nyíláson, ujjaival körbefonja a derekamat, és belemarkol a bőrömbe.

– Szóval, azt mondod, ha Huxley-val osztoznál a lakáson, akkor is ezt viselnéd?

– Nem – csúszik ki a számon. Francba.

Az igazság az, hogy… nem vettem volna fel ezt Huxley jelenlétében. Amikor náluk töltöm az éjszakát, akkor valami szelídebbet hordok, mert nem fogok ebben a bodyban flangálni a jövendőbeli sógorom előtt. Az elég… furcsa lenne.

De valóban JP miatt vettem ezt fel?

Nem. Azért választottam, mert kényelmes.

– Úgy értem… nem viselném a közelében, mert…

– Mert nem szingli. – A másik kezével az oldalamat simogatja, és az érintésétől majdnem lecsúszok a falon. Te jó ég, mióta nem történt velem ilyesmi!

Mióta nem érintett meg egy férfi. Attól, hogy JP, ez a hihetetlenül szexi férfi a közelemben van, teljesen elveszítem a józan eszem.

– Azért vetted fel, hogy elcsábíts, valld be! – Lehajol, hogy az arcunk egy vonalban legyen, és a keze a vállamról az egyik csipke vállpántra vándorol. Babrál vele, ujjai finoman simogatják a finom csipkét. – Ezért jössz mindig utánam, ezért akarsz folyton beszélgetni velem, mert akarod, Kelsey!

– Nem – mondom zihálva.

Megfogja a pántot, és a vállam felé húzza.

– Hazudós vagy! – suttogja a fülembe, pont mielőtt a vállamra csúsztatja a pántot, és az anyag a melleim körül alig tartja magát.

El kellene mennem.

Szólnom kellene neki, hogy hagyja abba.

De… nem teszem.

Mert a lelkem mélyén tudom, hogy bár JP nem hozzám való, mert nincsenek tartós kapcsolatai, nem tudok ellenállni neki. Nem tehetek róla, de rabul ejt a sármja.

És nem tehetek róla, de még többre vágyom.

Ebben a pillanatban többre.

A szája a fülemnél van, közben ujjával finoman végigsimít a kulcscsontomon.

– Ragyogsz, Kelsey. A lélegzeted szaggatott, a tested többre vágyik, és tudom, hogy ha szétnyitnám a lábaidat, nedves puncit találnék, ami engem akar.

Becsukom a szemem, próbálom feldolgozni a szavait, a szavakat, amiket még soha nem mondtak nekem.

Soha.

Egész életemben.

És mégis, olyan mélyen érintenek, érzem, hogy mélyrehatók. Tudom, hogy igaza van. Tudom, hogy boldog lenne, ha megujjazhatna.

– Mondd, hogy ez az igazság!

Soha.

Nem adom meg neki ezt az elégtételt.

Képtelen vagyok rá.

Egész életemben a fejemhez vágná.

Szóval befogom a számat.

– Így fogsz viselkedni, Kelsey? – kérdezi, miközben az orra végigcsúszik az arcomon. – Nem leszel őszinte?

Az ujjaival végigsimít a szinte csupasz mellemen. Visszatartom a lélegzetemet, amikor a keze végigsimít a laza anyagon, az agyam sikolt, könyörög, hogy húzza le a ruhát, és vegye a mellemet a szájába.

– Kemény a mellbimbód. – A lehető leggyorsabb mozdulattal megsimítja a hüvelykujjával, olyan gyorsan, hogy alig érzem, de ahhoz elég, hogy egy apró nyögést hallassak. – Mmmm – dünnyögi a fülembe. – Pontosan ezt gondoltam!

Azután megragadja a kezem, és a ruhám alá csúsztatja, pont a szeméremcsontom fölé.

– Mondd csak, Kelsey, nálad van a vibrátorod?

Majdnem megfulladok a saját nyálamtól, ahogy megrázom a fejem.

– Nagy hiba – mondja, majd a kezemet lejjebb tolja, amíg az ujjaim a szeméremajkakat érintik.

– Bassza meg! – suttogom.

– Úgy bizony, drágám! – mondja, majd a kezét a kezemre teszi, és a csiklómat simogatja. Ezen a ponton már teljesen elvesztettem az önkontrollomat, és hagyom, hogy a keze az enyémet irányítsa. Széttárom a lábaimat. – Így van, hadd férjek hozzád! Mondd csak, mennyire vagy nedves?

Zihálva válaszolok.

– Eléggé.

Elég nedves.

Annyira, hogy egy perc alatt elélveznék.

A hangja, a keze, a birtokló mozdulatai mind felizgatnak, és felkészítenek arra, ami ezután következik.

És akarom, bármi is legyen az.

A fülcimpámat harapdálja – igen, pont így, még! –, és ziháló nyögés szalad ki a számon.

Többet akarok. A keze simogat. A szája kényeztet. A…

Kihúzza a kezét a rövidnadrágomból, és a falnak nyom.

A szemem kikerekedik, és amikor eltávolodik tőlem, a szemembe néz, és azt mondja:

– Mondtam, hogy hazudós vagy! – És akkor, miközben a forró mellkasával az enyémhez simul, az ujjaimat a szájába veszi. A nyelvével nyalogatja az ujjaimat és az izgalmamat, majd hirtelen, egy cuppanással elenged.

A rohadt életbe!

Eltolja magát, és otthagy a falnál, mint egy pocsolyát.

– Ha még egyszer hazudsz, nem fog tetszeni, ami történni fog!

Megnyalja az ajkát, megízlelve engem, majd fogja a poharát, visszamegy a szobájába, és becsukja maga mögött az ajtót.

Kurva. Életbe!

Lassan lecsúszom a falról, amíg leérek a padlóra. Próbálom visszanyerni a lélegzetem, miközben a szívem vadul ver, a csiklóm meg lüktet a kielégülés vágyától.

Mi… mi volt ez?

Az ajtaja felé nézek, és próbálom értelmezni ezt az egészet, de csak az jár az eszemben, hogy a… a testem többet akar.

A testem őt akarja.

A testem azt akarja, hogy betörjem az ajtaját, levetkőzzek, és hagyjam, hogy irányítson.

Visszateszem a pántot a vállamra, és ingatag lábakkal, de próbálok felállni. A falnak támaszkodva visszamegyek a nappaliba, és összeszedem a cuccaimat, mielőtt bemegyek a szobámba. Teljesen fel vagyok dúlva. Ma este nem fogok olvasni.

A testem talán akarja őt, de biztos vagyok benne, hogy a szívem nem.

És az ő szíve sem akar engem.

Láttam a nőket a telefonján, így tudom, hogy csak egy gyors pillanat lennék az örömszerzés folyamatában.

Ő nem nekem való, mert olyan férfi, aki képes olyan orgazmust okozni, amire egész életedben emlékezni fogsz, de hosszú távon összetöri a szívedet.

A vágy függőség.

De nálam a szerelem győz a vágy felett, és épp most keresem a szerelmet…

Kelsey: Lottie, nem állnak túl jól a dolgok.

Lottie: Ezt hogy érted?

Kelsey: Meg kell esküdnöd, hogy nem mondod el Huxley-nak!

Lottie: Persze hogy nem mondom el! Ez egyfajta előjáték, hogy az ártatlan dolgokat nem árulom el neki. Megőrjíti. Szóval, milyen titkok?

Kelsey: JP majdnem kielégített.

Lottie: MI??

Kelsey: Tudom. A fenébe, túl sok minden történt, de mielőtt észbe kaptam volna, már a falhoz szorított, és kényszerített, hogy simogassam a csiklómat. Megtettem, aztán szopogatta az ujjaimat.

Lottie: Mi a fene történik ott? Ráadásul ezt Huxley egyszer már csinálta velem is, amikor éppen rosszban voltunk, emlékszel? Meséltem már. Ennél izgatóbb nincs!

Kelsey: Majdnem elmentem, mikor az ujjaimat szopogatta. Miért… miért történik ez?

Lottie: Mondtam, hogy ne hordj ilyen pizsamákat!

Kelsey: Ez nem segít. Lottie! Tudom, hogy ő nem az a férfi, akit keresek, mélyen a lelkemben tudom. De, te jó ég, még akkor sem tudtam volna ellenállni neki ma este, ha akartam volna. Uralkodik felettem, és azt veszem észre, hogy hirtelen elmélyedek az érintésében. Teljesen elvesztem abban a pillanatban.

Lottie: Ezt úgy mondod, mintha ez valami rossz dolog lenne.

Kelsey: Mert az! Nem akarok egyéjszakás kalandot. Szerelmet akarok! JP nem az a típusú férfi, aki orgazmust és társaságot is nyújt.

Lottie: Honnan tudod? Kérdezted már tőle?

Kelsey: Megőrültél? Soha nem kérdezném meg. Ráadásul tele van egyéjszakás kalandokkal. Mindenki tudja ezt. Könnyű préda vagyok neki. Együtt lakunk, egyedül… ez elkerülhetetlen volt.

Lottie: Szerintem JP-ben több van, mint gondolnád.

Kelsey: Igen, de ha kapcsolatokról van szó, higgy nekem, tudom. Újra erre kell koncentrálnom. Egy pillanatra elkalandoztam, és igen, jó volt, de pénteken randim van Derekkel. Erre kellene koncentrálnom.

Lottie: Igen, de ne feledd, amit mondtam – ha van bármi jele annak, hogy lehet valami köztetek JP-vel, ne menj el a randira Derekkel! Nem akarom, hogy megbántsd!

Kelsey: Tudom. Ígérem, semmi nem történik közöttem és JP között. Csak egy pillanatnyi rossz döntés volt. Örülök, hogy kibeszéltem. Most már tovább tudok lépni. Jobban érzem magam.

Lottie: Biztos vagy benne?

Kelsey: Igen.

Tizenkettedik fejezet

JP

A konyhapultnál állok egy csésze kávéval a kezemben, és a szekrényeknek támaszkodom; mindössze egy sportnadrág van rajtam, amikor belép Kelsey. A sminkje kész, a haja profin befésülve lóg a vállán, fekete, magas derekú szövetnadrágot visel fehér blúzzal, alatta fehér top. És hogy tényleg rohadtul megkínozzon, sötétvörös rúzst tett fel, amiről tudom, hogy passzol a bugyijához.

Észvesztően dögös, és bár azt állítja, hogy nem próbál elcsábítani engem, ez a vörös rúzs mást sugall a tegnap este folytatott beszélgetésünk után.

A francba… elvesztettem az önkontrollomat. Folyamatosan azt mondogatom magamban, hogy el kell kerülnöm őt. Legalábbis ez volt a terv, amikor először megérkeztem a lakásba, de már egyszerűen nem tudom kiverni a fejemből. Amikor bocsánatot kért, az tényleg sokat jelentett nekem. Ezért hívtam meg ebédelni. Azt gondoltam, ha megmutatom neki a gyengéd énemet, talán másképp fog vélekedni rólam. És, basszus, bejött, de tegnap este, amikor azt mondta, hogy elmegy arra a randevúra, minden megváltozott.

Lehet, hogy hülyeség volt részemről, de azt hittem, ha nyitok felé – és elérem, hogy élvezze a társaságomat –, akkor nem fog elmenni arra a randevúra. Azt hittem, inkább velem megy el a bálba. Egy ebéd nem fogja megváltoztatni a véleményét, az már biztos.

Aztán ott ült az ölemben. Egyáltalán nem voltam ura a helyzetnek, nehéz volt megállni, hogy ne tépjem le róla a ruhát, és ne temessem a fejem a lábai közé.

Onnantól nem volt megállás. Fogalmam sincs, miért nyomtam a falnak, miért markoltam a bársonyos bőrébe, de látni, ahogy a hűvös, visszafogott énje lángra lobban, az egyik legszexibb dolog volt, amit valaha átéltem.

Az ízével a nyelvemen otthagytam a folyosón, és visszavonultam a hálószobámba. Aztán kiengedtem a felgyülemlett energiát a zuhany alatt. A francba, micsoda íze volt, és fogalmam sincs, hogyan tudtam otthagyni azután, hogy a nyelvemen éreztem az ízét. Többet akartam. Térdre akartam ereszkedni, és imádni őt.

És most, reggel, amikor megláttam, hogyan öltözött fel a munkahelyre, minden felelevenedik az agyamban, ami tegnap este történt.

– Jó reggelt! – mondom, amikor belép a konyhába.

Felnéz, mert éppen a karkötőjét próbálja felcsatolni a csuklójára.

– Jó reggelt! – mondja halkan.

Leteszem a kávémat a pultra, és nyúlok, hogy segítsek neki.

– Hadd segítsek! – mondom lágyan, és megragadom a kis kapcsot.

– Ó… köszönöm! – mondja, láthatóan megdöbbenve a gesztusomtól.

Ne hibáztasd! Amikor azt mondta, hogy olyan hangulatingadozásokkal küzdök, mint Tarzan a liánon – azt hiszem, így fogalmazott –, nem volt messze az igazságtól. Egyszer fent, egyszer lent. Annak tudom be, hogy nem tudom kontrollálni a fortyogó haragomat. Azt a haragot, amit az apám elvesztése – a legjobb barátom elvesztése –, a munkám és amiatt érzek, hogy kedvelem ezt a lányt, tényleg baromira kedvelem, és nem tudom elérni, hogy úgy nézzen rám, ahogy szeretném.

Szép lassan becsatolom a karkötőt, és amikor a csuklóján van, egy másodpercig hagyom, hogy az ujjaim végigsimítsanak a bőrén, majd visszatérek a kávémhoz.

A szeme felém villan, és lassan hátrább lép. A sütő felé bólintok.

– A reggelid melegszik.

– A reggelim? – kérdezi zavartan. – Rendeltél valamit?

– Nem. – A fehérjeszeletemért nyúlok. – Korán felébredtem, nem tudtam aludni, ezért elkészítettem a reggelit, amit szeretsz, babot meg mindent.

– Miért… miért csinálsz nekem reggelit?

Mert azt akarom, hogy azt hidd, jó fej vagyok annak ellenére, ahogy viselkedem.

Azt akarom, hogy észrevedd, hogy kedvellek, de félek elmondani, mert nagy valószínűséggel kinevetnél.

Azt akarom, hogy adj nekem egy esélyt.

Hogy velem randizz…

– Tudod, Kelsey, egy egyszerű köszönöm is megtenné.

A fehérjeszelettel a kezemben azon gondolkodom, hogy visszamegyek a szobámba enni, de a francba, olyan jó az illata, és büntetésre éhezem. Így hát leülök az étkezőasztalhoz, ahol már megterítettem neki.

Hallom, ahogy matat a konyhában, megfogja a reggelijét, és amikor megfordul, hogy leüljön vele az asztalhoz, észreveszi a terítéket. Ismét rám villantja mogyoróbarna szemét.

Mielőtt megkérdezné, megszólalok:

– Unatkoztam ma reggel.

Idegesen leül, és leteszi a tányérját. Miután megigazítja a szalvétát az ölében, felnéz rám, és ezt rebegi:

– Köszönöm a reggelit.

– Nincs mit – válaszolom, és felteszem a lábam a mellettem lévő szék támlájára. Érzem, hogy még mindig rajtam tartja a tekintetét, miközben kibontom a fehérjeszeletet. Amikor végre felnézek, megkérdezem:

– Segíthetek valamiben?

– Csak össze vagyok zavarodva, ennyi. Úgy tűnt, tegnap este mérges voltál rám, most meg reggelit készítettél… Nem tudom ezt hova tenni.

– Nem voltam mérges rád tegnap este.

– Csak megfenyegettél.

– Te jó ég! – forgatom a szememet. – Az nem fenyegetés volt, inkább… figyelmeztetés.

– Szóval tegnap este figyelmeztettél. És ha ez így van, akkor talán nekem is figyelmeztetnem kellene téged.

Ez biztos jó lesz.

– És mire akarsz figyelmeztetni?

– Nos… nem kéne meztelen felsőtesttel járkálnod.

– Uh-huh – húzom az időt. – És mi fog történni, ha mégis?

Felszúr a villára egy adag tojást.

– Ne akard tudni!

– De akarom! Tényleg tudni akarom!

– Rendben – bólint. – Ha meztelen felsőtesttel járkálsz, akkor én is.

Hangosan felnevetek.

– És ezt büntetésnek szánod?

Lenézek a meztelen mellkasomra, majd vissza rá.

– Nincs rajtam ing, úgyhogy, kérlek, Kelsey, büntess meg! Vesd le azt a kikeményített blúzt! Mutasd meg, mid van!

– Ah. – Most Kelsey forgatja a szemét. – Miért vagy ilyen elviselhetetlen? Épp azon vagyok, hogy jobban kijöjjünk egymással, de te vagy mérges vagy, vagy ugratsz, vagy… hát… tudod.

– Nem tudom. Kérlek, fejezd be a mondatot!

Szinte felnyársal a tekintetével.

– Hát… intim helyen érsz hozzám.

– A tegnap este érintésnek sem volt nevezhető. És javíts ki, ha tévedek, de úgy tűnt, hogy kifejezetten… élvezted.

– Csak színleltem.

Majdnem kiköpöm a kávét.

– Drágám, az ujjadról szopogattalak tegnap este. Ezt nem lehet színlelni!

– Ne hívj drágámnak! – Feltűz a villára néhány babot. – Lehetnénk csak barátok?

– Mit mondtam neked a munkahelyi barátságokról?

– Az jó nagy baromság volt. Huxley-val és Breakerrel is baráti viszonyban vagyok. Szóval ne akard bemesélni nekem, hogy neked nem lehetek a barátod! Csak te nem barátkozni akarsz velem, hanem a bugyimba mászni.

Elmosolyodom.

– Valóban a bugyidba akarok mászni.

Szúrós szemekkel néz rám, miközben az arca elpirul. Zavartan folytatja:

– Nos, ez nem opció számodra. Szóval miért nem felejtjük el ezt a dolgot, és lépünk tovább? Lehetünk barátok. Ez ilyen egyszerű. Csak olyan dolgokat kell csinálnunk, amiket barátok szoktak.

Érdeklődve kérdezem:

– Jó, és miket szoktak csinálni a barátok?

– Most hirtelen nem jut eszembe semmi, de… ó, elmehetnénk városnézésre!

– Miért nem tűnik ez nekem egyáltalán érdekesnek?

– Teljesen baráti dolog. Te már jártál itt korábban, szóval miért nem megyünk el városnézésre az utolsó megbeszélésem után? Körbevezethetnél! Fényképeket készíthetnék a szokásos helyeken. Szórakoztató lenne, és közben megismerhetnénk egymást.

– Nekem nem tűnik túl szórakoztatónak.

– JP! – kiált fel, meglepve engem. – Ne legyél ennyire körülményes, és az isten szerelmére, gyere el velem várost nézni! Jóságos ég!

Nevetve bólintok.

– Jó, nem kell túlreagálni. Elmehetünk városnézésre, de előre megmondom, hogy egész végig szemétkedni fogok.

– Veled enélkül nem telhet el az este – megtörli a száját a szalvétával. – Az utolsó megbeszélésem két órakor lesz ma. Miután visszajövök, átöltözöm, aztán elmegyünk a városba. Mit szólsz hozzá?

– Olyan, mint egy rémálom. – Felé döntöm a kávéspoharamat. – Alig várom! – Ezután felállok a székemből, és a kávéspohárral, valamint a fehérjeszelettel a kezemben elindulok a szobám felé, de félúton megállok. – Kelsey?

– Igen? – kérdezi, miközben a villát a szája előtt tartja.

– Csak hogy tudd! Áltathatod magad, hogy nem akarsz többet barátságnál, de tudnod kell valamit… még mindig érzem az édes puncid ízét a nyelvemen.

Aztán mosolyogva elfordulok tőle, és bemegyek a hálószobámba. Pont erre volt szükségem, több időre vele.

Majd meglátjuk, kordában tudom-e tartani a szarkazmusomat, amikor együtt leszünk.

– Ez a hely annyira klassz! – áradozik Kelsey, miközben mellettem sétál, és mindent szemügyre vesz.

– Épp a turisták vérét szívja – válaszolom.

– De pontosan ezt akartuk, nem igaz?

– Te akartad. Én nem így képzelem el a szórakozást San Franciscóban.

Elkerülök egy párt, akik egy puha perecen osztoznak.

– Ó, van körhinta! Üljünk fel!

– Teljesen megőrültél, ha azt hiszed, hogy felülök egy körhintára.

Huncutul rám mosolyog, majd húzni kezdi a karomat.

– Jó lesz!

– Kelsey, komolyan mondom, nem ülök fel rá!

Beállunk a sorba, ahonnan megpróbálok lelépni, erre belém karol, és meglepetésemre ott tart.

– Lazíts! A barátok ezt csinálják – ilyen hülyeségeket. Készíthetsz rólam egy boomerang videót, amikor lovon ülök.

– Mi a fene az a boomerang?

– Az Instagramon – feleli, mintha teljesen hülye lennék.

– Ez semmit nem magyaráz meg.

– Ezt csináltuk a Full House-házak 6 előtt.

Igen, így volt. Megkerestük őket, pontosabban a Painted Ladies házakat, 7 álltunk előttük, és furcsa felvételeket készítettünk. Onnan még elmentünk a valódi Full House-házhoz, ahol megálltunk, és egy tucat képet készítettem Kelsey-ről, amint ott pózolt. Kényszerített, hogy készítsek vele egy közös képet, amit elküldött nekem, hogy milyen aranyos barátok vagyunk.

Rohadtul… tökéletes.

Ezután lementünk a kikötőbe, ahol, mint tudod, jelenleg a körhintához állunk sorban.

– Hányszor jártál már itt fent? Mármint San Franciscóban? – kérdezi.

– Már nem számolom – válaszolom.

– Voltál már a Pier 39-ben? 8

– Néhányszor. Egyszer randiztam is ott.

– Ó, randiztál! – mondja Kelsey rendkívül idegesítő hangon. – Mesélj még! Nem gondoltam volna, hogy Jack Parker randizik.

– Nem ez a nevem.

– Csak tippeltem – mosolyog.

– Néhány éve volt. Elmentünk szórakozni, és az ágyamban kötöttünk ki. Megérte az ideutazással járó kényelmetlenséget.

– Hadd találgassak, mivel nem fogok az ágyadban kikötni, akkor ez most nem éri meg a kényelmetlenséget?

– Ez még megváltozhat – válaszolok őszintén.

– Nem fog. – Megveregeti a karomat. – De jó próbálkozás. Szóval, mesélj, volt már valaha barátnőd?

– Igen – válaszolom.

– Mesélnél róla? – kérdezi, miközben néhány lépést haladunk előre a sorban.

– Nem igazán.

– Ó, csak nem egy olyan történet, amikor életed szerelme összetörte a szívedet?

Lassan haladunk előre, miközben a körhinta megtelik.

– Nem, valójában én voltam az, aki összetörte az ő szívét.

– Te? – kérdezi. – Szerelmes volt beléd?

– Igen – válaszolom.

– És te is szerelmes voltál belé?

Rázom a fejem.

– Nem. És nem tartottam tisztességesnek, hogy tovább randizzak vele, mivel tudtam, hogy az érzéseim nem fognak ilyen irányt venni, ezért szakítottam vele. Egy tejturmixot vágott az arcomba, aztán dühösen elment.

– Te jó ég, tejturmixot vágott a képedbe? Milyen ízű volt?

Nevetek.

– Mit számít ez?

– Nem tudom pontosan, de tudod, fontosak a részletek.

– Azt hiszem, vaníliaízű volt, még egy ok, amiből tudtam, hogy nem kellene együtt lennünk. A vaníliaturmix unalmas.

– Nem, nem az! Ez az eredeti. Nem fogsz más ízt kapni vanília nélkül. Ne fikázd a vaníliaturmixot!

– Te azt rendelnél?

– Persze hogy nem – csapja hátra a haját a válla fölött. – Egyértelmű, hogy eperízűt rendelek.

Nevetek, és közben eljutunk a sor elejére, de megállítanak, mert a körhinta megtelik. Kelsey odafordul hozzám, és a kapunak támaszkodik.

– Milyen tejturmixot rendelsz?

– Csokoládét.

– Gondolhattam volna! Annyira kiszámítható vagy.

Ezen kuncogok.

– És az epres turmix nem kiszámítható? Csak annyit kell mondanod, hogy szia, és mindenki tudja, hogy te az eperturmixos lány vagy.

– Nincs ezzel semmi baj. Szóval az a lány tejturmixot vágott hozzád, amikor szakítottál vele. Volt utána még valami, vagy így ért véget a történet?

Összerándulok, és végigsimítok az államon.

– Aznap este búcsúszex volt, de utána vége lett.

– Ó, Jean-Pierre…

– Nem ez a nevem.

Csalódottan felcsattan.

– Szexeltetek szakítás után? Kicsit perverz, nem gondolod?

– Soha nem állítottam, hogy a legjobb döntéseket hoztam – válaszolom őszintén.

– Mennyi idővel ezelőtt volt ez a kapcsolat?

– Hát… nagyjából két-három éve. Szerintem most már eljegyezték. Legalábbis erre következtettem, mikor „véletlenül” küldött egy képet a jegygyűrűjéről. Azt mondta, másnak szánta a képet.

– Ó, peeeersze! – mondja Kelsey, elnyújtva, ami mosolyt csal az arcomra. – Mind ezt mondják. Szándékosan küldte neked azt a képet, hogy megpróbáljon féltékennyé tenni. Az voltál? Féltékeny voltál?

– Egyáltalán nem. Szörnyű ezt mondani, de addig az üzenetig teljesen megfeledkeztem már róla.

– És azóta egyedül vagy?

– Igen, nincs ezzel semmi baj.

– Nem azt mondom, hogy van – vág vissza, miközben a körhinta lelassul. Előveszem a pénztárcámat, hogy kifizessem a körhintát – egy körutat, amire eszem ágában sem volt felülni –, és megfogok egy tízdollárost, hogy mindkettőnkét kifizessem.

– Csak érdekes. Én viszont azért vagyok szingli, mert… hát, nyilvánvalóan nem vagyok szeretetre méltó.

– Nagyon jól tudod, hogy ez nem igaz! – mondom, miközben átadom a pénzt a jegykezelőnek, és ő kinyitja nekünk a kaput. – Mit szoktak mondani? Csak még nem találtad meg a megfelelő személyt.

– De te tényleg hiszel ebben? – kérdezi, miközben felpattan a körhintára, és kiválaszt egy kék lovat. Én a sárgára ülök mellette, és tiszta idiótának érzem magam, ahogy a lábaim közé kapom. Felnőtt férfiként egy sárga lovon lovagolok. Ez hihetetlenül lealacsonyító számomra.

– Persze – válaszolom hanyagul, mert igazából fogalmam sincs, mit hiszek ilyen dolgokról.

– Ez nem túl meggyőző.

– Nem tudom, mit vársz tőlem. Szexi vagy, így azonnal vonzódnak hozzád. A munkahelyen jó fej vagy, profi, és nyilván tisztában vagy a fenntarthatósági kérdésekkel. Most, hogy több időt töltöttem veled, megtudtam, hogy mindig érvényesíteni akarod az akaratodat… zsémbes, kontrollmániás módon, és egyre több olyan ördögi viselkedésmintát tapasztalok nálad, amiről nem hiszem, hogy sokan tudnak. De biztos van valaki, aki szereti az ilyesmit.

Vállat vonok.

Kedvelem, még akkor is, amikor előbújik belőle a kisördög. Ettől függetlenül vonzódom hozzá.

– Hűha! – mondja mosolyogva. – Milyen csodás képet festettél rólam!

A csengő megszólal, a körhinta elindul, így abbahagyja a beszélgetést, előveszi a telefonját, és elkezd fotózni.

– Mi a szándékod ezekkel a képekkel? – kérdezem, miközben a körhinta felgyorsul.

– Zsarolás, természetesen! – vigyorog, és készít rólunk egy szelfit.

– Erre számítottam.

– JP, vedd fel!

– Ha azt hiszed, hogy fel fogom venni, teljesen elment az eszed! Már felültem veled a körhintára, készítettem olyan idióta boomerangokat a körhintán ülve, és úgy tettem, mintha az Alcatrazt a kezemben tartanám. Az előke a vacsoránál már túl sok lenne.

– Sznob vagy!

– Mert nem akarok felvenni egy előkét?

– Pontosan – mutat az étterem felé. – Ez része az élménynek.

Egy olyan élménynek, amire nem vágytam. Ő választotta ki, hol fogunk enni, és természetesen a népszerű turistalátványosságra, a Crab House-ra esett a választása, ami, tudomásom szerint, fantasztikus ételeket kínál. De a hangulata nem illik hozzám. Én nem bohóckodom műanyag előkékkel.

– Szívesen kihagynám ezt az élményt.

– Bla-bla-bla-bla, vedd fel az előkét!

– A Bla-bla-bla-bla a nevem lenne?

– Igen… nem találó?

– Egyáltalán nem.

– A francba, fetrengtem volna a röhögéstől, ha mégis.

– Klassz.

– Parancsoljanak! – mondja a pincérnő, miközben letesz közénk egy hatalmas – és tényleg hatalmas, sütőlap méretű – serpenyőt két főtt rákkal és egy adag sült krumplival, valamint olvasztott vajjal egy kis tálkában. – Jó étvágyat!

– Azta, ez elég sok rák! – mondja Kelsey. – De farkaséhes vagyok.

És még mielőtt elvennék egy krumplit, kitépi a rák egyik lábát, és mosolyogva néz rám.

Uhh…

A ropogás, a nindzsamozdulatok és az elégedettség az arcán… arra a következtetésre jutok, hogy aggódnom kellene az életemért.

– Mi a baj? – kérdezi mosolyogva.

– Elképesztő, milyen gyorsan kitépted azt a lábat.

– Tekintsd ezt figyelmeztetésnek, JP! Ne keresztezd az utamat!

– Világos.

A rákért nyúlok, és finoman, mert nem vagyok barbár, letöröm az egyik lábát, és kiszedem a húsát. Amikor belemártogatom a vajba, figyelem, ahogy csöpög, csöpög… és csöpög.

A francba.

Amikor felnézek Kelsey-re, olyan hát-nem-megmondtam-mosollyal mosolyog rám. Felemeli az előkét, és megrázza.

– Csak add ide! – mondom, és kikapom a kezéből, amitől hátradönti a fejét, és nevet.

Felteszem az előkét a nyakamba, és közelebb húzom a széket az asztalhoz.

– Ó, milyen cuki vagy!

– Ha csinálsz egy képet, akkor én…

Felveszi a telefonját, és mosolyog, de látom, hogy az ujját a képernyőre nyomja.

– Ó, már késő! – Ismét mosolyog, és a képernyőt bámulja. – Óóó, ez lesz az aktuális kedvencem. Ez nagyon jó!

– Nem a legjobb ötlet ugratni a főnöködet.

– Technikailag nem is vagy a főnököm, csak felügyelsz dolgokat. Ha lényegre törők akarunk lenni, akkor a főnököm Huxley, ahogy te is mondtad, és biztos vagyok benne, hogy fizetésemelést fog adni, miután meglátja az „adatokat”, amiket ma este gyűjtöttem.

Sajnos, azt hiszem, igaza van.

– Akkor jelentem ezt a fegyelmezetlenséget.

– Sok szerencsét hozzá! – Kacsint, majd kitépi a rák másik lábát. – Most már elmondanád, kérlek, hogy miért nem megfelelő neked ez a hely? A rák finom, a kilátás csodás, az öltözet… elsőrangú. Hogy lehet, hogy ez neked nem tetszik?

– Giccses.

Forgatja a szemét.

– Pont, ahogy gondoltam, sznob vagy. Ne utálj olyan helyet, amelyik kiszolgálja az odalátogatókat! Ezzel most teljesül egy álmom. Rákot eszem a mólónál, a hajók közvetlenül az ablak előtti öbölben vannak, régi metró stílusú csempe a padlótól a mennyezetig, és az egyszerű étkezőasztalok, amik nem teljesen emlékeztetnek a tengerre, de tengeri hangulatot árasztanak. Ez sokat jelent nekem. Szóval bocsánat, ha ez nekem teljesen megfelel. És jó lenne, ha az a morcos alak, aki velem szemben ül, egy kicsit ellazulna.

– Az én mércém szerint ez nem egy ideális este.

– Uh-huh. Úgy mondod, mintha lenne elképzelésed az ideális estéről.

– Mert van. – Krumplit teszek a számba, és a válaszom kíváncsi pillantást vált ki belőle.

Előrehajol, a kezével az állát támasztja, és kérlelni kezd.

– Ó, kérlek, mesélj!

– Nem kell elmesélnem – mondom. – Megmutatom.

– Megmutatod?

Bólintok.

– Holnap este, amikor vége a megbeszéléseidnek. Megmutatom, hogyan néz ki az én ideális estém San Franciscóban.

Kinyújtja a kezét az asztalon, és drámai hangon kérdezi:

– Várj, szóval ez a barátság, amin éppen dolgozunk, nem csak egyéjszakás dolog?

– Ez nem barátság, ez… rövid távú kapcsolattartás.

Hangosan felnevet, és megnyerő hangja felkelti a körülöttünk ülők figyelmét.

– Hűha, nem csoda, hogy te vagy a Cane vállalat médiafelelőse! Tudod, hogyan kell csűrni-csavarni a dolgokat. Jó, elfogadom. Ez a rövid távú kapcsolattartás holnap is folytatódni fog?

– Igen – válaszolom, és újabb krumplit teszek a számba. Be kell vallanom, hogy a nyavalyás előke ellenére jó ez a kaja. – És meg fogom mutatni egészen pontosan, hogy milyen egy éjszaka a városban.

– Fogadok, hogy nem lesz jobb, mint a mai este!

– Garantálom, hogy az lesz!

– Figyelj, Julian Prince… – Grimaszolva megáll, és várja, hogy betalált-e. Megrázom a fejem, mire a vállai leereszkednek. – Megsemmisítő bizonyítékokat gyűjtöttem rólad a körhintán és előkében is. Ezt nem lehet überelni!

– Azt csak hiszed! – mondom, mielőtt újra elkapom az egyik rák lábát.

– Rendben… Ismerd be, hogy jó! – mondja Kelsey, miközben tele a szája jégkrémmel.

Amikor először találkoztam Kelsey-vel, azt hittem, hogy egy dögös, mániákus szervező, aki arról álmodik, hogy szerelmes legyen. De közben rájöttem, hogy megőrizte a féltve őrzött profizmusát akkor is, amikor Huxley-val és Lottie-val lógtunk együtt náluk. De lassan, ahogy megyünk bele az éjszakába, látom, hogy egyre jobban elengedi magát. Most éppen jégkrémmel a szája szélén és morzsával a szája sarkában beszélget velem.

Ez… a fenébe, ez elbűvölő!

Ledobta a tökéletesség pajzsát, és tetszik ez az oldala. Olyan kiszámíthatatlan, és sokkal jobban megtalálom vele a közös hangot.

– Ugyan már! – Meglök a könyökével, és úgy döntök, engedek.

– Igen, jó.

– Hah, tudtam! – A csokis és sütis kanalát a levegőben tartja. – Tudtam, hogy megfoglak.

– Nem fogtál meg, Ghirardelli fogott meg.

Miután vacsoráztunk, Kelsey megkért, hogy menjünk fel a Ghirardellihez desszertért. Egy kicsit másznunk kellett fel a dombra, így mire odaértünk, a vacsora már félig megemésztődött, és készen álltunk a desszertre.

Úgy döntöttünk, hogy egy klasszikus forrócsoki-öntetes fagyikelyhen osztozunk. A zsúfolt étterem közepén találtunk asztalt. És bár én inkább a szabadban ettem volna, ő ismét ragaszkodott a teljes élményhez. Szóval egy kerek márványlapos asztalnál ülünk, körülöttünk hemzsegnek az emberek, akik ugyanúgy fagyikelyheket fogyasztanak, mint mi.

Ez kaotikus.

Hangos.

És utálom beismerni, de ez a tökéletes zárása az estének.

– Ó, istenem, nézd csak, az a pár ott csókolózik!

– Mi? – kérdezem.

A kanalával mutat feléjük.

– Pont ott, a sarokban. Mit gondolsz, első randi?

– Te ezt csinálod az első randin? – kérdezem tőle. – Mert amennyire emlékszem az első és egyben egyetlen randinkra, annál sokkal harapósabb voltál.

– Mert arra számítottam, hogy megtalálom álmaim férfiját, és helyette a rémálmaim férfiját találtam ott.

Összeszorul a szívem.

– Ez sértő, Kelsey.

Játékosan megveregeti a vállamat.

– De most nézz ránk! Mi lett a rövid távú kapcsolatunkból! Vannak még csodák.

– Ne hagyd, hogy a fejedbe szálljon! Csak rövid távon társaságot nyújtunk egymásnak.

– Nem tudom, beleegyeztél a második randiba, szóval úgy tűnik, elköteleződtünk egymás iránt. Ha ez nem számít rövid távú kapcsolatnak, akkor nem tudom, mi.

– Átkozottul idegesítő vagy ma este!

– Ez semmi ahhoz képest, amit el kell elviselnem, mert veled vagyok!

És szellemes.

Kanalazok egy falatot a fagylaltból, de inkább a fagyira koncentrálok, mint a karamellre. Észrevettem, hogy Kelsey-nek nagyon ízlik a karamell, és gondoltam, hagyok neki belőle.

Látod, én is tudok jó fiú lenni.

– Nem válaszoltál a kérdésemre. Csinálsz ilyet egy első randin? Csókolózol egy csokoládébolt sarkában, hogy az olyan romantikus kukkolók, mint te, szemtanúi legyenek a csóknak?

– Talán húszegynéhány évesen csókolóztam volna egy étteremben, de most, hogy a húszas éveim derekán járó tisztességes hölgy vagyok, már vannak elvárásaim. Jó ételt várok, remek beszélgetést, és ha az est végére lenyűgözött a varázs, akkor előrehajolok egy csókért.

– Lenyűgözött, mi? Mit kell tenni ahhoz, hogy lenyűgözzenek?

– Jegyzetelnél? – kérdezi felhúzott szemöldökkel.

– Igen, hogy hogyan csináljam az ellenkezőjét, tudod, mert ha éppen nem idegesítesz, akkor mit kezdenék az életemmel?

Az arca lefagy, én pedig nevetek.

– Nos, ha ez így van, akkor a lenyűgözéses részt megtartom magamnak.

Az asztal alatt meglököm a lábfejemmel.

– Mondd már!

Egy pillanatig tanulmányoz, majd megszólal:

– Nos, először is, nem lehet eltelve önmagával. Kiegyensúlyozottnak kell lennie, figyeljen oda rám, de merjen saját magáról is beszélni. A család fontos nekem, így tudni akarom, hogy közel áll-e a családjához. Hmm, még mi? Ó, egy önkritikus történet mindig jó, mert akkor tudom, hogy nem veszi túl komolyan magát. Szeretem az apró érintéseket, de ne vigye túlzásba. Szeretem tudni, hogy érdeklődik, anélkül, hogy nyomulna. És persze érdekes kérdések, olyan beszélgetés, ami egyszerűen magával ragad. Továbbá odavagyok egy kedves mosolyért, a kedves szemekért és egy olyan férfiért, aki kihúzza nekem a széket. Aki úriember.

Lassan bólintok.

– Volt egy rovat, amit régen olvastam: A modern úriember. Abban mindig azt írták, hogy nyisd ki az ajtót a lánynak, de amint átmegy rajta, ne felejtsd el megfogni a fenekét, csak hogy tudja, kihez tartozik. Ez az, amire vágysz?

Pislog néhányszor, majd a fagyira néz.

– Azt hiszem, nem lennék dühös miatta.

Nevetek.

– Akkor ezt igennek veszem. Tudod, elég magasak az elvárásaid egy férfival szemben.

– Bűntudatom legyen miatta? – kérdezi kihívóan.

Gondolkodás nélkül megrázom a fejem.

– Nem, szerintem nem. Miért érnéd be mással, amikor tudod, mit akarsz? Bár, nem gondolod, hogy Edwinnel lejjebb adtál az elvárásaidból?

– Edwin nyilvánvalóan egy pillanatnyi elmezavar volt. Őszintén szólva téged hibáztatlak Edwinért.

– Engem? – mutatok a mellkasomra. – Miért hibáztatsz engem? Nem kényszerítettelek, hogy randizz azzal a lúzerrel!

– Nem lúzer volt, csak… olyasmi.

– Ha ettől jobban érzed magad, ám legyen! De nem értem, miért hibáztatsz engem.

– Mert az a vacsora a vakrandis étteremben borzalmas volt. Arra ösztönzött, hogy lejjebb vigyem az elvárásaimat.

– Nem volt az olyan rossz!

– Nem te voltál ott, hogy megismerkedj valakivel. Te azért voltál ott, mert elbuktál egy fogadást. Valójában izgatott voltam. Lehet, hogy te szórakoztatónak találtad, de nekem inkább elkeserítő volt.

Ez igazán rosszul érint. Soha nem gondoltam így rá, és most, hogy tudom, elfog a bűntudat.

– Sajnálom, Kelsey! – mondom, és a szemébe nézek. – Egy idióta, büszke férfi voltam azon az éjszakán. Megsértetted a büszkeségemet, amikor megjelentem, és nem tudtam ezen továbblépni. Megpróbáltalak lehúzni magammal. Nem kellett volna.

– Hűű, uh… köszi, JP! – mosolyog, miközben a kanalat a szájához emeli. – Körhinta, képek, előke… és egy bocsánatkérés. Ki merem jelenteni, hogy talán ez a mai az egyik legjobb estém eddig. Elég nagy javulás a vakrandis étteremhez képest. Ez az egész „rövid távú kapcsolat” dolog valójában kifejezetten élvezetes.

– Örülök, hogy kiengeszteltelek.

– Kiengeszteltél… Josiah Phoenix.

– Majdnem.

A szeme izgatottságot tükröz.

– Tényleg?

Nevetek.

– Nem.

– Uh – lök meg. – Ez nem volt szép!

– Nekem tetszett. – Rámosolygok, amit nagy örömömre… viszonoz.

– Be tudnál gurítani a szobámba? – kérdezi Kelsey, miközben a lakás padlójára zuhan, és leveszi a cipőjét. – Nem hiszem, hogy meg tudnék mozdulni.

Aztán lefekszik a padlón, matat a farmerja derekán, és kikapcsolja a gombot, mielőtt megkönnyebbülten felsóhajt.

– Nahát, ez aztán a látvány!

Böfögés.

Befogja a száját a nem egészen hölgyhöz méltó böfögés miatt, amit nem sikerült elnyomnia. Ránézek, döbbenet ül ki az arcára, mielőtt megkérdezi:

– Hallottad?

– Drágám, a portás harminc emelettel lejjebb is hallotta. Belerázkódott az egész emelet, ahol állok.

– Ne túlozz!

– Azt hiszem, San Francisco a Richter-skálán is érzékelhető földrengést fog jelenteni.

– Hagyd abba!

– Hányingerem van az utórengések miatt.

Megüti a lábamat, én meg nevetek, miközben lehajolok, és megragadom a bokáját.

– Mit csinálsz?

– Behúzlak a szobádba… Várj… ugye nem fog semmi kijönni az alsó feleden?

– Úh, tényleg azt hiszed, hogy képes lennék rá?

– Hát, őszintén, nem tudnám megmondani, mert az a lány, akit régen szigorúnak és tökéletesnek hittem, most kikapcsolta a farmerját előttem, és egy hatalmasat böfögött. Szóval… nem tudhatom, hogy mi történhet még.

A kezével eltakarja a szemét, miközben tovább húzom őt.

– Ezért nem fogok soha találni senkit, aki szeretni tudna engem. Gusztustalan vagyok.

– Nem, nem vagy… Egyszerűen csak normális vagy.

Kiles a karja alól.

– Csak azért mondod, hogy ne szellentsek, miközben húzol.

– Nem, tényleg nem. Jó látni, hogy nem vagy mindig olyan gőgös.

– Gőgös? Ez abszurd!

– Csak gőgös emberek használják az abszurd kifejezést – mondom, miközben megérkezem a hálószobája elé. Kinyitom az ajtót, és bevonszolom. Megfordul a fejemben, hogy a földön hagyjam, de lehajolok, és felemelem. Felsikolt a meglepetéstől, miközben a karjait a nyakam köré fonja.

– Mi a fenét csinálsz?

– Bedoblak az ágyadba – mondom, miközben éppen eldobnám, de sajnos nem engedi el a nyakam, így ahelyett, hogy nézném, ahogy az ágyra huppan, összegabalyodunk az ágyon. – Te jó ég! – motyogom a takarónak. – El kellett volna engedned!

– Nemrég ettem meg egy egész rákot, fél adag krumplit, fél karamellás fagylaltkelyhet, és amikor hazaértünk, ki kellett gombolnom előtted a farmeremet. Mégis mi a fenéért gondolod, hogy azt akarom, hogy ide-oda dobálgass?

– Szóval az, hogy nyomom a hasad, jobb?

– Lehetne jobb pozíció is.

– Engedj el! – mondom.

– Ó, igazad van – feleli, leveszi a karját a nyakamról, és én elengedem. – Túl nagy kérés lenne a rövid távú társamtól, hogy levetkőztessen, és feladja a pizsamámat?

Rámeresztem a szemem.

– Drágám, ha levetkőztetlek, tuti, hogy nem adok rád vissza semmit!

Megdörzsöli a hasát.

– Ó, tényleg? Szeretnél belőle egy falatot?

– Furcsa módon érdekfeszítőnek találom.

– Viselkedj, JP… viselkedj!

Megrántom a vállam.

– Nem tudok. – A hálószobaajtó felé haladok. – Képes leszel egyedül boldogulni?

Nagy sóhajjal válaszol.

– Azt hiszem. Lehet, hogy eltart pár pillanatig, amíg összeszedem magam, de igen, megoldom.

– Rendben, akkor… jó éjszakát!

– Jó éjszakát… Jordan Preston.

Megfogom az ajtófélfát, és hátranézek.

– Jonah Peter vagyok.

Lassú, érzéki mosoly játszik az ajkain, mielőtt elköszön.

– Jó éjszakát… Jonah.

– Jó éjszakát, Kelsey.

Breaker: Meghaltál?

JP: Nagyon jól tudod, hogy nem haltam meg, és azt is nagyon jól tudod, hogy nem akarok beszélni róla.

Breaker: Tesó… körhinta? Előke? Kelsey üzent Lottie-nak, aki megmutatta a képeket Huxley-nak, aki persze továbbküldte nekem. Az orrodnál fogva vezet téged, nem igaz?

JP: Mondtam, hogy nem akarok róla beszélni.

Breaker: Csak nem hiszed, hogy hagyni fogom? Mi a franc történik?

JP: Semmi különös.

Breaker: Randiztatok ma este?

JP: Nem, csak rövid távú barátokként mentünk el.

Breaker: Mostanában így hívják a fiatalok?

JP: Hacsak nincs valami értelmes beszédtémád, elmehetsz a pokolba.

Breaker: Komolyan beszélek. Azóta nyomulsz rá, hogy megismerted, szóval mi a helyzet? Kezdeményezni próbálsz?

JP: Nem. Csak kirándultunk. Nincs itt semmi dolgunk, ezért kérte, hogy turistás programokat csináljunk. És én csináltam. Ennyi. Amikor visszaértünk a penthouse-ba, böfögött, és nekem kellett a lábánál fogva elvonszolnom a szobájába, annyira tele volt. Hidd el, semmi sincs köztünk!

Breaker: De szeretnéd, ha lenne?

JP: Miért viselkedsz úgy, mint egy pletykás anya?

Breaker: Csak aggódom érted. Megváltoztál mostanában. Azt akarom, hogy minden rendben legyen veled!

JP: Ha megváltoztam, annak semmi köze Kelsey-hez.

Breaker: Mit jelentsen ez?

JP: Semmit. Nincs miért aggódni! Figyelj, fáradt vagyok, és holnap kora délelőtt megbeszélésem lesz Jeremiah-val a The Wharf negyedben.

Breaker: Jó, de tudod, hogy itt vagyok, ha beszélni szeretnél. Huxley lehet, hogy elfoglalt, de én nem. Rám számíthatsz.

JP: Köszi. De jól vagyok, tényleg.

Breaker: Jó. És… ha érzel valamit iránta, tesó, akkor ne engedd el!

JP: Foglalkozz magaddal, Breaker! Jó éjszakát.

6 A népszerű amerikai tévésorozat, a Full House ikonikus helyszíne.

7 Festett Hölgyek: három vagy több színre festett viktoriánus vagy Edward-stílusú házak, melyek csak San Franciscóban láthatók.

8 San Francisco leghíresebb szórakoztatónegyede.

Tizenharmadik fejezet

Kelsey

Egymásnak teremtve podcast

Huxley és Lottie

Kelsey: Üdvözöllek, kedves hallgató, az Egymásnak teremtve című podcastben, ahol őrülten szerelmes párokkal beszélgetünk arról, hogyan találkoztak. Huxley és Lottie, nagyon köszönöm, hogy ma velem tartotok. Kérlek, meséljétek el, hogyan találkoztatok!

Lottie: Már ideje volt, hogy a testvéredet is meghívd ebbe a podcastbe! Nekünk kellett volna az első párnak lennünk.

Kelsey: Amikor elkezdtem ezt a podcastet, még nem voltatok egy pár.

Lottie: Ez egy nagyon jó pont a javadra, de mégis nagyon sokáig tartott. Mindenki másnál érdekesebb történetünk van.

Huxley: Talán kicsit halkabban kéne mondanod.

Lottie: Huxley aggódik, hogy elveszíti a hitelességét, ha elmeséljük a történetünket, de mondtam neki, ez csak azt bizonyítja, hogy milyen jó üzletember. Nem igaz, szívem?

Huxley: Kissé túlzásba esel, nem?

Lottie: A hallgatóknak tudniuk kell, milyen szerelmesek vagyunk.

Huxley: Soha nem szólítasz szívemnek.

Lottie: Mert ahogy szólítalak, azt valószínűleg nem mondhatom egy podcastben.

Huxley: Csak a nevemen szólítasz.

Lottie: Tényleg? Mert szerintem többnyire „Ó, Istenem”-nek hívlak.

Kelsey: Pontosan ezért nem hívtalak benneteket a műsorba. Rossz ötlet volt.

Lottie: Nem, nem volt! Szerelmesek vagyunk. Összeházasodunk. Ne kapcsold ki a beszélgetést! Kelsey, ne kapcsolj ki…

– Kész vagy már? – kérdezi JP a bejárat felől.

– Igen! – kiabálom. – Csak adj a csajnak még egy pillanatot!

– Megvoltak a pillanataid.

– Egy perce értem haza.

– Inkább tíz perce. Csak át kellett öltöznöd. Mit csinálsz ott bent?

– Izzadásgátlót fújok magamra. – Még egyszer befújom a hónaljamat, lezárom a dezodort, majd fogom a táskámat, és elindulok kifelé. – Azt akarod, hogy büdös legyek? – kérdezem, miközben felnézek, és meglátom JP-t a bejárati ajtó mellett.

Szentséges… jó ég!

Nem vagyok biztos benne, hogy valaha is láttam már ilyen lazának, de a látvány mindenféle bugyborékoló, meleg érzést kelt a gyomromban. Viseltes, szakadt farmernadrágban, fekete ingben és kapucnis, fekete bőrkabátban van, és irtó szexi. A látványt egy fordított sapkával fejeli meg, amitől belül remeg a testem. Nem beszélve a sűrű szőrzetről, ami az állát borítja vagy a sötét szempilláiról, amitől a szeme hihetetlenül zölden ragyog.

– Mi az? – kérdezi, amikor észreveszi, hogy bámulom.

– Uh… bocsánat, csak azt hiszem, még soha nem láttalak ilyen lazának.

Végignéz magán, aztán vissza rám.

– Azt vártad, hogy kiöltözzek neked? Ez nem randi.

Nagyon is tisztában vagyok vele, hogy ez nem randi.

– Tudom! – csattanok fel, és a vállamra teszem a táskámat. – De bocsánat, ha kicsit meg vagyok lepődve, hogy sapkában látlak. Nem tudtam, hogy neked van ilyen.

– Eléggé biztos vagyok benne, hogy minden férfinak van baseballsapkája.

– Nos, rajtad viszont furcsán néz ki.

Nem így van, nagyon jól áll neki, de nem fogom megadni neki azt az örömöt, hogy a szemébe mondjam.

– Ha már itt tartunk, a farmer nagyon fura rajtad – vág vissza.

– Tényleg? – kérdezem bizonytalan hangon.

Forgatja a szemét.

– Nem, de látod, hogy nem szép dolog azt mondani, hogy valaki furán néz ki? Egy dicséret jól jött volna.

– Azt akarod, hogy megdicsérjelek? Még akkor is, ha nem randizunk? Azt hittem, ez egy rövid távú barátság. Ebben az esetben ugratni szoktam a barátaimat, ezért mondom, hogy furán nézel ki sapkában, mert már hozzászoktam az üzletemberhez. De ha valóban tudni akarod, a hátrafordított sapka jól áll.

– Úgy látom, volt benne dicséret, szóval elfogadom.

Elindul, de én kinyújtom a karom, és megkérdezem:

– Engem nem akarsz megdicsérni?

Végignéz az egyszerű farmeromon és a váll nélküli pulcsimon, mielőtt megszólal:

– Érzem a dezodorodat, és nem izzadságszaga van. Jó választás!

Érzem, hogy az arcomra kiül a döbbenet.

– Ez lenne a bók?

Kinyitja előttem az ajtót, és megkérdezi:

– Valami nem tetszik?

– Ez még csak nem is bók, csak egy nyilvánvaló tényközlés.

Ez olyan, mintha azt mondanák, hogy szép színű a ruhám. Vagy hogy láttam már jobbat.

El akarok menni mellette, de ekkor megragadja a csuklómat, és a fülemhez hajol.

– Kelsey…

A hangja mézédesen csöpög a csupasz vállamra. Nyelek egyet, és bólintok.

– Igen?

Közelebb lép hozzám, az oldalam szorosan a mellkasához simul, és suttogni kezd:

– Tetszik, hogy ilyen fehér a cipőd.

Aztán elenged, és becsukja a penthouse ajtaját mögöttünk.

Gúnyos mosollyal hátranéz rám, miközben a lift felé tartunk.

Utánafutok, és meglököm.

– Mi az? – kérdezi. – Bókot akartál.

– Igen, de nem így.

– Hát, hogy?

– Tudod… olyan csábítóan.

Felhúzza az egyik szemöldökét, ami majdnem hozzáér a sapkájához.

– Neked ez csábító volt? És az arcod pirosságából ítélve még tetszett is.

– Az a smink – felelem, megpaskolva felhevült arcomat.

Nem a smink.

Ez minden én vagyok.

Ha őszinte akarok lenni, a múlt éjszaka megviselt.

Nagyon jól éreztem magam JP-vel. Persze időnként meg kellett küzdenem a rosszkedvével, de azt is láttam, hogy sokszor teljesítette a kéréseimet.

Kilépett a komfortzónájából, mégis tartotta velem a lépést, és soha nem panaszkodott igazán.

Nagyon jól éreztem magam. És aztán amikor hazaértünk, majd a lábamnál fogva behúzott a szobámba, és elárulta a valódi nevét…

Hölgyek… Figyeljetek, még soha életemben nem éreztem ilyen bizsergést a gyomromban, mint akkor. Olyan volt, mintha pillangók repkedtek volna a gyomromban, mind egyszerre csapkodva a szárnyaikkal. Lehengerlő érzés volt.

Ma egész nap ezen járt az agyam, nem tudtam őt kiverni a fejemből, és mire visszaértem a penthouse-ba, azt mondtam magamnak, hogy össze kell szednem magam. Igen, JP jó pasi. Igen, van egyfajta alfahím hozzáállása, amit vonzónak találok. És igen, tegnap este megnyílt, és jól érezte magát velem, de… van egy dolog, amit nem szabad elfelejtenem.

Egy fontos dolog.

Nincsenek kapcsolatai.

Nem az a típusú pasi, aki megállapodik egy nő mellett, aki egyáltalán szeretne megállapodni egy nő mellett, vagy egyáltalán barátnőt akar. Ez nyilvánvalóan kiderült a tegnap esti beszélgetésünkből.

Szóval mielőtt a szívem minden alkalommal kihagy egy ütemet, amikor hallom a lélegzetét, emlékeztetnem kell magam, hogy nem az a feleséget kereső fajta. Nem hosszú távra tervez. Ő nem az, akit keresel, még akkor sem, ha egyetlen pislogásától ájulásközeli állapotba kerülsz.

– Nem tűnik sminknek – jegyzi meg JP, miközben kinyílik a lift, és belép.

– Most már sminkrajongó vagy?

– Tudok néhány dolgot a cuccról. – Megnyomja az előtér gombját.

– Ó, tényleg? Viselsz pirosítót, JP?

– Csak akkor, amikor megfogja az inggalléromat – mosolyog, és utálom érte.

De ugyanakkor… Te jó ég, milyen jó pasi!

Szeretnék témát váltani, ezért megköszörülöm a torkom, és megkérdezem:

– Szóval, mi a terv ma estére? Csak annyit mondtál, hogy hétköznapi ruha kell. Van valami, amit tudnom kell?

– Bízd rám!

– Mindig ezt mondod, de meg kell hogy mondjam, egy kicsit aggódom.

– Miért? Tudod, hogy nem hagynám, hogy bármi történjen veled – mondja olyan őszintén, hogy valóban hiszek neki.

– Tudom – válaszolom, és zavarban érzem magam a vallomástól. – De tudod, mindig jó felkészülni arra, ami jön. Szóval mire készüljek?

– Kellemes estére készülj!

Csak ennyit mond, miközben a lift lelassul, és kinyílik az ajtó.

Hátrébb lép, kezét a derekamra teszi, és kivezet a hotel elé, ahol a portás ajtót nyit nekünk.

– Mr. Cane, miss Gardner. Kellemes estét!

– Önnek is, Tim! – mondja JP, mielőtt a várakozó autónkhoz vezet, és kinyitja nekem az ajtót.

Eltart egy pillanatig, de amikor elhelyezkedem mellette a hátsó ülésen, mindenféle gondolatok cikáznak az agyamban. Ostoba gondolatok.

Idegesítő gondolatok.

Kinyitotta nekem az ajtót.

Megérint.

Nem lehet, hogy pont azokat a dolgokat csinálja, amiket egy randin elvárok…?

Ó, te jó ég, Kelsey, hallod, mit beszélsz?

Pont ezért nem keveredsz ostoba, rövid távú kapcsolatokba – vagy barátságokba férfiakkal –, mert olyan romantikus vagy, hogy azt hiszed, mindenki randira próbál hívni téged.

De ez most JP-ről szól. Ez a pasi flörtöl. Mellesleg nagyon figyelmes, és természeténél fogva igazi úriember. A Cane Enterprises megbeszélésein, mielőtt ez az egész őrület elkezdődött, gyakran kinyitotta nekem az ajtót vagy segített kiszállni az autóból. Ez semmi újat nem jelent. Ez csak JP, mindig is ilyen volt.

– Megmondanád, hogy miért szorítod össze annyira az állkapcsodat? – kérdezi JP, miközben elindulunk a városon keresztül.

– Szorítom? – kérdezek vissza. – Ó… nem tudom. Nem vagyok bosszús, vagy ilyesmi, ha erre gondolsz. Nincs min bosszankodni vagy idegeskedni, nem igaz? Csak két rövid távú barát valami ismeretlen helyre megy, ennyi.

Gyanakodva méreget.

– Furán viselkedsz.

– Furán? – legyintek az arcom előtt. – Talán meleg van itt. Neked is meleged vagy? Könnyű pulcsi van rajtam, mégis annyira melegem van. Neked is meleged van?

– Én jól vagyok – mondja zavart tekintettel. Nem hibáztatom érte. Belül pánikolok, és kezdtem ezt kivetíteni. – De bekapcsolhatjuk a légkondit.

– Nem, jó így. Nem kell túlreagálni, vagy ilyesmi.

Szünetet tart, majd hozzám fordul.

– Kelsey, nem akarod ezt?

– Mit? Nem. Úgy értem… igen!

– Igen, nem akarod ezt csinálni?

– Nem! Igen… uh. De akarom! Bocsánat, csak… zavarban vagyok. Ne törődj velem, amíg összeszedem magam, és próbálok miattad normális emberként viselkedni.

Röviden rámosolygok, majd kinézek az ablakon, összeszorítom a szemem, és megpróbálom megnyugtatni a szívemet.

Szedd össze magad, Kelsey!

Mi van, ha tegnap a körhintán készített rólunk képeket, megmondta a valódi nevét és megérintett a hallban…?

Ez semmit sem jelent.

Egyáltalán semmit.

A telefonom rezeg a táskámban, és hálás vagyok a figyelemelterelésért. Előveszem, és rápillantok a képernyőre.

Lottie: Holnap este vacsi Derekkel a Crab House-ban a Pier 39-en. Úgy gondolta, ez lesz a tökéletes randihelyszín. Hétkor legyél ott! Ne késs el!

Elmosolyodom.

A tökéletes randi – jó randinak tűnik. Talán Derekkel van bennünk valami közös.

Ezzel a szorongás és feszültség, ami minden lélegzetvételnél a mellkasomba hasított, gyorsan elillant. Rendben, holnap randim lesz, igazi randim. Egy férfival, aki minden szempontból egészen jóképű. Lottie küldött nekem róla egy képet nemrég.

Szőke haja van, és olyan… „van egy hajóm” kinézete. Ami biztos is, hiszen ugyanabban az üzleti körben mozog, mint Dave és a Cane testvérek. A Yale-en diplomázott, és van egy Freddie nevű golden retrieverje. Ennél jobb már nem is lehet, igaz?

– Pont úgy mosolyogsz, mint egy őrült. Aggódjak? – kérdezi JP, figyelmemet ismét a jelenre irányítva.

– Nem, egyáltalán nem. Csak az este miatt vagyok izgatott, természetesen.

– Rendben. Biztos? Mert úgy érzem, az elmúlt öt percben sokféle érzést éltél meg.

– Igen. Mostantól nem lesznek kiszámíthatatlan érzelmi kitöréseim.

– Miért könnyes a szemed? – kérdezi JP, amikor odaérünk az étteremhez.

Felé fordulok, és megkérdezem:

– Honnal tudsz erről az étteremről?

– Ööö, te és Lottie beszéltetek róla az liftben. Azt mondtátok, az anyukátok ide hozott benneteket. Nem … tetszik az ötlet? Más helyre is mehetünk. Én még soha nem próbáltam ezt a helyet, de tudtam, hogy a dim sumot nem lehet kihagyni San Franciscóban, így azt gondoltam, ide szeretnél jönni.

Az ajkam megremeg.

Egy könnycsepp csorog végig az arcomon.

Szóhoz sem jutok, miközben egymást bámuljuk a járdán, a Dim Sum Star előtt.

– Kelsey…

– Sajnálom – törlöm le a könnyeimet. – Ez nagyon figyelmes tőled, JP. Nem gondoltam, hogy odafigyeltél arra a beszélgetésre.

– Sokkal többre odafigyelek, mint hinnéd – mondja, mielőtt megragadja a kezem, megszorítja, és az ajtóhoz vezet. De mielőtt kinyitja, halkan megszólal:

– Ha szükséged van még egy pillanatra, szólj!

Rázom a fejem.

– Nem, minden rendben – mosolygok. Ezt zöld jelzésnek veszi, kinyitja az ajtót nekem, és bevezet az étterembe.

És ó, te jó ég, pontosan ugyanúgy néz ki, mint régen.

Egyszerű, bézs színű falak, kopott kék szőnyeg és könnyű válaszfalak, amik asztalokat és bokszokat választanak el egymástól. Egyszerűen tökéletes. Pont, ahogy emlékeztem rá.

Megcsap az egyik legjobb étel finom illata, amit valaha ettem, és emlékek törnek rám.

JP-hez fordulok.

– Egy cseppet sem változott, és ez elgondolkodtat…

A falon lévő képek felé fordulok, és odasétálok hozzájuk. Sok arcot végigpásztázok, míg végül két nagyon ismerős arcra nem bukkanok.

A szemem megtelik könnyel, és gyorsan előveszem a telefonomat a táskámból. Éppen fényképet akarok készíteni, amikor JP kiveszi a telefonomat a kezemből.

Megfordulok, hogy a tiltakozásomat fejezzem ki, de JP a kép felé bólint.

– Mutass rá! Készítek róla egy képet veled.

Pontosan így teszek.

Majd készítek még néhány képet, köztük egyet magáról a képről, hogy meglegyen, és elküldöm Lottie-nak, miközben JP a két ártatlan, jóllakott kislányt nézegeti a fotón.

– Szép fogszabályzó.

Kuncogok.

– Köszi.

– És az a Minnie egeres póló… nahát! Tudod, lehet, hogy megkértelek volna, hogy fogd meg a kezem, ha akkor ismertelek volna.

– Gondolod, hogy a fiatal JP és a fiatal Kelsey között több lehetett volna, mint rövid távú barátság?

Megáll, hogy elgondolkozzon rajta, majd megrázza a fejét.

– Nem, túl nagy bunkó voltam, mindig bajt okoztam. Ezzel a fogszabályozóval és azzal a pólóval túl ártatlannak tűntél volna hozzám képest.

– Na, mit is mondtam neked az ártatlanságomról? Újra bizonyítanom kell?

– Kérlek, bizonyítsd be újra! Nem bánnám, ha még egyszer megízlelhetnélek! – mondja, mielőtt a pincérnő felé húz.

Nincs időm reagálni erre a nyilvánvaló flörtölésére – ez flört, ugye? –, mert végigsétálunk az éttermen, amíg egy ablak melletti székhez nem vezetnek, ahonnan nagyszerű kilátás nyílik a nyüzsgő Chinatownra.

Mielőtt a székemért nyúlnék, JP kihúzza nekem, majd leül velem szemben. Amikor rápillantok, egyszerűen csak megrántja a vállát, felveszi az étlapját, és az arca elé emeli.

Ne gondold túl, Kelsey! Csak érezd jól magad!

A telefonom rezeg.

– Biztos vagyok benne, hogy Lottie ír vissza. Megnézhetem?

– Nincs szükséged az engedélyemre. Nyugodtan nézd meg! Hé, nem tudod, hogy milyen ez a tea?

– Ó… nem hiszem, hogy már ittam volna korábban – felelem, majd felveszem a telefonom, és elolvasom az üzenetet.

Lottie: Ó, te jó ég! Elvitt a Dim Sum Starba? Miért van az, hogy a szívem majd kiugrik a helyéből? Honnan tudta?

Felnézek JP-re, aki belemerült a menü olvasásába, így visszaírok.

Kelsey: Hallotta, hogy beszélgettünk róla. Gondolta, hogy szívesen ellátogatnék ide újra.

Azonnal jön a válasz.

Lottie: Hmmm… ilyen figyelmes?

Kelsey: Azt hiszem, próbálja bebizonyítani, hogy nem olyan seggfej, mint amilyennek gondoltam.

Lottie: Biztosan nem az, főleg ezzel az étteremválasztással. Na, érezd jól magad! Ne kérd azt a teát, emlékszel, anya majdnem megfulladt tőle!

Ó, igaz.

– Ne kérd! – mondom szinte kiabálva, és kinyújtom a karomat felé.

Kikukucskál az étlap felett, sötét szemöldöke összehúzódik.

– Te jó ég… mit ne kérjek?

Az arcom kipirul, amikor rájövök, milyen őrültnek tűnhettem.

– Ó, a teát. Lottie épp most emlékeztetett, hogy anya azt itta, és majdnem megfulladt tőle. Szóval talán ki kellene hagyni a teát!

– Rendben. – Furcsán néz rám. – Biztos vagy benne, hogy minden rendben?

Mosolyogva bólintok.

– Jól vagyok.

– Jóóóó! – válaszol elnyújtva.

A következő néhány percet azzal töltjük, hogy eldöntjük, mit rendelünk. Már nem viszik körbe az ételt, hanem hoznak mindent, amit kérünk. Néhány ételt kiválasztunk, melyek mindkettőnk érdeklődését felkeltik, majd amint a pincérnő visszamegy a konyhába, kortyolok a vizespoharamból.

– Szóval, ez a tökéletes esti programod? Kideríteni egy lány álmainak éttermét?

– Nem. A Chinatownban a dim sum kötelező.

– Nem gondolod, hogy kissé turistás?

– Valószínűleg – válaszolja. – Ha elhívtalak volna, tudod, randizni, akkor a Parkside Clubba vittelek volna.

– Az mi? – kérdezem.

– Egy étterem a Parkside épület tetején. A miénk.

–Természetesen – nevetek.

– A séf zseniális! Ő készíti a legjobb töltött gombócot. Ennél jobbat nem eszel! Egyébként Chinatownban kezdte a főzőkarrierjét. Huxley talált rá, és olyan állást ajánlott neki, amit nem tudott visszautasítani. Nem sokan engedhetik meg maguknak, hogy a Parkside Clubban egyenek, de akik igen, azok jókat esznek.

– Hát, tudod, elvihettél volna oda engem is.

Megrázza a fejét.

–Nem, a hangulat nem lett volna megfelelő. A formális öltözet kötelező, és az a hely olyan zsúfolt, mint az állatkert. Itt lehet lazítani – feleli, miközben hanyagul elnyújtózik a székén.

– Akkor kit vinnél el a Parkside Clubba? Egy különleges randipartnert?

Megigazítja a sapkáját a fején.

– Csak a testvéreimmel voltam ott. Senkit nem vittem még el magammal. Ahogy mondtam, az étel fantasztikus, de a hely túlzsúfolt. Nem fogok ott randizni.

– De nem azt mondtad, hogy ez nem randi? Talán inkább engem kellett volna odavinni!

– És lemaradjak az élményről, hogy sírni lássalak a saját fogszabályozós képeden? Nem, azt már nem!

Nevetek.

– Ó, igen, álomszerű pillanat, abban biztos vagyok.

Megérinti oldalt a fejét.

– Jól elraktároztam.

– Biztos vagyok benne.

Majd az asztalra hajolok és megkérdezem:

– Na, mit csináltál ma?

– Semmi különöset – feleli. – Válaszoltam a testvéreim egy halom e-mailjére, edzettem, és meglátogattam néhány embert.

– Milyen látogatás? Láthatás?

– Mi? – nevet. – Kit látogatnék a börtönben?

– Nem ismerem az életedet. Lehetne bárki.

– Valami nincs rendben a gondolkodásmódoddal. Nem, csak helyi nonprofit szervezeteknél jártam.

Ez feldob.

– Tényleg? Melyiknél?

– Ha tudni akarod, te kis Kíváncsi Fáncsi – mondja, ami mosolyt csal az arcomra –, egy alapítványnál jártam, ami galambokat ment, aztán megálltam egy állatmenhelyen.

– Csak úgy lazán elmentél, és megmentettél ma néhány állatot? Ezt akarod mondani?

– Nem mentettem meg őket, de tudod, kapcsolatokat építettem.

Megvonja a vállát.

– Aztán visszamentem a penthouse-ba, ahol zuhanyoztam és készülődtem. Ha tudtam volna, hogy olyan sokáig tart elkészülnöd, több időt töltöttem volna a zuhany alatt.

– Ó, tényleg, és mit csináltál volna?

Felhúzza a szemöldökét, de ennél többet nincs mit mondania.

– Ó, értem. A régi dörzsölés és húzogatás, ugye?

A fejét hátrahajtja, és egy nagyon szexi nevetés tör ki belőle.

– Igen, valami ilyesmi. És te, milyenek voltak a mai találkozóid?

– Szórakoztatók – felelem mosolyogva. – Denával találkoztam a déli épületben. Ő volt a legcukibb, és egész délelőtt ott sétálgattunk, néztük, min lehetne változtatni. Nagyon izgatott az összes terv miatt, amit felvázoltunk.

– Dena laza, kedvelem őt.

Pont, amikor a gyomrom korogni kezd, a pincérnő közeledik az ételünkkel, így a beszélgetés félbeszakad, amíg helyet csinálunk a tányéroknak. Sertéshúsos és hagymás gombóc, garnélás gombóc, sanghaji csirkés zsemle, tavaszi zöldségtekercs és párolt spárga. Csodás illata van.

Mindketten megfogjuk az evőpálcikákat, előkészítjük őket, és szó nélkül enni kezdünk.

Állunk a járdán a Dim Sum Star előtt, és várjuk az autót, mikor megszólalok:

– Tudod… régen sokkal jobb volt.

JP megveregeti a mellkasát, miközben halkan böfög.

– Basszus… Kell valami, ami elveszi az ízét annak a snidlinges gombócnak.

– Sajnálom. Rendben leszel?

– Majd meglátjuk, nemde? – kérdezi.

Féktelen ragadozókként álltunk neki a fogásainknak, mindketten kivettük a gombócokat a gőzölgő fazekakból, és a tányérjainkra tettük őket. Az első harapás mohó volt. A második… kíváncsi. A harmadik… aggódó. Szótlanul kipróbáltunk még egy fogást, aztán egy másikat, míg végül egymásra néztünk, megragadtuk a vizespoharainkat, és próbáltuk leöblíteni a furcsa ízt. Hasztalan, az ízlelőbimbóinkat megfertőzték, és ezután már semmi sem volt kellemes élmény. Mégis megettük az ételt, mert egyikünk sem akarta elpazarolni, de amikor megkérdezték, szeretnénk-e rendelni még valamit, udvariasan jeleztük, hogy „nem, köszönjük”, majd JP kifizette a számlát.

A sofőr megáll, és JP kinyitja nekem az ajtót. Mint mindig, miután beülök, ő is követ. A sofőrnek csak ennyit mond:

– A Twentieth Century Bakeryhez, legyen szíves.

Azután előveszi a telefonját, és elkezd írni valamit.

– Mi, öö… mi van abban a Twentieth Century Bakeryben?

– Valami, ami remélhetőleg megnyugtatja a gyomrunkat. – Befejezi az üzenetet, majd hátradől az ülésén. – A francba, Kelsey, ez szörnyű volt!

– Tudom. Fogalmam sincs, hogyan bírtunk Lottie-val annyit enni, amikor először itt jártunk.

– A gyerekeknek nincsenek még kifejlődött ízlelőbimbóik, ezért. Gondolhattam volna erre.

– Hát, a szándék megvolt, és nagyra értékelem. – Megszorítom a karját. – Köszönöm!

A szája sarka felfelé görbül.

– Szívesen.

– Ebbe a pékségbe be is lehet ülni?

– Igen, de elvitelre kérem a desszertet. A következő helyszínig még kell autózni egy kicsit, és foglalásunk van, ezért nem késhetünk.

– A következő hely? – fordulok még jobban felé. – Mesélj!

– Nem! – rázza a fejét. – Meglepetés.

– Ez bosszantó.

– Valóban? – kérdezi. – Vagy inkább mókás?

– Bosszantó.

Kuncog.

– Igen, én is bosszús lennék. De ne feledd, ez az én estém, nem a tiéd, úgyhogy az én szabályaim szerint játszunk!

– Ja, igen, jó, hogy emlékeztetsz.

Megállunk egy lámpánál, úgyhogy egy pillanatra kikapcsolom a biztonsági övet, közelebb húzódom JP-hez, kinyújtom a telefonomat, hogy csináljak egy szelfit.

– Mosolyogj, rövid távú barátom!

Átöleli a vállamat, magához szorít, miközben csábos mosollyal néz rám. Egy pillanatra majdnem elfelejtek fényképezni. Elveszek az érzésben, ahogy ölel, a parfümjének az illatában, a testének a melegében.

De az autó elindul, úgyhogy gyorsan lövök egy képet, majd visszahúzódom a helyemre.

– Kellett volna készítenem egy képet a Dim Sum Starban.

– Az olyan emlék, amire nem szeretnénk emlékezni.

Még pár percig a városban autózunk, majd a sofőr megáll a járdánál, és JP megszólal:

– Várj meg itt! – Kiszáll az autóból, és bemegy egy régi, de kívülről elbűvölőnek tűnő épületbe. A nagy üvegablakokon át látom, ahogy előveszi a pénztárcáját, fizet, majd visszajön egy süteményesdobozzal és két vízzel.

Amint visszaül, odaszól a sofőrnek:

– Mehetünk.

A sofőr bólint, és elindulunk.

Meglepetésemre JP középre húzódik, becsatolja az övét, majd ad nekem egy vizet és egy villát. Ekkor csap meg a dobozból áradó édes illat.

– Öö… bármi is van benne, ínycsiklandozó az illata.

– Ezt mondtad a dim sumról is.

– Az íze is olyan lesz?

Rázza a fejét, és kinyitja a dobozt, amelyben aranybarna sütemény lapul.

– Nem, egyáltalán nem. Ez a kedvenc desszertem a Bay Areában. Nincs ennél jobb. Mézes sütemény a Twentieth Century Bakerytől. Garantálom, hogy ennél jobbat nem találsz!

– Majd én eldöntöm! – Beleszúrom a villát, levágok egy nagy darabot, és a számhoz emelem. Már csorog a nyálam. – Ó, te jó ég! – Rágás közben esetlenül felnyögök. – Hű, ez… ez…

– Fenomenális – mondja, miközben ő is beleharap.

– Igen, pontosan. Ez fenomenális. Mmm! – Már a következő darabnál tartok. – Fura, ha most azt mondom, szeretlek?

– A vacsora után, amit együtt végigszenvedtünk? Nem. Egyél csak, Kelsey! Ez majd kárpótol azokért a rágós gombócokért.

– Elég rágósak voltak, ugye? De ez… mintha cukorfelhőt ennék.

– Cukorfelhőt?

– Igen. Komolyan, ez zseniális! Hogy találtál rá?

– A saját bőrömön kitapasztaltam. Minden városban keresek valami különlegességet, hogy ha valaki kérdezi, tudjak ajánlani valamit. Ez is a listámon van. Ha itt jársz, ezt nem lehet kihagyni.

– Van egy ilyen listád?

Meglepetésemre bólint.

– A telefonomban vannak a jegyzetek.

– Komolyan? – kérdezem. – Nem is nézem ki belőled.

– Miért nem?

– Nem tudom – harapok még egyet. – Mert a laza, kifinomult stílusodhoz valahogy nem illik, hogy a telefonodba jó éttermeket jegyzetelj. Sosem gondoltam volna rólad!

– Sok mindent nem tudsz rólam, Kelsey. Ez csak egy a sok közül.

– Úgy tűnik. Mást is rejtegetsz?

– Majd meglátod – mosolyog.

– Van ennek valami köze ahhoz, ahova tartunk?

– Igen. – Felhúzza a szemöldökét. – És ha összehasonlítjuk az estéinket, a főfogást ne vegyük figyelembe! Miattad pocsék vacsoránk volt.

Kuncogok.

– Ez igazságos. A főfogást az én rovásomra írhatod. De ez a desszert… nem is tudom, vajon veri-e a Ghirardelli karamellás fagylalthelyhét.

– Ugyan már, simán veri!

Hangosan felnevetek.

– Ennyire véded?

– Igen, mert a francos termékeiket a boltban is meg lehet venni, így elkészítheted a saját Ghirardelli karamellás fagylaltkelyhedet otthon is…

– De a hangulatot nem tudják hozzáadni, pedig attól jobban ízlik.

– Hülyeségeket beszélsz! – vágja rá, ami csak még jobban megnevettet. A villáját a sütire szegezi. – Megpróbálhatod otthon is megsütni, de garantálom, hogy közel sem lesz ilyen finom! Még akkor sem, ha elkéred a receptet. Valójában van szakácskönyvük, amit megvehetsz. De akkor sem lesz ugyanolyan az íze. Ezt a sütit évekbe telik tökéletesíteni, és ezt értékelned kell.

– De egy Tesla hátuljában fogyasztjuk el. Nem biztos, hogy megfelelő a környezet.

Mogorván néz rám.

– Ha valamit, akkor a környezetet értékelned kellene, mert elektromos autóban eszünk, és úgy autózunk körbe-körbe, mint a Föld felszabadítói. Ha igazán szerencséd van, odaadom majd neked ezt a dobozt, amikor végeztünk, és újrahasznosíthatod.

– Azta, te aztán tudod, mi a kulcs egy nő szívéhez!

– Látod… most már jobban észreveszed. Még magad is beismered: megolvasztom a szívedet.

Forgatom a szememet.

– Szarkasztikus voltam.

– De én úgy döntöttem, hogy nem annak veszem – vigyorog.

– Mindig neked kell hogy igazad legyen?

– Igen. Örülök, hogy végre belátod.

Kibontom a vizesüveget, és megkérdezem:

– Lesz alkohol azon a helyen, ahová megyünk? Nem szúrnék ki magammal annyira, hogy alkohol nélkül legyek veled!

– Van alkohol. Bízz bennem, nem hagynám magam cserben és egyedül veled, alkohol nélkül.

Összeszorítom az ajkaimat, ő meg csak nevet.

– Akkora seggfej vagy! – morgom.

– Tudom, drágám – kacsint. – De ismerd be, hogy tetszik!

– Nem tetszik.

Az ujjával feltolja az államat, és azt suttogja:

– Hazudsz.

Hát… lehet, hogy mindenben igaza van, mert még ha idegesít is, valahogy mégis tetszik. Kezdem megszokni a csipkelődését, és… ó, te jó ég… kezdek vágyni rá?

Nem, ez nem lehet igaz, ugye?

Beleszúrja a villáját a süteménybe, és újabb falatot vesz ki, miközben végig rám figyel.

Huh… talán tényleg így van.

– Mit csinálsz? – kérdezi JP, miközben meghúzza a karomat.

– Helymeghatározó kódot küldök a testvéremnek arról, hol vagyok.

– Mégis mi a fenéért?

Beleteszem a telefonomat a táskámba, és megállok a sötét járdán. A kocsiban megettük a süti felét, és őszintén szólva tudtam volna még enni. Nem gondoltam, hogy jól fog esni, ha még többet eszem, azonnal utána meg alkoholt is fogyasztok. Ez egyáltalán nem jó. Ezért megfékeztem magam, és a JP-vel folytatott beszélgetésemre összpontosítottam, elmeséltem neki, hogy miként képzeltem el az üzletemet, amikor belevágtam.

Ő végighallgatott, néha megérintve a lábam. Nem tudtam eldönteni, szándékosan teszi-e vagy csak azért, mert még mindig a középső ülésen ült, amikor végeztünk a sütizéssel.

Bárhogy is volt, minden egyes könnyed érintés, minden apró mozdulat úgy hatott, mint a parázs, ami lángra lobban, és egyre erősebben ég.

– Miért küldök helymeghatározó kódot a testvéremnek? Hát, körbenéztél már? Egy sötét sikátorban vagyok egy férfivel, és nincs világítás.

– Egy férfivel, akit ismersz.

– De tényleg ismerlek téged, JP?

– Annyira igen, hogy tudd, megvédelek mindentől… akármi is jár a fejedben.

Karba tett kezekkel oldalra billentem a csípőmet, és azt mondom:

– Jó, ha most idejönne hozzánk valaki, és azt mondaná, elvisz magával a rejtekhelyére, mit tennél?

– Miféle kibaszott mesevilágban élsz?

– Csak válaszolj a kérdésemre!

– Te jó ég! – Az egyik kezét végighúzza az arcán. – Megmondanám neki, hogy menjen a fenébe, és ha nem, akkor valószínűleg megmutatnám neki, mit tanultam tízévnyi bokszedzés alatt.

Ó, te jó ég! Bokszol? Az nagyon menő.

A szemem a mellkasára téved. Hmm, ez megmagyarázná azokat a szálkás izmokat.

– Kielégítő a válasz? – kérdezi.

– Azt hiszem. – Keresztbe fonom a karjaimat, és közelebb hajolok. – Most pedig hová a fenébe megyünk?

– Oda. – Egy sikátorban lévő fémajtóhoz vezet. Megkocogtatja a fémet, és egy pillanat múlva kinyílik. Egy nagy, erős, göndör bajuszos férfi lép ki az utcára.

Az arcához emel egy jegyzetfüzetet.

– Név?

– Jonah Cane – válaszolja JP. Jonah Cane. A neve is tetszik. Főleg, mivel most úgy érzem, Jonah-ként látom őt, nem pedig a Cane Enterprisesnál dolgozó JP-ként.

A biztonsági őr firkál valamit a jegyzetfüzetébe, majd kinyitja az ajtót.

– Le a folyosón, az első ajtó jobbra. Várjanak, hogy a helyükre kísérjék önöket!

Elindulunk a folyosón, és közben csendben megkérdezem:

– Gyakran használod a keresztneved?

– Néha – válaszolja.

– Szereted, ha Jonah-nak szólítanak?

Lenéz rám. Tekintete átmenetileg megáll az ajkamon, de aztán elfordul, és a gyenge fényben világító folyosóra összpontosít.

– Van erre válasz? – erősködöm, miközben elérünk a jobb oldali ajtóhoz. Nem válaszol, helyette bekopog, és ezúttal, amikor kinyílik az ajtó, hangzavart hallok, beszélgetéseket és halk zenét, ami kiszűrődik a folyosóra.

– Cane? – kérdezi az alkalmazott.

– Igen – válaszolja JP.

– Erre jöjjenek!

Erősebben magamhoz szorítom, és csak suttogva kérdezem:

– Szexklubba hoztál?

Nevet, de nem válaszol.

A szoba tele van emberekkel, minden asztal foglalt, mindenki italokkal a kezében, az arcukat egyszerű, rövid asztali lámpák világítják meg. A falakat vörös bársony borítja, a mennyezeten égők csillognak, és a szoba végén van egy magasított színpad, ugyanazzal a fényűző vörös bársonnyal és régi típusú fényekkel, amik a színpad alját világítják meg.

Ez meg mi a csuda?

A hosztesz – feltételezem, hogy ő az – az egyetlen üres asztalhoz vezet bennünket. Pont legelöl.

– Hilary hamarosan itt lesz, hogy felvegye az italrendeléseket.

– Köszönöm – feleli JP. Kihúzza nekem a széket, megfogja a kezemet, és segít elhelyezkedni. Aztán azonnal mellém húzza a székét. Csendesen a fülembe súgva megkérdezi:

– Mit szeretnél inni?

– Ö… nem is tudom – felelem, miközben gyengéd hangjától végigfut a hideg a nyakamon.

– Bor? – kérdezi, veszélyesen közel a fülemhez. – Vagy valami erősebbet?

– Mit, ööö, te mit kérsz? – kérdezem.

– Skót whiskyt.

– Nem rossz, de nekem kicsit erős, én inkább egy pohár Cabernet Sauvignont kérek.

Hilary éppen jókor érkezik, felveszi a rendelésünket, mielőtt elhelyezne előttünk egy tál rágcsálnivalót. Körbenézek a szobában. A többi asztalnál lévők mind csendesen beszélgetnek, és őszintén szólva nem tudom megmondani, mi fog történni azon a színpadon.

Odahajolok JP-hez, és megkérdezem:

– Komolyan, hol vagyunk?

Amikor elfordítom a fejem, majdnem összeér az orrunk, miközben suttogva kérdezem:

– Ez egy szexbár?

Nevet.

– Dühös lennél, ha az lenne?

Dühös lennék? Tényleg nem tudom.

– Más lenne. Soha nem voltam még ilyen helyen. Így néz ki? Ezt szereted csinálni? Klubokba, szexbárokba jársz? A vörös bársony mindent elárul. Ó, te jó ég, és az első sorból nézzük. Látni fogunk dolgokat.

Nevet, lazán átdobja a kezét a székem háttámláján, és hanyagul keresztbe teszi a bokáját a térdén.

– Szeretnéd látni a dolgokat?

– Őszintén szólva… amikor azt állítottad, hogy ártatlan vagyok, azt kellett mondanom, ami leplezi az ártatlanságom, de tényleg még soha nem csináltam ilyesmit. És ideges vagyok. Szeretkezni fognak? Levetkőznek előttünk? Ó, te jó ég, engem is fel fog izgatni? És téged? – A tekintetem az övét keresi. Mosolyog. – Erekciód lesz?

Közel hajol, a fülemhez nyomja a száját, és odasúgja:

– Ez nem szexbár, Kelsey. És nem is szexklub, semmi köze a szexhez. Úgyhogy nyugtasd meg a kis ártatlan szívedet!

Hilary lerakja az italainkat, ránk mosolyog, és azt mondja:

– Jó szórakozást a műsorhoz!

– A műsorhoz? – kérdezem, teljesen összezavarodva.

JP felemeli a poharát, kortyol belőle, majd a színpad felé fordítja a tekintetét, ahogy a függöny felgördül, és a közönség hangos tapsviharban tör ki.

– Hölgyeim és uraim! – szól egy hang a hangszórón keresztül. – Kérjük, maradjanak ülve, de kiabáljanak nyugodtan, és tapsolják meg az összehasonlíthatatlan, csodálatos, legforróbb feneket San Franciscóban!

Még több hangos üdvrivalgás.

– Mrs. Frisbee Lane.

Frisbee Lane?

Ez egy vígjáték?

Egy egyszemélyes monológ?

Egy…

A gondolataim azonnal elakadnak, mikor egy nagyon magas, kifejezetten gyönyörű ember lép a színpadra, női ruhában, Marie Antoinette-hez hasonló hajjal, a Kardashian lányoknál is nagyobb fenékkel és hosszabb körmökkel, mint a kezem.

– Jó estét, gyönyörű babáim! – mondja a mikrofonba.

– Ó, te jó ég! – suttogom kíváncsian, miközben JP felé fordulok. – Egy drag show-ra hoztál?

Csak mosolyog és hátradől.

– Egész estét kitöltő, különleges programunk van számotokra. De mielőtt elkezdjük, néhány gyors emlékeztető: hagyjuk, hogy a szinkronizálást a színpadon a profik csinálják, kérjük, ne rontsd el a hangulatot – tudod, mi, szajhák imádjuk a drámát, de nem akkor, amikor műveljük –, és természetesen, mint mindig, a borravalóért hálásak vagyunk.

A mellkasához nyomja a kezét.

– Ma este én leszek a műsorvezetőtök, Mrs. Frisbee Lane. Ha a műsor után szívesen felkeresnél, a bárpultos fiúk felveszik a számod, és később felhívlak, drágám.

Még több huhogás és fütyülés.

– Most pedig kezdjük a mai estét a klub kedvencével. Nagy taps Winter Lipsnek!

A fények elhalványulnak, és nem tudom megállni, hogy ne tegyem a kezem JP lábára, és ne szólaljak meg:

– El sem hiszem, hogy drag show-ra hoztál! Ez… ez annyira, annyira elképesztő!

A zsebéből elővesz egy halom készpénzt, és elém tartja.

– Csapj bele, drágám! Ne sajnáld a borravalót!

És ismét… a szívem kihagy egy ütemet.

– Olyan irigy vagyok Fifi Heart dekoltázsára! – mondom, miközben JP kinyitja nekem az autó ajtaját. Mielőtt beszállnék, odafordulok hozzá, és összenyomom a melleimet. – Hogyan lehet így megemelni?

– Neked elég jól meg van emelve. Most pedig ülj be az autóba!

– De nem úgy, mint Fifinek! – nyögöm, miközben helyet foglalok az autóban, és bekötöm magam. – Láttad? Az a dekoltázs az álláig ért!

JP becsukja maga mögött az ajtót, és ő is beköti magát.

– Tökéletes vagy úgy, ahogy vagy, Kelsey – mondja, miközben hátradönti a fejét, és becsukja a szemét.

– Elalszol mellettem? – Megpiszkálom a karját. – Nem alhatsz el!

Felém fordítja a fejét, és mosolyog.

– Csak egy pillanatra. Abba tudnád hagyni a fecsegést egy percre?

– Hát, bocsánat, csak épp az imént voltam tanúja életem egyik legjobb műsorának. És még mindig a hatása alatt vagyok!

– Legjobbnak, mi?

Bólintok, és szembefordulok vele.

– JP, nagyon jól szórakoztam! És soha nem gondoltam volna, hogy ennyire szórakoztató lehet műmellek közé pénzt dugdosni, de te jó ég, úgy érzem, mintha újjászülettem volna!

– Örülök, hogy tetszett.

– Nem egyszerűen csak tetszett – mondom, komolyan magamra vonzva a figyelmét. – Ez volt a legjobb szórakozás, amiben az utóbbi időben részem volt!

És ez így van.

Amint elkezdődött a műsor, teljesen magával ragadott. Soha nem voltam előtte drag show-n, de sosem hagynék ki egyetlen epizódot sem a RuPaul’s Drag Race-ből, így tudtam, mire számíthatok.

De azt sosem gondoltam volna, hogy ennyire fantasztikus lesz.

És nemcsak a műsorra értem, hanem JP-re is. Annyira nyugodt volt, annyira… beleélte magát. Nem volt szarkasztikus. Csak… mosolygott, és jól érezte magát, miközben figyelt arra, hogy én jól érezzem magam. Végig fogta a székemet, és egy ponton úgy éreztem, mintha a hajam végével játszott volna, miközben Lulu Lemons az I Will Always Love You-ra tátogott.

– Jól van. Megérdemled – válaszolja, és elfordítja a fejét.

Az a furcsa késztetésem támad, hogy megragadjam a kezét, hogy hozzábújjak, és belélegezzem ennek az embernek az illatát, aki most olyan másnak tűnik, de mégis… ugyanaz. De még ha erős is a késztetés, tudom, hogy nem ez a helyes dolog. Úgy értem, ez határozottan nem az, amit tennem kellene. Emlékeztetnem kell magam arra, hogy miről szól a ma este – JP próbálja bebizonyítani, hogy az ő programválasztása jobb, mint az enyém.

Be tudom ismerni, ha legyőztek.

És ez az este mindent felülmúlt.

– Köszönöm a ma estét, JP.

Még mindig csukott szemmel válaszol.

– Még nincs vége.

– Nincs? – kérdezem meglepődve.

Megrázza a fejét.

–Nincs. Dőlj hátra, és lazíts! Hamarosan megérkezünk az utolsó állomásunkra.

Lámpaoszlopok szegélyezik a fadeszkákból épített mólót, egészen addig, ahol az öböl közepén véget ér. A sötét éjszakai égbolt súlya ránk telepszik, miközben a város távoli fényei csillognak mögöttünk. Hűvös szellő kavarja fel a vizet, miközben lassan sétálunk végig a hosszú deszkákon, a víz lágy lötyögése adja a hangulatot. Csak néhány ember van itt, így JP-vel szinte teljesen magunk vagyunk.

– Nem gondoltam volna, hogy turistaként is tudsz viselkedni – mondom csodálkozva, miközben sétálunk. – Vagy ez a te fogalmad szerint nem turistáknak való hely?

Ez nem minősülne turistás helynek?

– A Pier 39, igen. A Pier 7 nem annyira. Erre gyorsan rá fogsz jönni, ha több napig itt tartózkodsz.

– Mikor kezdtél ide járni?

– Gyakran túl ideges voltam, amikor a testvéreim már lefeküdtek, így elmentem otthonról. Azt hitték, hogy bárokba járok vagy próbálok valakit felszedni egy éjszakára, de én ide jöttem, elmentem a móló végéig, és csak bámultam a sötét vízbe.

– Mire gondoltál ilyenkor?

– Bármire. Mindenre. Ami éppen a fejemben járt.

– De miért hoztál el ide? – kérdezem, miközben továbbsétálunk a hosszú sétányon. – Most nem jár semmi a fejedben, nem?

– Mindig van min gondolkodni, és azt hittem, neked is tetszeni fog. Ha valaha visszajössz ide, neked is ez lehetne az elmélkedőhelyed.

– Ez nagyon tetszik – válaszolom, miközben finoman meglököm a vállát.

Mosolyog, átkarolja a vállamat, és magához húz, miközben sétálunk.

– Ez lehet a legjobb hely egy hosszú, szervezéssel töltött nap után. Átugorhatnék a pékségbe, vehetnék egy ilyen mézes sütit, lefotózhatnám, hogy eldicsekedjek vele, majd idejövök, és megeszem az öbölben.

– Óvatosan a madarakkal, napközben könyörtelenek!

– Jó ötlet.

– Tudod, hogy honnan tudom? – kérdezi.

– Kérlek, mondd, hogy tapasztalatból!

Bólint.

– Rohadt hosszú nap volt a konferenciateremben a testvéreimmel, szükségem volt egy kis friss levegőre, így vettem magamnak thai kaját, idehoztam, és elkezdtem enni. Lassan történt. Valamilyen madár itt, egy sirály ott támadott. Kicsit hadonásztam, próbáltam elijeszteni őket, de aztán elkezdtek beszélgetni… csiripelni egymással. Azt mondogatták: „Hé, ott van a móló végén egy gyanútlan idióta…”

– Miért van brooklyni akcentusuk?

– Ezek a madarak már megfordultak néhány helyen. – Ez megnevettet, majd folytatja: – Elsőre nem törődtem vele, amikor egy másik madár landolt előttem, egy oldalról, majd egy mögöttem. Aztán odasereglettek, és egyre közelebb jöttek, míg végül egy bátor szárnyas megcsípte a lábamat.

– Na, ne!

– De igen. Pont a sípcsontomat. Felkiáltottam, majd lehajoltam, hogy megnézzem a lábamat, és akkor gyülekezni kezdtek.

– Csalinak használt az a madár.

– Pontosan. Elveszett ember voltam, esélyem sem volt védekezni. A madarak megtámadtak. Mindenhol tollak voltak. Csőrök csattogtak, és nem tehettem mást, olyan messzire hajítottam a kajásdobozomat, amennyire csak tudtam, és próbáltam életben maradni, amíg el nem mentek, és ott nem hagytak a mólón remegve, mint a nyárfalevél.

Annyira nevetek, hogy könnybe lábad a szemem.

– Ó, te jó ég, majdnem halálra csipkedtek.

– És ez még nem minden.

– Mi jöhet még?

– Amikor kiabáltam velük, és könyörögtem, hogy hagyjanak békén, az egyikük rám piszkított.

– Ááá, lekakiltak? Elvették a kajádat, és meg rád is tojtak? Ez nem szép dolog.

– Nem, de a csapkodás és hadonászás közben a kaki valahogy az arcomon landolt.

Elakad a szavam, és a kezemmel eltakarom a számat.

– Ó, te jó ég! Ez nem lehet igaz!

– De igen. Madárszar landolt az arcomon. Már amúgy is szar napom volt, nem viccelek, de így még szarabb lett.

– Meglep, hogy ezek után visszajöttél ide.

– Nem a móló a hibás. Az én hibám volt, mert naivan azt hittem, hogy ehetek egy olyan helyen, ahol a turisták nem értik meg, hogy nem szabad vadon élő állatokat etetni, mert minél többet etetik őket, annál agresszívabbak lesznek. Levontam a tanulságot, és általában, amikor idejövök, csak én vagyok, meg a gondolataim. Hát… meg most te is.

Elérjük a móló végét. Odamegyek a korláthoz, nekitámaszkodom, és bámulom a hullámokat meg a végtelen sötétséget. A szél kezd felélénkülni, kiráz a hideg, de mielőtt keresztbe tenném a karjaimat, hogy felmelegítsem magamat, JP a hátamra teríti a bőrkabátját. Hátranézek a vállam fölött, és látom, hogy egy vékony, hosszú ujjú pólóban van.

– JP, nem akarom, hogy megfázz!

– Jól vagyok, ne aggódj miattam! – nyugtat meg, mielőtt a hátam mögé lép, és miközben a kerítésnek támaszkodom, két oldalról átkarol, majd a mellkasát a hátamnak feszíti. Nekiszorít a kerítésnek. Egy pillanatra kővé válok, nem tudom, mit tegyek, de amikor átjár a meleg, ellazulok az ölelésében.

– Hogy van anyukád? Még mindig élvezi, hogy egyedül van otthon a pasijával, Jeff-fel?

Nevetek.

– Igen.

Lottie velük élt, és az egyik fő oka annak, hogy megkötötte azt a megállapodást Huxley-val, az volt, hogy anyának és Jeffnek végre legyen egy kis magánélete, miután olyan sokáig feladatot adtunk neki. Jeff és anya már sok vacsorán és szabadtéri bulin ott voltak Lottie és Huxley házában, és JP és Breaker már ismerik őket.

– Imádják. Most épp pergolát építenek, és azon veszekednek, hogy milyen színűre fessék.

JP a vállamon pihenteti az állát, és a nyakát az arcomhoz nyomja.

Lehet, hogy bolond vagyok, de ez nem igazán hajaz rövid távú barátságra, ez több, és a romantikus szívem próbál kihozni belőle valamit, miközben az agyam azt mondja, hogy nem, nem, nem.

– Milyen színűre akarja anyud festetni?

– Feketére – felelem, és még jobban hozzásimulok a mellkasához. – Követni akarja a divatot. És persze Jeff, a hagyománytisztelő, inkább lakkozni szeretné, mert számára a fa festése szinte bűn.

– Szerinted ki fog nyerni?

– Anyukám, természetesen. Mindig ő nyer. De biztos vagyok benne, hogy másban viszont engedni fog neki. Talán valami cserepes növénnyel, hogy feldobja az egészet.

– Így van, lelkes kertész. Talán nagy csatát vív a szín miatt, majd szándékosan hagyja, hogy anyukád nyerjen, hogy ő választhassa ki a növényeket.

– Óóóó, ez meg sem fordult a fejemben. Jeffet ismerve kinézem belőle.

– Amikor elkészül a pergola, áthívnak majd, hogy megnézd?

– Biztos vagyok benne. Bár a család több időt tölt Huxley-nál és Lottie-nál. Anyukám szeretné megszervezni az ajándékok átadását a kertjükben. Mivel tanúja vagyok, segítek majd a szervezésben. Hé, te is tanú vagy?

– Breakerrel osztozunk a feladaton. De mivel én vagy az idősebb, én kísérem a menyasszony tanúját. Szerencsédre.

– Ó, igen, szerencsés vagyok. Biztos vagyok benne, hogy lesz néhány alkalomhoz nem illő megjegyzésed.

– Nem lenne tisztességes, ha nem tenném – sóhajt, majd hozzáteszi: – Azért örülök Huxley-nak, annak ellenére, hogy hogyan jöttek össze. Mivel ő a legidősebb, úgy érzem, mindig is az ő vállát nyomta a teher, hogy gondoskodjon arról, hogy mindannyian rendben legyünk. Amikor úgy döntöttünk, hogy saját vállalkozásba fektetjük a pénzünket, leültetett minket, és elmondta, hogy a jövőnket építi, és így is lett. Pénzügyileg mindketten, Breaker és én is rendben vagyunk. Nem kell aggódnunk.

– És mi a helyzet a boldogsággal?

– Ezen még dolgozom. – Kiegyenesedik. – Biztos vagyok benne, hogy neked is vannak reggeli találkozóid. Vissza kellene hogy vigyelek a lakásba.

– Sajnos vannak.

Szembefordulok vele, és észreveszem, hogy az arca csalódottságot tükröz. Ennek ellenére ismét átkarolja a vállam, és együtt sétálunk visszafelé a mólón.

– Még egyszer köszönöm az estét. Nagyon jól éreztem magam.

– Én is.

– Féltem, amikor mondták, hogy el kell jönnünk ide. Féltem, hogy furcsa és kellemetlen lesz. Eleinte az is volt, de az elmúlt két nap tényleg nagyszerű volt. Pont erre volt szükségem.

– Igen, ami azt illeti… – mondja, amikor a zsebében lévő telefon megszólal. Sóhajtva előveszi, és látom, hogy Huxley neve villog rajta, mielőtt elnémítja a hívást. De néhány másodperc múlva ismét csörög.

– Biztosan fontos. Nyugodtan vedd fel! Találkozunk az autónál.

– Biztos vagy benne? – kérdezi.

– Igen. Persze!

Le akarom venni a kabátját, de felemeli a kezét.

– Tartsd meg! Én megvagyok nélküle. – Elfordul, és a füléhez teszi a telefonját. – Mi van? – kérdezi ideges hangon.

Miközben az autó felé sétálok, hallom, hogy kicsúszik egy „bassza meg!” a száján, és a gyomrom azonnal összeszorul az idegességtől.

Körülbelül tíz perc múlva csatlakozik hozzám a meleg autóban, és amikor leül, látom abból, ahogy a kezét az állához teszi, hogy a jó hangulata már a múlté. Félek megkérdezni, de tudom, ha meg sem próbálom, meg fogom bánni.

– Minden rendben?

– Igen – feleli összeszorított fogakkal. – Csak néhány szarság, amivel holnap foglalkoznom kell.

– Segíthetek valamiben?

Megrázza a fejét, és kinéz az ablakon.

– Nem, nem olyasmi, amiben segíthetnél.

Aztán ennyi.

Bezárkózik.

A tökéletes este szertefoszlik, és nem tudom, mit tegyek, mondjak vagy hogyan segítsek neki.

Így az utat csendben töltjük, és amikor visszaérünk a lakáshoz, átnyújtom neki a kabátját, ő pedig jó éjszakát kíván. Bár JP ma este szórakoztató és többnyire laza volt, mégis elszomorít, ahogy az este véget ért. Szomorú vagyok, mert bezárkózott előttem, mert annak ellenére, amit a férfiak és nők közötti barátságról mondott, úgy éreztem, hogy ma este valóban barátként engedett közel magához. És aztán, egyszerűen… eltűnt.

Tizennegyedik fejezet

JP

Tegnap este meg akartam csókolni.

Semmi kétség nem volt bennem afelől, hogy vagy a mólón, vagy a penthouse-ban meg fogom csókolni. Meg fog történni, és kész voltam, hajlandó voltam, és vágytam is rá. De aztán jött Huxley hívása. Regis a tudtom nélkül elment Huxley-hoz, mert szerinte Kelsey-nek nincs elég tapasztalata a pozícióhoz. Úgy hiszi, nem kellene bíznunk benne, és inkább mást kellene felvennünk. Valakit a saját csapatából. Huxley pedig azt mondta, hogy tegyem rendbe a projektet.

Mintha akartam volna ezt a rohadt projektet.

Ez nagyon feldühített, és bár nem sokat beszéltem Huxley-val telefonon, tartottam egy kis szünetet, mielőtt visszaültem az autóba. Nem akartam Kelsey előtt felrobbanni a dühtől. És mire visszaültem az autóba, a pillanat varázsa már elmúlt.

És a francba, ez megpecsételte a hangulatomat tegnap este. Ahelyett, hogy lefeküdtem volna, felvettem az edzőruhámat, és elmentem futni.

Amikor visszaértem, azon gondolkodtam, hogy benézzek-e hozzá, de akkor már elmúlt éjfél, és tudtam, hogy már alszik.

Bármit megadtam volna azért, hogy elmondhassam neki, mit érzek iránta, mert, ha más nem, a tegnap este megerősített bennem valamit. Tökéletes este volt, mert Kelsey-vel töltöttem.

Imádtam hallani a boldog sóhajtásait, ahogy a drag show alatt átadta magát a teljes élvezetnek, a San Francisco-öböl szépsége iránt kinyilvánított nyilvánvaló szeretetét és az egyértelműen látható örömét, hogy velem van. Szóval mindent el akartam mondani neki.

Huxley a lehető legrosszabbul időzített.

Bárcsak ne olyan ember lennék, akinek a hangulatát apró dolgok is befolyásolják, bárcsak könnyedén el tudnám engedni őket, és élvezni a pillanatot, de ez nem én vagyok. Ezért keltem fel ma reggel, hogy ezt tisztázzam vele. Hozattam néhány zsömlét, összeraktam egy gyümölcstálat, és összedobtam egy kis sült szalonnát tojással.

Az elmúlt két nap más volt, és úgy éreztem, hogy a kapcsolatunk szintet lépett. Remélem, hogy megismerte a másik oldalamat is, ami tetszik neki. Tudom, hogy vonzónak talál – és ezt nem hencegésből mondom. Látom, ahogy rám néz, de ahogy már bebizonyította, a vonzalom nem minden számára.

Társat akar az életben, és hacsak nem mutatom meg neki, hogy én lehetek az a férfi, nem vagyok biztos benne, hogy valaha is ad nekem esélyt.

De itt vagyok. Érzem. Tegnap este, az előző este… Lehetek az a férfi, akire szüksége van, és ma reggel ezt szeretném bebizonyítani. Ma este lesz a polgármester bálja, és az a tervem, hogy elkényeztessem egy ruhavásárlással, frizura- és sminkkészítéssel, hogy az egész este különleges legyen, és amikor eljön a megfelelő pillanat, elhívom randizni. Megkérem, hogy adjon nekem egy esélyt. Nagyon izgulok, de tudom, ha nem kérdezem meg, meg fogom bánni.

Épp a reggeli szendvicseket készítem, amikor szűk fekete nadrágban és borvörös topban megjelenik a nappaliban. Francba, de gyönyörű, olyan gyönyörű, hogy már szinte fáj.

Amikor meglát engem a konyhában, megáll, és megigazítja a fülbevalót, amit éppen próbál betenni.

– Jó reggelt! – köszönök neki, miközben a szívem majd kiugrik a helyéről.

Mosolyog.

– Jó reggelt! Ismét reggelit készítettél nekem?

– Igen – válaszolom büszkén. – Hogyan vélekedsz a reggeli szendvicsekről?

– Pozitívan. – Odalép hozzám, és az illatától összeszorul a mellkasom. – Jobban érzed magad a tegnap este után?

– Igen.

Kinyújtom a kezem, és megfogom a kezét. Olyan puha, olyan tökéletes az enyémhez képest.

– Bocsánat a viselkedésemért. Huxley mondott nekem valami baromságot, amit ma este kell elrendeznem, és ez elrontotta a kedvemet. Nem kellett volna így reagálnom, különösen, hogy olyan jól éreztük magunkat.

– Mi lesz ma este… – Ó, el kell menned a polgármester báljára, igaz?

– Igen. Elegáns esemény sok emberrel, akikkel beszélnem kell. – Összenyomom a tenyerünket. – De arra gondoltam…

– Tudod, mit fogsz felvenni? – kérdezi. – Remélem, báli ruhát. – Felhúzza a szemöldökét, amivel megnevettet.

– Igen, épp most van a tisztítóban. Délben megyek érte.

– Mutass majd képeket, amikor hazaértem a randimról! – mondja, miközben elengedi a kezem, és odasétál a kávéfőzőhöz, ahol egy bögréért nyúl.

Érzem, hogy teljesen elsápadok. Ez fáj … ez megrázott.

Randi…

Bassza meg, az a randi Dave Toney testvérével. Teljesen megfeledkeztem róla. A két éjszaka után, amit együtt töltöttünk, még mindig elmegy arra a randira? A francba, valahol belül azt reméltem, hogy talán nem fog elmenni. Hogy talán félreteszi, és ad nekem egy esélyt.

Nyilvánvalóan ez ostoba feltételezés volt.

Mégis, mit képzelsz, te szerencsétlen hülye? Te vagy az, aki azt nyomta, hogy a közösen töltött idő csak rövid távú barátság.

Ő pedig hosszú távú szerelmet akar.

Bassza meg.

Hátulról megfogom a nyakamat, új érzés fortyog bennem, áthatja a mellkasom, és szorítja a tüdőmet.

– M-mégis, ööö, mégis elmész arra a randira? – dadogom, miközben kavarognak a gondolataim.

Kelsey egyáltalán nem veszi észre az engem elárasztó érzelmeket, beteszi a kávéfőzőbe a kapszulát, majd a pultnak támaszkodva felém fordul.

– Igen, és ideges vagyok. Mit vegyek fel?

Valami rémes parasztruhát a Targetből.

Francba!

Ne vegyél fel semmit, inkább maradj itt velem!

Mondd le a randit!

Velem randizz… Kelsey!

A francba, velem randizz!

De a vallomás elakad a nyelvemen, és ahelyett, hogy kimondanám, amit valójában mondani szeretnék neki, elfordulok, és azt motyogom:

– Az is jó, amit most viselsz.

Miért hittem, hogy mégsem megy el arra a randira? Talán mert az utóbbi két éjszaka… szinte úgy éreztem, mintha randiztunk volna. Igen, tényleg azt mondtam neki, hogy csak „rövid távú kísérőkként” töltöttük el azt az időt, de mégis azt hittem, érez valamit: vonzalmat.

Tegnap este meg akartam mutatni neki, hogy milyen jól tudjuk érezni magunkat együtt, és nem csak veszekedünk. Azt akartam, lássa, olyan ember vagyok, akire számíthatna. Olyan ember vagyok, aki teljesíti a kívánságait.

A gyengéd érintések.

Az érdekes beszélgetések.

Az önkritikus sztorik.

Nagyon próbálkoztam tegnap… amíg Huxley nem hívott.

Elcseszted, Huxley. Nem lett volna szabad felvennem a telefont.

– Ezt nem vehetem fel egy randira! – válaszolja, mintha ennél abszurdabb dolgot még nem hallott volna. – Ez üzleti alkalomra van.

– Hát a randik nem olyanok eleinte, mint egy üzleti találkozó? – kérdezem, miközben elrendezem a reggelijét a tányérján. Nem veszem a fáradságot, hogy az asztalhoz vigyem, ott hagyom neki a pulton, majd elindulok a tányérommal az asztalhoz.

– Nekem nem. Nem tudom, te hogyan állsz a randikhoz, viszont szerintem szórakoztatónak és izgalmasnak kellene lennie, ami teljesen feldobja a napodat, valami, amit nagyon vársz. Ha ezt veszem fel, csak a munkára fogok gondolni. Ráadásul szeretek egyberuhákat viselni randin.

Velem nem egyberuhában volt.

Mert az nem kibaszott randi volt, te hülye.

Pedig lehetett volna, ha végre elmondanád neki, hogy mit érzel.

– De nem akarok túl elegáns lenni! – folytatja, és minden szavával mintha szíven szúrna. Tudom, hogy nincs jogom így érezni, de nem bírom elfojtani. Csak arra tudok gondolni, hogy ez a lány, akiért már hetek óta odavagyok, most mással megy el randizni, pedig megpróbáltam megmutatni neki, hogy én is lehetnék az, akit megkedvel. – Ezt hallgasd, nevetni fogsz! – Kétlem. – A Crab House-ba fog vinni! El tudod képzelni?

Igen, el.

Mert ez a srác egy bunkó.

Mert ő nem én vagyok.

Mert közel sem ismer téged úgy, mint én.

Nem tudja, hogy olyan valakire van szükséged, aki kimozdít a komfortzónádból. Nem tudja, hogy szívesen megnéznél egy drag show-t, de magadtól nem mernél elmenni. Nem tudja, hogy mennyire tudnál értékelni egy csendes sétát egy üres mólón, ahol örömöt lelsz az olyan apróságokban, mint a csillagok vagy a deszkák recsegése a lábad alatt.

– De nem rendelhetek egy egész rákot, mint veled. Nem téphetem le a lábát előtte, és nem viselhetek előkét.

– Mi a fenéért ne? – kérdezem.

– Mert veled nem számított. Nem akartalak lenyűgözni. Viszont nem akarom, hogy Derek azt higgye, hogy egy tengeri herkentyűket kínzó pszichopata vagyok. Mármint, persze hogy nem vagyok, de őszintén szólva kicsit túljátszottam a szerepemet, amikor letéptem azokat a lábakat. Meg akartalak rémiszteni.

Sikerült… de egyben elbűvölőnek is találtam. Tetszett.

– Lehet, hogy csak salátát kérek – legyint.

– Baromság – motyogom az orrom alatt.

– Micsoda? – fogja a frissen főtt kávéját, tesz bele egy kis tejet és cukrot, majd a tányérját és a bögréjét az asztalomhoz hozza.

– Azt mondtam, hogy baromság. – A hanghordozásomnak éle van, és látom abból, ahogy hátradől, és rám szegezi a tekintetét, hogy ezt ő is észrevette.

– Most dühös vagy?

Igen.

És bosszús is.

És féltékeny.

Kurvára féltékeny.

– Csak ne próbálj meg másnak látszani, mint aki vagy!

Ennyi – semmi értelme vitába szállni vele.

– Nem is teszek úgy! – válaszolja sértődötten.

– De igen, ha nem rendelsz rákot.

– Tudod, a salátát is szeretem.

– Akkor miért nem azt választottál, amikor a Crab House-ban voltunk?

– Mert melletted lazább vagyok – vág vissza, és ez a vallomás majdnem mosolyt csal az arcomra… amit azonnal meg is semmisít, amikor hozzáteszi: – Nem várom el, hogy megértsd, hiszen te nem is mersz randizni. Csak teszteled a lányokat, hogy lásd, elég jók-e neked az ágyban.

Ó, basszus.

Szóval valójában így lát engem.

– Tényleg ezt gondolod?

– Csak egy barátnőd volt, JP.

– Mert senki sem érdekelt annyira, hogy néhány randinál többet akarjak. A gála előtt kezdtem megismerni Genesist, de nem feküdtünk le. Mondták már neked, hogy a minőség fontosabb a mennyiségnél, Kelsey? – Felállok, felkapom a tányéromat és a kávémat, és távozom. Ha nem teszem meg, olyat mondok, amit később megbánok.

– JP, várj! Nem akartalak bántani!

– Semmi gond, Kelsey! – kiáltom. – Jó randizást! – Becsukom az ajtót, majd lassan lecsúszom az ajtón a padlóra. Leteszem a tányéromat és a bögrémet a földre, majd két kézzel a hajamba túrok, miközben átjár a fájdalom.

Bassza meg! Oda kellene mennem hozzá, és elmondanom neki, hogy mit érzek. Ki kellene rontanom az ajtón, félbeszakítani a reggelijét, és megkérni, hogy ne menjen el arra a randira, hanem engem kísérjen el a polgármester báljára helyette!

De már megkértem… és a randit választotta. Soha nem fog más szemmel nézni rám. Nem akar majd megismerni.

Számára az a pasi vagyok, aki mindenkit megdug, és nem akar egy ember mellett kikötni – és rohadtul fáj ez a felismerés.

Mielőtt megismertem Kelsey-t, ez így is volt. De ahogy mondtam neki, sosem találtam senkit, akivel egy-két éjszakánál többet szerettem volna eltölteni. Nem volt sem intellektuális, sem testi, sem érzelmi kapcsolat. Nem úgy, mint Kelsey-vel, ahol mind a három megvan. Még ha piszkálom is szándékosan (mert annyira vicces felbosszantani), tisztelem. És többet akarok. Ő az, aki mellett megállapodnék.

Soha nem kellett küzdenem egy nő figyelméért. Most pedig, amikor először próbálkozom… elutasít.

Megváltoztathatom a hozzáállását? Vagy ez már veszett ügy?

– Ott vagy? – kérdezi Huxley, miközben az autómban ülök, bámulok ki az ablakon, és a telefonon keresztül hallgatom az idegesítő hangját.

– Igen, itt vagyok – válaszolom összeszorított fogakkal.

– Miért vagy ilyen feszült?

– Hát nem is tudom, talán mert egy rohadt szmokingban ülök majd a polgármester ostoba bálján, ahol nemcsak Regis hülyeségét kell hallgatnom, hanem nyalnom is kell a polgármesternek.

– Ez kell ahhoz, hogy terjeszkedni tudjunk, JP.

– Nem gondolod, hogy elég nagyok vagyunk? A fenébe, Huxley, alig bírjuk lekövetni a mostani projektjeinket! Te megnősülsz, és családot tervezel. Tényleg okos újabb tervekkel előállni?

– Hónapokkal ezelőtt te is jó ötletnek találtad. Most mi változott?

– Én igazából egy szót sem szóltam azon a megbeszélésen, ha figyeltél. Te szóltál az új lehetőségekről, Breaker meg dollárjelekkel a szemében bólogatott. Én meg azon gondolkoztam, hogy mi a francért vágjunk bele valamibe, amikor már így is túlterheltek vagyunk!

– Akkor szólhattál volna! Nem vagyunk gondolatolvasók!

– Szóltam! – üvöltök a telefonba, minden önuralmamat elvesztve. A ma reggeli frusztráció és idegeskedés hirtelen kitör belőlem. – A fenébe, szóltam már korábban is, de sose hallgattok rám! Sem te, sem Breaker! És most itt ülök egy kibaszott autóban, arra várva, hogy valóra váltsam a te álmaidat – és nem az enyémet!

– A cégért teszed, JP! Nem értem. A cégért teszed.

– A cég te vagy, mi csak a csatlósaid vagyunk!

– Honnan a fenéből veszed ezt most? Történt valami ott fent?

– Persze hogy azt feltételezed, hogy valami történt, ami miatt ilyen hangulatba kerültem. Az elképzelhetetlen, ugye, hogy valójában így érzek?

Egy pillanatnyi csend után megszólal:

– Szerintem beszélnünk kellene.

– Ja, szerintem meg rohadtul nem, kösz! – És kinyomom a telefont.

A homlokomnak nyomom az ujjaimat, és mély, nyugtató lélegzetet veszek.

Nyugodj meg, öregem!

Könnyű azt mondani, hogy nyugodjak meg, miközben semmi sincs jól. Egyáltalán semmi.

Nem érzem jól magam a saját bőrömben. Mintha… nem ide tartoznék. Épp Kelsey-t oktattam ki, hogy ne próbáljon más lenni – közben én is ugyanezt csinálom.

– Kiszáll, uram? – kérdezi a sofőr.

Egy pillanatra eljátszom a gondolattal, hogy mi lenne, ha nem mennék be. Ha nem keresném fel Regist, hogy helyre tegyem. Ha nem beszélnék a polgármesterrel a „mi” terveinkről. Nehezebb lenne pályázatokat nyerni műemlék jellegű épületeken. De szerintem ez nem nagy ügy. De mi a helyzet Kelsey-vel? Milyen csatározásba keveredne, ha Regis továbbra is aláássa a tekintélyét? És miért törődjek vele?

Mert érdekel.

Mert törődsz vele.

Még akkor is, ha most épp másik fickóval randizik, igen, törődöm vele.

Ezért nyitom ki az ajtót, gombolom be a szmokingom, miközben ideiglenesen elnyomom a gyomromban lüktető dühöt. Egyelőre.

Közlöm a sofőrömmel, hogy nem leszek sokáig, majd amint a főbejárathoz érek, a zsebembe csúsztatom a telefonom. Semmi kedvem a vörös szőnyeghez. Most pont nem érdekel ez a szar, főleg így, hogy bosszús vagyok. Huxley majd morgolódik miatta, mert szereti, ha megmutatjuk magunkat az ilyen eseményeken, de ha annyira akarja, legközelebb jöhet helyettem.

Miután kipipálják a nevemet a vendéglistán, belépek az ajtón, és egyenesen a bálterem végében található hatalmas bárpulthoz megyek. Elmegyek a névjegykártyaasztal mellett, hiszen úgysem maradok vacsorára. Nem veszem a fáradságot, hogy kezet fogjak az ott csoportosulókkal. A bárpult szélére rakom a kezem, és rendelek egy skót whiskyt. Aztán megfordulok, és végigpásztázom a tömeget.

Egy kívülállónak fényűzőnek tűnne ez az esemény az estélyi ruháival és a vasalt öltönyeivel, de számomra csak egy újabb este az elit világában, ahova tartozom. Az emberiség szempontjából semmi jó nem történik itt. Az emberek kezet ráznak, üzleteket kötnek, az ellenségek egy pillanatra álbarátokká válnak, mivel érdeklődést színlelnek a körülöttük lévők iránt.

Ezekből az eseményekből kizárólag az ebben a teremben lévők profitálnak, senki más. A polgármester nem azért van itt, hogy változást vigyen végbe, hanem azért, hogy kezet rázzon azokkal, akik segíthetnek bebiztosítani a helyét a szavazáson. Szomorú, de sajnos így működik a világ.

– JP, nem hittem volna, hogy itt talállak – szólal meg Regis a pultnál. Hagyom, hogy mindkettőnknek whiskyt rendeljen. – Nem voltam biztos benne, hogy eljársz az ilyen eseményekre.

Csak ha kényszerítenek.

Szerencsére Regis megkönnyíti a dolgomat, mivel nem kell keresgélnem.

– Ha olyan kedvem támad, felveszek egy szmokingot.

A pultos átnyújtja az italunkat, én meg bedobok egy húszast a borravalós dobozba, mielőtt szembefordulok a vendégsereggel.

Ideje az üzletre térni.

– Hallottam, hogy felhívtad Huxley-t. – Kortyolok a whiskymből, magam elé nézek, és azt akarom, hogy tudja, nem szívesen vagyok itt.

– Így van – vágja rá büszkén, az arroganciáját sem leplezve. – Szükségesnek éreztem.

Az egyik kezemet zsebre vágom.

– Miért?

– Úgy éreztem, mással vagy elfoglalva, és nem veszed észre, hogy a lány ötletei mennyire károsak az épület szempontjából.

– És pontosan mivel voltam elfoglalva? Mert ha jól emlékszem, én végig ott voltam az első megbeszélésen, és nem láttam mást, csak szexista viselkedést, amit nem fogok eltűrni.

A szemem sarkából látom, hogy Regis megmozdul, majd azt mondja:

– A lánnyal voltál elfoglalva. Láttam, ahogy a száját bámultad, ittad minden szavát, és helyeselted az ötleteit.

A bizonytalanságtól összeszorul a torkom. A fenébe, ez igaz? Nem emlékszem, hogy úgy néztem volna rá, vagy nagyobb figyelmet szenteltem volna neki. De akárhogy is, Regis nincsen abban a helyzetben, hogy telefonálgasson.

Mielőtt válaszolnék, kortyolok a whiskymből, majd felé fordulok. Regis még mindig a tömeget nézi, én pedig lassan válaszolok, hogy mindent tisztán halljon.

– Bizonyára tévedsz, Regis, mivel egy kollégáról van szó, semmi több, és néhány férfival ellentétben, gondolom, te is közéjük tartozol, én képes vagyok a projektre koncentrálni, nem pedig a nőre, aki éppen szót kér. Amit te vonzalomnak vagy elfogultságnak véltél miss Gardner iránt, az csupán egy intelligens nőnek kijáró figyelem volt, egy olyan nőnek, aki az üzleti partnerünk. – Egy lépést közelebb lépek. – Hallottad? Partner. Tudod, mit jelent a Cane Enterprises partnere lenni?

Várok a válaszra, de Regis csak kortyolgatja a whiskyjét.

– A partnerség azt jelenti, hogy átvilágítottuk. Hogy nemcsak hiteles vagy, de a nevünket is rá merjük tenni a márkádra. Miss Gardner és a cége, a Sustainably Organized egy partner, és mindhárom Cane fivér maximális bizalmát élvezi. Azért fektettünk be a cégébe, hogy segítse a miénket, így ha vele bármilyen problémád adódik, akkor velünk is meggyűlik a bajod. Érted?

Bólint.

– És amikor ezentúl Miss Gardnerrel dolgozol, nemcsak meghallgatod a javaslatait, de tiszteletben is tartod őket.

Újra bólint.

– Mert ha nem tiszteled miss Gardnert, a napjaid a Cane Enterprisesnál meg vannak számlálva. – Megmarkolom a vállát, majd halkan elköszönök: – Kellemes estét, Regis!

Seggfej.

Hogy a francba kerültünk vele munkakapcsolatba?

Ahogy továbbindulok, egy nagydarab, fekete öltönyös férfi lép elém. Bal fülében fülhallgató, egyértelmű, kinek dolgozik.

– Mr. Cane, a polgármester beszélni szeretne önnel.

Tökéletes. Minél hamarabb túlesek rajta, annál előbb távozhatok.

Az őr kivezet a bálteremből egy sereg kisebb termen keresztül, mielőtt kinyitja a polgármester impozáns irodájának ajtaját.

– Rögtön itt lesz. – Becsukódik mögöttem az ajtó, és kihasználom az időt, hogy körülnézzek. Ez a polgármester privát irodája. Csak egyszer jártam itt. Tudom, hogy az egyik könyvespolc mögött titkos ajtó található, és akárcsak az Ovális irodában, a Fehér Házban, itt is titkos ajtót rejt a tapéta. Egy olyan bejáratot, amit csak a polgármester használ.

A terem közepén egy hatalmas mahagóni íróasztal áll, amit ki tudja, hány éve használ San Francisco minden polgármestere, azonban az íróasztal mögötti kredencen található képek Eugene Herberthez, San Francisco jelenlegi polgármesteréhez köthetők.

A rejtett ajtó kinyílik, és Eugene széles mosollyal az arcán és szivarral a kezében belép.

– JP Cane, örülök, hogy eljött! – Odajön hozzám, és megfogja a kezem.

Szolidan kezet rázok vele.

– Polgármester úr, köszönöm a meghívást. Mindig örülök, ha a vendégei között lehetek.

Szinte fáj, hogy amit csinálok, mennyire nem én vagyok.

– Hagyja már ezt a polgármester úr dumát! – nevet, és a kanapé felé mutat. Egy barna bőrszékben foglalok helyet, pont vele szemben. Áthajol a dohányzóasztal felett, és kinyit egy kis dobozt, majd megkínál szivarral.

Tartózkodásom kifejezéseként felteszem a kezem.

– Köszönöm, nem kérek.

– Nem tudom, hogy láttam-e valaha szivarozni, Cane – mondja rágyújtva. Kinyitja a fa Zippo öngyújtóját, és szív néhányat a szivarból, mielőtt az elkezd parázslani.

– Nem az én világom – válaszolom. – Sosem jött be. Sokat köhögtem tőle.

Eugene mosolyogva füstgomolyagokat fúj.

– Erős tüdő kell a jó szivarhoz. Bár látom, az italt bírja. Mi az, brandy?

– Skót whisky – felelem. – Mostanában ez a kedvencem.

– És hogy megy az üzlet?

– Jól – vágom rá. – Terjeszkedünk, mint mindig.

– Látom. – Előrehajol, és a hamutartóra kopogtatja a szivart. – Tippelhetek, miért van itt?

– Persze.

– Azt beszélik, hogy megszerezték az Angelica-épületet.

– Így van.

– Népszerű épület, és meglepett, hogy egy Los Angeles-i vállalkozás nyert, pedig sok helyi cég is meg akarta kaparintani.

– Szerencsénk volt.

Bólint.

– Mik a terveik?

– Egyelőre nem nyilvánosak.

Megemeli a szemöldökét, mintha azt mondaná: „Tudod te, hogy kivel beszélsz?” De ismerem ezt a játékot. Hagyom, hogy nyomást gyakoroljon rám; szereti a hatalmat, ezért szivarozik az irodájában, hogy megpróbáljon megfélemlíteni.

– Tudja, hogy nem vagyok hülye, JP. Tudom, hogy az Angelica után többet akarnak majd. És azt is tudom, hogy még nem beszéltek a helyi műemlékvédelmi szervezetekkel. Igazam van?

Bólintok. Ezen elcsámcsoghat.

– A Cane Enterprises híres a szép épületeiről, de arról is, hogy a kereskedelmi épületeiket viszont megfosztják a karakterüktől a lehető legnagyobb profit érdekében.

– Okos üzleti döntés. Azt hiszem, eddig bevált.

– Máshol talán, de itt nem fog.

– Ezért nem tervezzük lebontani az Angelicát. Tisztában vagyunk vele, hogy milyen jelentősége van a városban. Annak is tudatában vagyunk, hogy a történelem megőrzése is prioritást élvez. Amikor készen leszünk, az épület nemcsak eredeti szépségében fog ragyogni, de környezetbarát is lesz, sőt hasznos lesz a város lakosainak; ha rajtam múlik.

Befejezem, mert egy ötlet kezd formálódni a fejemben.

Hasznos lesz a lakóknak.

Pont ezt akarom elérni ezzel az épülettel.

– Nos… – Eugene ismét lerázza a hamut a szivarjáról –, akkor csak ki kell várnom.

– Pontosan. Amikor azt állítom, hogy az Angelica jó kezekben van, azt komolyan is gondolom. Ha kész, ön fog keresni bennünket, hogy még több épületet újítsunk fel ebben a gyönyörű városban.

Őszintén nevetve feláll. Én is felállok.

– Meglátjuk, JP. – Felém nyújtja a kezét, és én elfogadom.

– Örülök, hogy találkoztunk.

– Én is … polgármester úr.

Mosolyog, és kikísér az irodájából.

Mivel a dolgom ezzel véget ért, úgy döntök, hogy nem maradok tovább. Ennek persze Huxley nem örülne, de nem érdekel. Rosszul érzem magam, és semmi másra nem vágyom, mint hogy egy rohadt képernyő előtt üljek, és csak nézzek ki a fejemből.

Bárcsak azt mondhatnám, hogy az elmúlt fél óra elterelte a figyelmemet a fejemben tomboló zűrzavarról, de sajnos nem sikerült. Tudom, hogy amikor visszaérek a lakosztályba, üresen fog állni. Egyetlen lámpa sem fog világítani, és amikor odamegyek a szobájához, és bekopogok az ajtaján, ő nem lesz ott. Valószínűleg még jó ideig nem fog visszajönni, ami csak egyet jelenthet – biztosan jól érzi magát Derekkel. Jól szórakoznak. Megismer egy másik férfit.

Az út hazafelé csendben telik, csak bámulok ki az ablakon.

A város, amely egykor a kedvencem volt, gyorsan veszít a népszerűségéből. Vicces, hogy milyen gyorsan megváltozik az ilyesmi. Hogy valaki emlékeztet egy helyre, és megfoszt a boldogságtól.

Amikor visszaérkezem a lakásba – a sötét lakásba –, rövidnadrágot veszek fel, semmi mást, és kiveszek egy sört a hűtőből. Ez az egyetlen alkoholos ital otthon.

És a telefonom csörögni kezd.

Kíváncsi vagyok, ki lehet az – kihallod a szavaimból a szarkazmust?

– Mi van?

– Hogy ment? – kérdezi Huxley.

– Neked nincs magánéleted?

– Aggódom érted.

– Értem vagy az üzleted miatt?

– Az üzletünk miatt – válaszolja Huxley. – Aggódom érted. A hangod alapján valami sötét helyen lehetsz. Mi folyik itt? Breaker szerint érzelmeket táplálsz Kelsey iránt.

Te jó ég!

Végighúzom a kezemet az arcomon.

– Pletykás tinik vagyunk? Lemaradtam valamiről? Breaker fogja be a pofáját! És ha Lottie-nak bármit is mondasz, esküszöm, hogy megöllek!

– Nem szólok. De igaz?

– Nem tudom, érted? Már rohadtul nem értek semmit! Nem mintha számítana. Nem vagyok az esete. Nem érdeklem, mert most épp Derek Toney-val van, aki mindenben az ellentétem. Ki a franc ez a fickó egyáltalán? Miért randizik Kelsey-vel?

– Lottie szervezte meg. Figyelj, öregem, holnap küldöm a gépet. Személyesen szeretnék beszélni veled.

– Nem hagyom itt Kelsey-t egyedül.

– Visszamehetsz. De valamit meg kell beszélnünk.

– Lehetne, hogy ne? – Az ujjaimat a homlokomhoz nyomom. – Kérlek, az isten szerelmére, ne! Ne most! – Lehajtom a sörömet. – És nem megyek el holnap. Küldd a gépet, ha akarod, de nem szállok fel. Most pedig mennem kell. Nem tudok most ezzel foglalkozni.

– JP, nem tudom, hogy mi a fene zajlik ott, de beszélned kell velünk!

– Tudom, de most nem megy. – Megrázom a fejem, bár nem látja. – Most… egyszerűen képtelen vagyok rá. – És mielőtt válaszolhatna, kinyomom, és a kanapé másik végébe hajítom a telefont. – Bassza meg! – motyogom, és belesüppedek a kanapéba.

Egy nyugtalanító és kontrollálhatatlanul nyomasztó érzés kerít a hatalmába. Mintha egy érzelmi tornádóba kerültem volna, és bármit teszek, nem tudok kiszabadulni. Csak forog körülöttem. Semmi hatalmam felette. Úgy érzem, minden kicsúszik a kezem közül.

Az ép elmém.

A munkám.

Kelsey…

Fogalmam sincs, mit tennék, ha másként nézne rám, és nem csak JP-t látná bennem. Nem tudom, hogyan adnám meg neki, amire szüksége van, de a francba, meg akarom próbálni! Mert amikor tegnap este a nevemen szólított… az olyan természetesnek hatott. Egy pillanatra nem csak JP voltam, a Cane fivérek egyike. Jonah voltam. Egy férfi, aki vonzódik egy nőhöz. Egy férfi, aki kész változtatni az életén.

Aki kész élni a saját életét… akármit is jelentsen ez.

Tizenötödik fejezet

KELSEY

Ó, te jó ég!

Annyira cuki.

Mármint Derek.

Tényleg… nagyon cuki.

Sűrű haja van, olyan bolyhos, de nem baj. És a stílusa kicsit laza, de pozitív értelemben, nem az a típus, aki csak egy kardigánt terít a vállára. A mosolya imádnivaló, a szeme gyönyörű, és vonzó, mély hangja van.

Lottie igazat mondott… Ezt a fickót meg kéne fogni.

– Azt hiszem, még sosem ettem annyit, mint ma este – szólal meg Derek, és megpaskolja a hasát. – Remélem, nem voltam gusztustalan, ahogy nekiestem annak a ráknak!

Nevetek.

– Egyáltalán nem. Igencsak lenyűgöző volt.

Képzeld, nemrég ugyanazt ettem JP-vel, és utána még egy desszert is belém fért!

– Nem tudom, hogy büszke legyek-e arra, hogy lenyűgöztelek az étkezési szokásaimmal.

– Talán egy kicsit – kacsintok.

Ránéz az órájára, és fintorog.

– Nagyon utálom, hogy ezt kell mondanom, de holnap korán reggel értekezletem lesz, és szerintem sokáig fog tartani, amíg visszasétálok a szállodámhoz.

– Sétálsz? Remélem, közel van!

–Néhány utcára… felfelé. És higgy nekem, sétálnom KELL visszafelé.

Nevetek.

– Késő esti kalóriaégetés?

– Muszáj lesz.

Mivel már kifizette az ételt, feláll, mire én is ezt teszem. Miután összeszedem a dolgaimat, a kijárathoz indulok. A derekamra teszi a kezét, és levezet a lépcsőn, majd kifelé az ajtón.

A gerincemen végigfut a hideg.

Klassz randi volt.

Nem volt veszekedés.

Folyamatosan könnyed beszélgetés folyt.

És bár helyenként kissé esetlen volt, másban viszont nagyszerű.

– Örülök, hogy ma este itt voltam – jegyzem meg, miközben elérjük a mólót. Várom, hogy megfogja a kezem, de amikor nem teszi, belekapaszkodom a retikülöm pántjába.

– Én is örülök, hogy eljöttél. Ellie folyamatosan azt mondogatta, hogy el kellene hívjalak vacsorára. Most már értem, miért. Nagyon jó társaság vagy, Kelsey.

– Köszönöm. – Rámosolygok. – Meddig maradsz San Franciscóban?

– Egy hétig. És te?

– Szintén – felelem. – Legalábbis ez a terv. Bár, ki tudja, lehet, hogy változik a program.

– Igen, nincs az az érzésed, hogy a programok mindig változnak? Eredetileg csak néhány napra jöttem, de egyre jobban kitolódik az itt-tartózkodásom. Ez volt az első este, ami nem az üzletről szólt. Jó kikapcsolódás volt.

– Örülök, hogy segíthettem ebben.

– Segítettél is – teszi zsebre a kezét. – Kérdezhetek valamit?

– Persze. – Mosolygok, mert úgy érzem, tudom, mit fog kérdezni. Kicsit félénk, így a megközelítése nem lep meg. A válaszom igen lesz, ha újabb randit kér. Nagyon jól éreztem magam ma este. Jókat nevettünk, és bár előfordult némi fennakadás a beszélgetésünkben, összességében nagyszerű este volt. Szóval igen, igent mondok egy második randira.

– Kíváncsi vagyok – néz el szégyenlősen oldalra. – Nem zavarna, ha arról kérdeznélek, hogy milyen a Cane Enterprisesnál dolgozni?

– Örömmel! – válaszolom, mielőtt feldolgoznám a kérdését.

Várjunk csak…

Mi van?!

Zavarban van, ráncolja a szemöldökét, úgy néz rám, és ekkor esik le, hogy mit kérdezett valójában.

Cane Enterprises.

Velük dolgozni.

Ó.

– Hát, ez egy jó kérdés – válaszolom, miközben próbálom leplezni az érzéseimet. Nem egyszerű. – És a válasz igen. Nagyon szeretek velük dolgozni.

Bólint.

– Elég kegyetlennek tűnnek. Dave mindent elmesélt arról, hogy mit csinált Huxley és Lottie. Úgy tűnik, hogy szinte bármit megtennének, hogy üzletet szerezzenek, nem törődnek a körülöttük lévő emberekkel.

– Nem, ez egyáltalán nem így van! – felelem. – Nagyon is törődnek a munkatársaikkal és a munkájukkal. Huxley részéről az egész szituáció csak egy pillanatnyi rossz döntésnek tudható be. Nagyon rosszul érezte magát miatta, és megfogadta, hogy soha többé nem csinál ilyet.

Derek bólint.

– Ezt nagyon jó hallani. Tudom, hogy Dave néha kissé figyelmetlen, amikor másokkal dolgozik. Aranyból van a szíve, csak ellenőrizni akartam. Remélem, nem rontottam el a randit ezzel a kérdéssel.

– Egyáltalán nem. Igazán örülök, hogy megkérdezted. Azt mutatja, hogy törődsz a testvéreddel.

– Így van. Néha ostobán viselkedik, néha talán furcsán, de jó ember, és stabil üzletet épített fel. Csak biztos akarok lenni abban, hogy senki sem használja ki őt.

Megsimogatom a karját.

– Ez igazán kedves tőled.

Derek rám mosolyog, és ismét a zsebébe teszi a kezét, miközben elérjük a taxikat.

– Nagyon jól éreztem magam, Kelsey.

– Én is jól éreztem magam, Derek. Tényleg! – Olyan jól, hogy remélem, hogy lehajol, és megcsókol. Biztosan visszacsókolnám. Szerintem lehet valami köztünk.

De egy csók megmutatná, hogy tényleg jelen van-e a kémia, ahogy én gondolom.

Megnedvesítem az ajkaimat, miközben ő a taxiajtó felé nyúl.

Csók egy taxi előtt, milyen romantikus.

Közelebb lépek hozzá.

És várok.

Várom azt a csókot.

Hogy lehajol, csücsöríti az ajkait, és megcsókol.

De miközben arra számítok, hogy megcsókol, egy lépésnyire eltávolodik tőlem, és kinyújtja a kezét.

A… kezét.

Zavartan elfogadom, mire határozottan megrázza a kezem.

– Örülök, hogy találkoztunk – mondja, mielőtt elenged, és még egy lépést hátrál.

Ööö… mi történik itt?!

Hol a csók?

Vagy az ölelés?

Vagy az ajánlat, hogy felhív, és megismételhetjük a mai napot?

Várok néhány pillanatot, de amikor semmi nem történik, rájövök, hogy ennyi volt. Egy kézfogás. Ma este be kell érnem ennyivel. Egy rohadt kézfogással és egy „örülök, hogy találkoztunk”-kal.

Mi a fene történik itt? Egy üzleti találkozó végződik így, nem egy randi. Lehet, hogy lemaradtam valamiről? Elrontottam valamit? Nem tetszem neki? Kételyek gyötörnek, és csúnya érzelmek kavarognak bennem.

Nem vagy elég jó.

Nem vagy elég csinos.

JP kétszer mondta, hogy dögös vagyok, de nyilván csak azért, hogy széttárjam a lábaimat. Derek pedig hátrál egy rohadt kézfogás után.

Ha Lottie lennék, Derek valami ürügyet keresne, hogy tovább maradhasson.

A torkom összeszorul, és mielőtt totális idiótának mutatkozhatnék előtte, úgy döntök, hogy elköszönök, beszállok az autóba, ahol nyalogathatom a sebeimet.

– Jó. Szia! – intek neki.

– Szia, Kelsey!

Becsukja az ajtót, majd elsétál.

Hát…

Megmondom a sofőrnek, hogy melyik hotelben szálltam meg, aztán hátradőlök az ülésben, és bámulok ki az ablakon.

Lemaradtam valamiről?

Azt hittem, hogy jól éreztük magunkat.

Azt hittem, hogy lehet köztünk valami. Közös pont volt a Power Rangers, te jó ég, pedig nem igazán érdekel, mégis erről beszélgettünk, és nevettünk, és nosztalgiáztunk a gyerekkorunkról.

Beszélt a családjáról, én meg az enyémről.

Többször megérintette a kezem vacsora közben, és tudom, hogy amikor elmentem a mosdóba, utánam nézett. Az a lány, aki nem sokkal utánam jött, mondta, hogy a srác, akivel voltam, nagyon odavan értem, mert minden lépésemet figyelte, egészen a mosdóig.

Szóval nem tudom… lehet, hogy bolond vagyok, de szerintem félreértettem a jeleket. Talán volt valami, amit rosszul csináltam, és ez nem tetszett neki. Vagy talán… talán csak nem nyűgöztem le úgy, ahogy képzeltem.

Mint minden más férfiben, aki elhívott randizni, benne sem hagytam mély nyomot.

Nem vagyok felejthetetlen.

Nem akarnak kapcsolódni hozzám.

Nem az vagyok, akivel egy férfi szívesen eltöltene még egy estét.

Azon gondolkodom, hogy üzenetet írok Lottie-nak, de nincs energiám mindent elmesélni, ezért inkább csak kinézek az ablakon, amíg meg nem érkezem a hotelhez.

Fogalmam sincs, hol lehet most JP, valószínűleg még mindig a bálon, talán éppen jópofizik, amit biztosan utál, vagy talán már úton van vissza egy nő lakására, mert az túl szép volt ahhoz, hogy elszalassza a lehetőséget. Neki valószínűleg több jut, mint egy kézfogás. És a tegnap reggeli fura kirohanásunk után miért akarna ma este visszajönni a penthouse-ba?

De valószínűleg jó is így.

Nem hiszem, hogy most bárkit is szeretnék látni. Még soha életemben nem éreztem magam ennyire visszautasítottnak. Először Edwin, most Derek. Valamit rosszul csinálok, ami elriasztja a férfiakat?

Biztosan így van.

Túl kétségbeesett vagy.

Kösz, JP. Ez betalált.

Miután a liftajtó kinyílik, összetört szívvel sétálok végig a hotel folyosóján, amíg oda nem érek a lakáshoz. Amikor kinyitom az ajtót, egy sötét szobába lépek, pont, amire számítottam. Nincs itt. Ledobom a retikülömet a folyosón található asztalra, és lerúgom a magas sarkúmat. Felveszem őket a padlóról, és elindulok a szobámba.

– Jól telt az este? – JP mély hangja annyira megijeszt, hogy sikítok, és a kezemet a szívemhez szorítom.

A hang irányába nézek, és meglátom, ahogy sörrel a kezében a sötét sarokban üldögél.

– Megijesztettél! – Fellélegzem. – Miért ülsz itt a sötétben?

– Nem volt kedvem felkapcsolni a villanyt – feleli anélkül, hogy megmozdulna.

– Ez elég különös. – Odamegyek az asztali lámpához, és felkapcsolom. Megvilágítja a szobát, így jól látom JP-t. Ismét csak rövidnadrágot visel, és a haja összevissza áll.

A szájához emeli a sört, de mielőtt kortyolna, megkérdezi:

– Milyen volt a szerelmes fickó?

– Nem szerelmes a fickó!

Ezt elég nyilvánvalóvá tette azzal, hogy csak határozottan kezet fogott velem.

– Nem sikerült jól a randi, ugye? – kérdezi, nyilván készen arra, hogy újabb veszekedést provokáljon. Nem fogok bedőlni neki.

– Remek volt. Köszi. Most pedig elnézést, megyek aludni.

– Megcsókolt?

– Ez nem tartozik rád! – válaszolom, miközben visszafordulok felé.

Feláll a székből, és az arcát minden egyes lépésnél egyre jobban megvilágítja a fény. Már csak néhány lépésre van tőlem, amikor leteszi a sört az asztal végére, és engem bámul, az arcom minden négyzetcentiméterét megvizsgálja.

– Nem tette meg, ugye? Nem csókolt meg.

Nem tudom pontosan, hogy átlát-e a bájos álarcon, amit magamra erőltetek, vagy tényleg látja, hogy az ajkaim érintetlenek. De még közelebb lép, az arcomhoz emeli a kezét, és a hüvelykujját végighúzza az alsó ajkamon.

– Nem csókolta meg ezt az ajkat, ugye?

Hátralépek, miközben még mindig a magas sarkúmat szorongatom.

– Ahogy már mondtam, semmi közöd hozzá, JP. – Mielőtt bármit is reagálhatna, sarkon fordulok, és elindulok a szobámba. Le kell vetnem ezt a ruhát, és valami kényelmeset felvenni, hogy aludni mehessek, és elfelejtsem ezt az egész estét. Amikor beérek a szobámba, leteszem a magas sarkúmat, és hátranyúlok, hogy lehúzzam a cipzárt. De valamiért, annak ellenére is, hogy én magam préseltem bele magam ebbe a ruhába, nem érem el a zipzárt.

Francba.

De akkor érzem, ahogy egy erős kéz megérinti a vállamat.

Majdnem kiugrom a bőrömből, ahogy a hátam mögött áll, és odasúgja:

– Hadd segítsek!

A hangja olyan, mint a meleg hullámok, amelyek simogatják a bőrömet. Nem merek megmozdulni, nem merek megszólalni sem, mert szégyellem bevallani, hogy vágyom rá. Kétségbeesetten vágyom egy férfi érintésére. Tudnom kell, hogy engem is lehet annyira szeretni, ahogy Huxley Lottie-t vagy ahogyan Jeff szereti anyát.

De azt hiszem, pont ezért vagyok annyira zavarban JP közelében. Iszonyatosan szexi pasi, és vannak pillanatok, amikor jól kijövünk egymással, pillanatok, amikor olyan mély kapcsolatot érzek – mintha meglátnám az igazi JP-t –, és nagyon csábít, hogy többet akarjak. De mivel tudom, hogy nem akar mást, csak egy forró éjszakát, ez valószínűleg közelebb sodor a kétségbeesett vágyakozáshoz.

Csak egy reménytelen romantikus vagyok, aki keres valakit, aki szereti.

Lágyan lehúzza a ruhám cipzárját, és érzem, hogy a ruhám oldalt szétnyílik. Szorosabban fogja a vállamat.

– Mi ez? – kérdezi, miközben az ujjával végigsimít a fehérneműmön. – Ezt miatta vetted fel?

A pánt nélküli fekete melltartóm. Valójában nem. Mindennap szívesen viselem. A fehérnemű az egyetlen dolog, amire költök, mert ettől különlegesnek érzem magam. Jólesik viselni a ruhám alatt. Szexinek érzem magam, még akkor is, ha mostanában a szexuális életem nem mondható aktívnak.

Megpördülök, és a ruhámat egyik kézzel magam előtt tartom.

– Igen – hazudom. Kedvem támad provokálni. A nyomorúság társaságot keres. Ez elég szemét dolog, de most nem igazán tudok tiszta fejjel gondolkodni.

– És nem csókolt meg… ami nyilvánvalóan nagy ostobaság.

– Soha nem mondtam, hogy nem csókolt meg – vágom rá. – Csak te feltételezted.

Még közelebb lép, keze birtoklóan fonja körül a nyakamat. Fogalmam sincs, mi történik, mi készteti, hogy ezt tegye, vagy mi késztet engem, hogy hagyjam, de kihúzom magam – amennyire csak tudom –, és kihívóan feltartom az állam.

– Nem feltételezem, tudom.

– Figyeltél minket?

Rázza a fejét.

– Ismerlek, Kelsey. Ha az a fickó megcsókolt volna, akkor boldogan repdesve jöttél volna vissza. De nem ez történt, ugye? Lógatod az orrodat, és nem vidám a mosolyod. Az a randi nem úgy alakult, ahogy akartad. És most újra nulláról indulsz, megint keresgélhetsz, hogy találj valakit, aki elvisz randizni.

Minden szava fáj, és olyan, mintha tőrt forgatna a szívemben.

– Valójában a randi fantasztikus volt – felelem. – És nem, tényleg nem csókolt meg, de legalább úriember volt, amiről neked nyilvánvalóan fogalmad sincs, hogy mit jelent.

Elkezd hátrafelé tolni, ami annyira megdöbbent, hogy a kezemet a mellkasára teszem, hogy ne veszítsem el az egyensúlyomat, így a ruhám lecsúszik a földre, és csak fehérnemű van rajtam.

– Mit mondtam neked az úriemberséggel kapcsolatban? Tudom, hogyan kell kinyitni egy rohadt ajtót egy nőnek. Tudom, hogyan kell vele egy randin társalogni. Az, hogy úriember vagy, nem jelenti azt, hogy nem kaphatod meg, amit mindketten akartok.

– Azt akarod mondani, hogy te megcsókoltál volna?

– Egy csókkal nem értem volna be – válaszolja olyan mély hangon, hogy azon tűnődöm, történt-e vele valami ma este, de annyira elvesztem a saját világomban, hogy nincs időm azon gondolkodni, miért viselkedik így, mi okozta ezt az agressziót. – Az biztos, hogy nem hagytalak volna egyedül egy másik férfival a lakásban!

Közben tovább tol hátrafelé, míg a lábam az ágy szélének nem ütközik.

– Ismerem a módszered, JP, és a végső célodat is.

– Valóban? – kérdezi, miközben a keze a nyakamról lassan előrevándorol, és a hüvelykujjával megtámasztja az állam, gyakorlatilag mozdulatlanná tesz. – És pontosan mi lenne a végső célom, Kelsey?

– Élvezet.

– Ha te mondod! – Lenyom az ágyra, és két kézzel megfogja a vállaimat. Elakad a lélegzetem, az arca csak néhány centire van az enyémtől. – Nem minden az élvezetről szól, Kelsey. Hanem a csábításról.

– Arra célzol, hogy csábítalak?

– Akarod, hogy csábítónak találjalak?

Megnedvesítem az ajkaimat. A szívem olyan hangosan kalapál, hogy alig hallom a saját gondolataimat.

– Csak vágyom valakire, akivel randizhatok, aki talán egyszer belém szeret – nyelek egyet. – És szerintem Derek lehet az a pasi.

A szemöldökei elkeskenyednek, és a homloka közepén összetalálkoznak.

– Baromság. Hagyd abba a hazudozást, és mondd meg az igazat! A randit alig élvezted, és az a szerencsétlen paraszt elszalasztotta az alkalmat, hogy megcsókoljon, és egyáltalán nem voltál elégedett.

– Teljes mértékben elégedett voltam.

– Tényleg? – kérdezi, majd lehajtja a fejét, és az orra végigfut a kulcscsontomon. Libabőrös leszek, ahogy a lélegzete simogatja a mellkasomat. – Szóval azt akarod mondani, hogy nem vágysz többre?

Ó, te jó ég! De igen, sokkal többre vágyom!

Érezni akarom.

Tudni akarom, milyen érzés, ha újra megcsókolnak.

Egy férfire vágyom, aki a kezével, az ajkával és a szavaival irányít engem.

Sokkal többre vágyom, mint amit Derektől kaptam a randin. Azt akartam, hogy ő is többet akarjon belőlem. Hogy azt mondja, reggel hívni fog, mert megint randizni akar velem.

Sokkal többre vágyom, mint egy rohadt kézfogás az este végén.

De ezt JP-nek nem mondhatom el. Nem mondhatom el neki, hogy mekkora kudarc lett az este vége, így csöndben maradok. Az orra végigkúszik a nyakamon, fel a fülemhez, és megkérdezi:

– Tudni akarod, mit tettem volna, ha én viszlek el randizni?

Igen.

Kimondhatatlanul.

– Nem – válaszolom. – Mert nem vittél el randizni, JP.

– Ha én vinnélek el, nem jönnél ilyen korán haza. Minden lehetőséget megragadnék, hogy magam mellett tartsalak. Addig nyújtanám az estét, ameddig csak lehet, amíg már nincs más választásunk, mint búcsút mondani. És amikor ezt tennénk – a fülemet rágcsálja, mire elönt a vágy –, amikor elköszönnék tőled, az autómnak támasztanálak, megsimogatnám az arcodat, és nem engednélek el, míg végül megcsókolnálak úgy, ahogyan egész éjjel akartam.

– És… és hogyan csókolnál meg?

– Először lassan – keze az államhoz csúszik, épp a nyakam felett –, hogy megízlelhess, és ha azt érezném, hogy élvezed és elégedett vagy, akkor szétnyitnám az ajkaid, és többet követelnék. Szorosan hozzád simulnék, a tarkódnál a hajadba túrnék, majd összeforrna a nyelvünk, egyre hevesebben, amíg levegőért nem kapkodsz.

Az orrával végigfut az arcomon.

– Pont úgy, ahogy most.

– Nem kapkodok levegőért. Ne fényezd magad!

Szorosabban fogja meg az államat, és megkérdezi:

– Mikor fogod megtanulni, hogy ne hazudj nekem? Ha a kezem végigsimítana a testeden és a lábad között, tudom, hogy nedves lennél.

Az vagyok.

Nedves vagyok, lüktetek az izgalomtól, és tele vagyok vágyakozással. Annyira, hogy alig tudom felfogni a szavait.

– Nem minden nőt kapsz meg a sármoddal.

Elengedi az államat, először felül, majd feláll a helyéről, és úgy néz le rám. Szeme végigpásztáz fekete csipkével borított testemen. Ekkor egy pillanatra én is alaposan szemügyre veszem a testét. Széles, egyenes vállak; izmos, vastag és szálkás bicepszek, amelyek egészen az ízlésesen tetovált alkarjáig vezetnek; és az ujjai, amelyek látszólag belegömbölyödnek a tenyerébe, amikor dühöt érez. A mellkasa vastag, erős, kidolgozott, és a kockás hasába torkollik. A köldöke annak a metaforikus nyílnak az eleje, ami a rövidnadrágjában lévő domborulatra mutat. Egy egyébként méretes domborulatra.

Ő is felizgult, akárcsak én.

És ahelyett, hogy a hangjára figyelnék, és hagynám, hogy erotikusan beszéljen a testemről, provokálom, eltolom magamtól, és ezáltal még jobban feldühítem.

A szemembe néz, és megszólal:

– Nyúlj magadhoz! Mutasd meg, hogy nem vagy nedves!

– Miért?

– Mert nem hiszek neked. Bizonyítsd be, hogy nem nyűgözött le a sármom!

Az ajkamba harapok, a szívem vadul ver a mellkasomban. Tudom, hogy nedves vagyok. Tudom, hogy felizgultam. És tudom, hogy tőle.

A kezem lejjebb csúszik a testemen, a lábaim közé, és ujjamat a csipke alatt a csiklómra teszem. A szememet azonnal becsukom az élvezettől, és utálom magam, amiért felfedem az érzéseimet, amiért megmutatom, hogy pontosan ott vagyok, ahol ő szeretné.

A szemem kipattan, amikor megragadja a csuklómat, előrehajol, egyik kezével az ágyra támaszkodik, a másikkal pedig az ujjaimat az ajkához emeli. Széttárja az ajkait, végighúzza az ujjaimat a nyelvén, majd elengedi őket.

A rohadt életbe, még soha nem láttam ennél izgatóbbat!

– Hazudós! – mondja, miközben a lábaim között újra a csipke alá nyomja a kezem. Amikor megpróbálom elvenni a kezem, nem hagyja, hanem ott tartja, és a kezét a kezemhez nyomja. – Miért hazudsz nekem? – Nem válaszolok, ezért folytatja: – Én nem hazudnék neked. Nem titkolom, hogy mit érzek.

Újból ránézek a domborulatára, a nadrágján keresztül kirajzolódó hímtagjára.

– Jól áll az a rövidnadrág! – mondom, de nem tudom, miért, talán mert már túl vagyok egy ponton, és kétségbeesetten vágyom valamire, bármire.

Miközben még mindig a szemembe néz, a nadrágjába nyúl, kihúzza a péniszét, és megsimogatja előttem.

Vastag.

Hosszú.

Ígéretes.

– Ezt akartad? – kérdezi. – Ezt a hímtagot akartad?

Igen.

És az ajkadat is akarom.

És a kezedet.

És a tested.

– Mondd meg, hogy miért van merevedésed! – próbálom ismét kivenni a kezem a csipkebugyi alól, de megint nem engedi.

– Simogasd magad! – parancsolja. – Tudom, hogy akarod. Tudom, hogy szükséged van rá. Simogasd magad, és megmondom, miért van merevedésem!

Összezárom az ajkaimat, és az ujjaimat a szeméremnyílásomhoz csúsztatom, amíg a csiklómhoz nem érnek. Két ujjal gyengéden masszírozom, miközben szétnyitom a lábam a matracon.

Odanéz, ahol éppen örömet szerzek magamnak, majd ismét felnéz. Megnedvesíti az ajkait, és egyik kezét a matracra teszi, közelebb húzódik, miközben tovább simogatja magát.

– Így tovább, Kelsey! Mondd meg, mennyire vagy nedves!

– Először mondd meg, hogy miért van merevedésed! – vágok vissza.

– Attól van merevedésem, ahogy végigsétálsz a lakáson, és úgy teszel, mintha nem érdekelnélek, de a szemed másról árulkodik. Azért van merevedésem, mert el sem tudod képzelni, mennyire vonzó vagy, hogy milyen rohadtul szexi vagy! Azért van merevedésem, mert a puncid ízét érzem a nyelvemen, és ha rajtam múlna, meztelenre vetkőztetnélek, és odakötöznélek ehhez az ágyhoz, hogy kielégítselek.

– Ha rajtad múlna? – kérdezem, de a hangom elakad. – Mit jelentsen ez?

A hüvelykujjával végigsimít az arcomon, a nyakamon és az egyik karomon.

– Nem vagy az enyém.

Elengedi a péniszét, és úgy fektet az ágyra, hogy térdelhessen előttem. Aztán elveszi a kezemet onnan, ahol éppen kielégíteni készültem magam, a péniszét a szeméremajkamhoz teszi, és a bugyimhoz dörzsöli. Az érzés teljes kínzás, olyan közel van hozzám, csak az a csöppnyi csipke választ el bennünket.

– Ha az enyém lennél, nem lenne közöttünk a csipke sem.

Az enyhe nyomás és az érzés, hogy a pénisze majdnem bennem van, keveredik azzal az erotikus érzéssel, amit csinál, és erős sóvárgást kelt bennem. Olyan erős vágyat, hogy az elmém kikapcsol. Csak a kielégülésre tudok koncentrálni.

A felgyülemlett stressztől való megkönnyebbülésre.

A mai éjszakától is szabadulnék.

És a köztünk lévő feszültségtől.

Felemeli a péniszét, és megütögeti vele a csiklómat.

– A francba! – suttogom, miközben egyik kezemmel eltakarom az arcom, és zihálva lélegzem.

– Tetszik, ugye?

Az alsó ajkamba harapok.

– Mondd, hogy tetszik, és megismétlem!

Istenem, mennyire utálom őt… miért kell olyan dolgokat bevallanom, amit nem akarok?

– Mondd, Kelsey!

– Én… tetszik! – dadogom, és erre még néhányszor a csiklómhoz ütögeti a péniszét.

A medencém megemelkedik, a bőröm izzadni kezd, és kezdem elveszteni az önkontrollt. És ekkor meglepetésemre félrehúzza a bugyimat, kitakarja a puncimat, és a péniszét finoman hozzám dörzsöli.

– Ó, te jó ég! – nyögöm, miközben még jobban szétterpesztem a lábaim. – Ó, igen… JP!

– A francba, milyen nedves vagy!

– Tovább! – könyörgök. Többet akarok.

Ő még kétszer a csiklómhoz dörzsöli a péniszét, majd egy nyögés kíséretében elhúzza, és folytatja felettem az intenzív simogatást.

– Ha többet akarsz, magadnak kell megoldani! – mondja rekedten.

A szemem követi a mozdulatait, ahogy a kezét végighúzza a vastag péniszén, ahogy az erek kidudorodnak, ahogy a zihálástól megfeszül a mellkasa, és közben engem bámul.

Olyan eszméletlenül izgató, annyira szexi ez az egész, hogy ujjaim újra megtalálják a csiklóm, és körkörösen masszírozni kezdem. Az orgazmus első hulláma érezhető az izmaimban, végig a hátamon, a bordáimnál, a hasamban.

– Csináld… ott vagy, ugye? – kérdezi. – Majdnem ott vagy!

Bólintok, összeszorítom a fogaimat, mellkasom fel-le mozog, az ujjaim gyorsabban mozognak. A szemem nem tudom levenni a kezéről, ahogy húzkodja, rángatja a péniszét, a tetoválásokkal díszített alkarjában lévő vastag vénák megfeszülnek, akárcsak a testén mindenhol.

– Te jó ég! – motyogom, miközben a testem elkezd remegni. A mindent átható élvezet az ereimben tombol, és a lábaim között csúcsosodik ki.

– Igen! – suttogom, miközben becsukom a szemem, és átengedem magam az élvezetnek.

– Nézz rám! – követeli JP, hangja olyan parancsoló, hogy azonnal kinyitom a szemem. – Nézz rám, amikor elélvezel!

A hangszíne.

A mögöttes jelentése…

Mintha a vágy villáma csapna belém. Az izmaim megfeszülnek, a lábam remeg, az ujjaim gyorsabban mozognak a csiklómon, miközben hangosabban nyögök, mint valaha, és elélvezek egy vad orgazmusban, ami több millió darabra szakít az ágyamon.

A szemem továbbra is JP-re szegeződik, várom, hogy ő is elélvezzen, de teljes megdöbbenésemre visszateszi lüktető farkát a rövidnadrágjába, és olyan közel hajol, hogy szinte összeér az orrunk.

– Te… nem mentél el – mondom, mikor lélegzethez jutok.

– Mert az nem neked való látvány, ezért inkább egyedül csinálom. Ha látni akarod, ahogy elélvezek, ha látni akarod, ahogy a testem remeg, miközben arra gondolok, hogy a nedves ujjaid a puncidat simogatják, akkor sokkal többet kell adnod, mint amit ma este adtál!

Lejjebb mászik a testemen, amíg a feje a lábaim közé ér. Olyan zihálva lélegzem, hogy alig tudom felmérni, mi történik, amíg a nyelvét végighúzza a puncimon, mielőtt feláll, és egyenesen megáll előttem.

Elégedettség tükröződik az arcán, amikor megszólal:

– Legközelebb a nyelvemen élvezel el.

Hátrafordul, és az ajtó felé indul. Mielőtt bármit mondhatnék, már ki is ment.

Zihálva bámulok az ajtóra, túl felizgatva – még mindig –, és azon töprengek, mi a fene történt, és hogyan jutottunk el idáig.

Tizenhatodik fejezet

JP

Egy sört ittam tegnap este, de úgy érzem, mintha húsz lett volna. Szájszárazságot érzek, fáj minden porcikám, és hiányérzetem van. És ennek csak egy oka van.

Kelsey.

A francba, Kelsey.

Lelógatom a lábamat az ágy széléről, és a szememhez dörzsölöm a tenyeremet, miközben próbálok magamhoz térni.

Basszus.

Újra elvesztettem az önkontrollt. Amikor visszatértem a lakásba, és nem találtam ott Kelsey-t, számoltam a másodperceket, amíg vissza nem ért. Ez a várakozás veszélyes, féltékeny férfivé változtatott. Ahogy belépett az ajtón, már készen álltam, hogy veszekedést provokáljak. Készen álltam a provokációra, és bármennyire is próbáltam megnyugodni, nem sikerült. Így kerültem a hálószobájába, ahol elővettem a farkam, és néztem, ahogy kielégíti magát.

Még ma reggel is látom az arcát, amikor elélvezett. Hallom a finom nyögdécselését. Érzem az ízét. Ez az a három ok, amiért ezt az alkoholmentes másnaposságot tapasztalom.

Az éjjeliszekrényemen megnézem az ébresztőórát. A francba, már tényleg kilenc óra van? Rohadt jó, hogy szombat van, és nincsenek megbeszéléseim. Csak Kelsey szemébe kell ma reggel néznem, és fogalmam sincs, mit mondjak.

Szégyellem magam amiatt, ami tegnap este történt? Nem.

Biztos vagyok benne, hogy ő szégyelli magát? Igen.

Nem hiszem, hogy Kelsey az a típusú nő, aki más előtt maszturbál, annak ellenére, hogy milyen fazonú „fehérneműt” hord. Azt hiszem, valószínűleg a fehérneműválasztása a legvadabb döntése.

Tehát ma reggel rendkívül zavarban lesz, súlyos bűntudattal megspékelve. Két dolog, aminek a kezelésében nem vagyok túl jó. Nem feltétlenül érzek ilyen érzelmeket, legalábbis nem olyan intenzíven, mint Kelsey, és pláne nem egy szexuális élmény kapcsán. De ettől csak még jobban vágyom rá. Hogyan fordíthatnék neki hátat úgy, hogy tudom, milyen az íze? Főleg, hogy milyen dögös fehérneműt hord? De ő még mindig nem hisz bennem.

Mivel tudom, hogy nem maradhatok örökké a szobámban, kikászálódok az ágyból, és keresek egy rövidnadrágot, hogy ne menjek ki meztelenül a nappaliba. Tegnap este látta a farkamat, de kétlem, hogy ma reggel is látni szeretné.

Felöltözve kikelek az ágyból, kinyitom a hálószobám ajtaját, és végiglépkedek a folyosón, miközben vakarom a mellkasom, majd megállok a nappali szélén, ahol meglátom Kelsey-t, aki a kanapén ül, és iPadjével a kezében előre-hátra hintázik. Melegítőnadrágot és egy pólót visel, és az arckifejezése aggodalomra ad okot.

Amikor találkozik a szemünk, félelem költözik belé.

– Mi folyik itt? – kérdezem.

– A testvéred írt. Azt mondta, tíz perc múlva hív bennünket FaceTime-on. Ki fog… rúgni?

– Miért rúgna ki?

– Tudod, a tegnap este miatt… – A hangja elhalkul, és amikor nem szólalok meg, hozzáteszi: – Ami a hálószobámban történt.

Beletúrok a hajamba.

– Hogy a fenébe tudna erről?

– Nem mondtad el neki?

– Semmit nem mondok el a bátyámnak. Ráadásul ez olyasmi, amit soha nem mondanék el neki vagy Breakernek. Te elmondtad a testvérednek?

– Nem! – rázza a fejét. – Túlságosan zavarban voltam.

Látod, mondtam, hogy zavarban lesz.

Átmegyek a konyhába, elveszek egy almát a tálból, és beleharapok.

– Szóval akkor nincs miért aggódni. Ráadásul soha nem rúgna ki ilyesmiért.

– Akkor miről akar beszélni velünk?

Megvonom a vállamat.

– Fogalmam sincs.

Bár ez nem igaz, mert biztos vagyok benne, hogy van mit mondania nekem. Nem nagyon örült nekem tegnap, amikor kinyomtam a telefont, ezért ez a spontán hívás jogosnak tűnik.

– Hát, rossz érzésem van. Úgy érzem, bajban vagyok.

– Csak azért érzel így, mert tegnap este olyat tettél, amit egyébként sosem.

A szemembe néz.

– Hogy lehet ezt ilyen könnyedén venni? Már hajnali négy óra óta fent vagyok, nem tudtam aludni. Nem tudom, mi ütött belém tegnap este. Soha nem kellett volna…

– Nem kell ezt boncolgatni, Kelsey! Ami történt, megtörtént. Engedd el!

– Elengedni? Ez nem olyan könnyű nekem, JP. Olyan érzéseket keltettél bennem…

Összeszedi magát, majd mély lélegzetet vesz.

– Ez elég vad dolog volt tőlem, különösen egy munkatárssal, aki technikailag mindent felügyel, amit csinálok. Nem beszélve arról, hogy tegnap este egy másik férfival randiztam. Hogy a fenébe lenne ez rendben?

Hangos cuppanással kiharapok egy darab almát, és gondosan rágni kezdem.

– Valójában ez teljesen rendben van. Ezek a normák, ezek a szabályok, amiket magadra akarsz erőltetni, csakis önmagad által támasztott szabályok. Úgy élheted az életedet, ahogy szeretnéd. Ne bíráld magad!

– Ne próbálj úgy tenni, mintha minden rendben lenne azzal, ami tegnap este történt!

– Rendben volt. Többet is kihozhattunk volna belőle.

– JP, én nem olyan lány vagyok! – csattan fel.

Nagyon felhúzta magát. Bár tegnap este úgy élvezett el, hogy közben engem nézett, úgy tűnik, egyáltalán nincs rendben ezzel.

– Én… én nem csinálok ilyen dolgokat, de valamiért veled nem tudok saját magam lenni. Elvesztem a fejem, és elkezdek azon gondolkodni, hogy rendben van, ha szexuálisan provokatív vagyok.

– Rendben is van, ha szexuálisan provokatív vagy!

– De nem akarok az lenni. Sokkal többet akarok a szexuális örömöknél. – A hangja megremeg. – Te jó ég, nem tudom, miért beszélek neked ilyesmiről, amikor ezt te úgysem érted.

– Mert nem keresem a tartós kapcsolatokat, ugye?

– Igen – feleli, nem fogja vissza magát. – A tegnap este valószínűleg egy buta játék volt számodra, amiben én csak egy báb voltam.

– Nem voltál báb a játékomban. – A hangomon egyre inkább érződik az irritáció.

Összefonja a karjait.

– Akkor mi volt ez az egész? Mert nem tudok jó okot arra, hogy miért csináltuk.

– Nem tudom, Kelsey, talán mert szexuális vonzalom van köztünk? Ezt olyan nehéz elhinni? Talán annyira lángoltunk a vágytól, hogy elvesztettük az irányítást az érzelmeink felett.

– Nos… ez nem fog megismétlődni – mondja, és elfordul.

– Vettem – mormogom, miközben átmegyek a kanapéhoz, és leülök mellé.

Miért? Miért nem tudom megváltoztatni a gondolkodásmódját? Tegnap este bebizonyította, hogy milyen jók vagyunk együtt. Szexuálisan. De ő tisztában van azzal, mit akar.

„Én… én nem csinálok ilyen dolgokat, de valamiért veled nem tudok saját magam lenni. Elvesztem a fejem, és elkezdek azon gondolkodni, hogy rendben van, ha szexuálisan provokatív vagyok. Sokkal többet akarok a szexuális örömöknél.”

És én sokkal többet akarok adni neki a szimpla szexuális örömöknél. Bűntudatot érzek, mert tudom, hogy ismét védekező pozícióba kényszerítettem.

A fenébe, vedd már észre, Cane!

– Mit csinálsz? – kérdezi.

– Az iPaded előtt ülök, hogy amikor Huxley hív, lásson engem. Ez problémát jelent?

– Nem – válaszolja, és hátradől a kanapén. Én is így teszek, így együtt ülünk csendben, és várjuk, hogy elteljen az idő Huxley hívásáig.

Nem tudom, mit tegyek, ezért felajánlom neki az almámat, és meglepetésemre elfogadja. Talán ez egy békejavaslat, nem tudom, de nem tetszik, hogy így haragszik rám, különösen, hogy tegnap este, francba… valószínűleg helytelen volt, de a fenébe, jó érzés volt. A farkamat a szeméremajkához dörzsölni, és érezni, hogy mennyire fel volt izgulva, olyasmi, amit nem tudtam kihagyni, és még sokkal többre vágytam. Amikor visszamentem a szobámba, beugrottam a zuhany alá, felidéztem az arcát orgazmus közben, és ezzel felélesztettem az erekciómat. Néhány másodperc alatt elmentem.

– Bocsánat a tegnap este miatt – mondom halkan. – Rossz passzban voltam. Őszintén szólva, Kelsey, nagyon jól nézel ki. Elveszítettem az önkontrollt, és sajnálom, ha kellemetlen helyzetbe hoztalak.

Az alma félúton van a szája előtt, de megáll, és Kelsey felém fordul. A fejem oldalra hajtom, hogy egymás szemébe nézzünk.

– Nem, én kérek bocsánatot. Nem kellett volna így beszélnem veled! Azt hiszem, kiborultam, és ahelyett, hogy úgy viselkedtem volna, mint egy normális ember, mindent rád fogtam, pedig nem kellett volna. Abban a pillanatban, amikor megtörtént, akartam. Nagyon is akartam.

Ez mosolyt csal az arcomra, és enyhíti a mellkasomban érzett feszültséget.

A hajamba túrok.

– Igen, én is nagyon akartam. Azt hiszem, az önkontroll csak egy kis szikrája tartott vissza attól, hogy letépjem azt a melltartót, és megdugjalak.

Fogaival a felső ajkába harap.

– Nem ellenkeztem volna.

– A rohadt életbe! – sóhajtok, és a kezem végighúzom az arcomon. – Ne mondd ezt!

Nevet.

– Tegnap este szomorú voltam. Igazad volt Derekkel kapcsolatban. Nem csókolt meg, és nagyon le voltam törve. Beléd kapaszkodtam, de nem úgy, ahogy kellett volna. Úgy kellett volna beszélgetnem veled, mint most.

Kinyújtom a karomat, és megkönnyebbülésemre belesimul a karomba, és a fejét a mellkasomra hajtja, miközben szorosan átölelem.

– Esélyed sem volt beszélgetni velem. Azonnal provokáltalak. Igazából szomorú voltam, amiért nem voltál velem a polgármesteri bálon, és rajtad vezettem le. Nem kellett volna.

Felemeli a fejét.

– Szomorú voltál miatta?

Bólintok.

– Igen, az azt megelőző két éjszaka jól éreztem magam, és nem is tudom, nem akartam egyedül menni. Azonban megfeledkeztem a randidról.

– Szólhattál volna! Át tudtam volna szervezni.

Bárcsak egyáltalán ne mentél volna el randizni!

– Nem, izgatott voltál miatta. Több tiszteletet kellett volna tanúsítanom, de ez nehéz nekem. Néha rossz döntéseket hozok, ezt a tegnap este nyilvánvalóvá tette. Nagyon sajnálom, Kelsey.

– Ne sajnáld! – feleli, és visszabújik a mellkasomhoz.

Átölelem, és azt kívánom, bárcsak így lenne minden szombat reggel.

– Szerintem mindketten helytelenül viselkedtünk. Kihasználtalak, mert üresnek éreztem magam a randi után, pedig nem szabadott volna így viselkednem.

– Tényleg nem sikerült jól? – kérdezem, remélve, hogy azt mondja majd, hogy nem.

– De, azt hittem, hogy igen.

Francba.

– De végül… – Szünetet tart, és mélyebbre temeti a fejét a mellkasomba. – Te jó ég, ez annyira ciki, hogy nem hiszem, hogy el akarom mondani neked!

Gyengéden végighúzom az ujjaimat a hosszú hajtincsein, és azt mondom:

– Nem ítélkezem.

Felsóhajt, majd folytatja:

– A francba, tegnap este csak kezet fogott velem búcsúzáskor.

– Kezet fogott? – kérdezek vissza. Basszus, haver, így kell elrontani egy randit a legellenállhatatlanabb nővel.

– Igen, mentálisan csókra készültem, amit egy „felhívlak!”, egy „ismételjük meg!” vagy akár egy „alig várom, hogy újra lássalak!” követett volna. De csak egy köszönömöt és egy kézfogást kaptam, aztán már ment is. Ez akkora csalódás volt, mert azt hittem, hogy volt köztünk valami – rázza meg a fejét. – Olyan szomorú voltam, amikor hazaértem. Másra sem tudok gondolni, mint hogy mi a baj velem? Mi olyan szörnyű bennem, ami egy férfit kézfogásra késztet? Úgy értem, hogy meg sem ölel?

– Nincs veled semmi baj, Kelsey. Hidd el nekem, semmi, de semmi baj nincs veled! Tökéletes vagy!

Megint megrázza a fejét.

– Nem vagyok.

Távolabb hajolok, és felemelem az állát, hogy egymás szemébe nézhessünk.

– Kelsey, te rohadtul tökéletes vagy! – ismétlem meg magam, próbálom a tudtára adni, hogy mennyire igazam van ebben. – Derek bolond, hogy nem csókolt meg tegnap este. És sajnálom, hogy azt éreztette veled, hogy kevesebbet érsz, mint amilyen valójában vagy. Basszus! Nagyon sajnálom, ahogy tegnap este bántam veled.

A fejét rázza.

– Abban a pillanatban szükségem volt rá. Éreznem kellett, hogy kívánatos és szép vagyok. Csak sajnálom, hogy kihasználtalak.

– Nem használtál ki, Kelsey. Én ugyanannyira akartam, mint te. Nem volt benne semmi kihasználás.

Enyhén elmosolyodik.

– Nos, akkor köszönöm – vonja meg a vállát, ami megnevettet. – Tudom, hogy azt mondtad, hogy rövid távú társak vagyunk, ne is próbáld meg letagadni, de a barátságod sokat jelent nekem.

Olyan, mintha kést döfött volna a szívembe. Már csak a barátja lehetek.

Annak ellenére, amin keresztülmentünk, a tegnap este, a randevúk után most itt tartok: barát vagyok.

Bassza meg.

Tovább simogatom a haját, de nagyon csalódott vagyok.

– Nekem is, drágám.

És mert neki van a LEGROSSZABB időzítése, Huxley hív. Kelsey felkel a mellkasomról, összeszedi magát, majd a kitámasztott iPad felé nyúl, és fogadja a hívást.

Huxley és Lottie jelennek meg a képernyőn, és Kelsey gyorsan integet nekik.

– Sziasztok!

– Jó reggelt! – válaszolja Lottie. – Remélem, nincs túl korán. Tudom, hogy tegnap este randiztál.

Lottie felhúzza a szemöldökét.

– Nem, jó ez így. Minden rendben? – kérdez vissza Kelsey.

– Aggódik, hogy ki fogod rúgni! – vágok közbe, mire Kelsey meglöki a vállamat.

– Miért rúgnálak ki? – szól közbe Huxley. – Kiváló munkát végzel.

– Ó, Kelsey már csak ilyen! – vágja rá Lottie. – Mindig azt hiszi, hogy kirúgják. De ennek semmi köze a munkához.

– Nem, ilyesmiről szó sincs! – nyugtatja meg Huxley. – És ami azt illeti, Kelsey, nincs miért aggódnod. JP tegnap este lerendezte Regist.

A francba, Huxley!

Kelsey gyorsan rám néz, de én figyelmen kívül hagyom a kérdő tekintetét, és megkérdezem:

– Szóval, miért telefonáltok?

Lottie átkarolja Huxley-t, és úgy válaszol:

– Nos, miközben végigcsináltuk az esküvői megbeszéléseket, arra a következtetésre jutottunk, hogy nem szükséges nagy, díszes esküvő. Egy hónapon belül össze akarunk házasodni.

– Egy hónap múlva? – kérdezi Kelsey. – Ó, nahát, ez gyorsan itt lesz. Elég idő lesz mindent megtervezni?

– Igen. Meglepődnél, hogy milyen gyorsan el lehet mindent intézni, ha vastag bankszámla van a háttérben – válaszolja Huxley.

– Igaz. Felvillant néhány dollárt, aztán minden el van intézve. De azért telefonálunk, mert egy malibui tetőteraszos esküvő lesz, kilátással az óceánra. Körülbelül száz embert hívunk meg, próbálunk minimalizálni. Ne aggódjatok, mindkettőtök hozhat magával valakit. – Lottie Kelsey-re kacsint. – Elhozhatnád Dereket. Dave és Ellie is ott lesznek.

Rohadt jó.

– Igen, talán – válaszolja Kelsey, de a hangja távolinak tűnik.

– Mindegy, hamarosan elküldjük a részleteket. De telefonálni akartunk, hogy elmondjuk a nagy hírt. Amikor eljött az ideje, össze akartunk házasodni, ezért úgy gondoltuk, hogy ez mindkettőnknek tökéletes megoldás – magyarázza Lottie.

– Álomszerű – jegyzi meg Kelsey, épp akkor, amikor egy üzenet jelenik meg az iPad képernyőjének a tetején.

Gyorsan elolvasom, mielőtt Kelsey eltüntetné.

Derek: Szia, Kelsey, fantasztikus volt a tegnap este. Meg tudnánk ismételni, amíg itt vagy?

Az állkapcsom megfeszül, és izzadságcseppek jelennek meg a tarkómon.

Tudom, hogy a barátzónában vagyok.

Tudom, hogy soha nem fog randipartnerként nézni rám.

De bassza meg… nem akarom, hogy Derek bekavarjon, miközben még képlékenyek vagyunk.

– Még mindig tervezel ajándékozási partit 9 tartani? Vagy valami ilyesmit? – kérdezi Kelsey.

– Hát, szerintem csak egy fehérneműpartit. 10 Valami kicsit. Csak semmi őrültség. Nincs szükségünk semmire, de tudom, hogy Hux nagyra értékelné a fehérneműt.

Huxley megvakarja az állát.

– Értékelném.

Pittyegés.

Újabb üzenet.

A szemem úgy tapad az üzenetre, mint molylepke a fényre.

Derek: És sajnálom, hogy nem csókoltalak meg tegnap este. Nagyon akartam. Csak…

Az üzenet többi része rejtve van, de értem a lényegét. Derek egy rohadt gyáva alak, aki tönkreteszi az életemet azzal, hogy másnap reggel ilyen üzenetekkel nyomul.

Nem tudom elképzelni, hogy az élet lehetne ennél is frusztrálóbb.

A következő pár percet beszélgetéssel töltjük. Én végig kikapcsolok, és azon töprengek, miért nem lehetett volna ezt üzenetben vagy e-mailben közölni. Miért kellett ehhez FaceTime-hívás? Mert most már tudom, hogy Derek még mindig szeretné elhívni Kelsey-t, és őt ismerve száz százalék, hogy nagyon izgatott lesz emiatt.

Épp mielőtt véget ér a hívás, jön még egy üzenet.

Derek: Ma ráérek, ha szeretnéd, piknikezhetünk a parkban.

Ebből elég!

Te jó ég, Derek, adj neki esélyt, hogy válaszoljon, mielőtt egy rohadt regényt írsz arról, hogyan érzed magad, hogyan szúrtál el mindent és hogyan akarod jóvátenni!

– JP, van még valami mondanivalód? – kérdezi Huxley, amivel elvonja a figyelmemet a gyomromban kavargó haragról.

– Mi? Á, nem, minden rendben – válaszolom a tőlem telhető legnyugodtabb hangon.

– Rendben. – Huxley engem figyel. – Írj, ha bármire szükséged van!

– Annyira örülök nektek! – lelkendezik Kelsey, mielőtt mindannyian elköszönünk egymástól, és bontja a hívást. Arra számítok, hogy elszalad, és elolvassa az üzeneteit, de helyette inkább felém fordul, és megkérdezi:

– Hogy értette Huxley, amikor azt mondta, hogy lerendezted Regist?

Persze hogy emlékszik erre.

Felállok a kanapéról, és megjegyzem:

– Nincs miért aggódnod.

– De aggódom! – feleli, és szintén feláll. – Nyilvánvaló, hogy ennek köze volt hozzám. Mi volt az?

– Csak seggfej volt, akit a helyére tettem, ennyi. Nincs jelentősége, ne csinálj belőle ügyet!

– Tegnap este találkoztál vele a bálon?

Hangosan kifújom a levegőt, bemegyek a konyhába, és öntök magamnak egy pohár vizet.

– Igen, találkoztam vele tegnap este. Megoldottam a problémát, és továbbléptem.

– Mi volt a probléma?

– Te jó ég, Kelsey, mondtam már, hogy nem nagy ügy, szóval engedd el!

Összerezzen a határozott hangomtól.

– Jó, csak… nem tudom. Arra gondoltam, ha értem, hogy mi folyik itt, talán még jobban tudom végezni a munkámat.

– Nem kell jobban végezned a munkádat. Mondtam, hogy tökéletes vagy. Regis az, akinek jobban kell végeznie a munkáját. – Megiszom a vizet, leteszem a poharat, majd elindulok a szobámba vezető folyosón.

– Hová mész?

– A szobámba.

– Megint mérgesnek tűnsz.

Nem mérges vagyok.

Csak sértődött.

Csalódott.

Egy olyan lehetőségre vágyom, amit tudom, hogy nem kapok meg.

– Ugye nem kell beszélnünk róla?

– Nem – válaszolja, és megcsavarja a kézfejét maga előtt. – Mit csinálsz ma?

– Nem tudom – felelem. – De úgy tűnik, neked vannak terveid.

– Igen, gondolom, láttad azokat az üzeneteket. – Az egyik lábával előrelép. – Szerinted mit kéne tennem?

Semmiképp ne fordulj hozzám randitippekért!

– Szerintem jól éreztük magunkat, de tegnap este nagyot csalódtam benne. Nem tudom.

– Úgy tűnik, van választási lehetőséged.

– De mi van, ha nem jó döntést hozok? – kiáltja.

– Biztos vagyok benne, hogy jobb döntés lesz, mint a tegnap esti – válaszolom, mielőtt becsukom a szobám ajtaját, és ledőlök az ágyra.

Üresnek érzem magam.

Pontosan így érzem magam, teljesen üres vagyok.

Tegnap este egy röpke pillanatig, amikor a szemembe nézve elélvezett, és korábban, amikor a karomban tartottam, minden jónak tűnt. Én is jól éreztem magam. Készen. És most, ahogy itt fekszem egyedül az ágyamon, tudatában annak, hogy amit vele megéltem, az csak egy rövid közjáték volt a „nagy ő” utáni hajszában, úgy érzem… üres vagyok.

– Öregem, mennyit ittál? – kérdezi Breaker.

– Nem eleget – felelem, miközben öntök egy újabb pohár skót whiskyt.

Amikor megláttam Kelsey-t világoskék nyári ruhában, kicsinosítva, szép hajjal és sminkkel, egyértelművé vált a döntése – ad Dereknek még egy esélyt, és ezúttal meg fogja csókolni. Szóval odamentem a telefonomhoz, és megkértem a portást, hogy hozzon fel egy üveg skót whiskyt és néhányat azokból a díszes jéggolyókból, és amióta elment, ezt csinálom.

Iszom.

A rövidnadrágomban.

Lezuhanyoztam, mert nem akartam egész nap az izzadságomat szagolni, de a hajammal nem csináltam semmit. Eddig egész nap csak ittam, és dokumentumfilmeket néztem a Planet Earthön; hagyom, hogy David Attenborough megnyugtassa sebzett lelkemet.

Ha azon tűnődsz, sikerült-e neki…

Nem.

De legalább nem voltam teljesen egyedül.

Nem, a skót whisky és annak a veszélye, hogy a jegesmedvék elveszítik az otthonaikat, velem maradt.

Ez, és a több ezer Breakernek küldött üzenet, hogy többet kell tennünk a jegesmedvékért, ami végül oda vezetett, hogy adományoztam a Világ Természetvédelmi Alapítványnak, annak is a jegesmedvék megmentésére létrehozott programjára, ami természetesen bűntudatot okozott, mert úgy éreztem, megcsaltam a galambokat. Szóval végül még tízezer dollárt adományoztam a galamboknak.

Miután küldtem neki öt képet olyan galambokról, amiket fel kéne nevelni vagy örökbe fogadni, felhívott.

– Mik ezek a galambos képek? Aggódnom kellene? Ezek a kis szárnyasok mindent összeszarnak, tényleg örökbe szeretnél fogadni egyet?

– Te szarsz mindent össze! – válaszolom. – Ne beszélj így a galambokról! Több ezren vannak, akiket eutanáziával pusztítanak el, mert senki sem akarja őket örökbe fogadni. Senki sem akarja kifizetni az állatorvosi számlákat. Mindenki egyszemű kiscicákat, kerekesszékes kutyákat vagy fog nélküli nyulakat akar megmenteni. De mi van a röpképtelen galambokkal? A fenébe, ki gondoskodik róluk?

– Hé, JP, öregem… mentális problémáid vannak?

– Nem! – kiabálom, és felállok. – Nincsenek! Csak egy aggódó állampolgár vagyok! Sétálgatsz az utcákon, de soha nem veszed észre a galambokat, azt hiszed, csak kiegészítői egy Bob Ross-festménynek, aztán bumm, azt hallod, hogy galambokat küldenek eutanáziával a halálba, és az egész világ összeomlik körülötted. Persze, ma megmentettem a jegesmedvéket, mert azoknak a girhes állatoknak már a látványától is fizikailag beteg leszek, de öregem, elindítok egy rohadt kampányt, és a logója egy repülő galamb lesz. És a pénzt a galambok megmentésére fogom költeni, mert senkit sem érdekelnek. Senki sem gondolja, hogy érdemes rájuk időt pazarolni. Csak mert a galamboknak elcseszték a gyerekkorukat, és nem tudnak úgy repülni, mint a többi madár, az nem jelenti azt, hogy izolálni kell őket.

– Uh… JP, te… te egy galamb vagy?

– Férfi vagyok, te idióta! Te jó ég, figyelsz te rám egyáltalán?

– Tudod, hogy mit beszélsz?

– Tudom. Hallom magam, és egészen biztos vagyok abban, hogy én vagyok az egyetlen, akit kurvára érdekelnek azok az angyali, zömök testű madarak!

– Szóval, örökbe akarsz fogadni egyet?

– Mi? A fenébe, nem! Basszus, képzelj el engem egy galambbal! Mi a francot csinálnék vele?

– Őszintén szólva nem tudom, öregem. De nagyon úgy tűnik, mintha szükséged lenne egy hobbira vagy egy barátra.

– Vagy egy barátnőre – motyogom, miközben visszaülök a székembe.

– Barátnőre? – kérdezi Breaker. – Mesélj még erről, mert amennyire én tudom, soha nem akartál barátnőt.

– Mégis honnan a fenéből szeded ezt? Az emberek változnak. Érted? Miért nem látja ezt senki? Az emberek kurvára változnak, és szerintem ideje, hogy mindannyian leüljünk, megigyunk egy pohár bort, és beszéljünk arról, hogy valaki Kazoonak nevezett egy szerencsétlen galambot, és megúszta.

– Mi a baj a Kazoo névvel?

– Ez a galambközösség arcul csapása. Nevezd el ezt a fenséges tollas barátot egy egyszerű, huszonöt centes gyerekjátékról, ami különleges hangszínt kölcsönöz az énekesnek, amikor játszik rajta.

– Szeretlek, öregem, de szerintem tényleg elment az eszed.

– Nem! – rázom a fejem. – Nem, nem, most olyan kurvára tisztán látom a dolgokat. Mintha egy rohadt kristály lenne!

– Úgy tűnik, az a kristály ködös.

– Basszus, tudod, mit kéne tennem?

– Mentálhigiénés tanácsadóhoz fordulni?

– El kéne küldenem egy e-mailt.

– Ó, milyen e-mailt? Tudod, részegen nem jó ötlet e-mailt írni.

– Nem vagyok részeg. Végre úgy látom a dolgokat, ahogy kellene.

– És hogyan?

– Nos, szeretnék egy barátnőt, és kell egy randi az esküvőre, ezért el kellene küldenem egy e-mailt.

– Várj csak, vissza tudnánk kanyarodni ehhez a „szeretnék egy barátnőt” dologhoz? Honnan jött az ötlet?

– Mi van, öregem, nem tudsz követni?

– Nem, nem igazán. Egyszer a galambokról beszélsz, aztán meg azt mondod, hogy e-mailt küldesz barátnőkről. Szerintem lassítani kéne, visszavenni egy kicsit, és esetleg inni egy kis kávét.

Mélyet sóhajtok.

– Francba, mondtam már, hogy mennyire kedvelem Kelsey-t, hogy a vágy, hogy körülötte legyek, annyira eluralkodott rajtam, hogy úgy érzem, mintha… basszus, úgy érzem, hogy nem kapok levegőt. Olyan gyönyörű, a mosolya boldoggá tesz, és ahogy nevet, az olyan vágyat kelt bennem, amit a farkam is érez. És olyan furcsa és különc, és szereti a szerelmet, de valamiért borzalmasan szerencsétlen benne. És basszus, annyira pedáns, szereti, ha minden rendben van, de nekem tetszik ez benne, mert mániákus, és én is egy kicsit mániákus vagyok a magam módján – érted, haver, a galambok miatt –, szóval szerintem tökéletes páros lennénk, de nem szeret engem, csak a barátom akar lenni, mert azt hiszi, én csak játszom a nőkkel, nem akarok elköteleződni, és lehet, hogy így volt, de ahogy mondtam, az emberek változnak, és én is változni akarok érte, de ő nem akarja ezt észrevenni, csak barátként tekint rám, és most Derekkel jár, aki az első randin meg sem csókolta, mekkora balfék! Kezet fogott vele. Érted, öregem? Láttad már ezt a lányt? Nem kézfogásra, házasságra való! Olyan lány, akit hazaviszel a szüleidhez. Nem kezet fogsz vele egy randi végén, hanem megcsókolod, megszerzed, a magadévá teszed. És most megint vele jár, szóval kell egy barátnő, ezért el fogok küldeni egy e-mailt.

– Hát… basszus. És kinek küldenél e-mailt?

– Mindenkinek.

– Tudod, szerintem hanyagolni kellene ezt az e-mailes dolgot! Elég rossz ötletnek tűnik!

– Nekem viszont zseniálisnak tűnik.

– Mert részeg vagy – jelenti ki Breaker. – Ötven rugót a galambokra költeni is jó ötletnek tűnik neked.

– Összesen csak húszezer volt. Basszus, ötvenet kellett volna?

– Nem ez a lényeg. Szerintem nyugodj meg, vegyél egy nagy levegőt, és JP, ha tényleg tetszik, próbálj meg randizni vele!

– És szerinted hogyan csináljam?

– Van pár ötletem, de nem hiszem, hogy segítene, ha most elmondanám. Kétlem, hogy felfognád. SMS-ben elküldöm, reggel elolvashatod, ha… kitisztult a tudatod.

– Teljesen tiszta a tudatom!

– Vicces, hogy így gondolod. Figyelj, ne küldj most senkinek e-mailt! Rossz ötlet. Inkább tedd félre azt az üveget, egyél valamit, és zárkózz be a szobádba! Ne csinálj semmi hülyeséget! Ha tényleg szereted Kelsey-t, hagyd, hogy segítsek kitalálni, hogyan mutasd ki!

– Gondolod, hogy egy galamb elvinné neki az üzenetet?

– Nagyon is valószínű, haver.

Felsóhajtok.

– Rendben.

– Rendben? Szóval szerzel valami ennivalót, és reggel beszélünk?

– Igen.

– És semmi e-mail.

– Jó, semmi e-mail.

– Remek. Ja, és nem mondtam még, de szuper, hogy kiállsz a galambokért. A Mindenható munkáját végzed.

Megfogom a mellkasom.

– Kösz, ez sokat jelent!

Búcsúzás után kissé jobban érzem magam. Megmentettem a jegesmedvéket és a galambokat, és megszerzem Kelsey-t. Na, ezt nevezem produktív délutánnak.

Önelégülten lezárom a whiskysüveget, ahogy Breaker javasolta, fogom az üres poharamat, és elindulok a konyha felé. Ekkor hallom, hogy kinyílik az ajtó, és a lélegzetemet visszafojtva megállok a folyosón.

Hazajött.

Szeretném, hogy így lásson?

Valószínűleg nem.

Tudom, Breakernek azt mondtam, nem vagyok részeg, de nem szépítem – túl jól érzem magam, és nem akarom elszúrni Kelsey-vel azután, hogy a délután folyamán a skót whisky volt a barátnőm. Sarkon fordulok, és a szobámba indulok, de megállok, amikor férfihangot hallok.

Hirtelen visszafordulok. Kizárt, hogy felhozta ide magával!

A falhoz lapulok, remélve, hogy észrevétlen maradok, és kihallgathatok egy beszélgetést, amihez semmi közöm.

Egyre közelebb kerülök. Aztán meghallom Kelsey-t.

– Nagyon köszönöm, hogy felkísértél. Nem kellett volna.

Valóban, nem kellett volna, seggfej! Képes rá egyedül is, már párszor megcsinálta.

– Csak rosszul éreztem magam amiatt, ahogy legutóbb otthagytalak.

Mert idióta vagy.

– Hát köszi. Jól éreztem magam – mondja Kelsey azon az édes hangján, és esküszöm, ha most meghallom, hogy csókolóznak, kétségbeesésemben köddé válok.

– Én is.

Visszafojtom a lélegzetem.

Várom az ajkak összeérésének jellegzetes hangját.

Erős kísértést érzek, hogy kiforduljak a sarkon, és kétségbeesetten nézzem, ahogy elbúcsúznak.

– Majd felhívlak – mondja végül Derek, és nem tudom, csókolóztak-e, ölelkeztek, vagy megint csak kezet fogtak, de a szívem szakad meg.

– Rendben, jól hangzik. Kellemes időtöltést a nap hátralévő részére!

Bezáródik az ajtó, én meg ott állok mozdulatlanul a falnál, és próbálom rávenni magam, hogy megmozduljak, hogy húzzak el innen, hogy ne tűnjek kukkolónak. De a bizonytalanságtól, hogy csókolóztak-e, földbe gyökerezik a lábam, csak az agyam pörög. Vajon mit érez most Kelsey?

– JP? – kérdezi, ahogy végignéz a folyosón, és meglát a falhoz tapadva, egyik kezemben egy pohárral, és whiskyvel a másikban. – Te meg mit csinálsz?

Ööööö…

Hogy mit csinálok?

Hát, őszintén? Nem tudom eldönteni, hogy kiigyam-e ezt az üveget, attól függően, hogy megcsókolt-e vagy sem.

De ez nem tűnik biztonságos válasznak. Még részegen is tudom, hogy ez nem jó válasz, úgyhogy előállok egy jobbal.

– Szaglászok.

– Szaglászol? – kérdezi, zavart tekintettel. – Mit szaglászol?

– A falat – felelem, majd rémületemre megfordulok, a falhoz nyomom az orromat, és nagyot szippantok.

Hűha… miért van olyan kolbászszaga?

– Miért szaglászod a falat?

Nagyszerű, jó kérdés.

És sajnos nincs rá jó, frappáns válaszom.

– A kedvenc időtöltésem – válaszolom. – Falszaglászás szabadidőben. Szóval, visszaértél a randidról.

– Jól vagy? – kérdezi, egy lépést közelebb lépve.

– Jól – felelem, és egyre szorosabban szorítom a palack nyakát. – Csak, ööö, szomjas vagyok – emelem fel a whiskysüveget. – Éppen a szobámba tartottam. Dokumentumfilmet néztem a kihaló jegesmedvékről. Ne aggódj, adományoztam, hogy segítsek nekik… és a galamboknak is – nyelek egyet. – Mindenesetre, épp ezt csinálom. De igen, örülök, hogy jól telt a napod, és jól nézel ki… gyönyörű vagy ebben a ruhában. De ez abszolút nem tartozik ide. Csak egy megjegyzés. – A torkom összeszorul. Miért szorul össze? Basszus… érzelmeket érzek?

– JP, biztos, hogy jól vagy?

– Igen – nyögöm ki. – Bocsánat, ha ez a gyönyörű megjegyzés furcsán érintett. Csak… csak azt akarom mondani, hogy nagyon jól nézel ki. Nagyon csinos vagy. De tudod, Derekkel jársz. Jól csókol? – Felemelem a palackot. – Várj, ne válaszolj! Nem akarom tudni. Semmi közöm hozzá. Nem akarom tudni. Csak… azok a jegesmedvék tényleg soványak. Látni a bordáikat. És írok egy levelet a galambmenhelynek, és megkérem őket, hogy ne hívjanak egy galambot se Kazoonak. A Kevin jobban illik egy galambhoz. Ez az őszinte véleményem. Szóval, igen, rendben. Nos, akkor később találkozunk!

Megfordulok, és szinte befutok a szobámba. Becsapom az ajtót, bezárom, hogy biztonságban legyek.

Basszus, ez meg mi a fene volt?

Ez rohadt kínos volt!

Leteszem a whiskyspoharam az éjjeliszekrényemre, és többujjnyi whiskyt töltök magamnak. Nem tudom elképzelni, mit gondolhat most rólam, de biztosan semmi jót. És Derekkel, basszus, szerintem csókolóztak. Nem hallottam az ajkak cuppogását, de lehet, hogy halkan csókolóznak. Az a seggfej előbb csókolta meg, mint én, és ez fáj.

Én jobban ismerem őt.

Hosszabb ideje ismerem őt.

Hónapok óta sóvárgok ez után a lány után.

És erre ő csókolta meg először.

Nem is ismerem ezt a balféket, de ez annyira… olyan szomorúvá tesz.

Basszus.

Megdöntöm a poharamat, és lehúzok még egy kis whiskyt. Nem szeretem ezt a fájdalmat, amit érzek. Nem kedvelem ezeket az érzelmeket, amik felemésztenek. Egyiket sem kedvelem. Kábult akarok lenni. Nem akarom, hogy ezek az önkritikus gondolatok zavarjanak. Nem akarok a randijukon gondolkodni, meg hogy mit tettek, vagy mit nem tettek, vagy hogy épp most üzenetet ír-e neki. Vagy hogy elmeséli-e Lottie-nak, hogy mennyire kedveli Dereket, és hogy el akarja-e vinni magával az esküvőre.

Az esküvő…

A következő fél órában kiiszom a maradékot a palackból, csak egyhüvelyknyit hagyok.

Sírok a jegesmedvék miatt, újra és újra megnézem őket.

Írok egy e-mailt a galambmenhelynek, és érdeklődöm Kazoo iránt.

És küldök egy üzenetet Breakernek, hogy egy lúzer vagyok, aki egy nő kilégzésére maszturbál.

És valamikor az éjszaka közepén, amikor már majdnem elájulok, még egy utolsó e-mailt küldök a magánfiókomból.

Címzett: McKayla, Kenzie, Hattie, Eileen, Barbie, Olivia, Betty, Rita, Jessica, Tess, Pauline, Dominique, Miranda, Cara

Feladó: JP Cane

Tárgy: Legyél a partnerem

Sziasztok, lányok,

jó nagy e-mailt küldök, mert tudjátok… jó nagy farkam van, így passzol az e-mailhez.

Arról van szó, hogy Hux és Lulu Lemon összeházasodnak, és azt mondták, hogy szerezzek egy kísérőt. Olyan jelentkezőt keresek, aki elkísérne az oltárhoz.

Minden költséget állok. Örömökben nem lesz hiány.

Ha érdekel, írj rám!

Még mindig használok óvszert.

Sziasztok!

JP

Bassza meg.

Ó, basszus…

A gyomrom kavarog, a testem vonaglik, a vécécsészébe kapaszkodom, és már harmadszor hányok ma reggel.

Kérlek, égiek, segítsetek! Esküszöm, soha többé nem fogok ennyit inni, csak szüntessétek meg… a… hányást…

Basszus.

A testem hátrafelé vonaglik, a gyomrom lázadozik, és ismét kiteszek mindent, ami még bennem maradt.

Lecsúszom a fürdőszoba járólapjára, és a forró arcom a hideg járólaphoz nyomom.

Ha a pokol létező hely lenne, pont így képzelném el, hogy ez történik újra és újra. Másnaposság állandó, lüktető fejfájással és a hozzá tartozó hányingerrel.

Veszek néhány mély lélegzetet, miközben a telefonom a padlón rezegni kezd. Figyelemelterelésre van szükségem, így ránézek, és látom, hogy Breaker ír.

Breaker: Életben vagy? Tegnap este tizenegyszer küldted el nekem Kazoo képét egymás után. Ez arra enged következtetni, hogy nem hagytad abba az ivást.

A falnak támaszkodom, miközben visszaírok neki.

JP: Azt hiszem, tegnap este elhasználtam az egyik életemet. Rengeteget hánytam.

Breaker: És mi lett a „menj el valami ennivalóért” kérésemmel?

JP: Kelsey randipartnere visszakísérte őt a lakásba. Azt hiszem, megcsókolták egymást. Elvesztettem a fejemet, haver. Elmeséltem neki a galambokat, összevissza beszéltem a beteg jegesmedvékről, azt mondtam, hogy gyönyörű, majd visszamentem a szobámba, ahol kidőltem. Szóval… igen.

Breaker: Te jó ég! Szóval egyáltalán nem hallgattál rám.

JP: Nem.

Breaker: És mit tervezel ma reggel?

JP: Eddig öklendeztem. Nem tudom, mi lesz utána.

Breaker: Tényleg kedveled őt? Mármint… szeretnéd ezt a kapcsolatot?

JP: A tegnap esti fejlemények tudatában, ha meg sem próbálom, akkor ájulásig fogok inni.

Breaker: Vannak terveid?

JP: Egy sincs.

Breaker: Jó, először is, ne legyél vele seggfej, mert azzal nem nyered el a tetszését. Legyél a barátja!

JP: A barátja? Már az vagyok. Barátstátuszt kaptam.

Breaker: Jó, mert így lófrálhatsz vele anélkül, hogy a szex miatti nyomás nehezedne rád. Mutasd meg neki, hogy szórakoztató vagy, hogy jó társa lehetnél. Tudod, hogy a vonzalom megvan, de a személyiségeden dolgozni kell.

JP: Ha még nem vetted észre, nem vagyok túl jó az érzelmeim kontrollálásában.

Breaker: Ez nem mentség. Akkor dolgozz keményebben! Ha azt akarod, hogy veled legyen, akkor meg kell mutatnod neki, hogy te vagy az a férfi, akit keres. Meg kell hódítanod.

JP: Meghódítani? Basszus… ne használj ilyen kifejezéseket!

Breaker: Pedig ő ezt használná. Ő romantikus típus. Olyan dolgokat kell tenned, amiket észrevesz, amik számítanak. Készíts neki ételt, húzd ki neki a széket, hozz haza dolgokat, amik emlékeztetnek rá. Apró gesztusok itt-ott. És amikor a lakásban vagy, ülj közelebb hozzá. Ne legyél túl csábító, de tudja, hogy ott vagy.

JP: Ki avatott szakértővé ebben a marhaságban?

Breaker: Senki, de biztos vagyok benne, hogy jelenleg jobb ötleteim vannak, mint neked.

JP: Basszus… rendben.

Breaker: És az ég szerelmére, ne menj ma reggel sehová, amíg nem hánytad ki magad!

JP: Hidd el, elég okos vagyok ahhoz, hogy ezt tudjam!

9 Olyan informális esemény az esküvő előtt, ahol a rokonok és barátok átadják az ajándékokat.

10 Olyan esemény az esküvő előtt, ahol – többnyire egy fehérneműboltban – a rokonság és a barátok kedvezményesen vásárolnak.

Tizenhetedik fejezet

KELSEY

Egymásnak teremtve podcast

Griffin és Ren

Kelsey: Üdvözöllek, kedves hallgató, az Egymásnak teremtve című podcastben, ahol őrülten szerelmes párokkal beszélgetünk arról, hogyan találkoztak. Griffin és Ren, nagyon köszönöm, hogy ma csatlakoztatok hozzám.

Griffin: Szívesen. Amikor Ren mesélt nekem a podcastről, úgy gondoltam, az esetünk elég érdekes ahhoz, hogy beszéljünk róla.

Ren: Az „elég érdekes” nagyon jó megfogalmazás. Mesélj Kelsey-nek az átokról!

Griffin: New Orleansban voltam a testvéreimmel, egy este sokat ittunk, és találkoztunk egy tenyérjóssal. Hogy rövidre fogjam, pocsékul jósolt a tenyerünkből, ezért kinyilvánítottuk a véleményünket, mire – a testvéreimmel együtt esküszöm, hogy így volt – megátkozott bennünket.

Kelsey: Mi volt az átok?

Griffin: Összetört szív. Hatásos volt, a szél kavargott, meg minden.

Ren: Egy kisvárosban élünk, Port Snow-ban, Maine-ben, és az egész város tudott erről az átokról. A fiúk elérhetetlenek voltak. És Griffin védelmére legyen mondva, de közvetlenül az utazás után elvesztette a feleségét, így félt attól, hogy újra szerelmet keressen.

Kelsey: És hogy találkoztatok?

Griffin: Ren új életet akart kezdeni. Port Snow-ban kapott tanári állást. Egyenesen Kaliforniából jött.

Ren: Port Snow felé vezettem egy erdős részen, és nem számítottam forgalomra.

Griffin: Amikor forgalomról beszél, jávorszarvasokra gondol.

Kelsey: Jávorszarvas?

Ren: Igen, egy jávorszarvas kijött elém az útra, elrántottam a kormányt, és lecsúsztam egy domboldalon, a kocsim pedig beszorult két fa közé. Griffin önkéntes tűzoltó, ő szabadított ki a járműből. Aznap nem voltam túl jó passzban, ezért segített eljutni a bérelt lakásomhoz, amiről kiderült, hogy a testvéréé.

Griffin: Annak ellenére, hogy sikoltozott velem, és a felszakadt fejéből csöpögött a vér, gyönyörűnek találtam. Kíváncsivá tett, ez volt az első alkalom a feleségem halála óta, hogy vonzalmat éreztem. És aztán hamarosan úgy gondoltam, hogy képes lennék újra randizni. Ren volt az én csodám.

Kelsey: Ó, úgy örülök, hogy ezt hallom! Szóval randizni kezdtetek?

Ren: Nem egészen. Nem ment olyan gyorsan, mert, tudod… ott volt az átok.

Griffin: Ne csesztess ezzel egy podcastben!

Ren: Ó, Kelsey azt mondta, hogy egy óránk van. Biztos lehetsz benne, hogy végig az átokról fogok beszélni.

Griffin: Nagyszerű.

Szeretném azt mondani, hogy a penthouse hangszigetelt, hogy nem hallom, mit csinál JP, és ő sem hallja, hogy én mit csinálok, de az a helyzet, hogy rányitottam az ajtót önkielégítés közben, ami azt mutatja, hogy ez nem így van.

Az utóbbi húsz percben többször is hallottam, hogy JP hányt. Aggódnék, hogy beteg, de tekintve, hogy tegnap este egy üveg skót whiskyt tartott a kezében, tudom, hogy nem erről van szó.

Ez azt jelenti, hogy tegnap este teljesen berúgott, és ma reggel ennek a mellékhatásaival küzd.

Miért rúgott be tegnap este? Miért beszélt jegesmedvékről és galambokról? Nos, valószínűleg azért, mert részeg volt.

Azt is mondta, hogy gyönyörű vagyok, és hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem volt jó érzés. Mert az volt.

Bárhogy is, egész éjjel nem tudtam aludni, és most a kanapén ülve újraolvasom ugyanazt a mondatot a könyvemben, mert nem tudok koncentrálni, és várom, hogy kijöjjön a szobájából.

A telefonom rezeg az étkezőasztalon, és látom, hogy Lottie-tól jött egy üzenet.

A gondolataimtól való menekülésképp megnézem.

Lottie: Milyen volt a tegnap esti randi? Ellie szerint Derek jól érezte magát. Te nem sokat meséltél. Nem vonzódsz hozzá? És… emlékeztess, hogy meséljem el, mit mondott Ellie JP-ről!

Ez az utolsó rész felkeltette a figyelmemet. Gyorsan válaszolok.

Kelsey: Jó volt a randi. Derek igazán kedves. Nem vagyok biztos benne, hogy érez irántam valamit. Tegnap este sem csókolt meg, viszont megölelt. Nem tudom. Kicsit kínos. Mit mondott Ellie JP-ről?

Lottie: Nem csókolt meg? Hát, mondhatni, elég lassan halad. Ó, azt mondta, a barátja egy bárpultos, aki ott volt a polgármester bálján. Kiszolgálta JP-t skót whiskyvel, és hallotta a beszélgetést közte és Regis Stallone között.

A beszélgetést, amiről JP nem akart semmit mondani nekem. Teljesen lefoglal a telefonom, azonnal visszaírok neki.

Kelsey: Mi történt? Mit mondott JP?

Lottie: Nem tudom szó szerint idézni, de azt mondta, JP hihetetlenül feszült volt, mikor Regisszel beszélt. Regis a táncparkettet nézte, miközben JP rámeredt. Megemlítette a görcsös állkapcsát, és hogy olyan feszült volt, miközben összeszorított fogakkal beszélt. Hallotta, hogy azt mondta, te értékes része vagy a csapatnak, és ha kötözködik veled, akkor vége. Magyarul JP alaposan helyretette.

Hátradőlök a kanapén, és újraolvasom Lottie üzenetét, amíg fel nem fogom.

Megvédett engem? Tudom, hogy Regis nem kedvel engem, de abból, amit Lottie ír, úgy tűnik, JP nem fogja ezt tűrni.

Kelsey: Hát, fogalmam sem volt.

Lottie: Igen, aztán később hallottam pletykákat arról, hogy JP nem hagyta, hogy Regis rád szálljon. Erről pletykáltak a partin. Az egyik fő ok, amiért senki sem piszkálja a Cane Enterprisest. Szóval, azt hiszem, szerencsések vagyunk. Valahogy az ország legbefolyásosabb férfijainak a támogatását élvezzük.

Kelsey: Úgy tűnik.

Csoszogásra leszek figyelmes, és pont akkor nézek fel, amikor JP feltűnik a nappaliban, a nedves hajába túr, és pocsékul néz ki.

Leteszem a telefonom, és megszólítom:

– Jó reggelt! Hogy érzed magad?

Rekedtesen beszél.

– Voltam már jobban.

Összerándul, mintha fájna a feje, majd megkérdezi:

– Hallottál engem?

– Igen. Feltételezem, hogy azért látogattad olyan sűrűn a fürdőszobát, mert tegnap este egy üveg skót whiskyvel láttalak.

Vállai leereszkednek, miközben továbbsétál a nappaliban.

– Sajnos.

Kopogtatnak.

– Szobaszerviz – hallatszik valaki az ajtó túloldaláról.

– Ez valószínűleg az ebédem lesz – mondja, és odamegy a bejárathoz. Kinyitja az ajtót, és hagyja, hogy a szobaszervizes betoljon egy kocsit.

– Jó reggelt, Cane úr! Itt van minden, amit rendelt. Ha bármi másra szüksége van, nyugodtan szóljon!

– Köszönöm – feleli JP, miközben aláírja a számlát.

Amikor az ajtó becsukódik, és ismét egyedül maradunk, JP a nappaliba gurítja a kocsit, a dohányzóasztalt félreteszi az útból, majd leül mellém a kanapéra.

– Rendeltem neked néhány dolgot, ha esetleg még nem reggeliztél. – Felemel néhány fedőt a tányérokról, és megmutat egy halom croissant-t és egy tál gyönyörűen felvágott gyümölcsöt, majd egy tál meleg vizet, teát, mézet és lekvárokat.

– Ezt nekem szántad? – kérdezem csodálkozva.

– Úgy tűnt, inkább tea- és croissant-párti vagy. Ha nem tetszik, kérhetek neked mást.

– Nem, ez… nos, ez pompás, köszönöm!

– Szívesen! – Felemeli a saját tányérja fedelét, és nem tudom leplezni a fintorgó arckifejezésem.

– Nem akarok udvariatlan lenni, de… mi ez?

– Másnaposság elleni szer. – Megfog egy villát, és rámutat a tányérjára. – Főtt burgonya sült babbal, szalonnával és steakkel, tojásrántotta és sült tojás V8 szószban.

Elakad a lélegzetem.

– Ó… hát, ö, ez igen.

Rám néz, miközben a villáját az ételbe szúrja.

– Szeretnéd, hogy máshol egyem meg?

– Mit? Nem!

– Látom, hogy undorítónak tartod.

– Nem undorít el, csak… érdekes. Még soha nem láttam ilyesmit. Kétféle tojás, nagyon érdekes. És az a V8, az durva.

Halvány mosolyra görbül a szája széle.

– Megeszem a konyhában.

Épp felállna, de a karjára teszem a kezem, hogy megakadályozzam.

– Nem, kérlek, ne menj el! Rendben van, tényleg, és nem akarom, hogy ott ülj, miközben én croissant-okat tömök a számba. Nem szeretnék egyedül enni.

– Biztos vagy benne?

– Igen.

– Rendben – mártogatja bele a villáját az ételébe, majd nagyot harap belőle. Csak bámulok, miközben rág, és azon tűnődöm, hogy a csudába tud ilyen sokat enni a fürdőszobai maratoni hányás után.

– Ez nem lesz rossz a gyomrodnak?

– Valójában jót tesz. Ezt még a főiskolás éveim alatt tanultam meg.

A vizespoharáért nyúl, és iszik egy kortyot.

– Neked nem volt másnaposság elleni szered a főiskolán?

– Nem ittam sokat. Most sem.

– Ó, azért, mert jó lány vagy! – kacsint, és újra falatozik.

– Talán igen, de legalább nem hányom ki a belem másnap reggel.

Mosolyog.

– A belemet talán nem, de mondtam Breakernek, hogy úgy hánytam, mint egy lakodalmas kutya.

Felhorkantok, és kezemmel eltakarom az orromat.

– Ó, te jó ég, horkantottam. Csinálj úgy, mintha nem hallottad volna!

– Csak vedd fel a „jó lányok” listádra!

– Mert csak jó lányok szoktak horkantani?

– Igen. – Felveszi a borsot az asztalról, és szór belőle a tányérjára. Én kihasználom az alkalmat, hogy beáztassam a teafilteremet, és előkészítsek egy eperlekváros croissant-t.

– Legalább jobban érzed magad?

– A körülményekhez képest igen. Kicsit zavarban vagyok. Nem hittem, hogy hallasz engem.

– Nem hiszem, hogy sok privát dolgot lehetne művelni ezek között a falak között, annak ellenére, mennyire elegáns hely.

– Ezt felvetem Huxley-nak, amikor legközelebb írok neki – felveszi a szalvétát, és megtörli a száját.

Amikor azt hiszem, mond még valamit, de nem teszi, megkérdezem:

– Jól vagy? Biztos vagyok benne, hogy már unod, hogy folyton ezt kérdezem, de valami nagyon zavarhatott, ha ennyit ittál egyedül.

Egymás szemébe nézünk, és az első alkalommal, amióta csak ismerem, a szégyen halvány jele olvasható ki a szemében, ahogy lenéz. JP általában nem mutat sebezhetőséget. Inkább elrejti vagy nevet rajta, mindig erős, domináns típusnak mutatja magát. De itt, a kanapén, miközben reggelizik, minden az arcára van írva.

– Biztosan azt gondolod, hogy lúzer vagyok, ugye? – kérdezi, miközben tologatja az ételét a tányérján.

– Egyáltalán nem – válaszolom, miközben leteszem a croissant-omat, és felé fordulok. – Csak aggódom. Néha érzelmileg labilisnak tűnsz, és örülnék, ha beszélnél velem róla. Értem, hogy nem vagyunk barátok, vagy hogy nem akarod, hogy barátok legyünk…

– De akarom! – feleli meglepetésemre. – Azt akarom, hogy barátok legyünk.

– Mi?! – kérdezem teljesen összezavarodva. – De én azt hittem, hogy…

– Jól hitted. Azt mondtam neked, hogy nem lehetünk barátok, és igen, lehet, hogy részben még mindig így gondolom, de ugyanakkor – megdörzsöli a nyakát –, basszus, nagyon nehezen engedek embereket közel magamhoz. – Tekintete találkozik az enyémmel. – Mesélt, hát… Lottie vagy Huxley neked az apámról?

– Nem – rázom a fejem, és érzem, ahogy megemelkedik a pulzusom.

JP hátradől a kanapén, és a plafont nézi.

– Gyerekkoromban, mivel nagyon kicsi volt a korkülönbség a testvéreimmel, folyton veszekedtünk. Huxley folyamatosan feszegette a határokat, és mindig próbált a legjobb, a legelső lenni. Breaker pedig könnyedén vette az életet, és csak a helyes dolgokra összpontosított, meg jól akart szórakozni. Én meg csak nézelődtem, próbáltam megtalálni a helyem, de sohasem sikerült igazán. Soha nem éreztem, hogy tartozom valahová… kivéve, ha az apám társaságában voltam. Nem volt sok szabadideje, pörgött, mint Huxley, de amikor időt tudott szakítani rám, azt az érzést keltette bennem, hogy fontos vagyok. Mintha valami különlegeset tudnék adni a világnak.

– Mit szoktatok együtt csinálni? – kérdezem. Őszintén meglep, hogy ezt megosztja velem, és mohón magamba is szívom az információt.

– Elmentünk baseballozni. Mindketten öt-öt menetet játszottunk, aztán vettünk egy limonádét és nachost az árusnál, majd leültünk a kedvenc piknikasztalunkhoz, és csak beszélgettünk. Volt, hogy hosszabb ideig beszélgettünk, de voltak napok, amikor egyáltalán nem szóltunk egymáshoz. Breaker és Huxley sosem voltak annyira közel apához. Soha nem jöttek velünk, így amikor meghalt, leginkább én szenvedtem a hiányától. – A tekintetünk egybeforr. – Tudom, hogy mióta elvesztettem apát, nem engedtem be túl sok embert az életembe, mert attól félek, hogy elveszítem őket. Viszonylag gyorsan rájöttem erre.

– Ezért nem akarsz barátkozni.

– Pontosan – fújja ki a levegőt. – De veled, Kelsey… egyszerűen nem tudok nem gondolni rád, bármennyire is próbálkozom. Szeretek veled lenni.

Mosoly terül szét az ajkamon.

– Én is szeretek veled lenni, JP.

– Akkor szerintem ezt megbeszéltük. – Felül, beleszúrja a villát a fogása közepébe, és felvesz egy nagy falatot. – Ezek szerint barátok vagyunk, annak ellenére, hogy ez nem túl valószínű, mert, tudod… még mindig hiszek abban, hogy a férfiak és a nők, akik együtt dolgoznak, nem lehetnek barátok.

Forgatom a szemem.

– Biztos vagy benne, hogy így van, mert te soha semmiben nem tévedsz, ugye?

– Pontosan – mosolyog.

– Rendben, akkor barátok vagyunk, ami arra késztet, hogy megkérdezzem… miért ittad magad részegre tegnap este?

Elfordítja a fejét, és újra piszkálja az ételt a tányérján.

– Mi lenne, ha elhalasztanánk ezt a kérdést? Koncentráljunk inkább az új kötelékünkre!

Nem szívesen engedem el, hogy mi zavarta, ugyanakkor tetszik ez az új oldala is. Úgy tűnik, sokkal… felszabadultabb, így nem akarom erőltetni.

– Szerintem megoldható.

– Jó. – Ismét iszik egy korty vizet. – Szeretnél ma moziba menni? Van egy régi stílusú színház az Angelica-épület közelében, ahol régi filmeket játszanak. Hallottam, hogy valami romantikus vígjáték akciójuk van, kettőt játszanak egy áráért.

Felkacagok.

– Mármint… két romantikus vígjáték egymás után?

Bólint.

– Igen. Azt hiszem, az egyik a Harry és Sally és a másik a Nem kellesz eléggé.

Összecsapom a kezemet.

– Ó, ezek jó filmek. És velem jössz?

– Nem ajánlanám, ha nem akarnám.

– De azt hittem, hogy nem szereted az ilyen filmeket.

Vállat von.

– Tudom, hogy te szereted őket, így nem lehetnek annyira rosszak, nem igaz? Továbbá a kritikák szerint a popcornjuk sós, és ég tőle az ajkad. Én pont így szeretem a popcornt.

– Én is szeretem a sós popcornt. Akkor menjünk, de utána csinálhatnánk valamit, amit te szeretnél, ha nincs más terved.

– Az én tervem az, hogy veled lógok, drágám!

– Rendben. – Még szélesebben mosolygok. – Akkor mit szeretnél utána csinálni?

Figyelem, ahogy gondolkodva rág, aztán így szól:

– Valami turistás dolgot.

– Mi?! Komolyan? De azt hittem, az nem neked való.

Nevet.

– Utálom beismerni, de a te turistás kirándulásod szórakoztató volt. Mit szólnál egy éjszakai Alcatraz-túrához?

A szemem tágra nyílik.

– Az túl félelmetes!

Mérgesen néz rám.

– Hé, én egy vígjátékmaratonra megyek. És te azt mondtad, hogy bármit csinálhatok, amit csak akarok, így azt mondom, hogy ezt csináljuk.

– Csak akkor, ha nem bánod, hogy végig a mellkasodba temetem a fejem!

– Bízz bennem, drágám! Nem lesz semmi gond! – mosolyog, és ismét falatozik.

– Kelsey, kinyithatod a szemed! – suttog JP a fülembe, miközben szorosan ölelem a karját. – Nem fog előbukkanni egy szörny!

– Nem tudhatod – suttogom.

– Drágám, nyisd ki a szemed!

Kinyitom az egyik, majd a másik szemem, és feltűnik a börtöncellák fő terme. Mivel JP semmit sem tud egyszerű átlagember módjára csinálni, lefoglalt egy tárlatvezetést, ami bepillantást enged a kulisszák mögé, így egyedül vagyunk egy idegenvezetővel, és végigjárjuk az ijesztő Alcatraz-csarnokokat. Jobban szerettem volna, ha több ember is van.

– Látod, nem is olyan rossz – jelenti ki JP.

Még mindig belékapaszkodva körbenézek:

– Őszintén szólva borsódzik a hátam. Neked is? Mindenhol szellemek vannak.

– A legenda szerint – mondja Kathy, a túravezetőnk – az Alcatraz az egyik legkísértetiesebb hely az országban.

– Ó… csodás! – válaszolom, miközben még közelebb húzódom JP-hez. – Az egyik legkísértetiesebb, nem lehet elégszer hallani.

– Ha szeretnék közelebbről megnézni a börtöncellákat – mondja Kathy, és a fal melletti hideg acélrácsokra mutat, miközben helyet ad nekünk.

– Bemehetnünk egybe?

– Persze – feleli Kathy.

– Uhh… megőrültél? Én nem fogok bemenni egy ilyen cellába!

– Miért nem? – kérdezi JP. – Ilyen lehetőség csak egyszer adódik.

– Soha nem voltam börtöncellában, és nem is tervezem.

JP nevet, és közelebb húz a cellákhoz. Elengedem a karját, amikor belép az egyikbe.

– A francba, ezek kicsik! Kreatívnak kell lenni, hogy kihozd belőle a maximumot. – Megfogja a cella rácsait, és megkérdezi: – Hogy nézek ki?

– Mint egy tébolyult.

Hangos nyikorgás hallatszik a sötét folyosókon, majd egyik pillanatról a másikra JP cellaajtaja bezáródik, amitől eláll a lélegzetem, JP pedig egy olyan lányos sikoltást hallat, amit még soha.

– Ááááááááá!

A folyosó végéről Kathy nevet, mire mindketten felé fordulunk. Megnyom egy gombot, és a cella ajtaja újra kinyílik.

– Francba… basszus! – kiáltja JP, miközben kilép a cellából, és mérgesen Kathyre néz. – Ijesztgetésért nem fizettem.

– Ingyen van – mosolyog.

– Basszus! – mondja, odajön hozzám, és odasúgja: – A golyóim felugrottak a hasamba. Napokig nem lesznek golyóim.

A szám elé teszem a kezemet, és nevetek.

– Még mindig jó ötletnek tartod ezt az éjszakát?

– Át kell gondolnom. Nem gondoltam volna, hogy Kathy a Rémálom-völgyből lesz a túravezetőnk.

– Egész éjjel itt leszek! – kiáltja Kathy, még mindig mosolyogva.

– Te jó ég, túl jól végzi a munkáját! – jegyzi meg JP mély lélegzetet véve, majd így folytatja: – Azt akarom mondani, hogy nem ez az első alkalom, hogy rács mögött vagyok.

– Ööö… ezt hogy érted?

Kinyújtja felém a karját, én pedig belé kapaszkodom, miközben a Sátán szeretője felé tartunk.

– Egyetemista voltam. Nem sokkal azután, hogy az apám meghalt. Alkoholmérgezés és hasonló baromságok. Azt hiszem, egy öregasszony fájára pisiltem. Kihívta a rendőrséget, engem meg letartóztattak. Huxley persze azonnal a segítségemre sietett, minden nyilvántartásomat eltüntette, majd megfenyegetett, hogy kivesz az iskolából, ha még egyszer ilyesmit csinálok.

– Nem hangzik… túl jól. Úgy tűnik, szükséged volt valakire, aki törődik veled. Rossz passzban voltál.

– Igen, az alkohol volt a vigaszom. Mindig ott volt nekem.

– Ugye tudod, hogy mennyire egészségtelen?

– Igen, de soha nem mondtam, hogy teljesen egészséges vagyok. Dolgozom rajta, csak egy nap egyszer iszom.

– Megnézzük a zuhanyzót? – kérdezi Kathy, amikor odaérünk.

– Persze! – vágja rá JP, és ő megy elöl.

A következő egy órában Kathy mesél nekünk a különböző rabokról, akik megpróbáltak elszökni, hogy hogyan próbálkoztak, és mi lett a vége. Annak ellenére, hogy a hely sötét, hátborzongató és valószínűleg soha nem választanám magamtól, nagyon jól éreztem magam. A sztorik szórakoztatóak voltak, a történelmet úgy hallottam, ahogy eddig még soha, és természetesen JP kérdései is viccesek voltak.

Most, hogy visszafelé tartunk a komppal, és a csillagok alatt ülünk, millió kérdés kavarog a fejemben.

– Ha valaha is börtönben lennél, mint azok a fickók, megpróbálnál elszökni? Vagy inkább csendben szenvednél, és tennéd, amit kell, hogy egyszer szabadulhass?

– Attól függ, mennyi időre ítéltek – feleli, miközben kinyújtja a karját a pad mögött. – Ha sokáig kellene ülnöm, igen, megpróbálnék elszökni. Ásnék egy lyukat, mint az Anglin testvérek, papírból fejeket készítenék, és hajnalig dolgoznék. De ha tíz év körül kellene ülnöm… hát, kivárnám.

– Én nem élném túl a börtönt – mondom. – Nincs bennem elég erő ahhoz, hogy kemény legyek.

– Mert ártatlan vagy – vágja rá. – Túl kedves vagy a börtönhöz. Én bármelyik irányba el tudnék indulni. Ha ki kellene tartanom, kitartanék.

– Gondolom, részt vettél már pár ökölharcban, ugye?

Nevet.

– Nem tudom, hány embertől hallottam az ökölharc kifejezést, simán bunyó, és igen, jó párban benne voltam. Ahogy mondtam, soha nem találtam a helyem ebben a világban, így verekedéssel biztosítottam a helyet magamnak, és próbáltam találni valamit, ami számít nekem.

– Találtál már valamit?

Érzem, hogy engem néz, mielőtt válaszol:

– Találtam néhány dolgot.

– Mint például?

– Nos, rájöttem, hogy nagyon szeretek segíteni az embereknek és az állatoknak. Szeretnék beszélni Huxley-val arról, hogy az Angelicát egy bérlakásos ingatlanépületté alakítsuk. Be kellene nyújtani egy pályázatot, hogy ott lakhass, egy bizonyos összegnél kevesebb pénzt keresőkre gondoltam, és a gyereküket egyedül nevelő szülők a lista elejére kerülnének.

Felé fordulok.

– JP, ez fantasztikus ötlet, de hatalmas bevételkiesést jelentene. Biztos tisztában vagy vele, hogy a tervezett felújítások nem olcsók.

– Persze, számolnunk kellene egy kis veszteséggel, de cserébe levonhatnánk majd a költségeket az adónkból, és néha nem mindig a pénzről szól minden. Tetszik az ötlet, hogy másoknak segítsek. Arra gondoltam, ha Huxley igent mond, talán indíthatnánk egy részleget a cégnél, ami az Angelica nevet viseli, és kifejezetten alacsony jövedelmű háztartásokat támogatna, nemcsak tetővel a fejük felett, hanem lehetőségekkel. Rengeteget adományozunk különböző jótékonysági szervezeteknek, de szívesen csinálnék valamit a cégen belül, valami olyat, ami a városokban élő emberek megsegítésére összpontosít, ahol milliárdokat keresünk.

– Szerintem ez zseniális ötlet, JP.

– Tényleg? – kérdezi bizonytalan arckifejezéssel.

– Én így gondolom. Ez olyasmi, ami megelégedéssel töltene el? Tudom, hogy utálod, amit most csinálsz, szóval ez segítene ezen?

Beletúr a hajába, és közben az előttünk elterülő sötét tengert bámulja.

– Igen. Úgy érezném, hogy valami hasznos dolgot csinálok. És ha én lennék ennek az egésznek az arca, az összefogás arca, segíteném a rászorulókat, az olyasmi, ami örömöt szerezne.

– Mikor fogsz erről beszélni vele?

– Amikor visszaérünk. Még vannak dolgok, amiket ki kellene dolgoznom, és természetesen meg kell kérdeznem Breakert az üzleti részesedésemről. Van néhány kérdésem a levonásokról is. Aztán utána összerakom az egészet, összeállítom javaslatként, és átadom neki. Tudom, hogy szereti a profi prezentációkat, ezért úgy akarom prezentálni, hogy tetsszen neki.

– És ha nemet mond? – kérdezem.

– Akkor egy egoista seggfej, és nem marad más választásom, mint hogy eladjam a részvényeimet, és keressek egy céget vagy valami időtöltést, amiben kiélhetem magam. Szeretem a testvéreimet, mindent megtettem, amit kértek tőlem, de most szerintem itt az ideje, hogy háttérbe szoruljanak, és szemtanúi legyenek annak, hogy nekem mire van szükségem.

– Nahát, JP, furcsa, ha azt mondom, hogy büszke vagyok rád?

– Nem tudom, ritkán hallok ilyesmit, szóval kedves.

A mellkasára dőlök, és ezt mondom:

– Nos, büszke vagyok rád!

– Kösz, drágám.

JP: Hol vagy most?

Kelsey: Épp most fejeztem be egy tárgyalást Regisszel. Egészen biztos vagyok benne, hogy kétszer is gúnyosan mosolygott rám, de szemrángással leplezte. Szórakoztató volt.

JP: Megnehezítette a dolgod?

Kelsey: Nem, kedves volt, és együttműködő.

JP: Okos ember. Nos, úton vagyok vissza a lakáshoz. Nemrég fejeztem be egy interjút a The Gazette-tel. Útközben veszek egy kis phót. 11 Kérsz?

Kelsey: Nem bánnád?

JP: Miért kérdezném?

Kelsey: Igazad van. Igen, légyszi! Nagyon jól hangzik.

JP: Az eredetit szoktam kérni. Ugyanilyet kérsz?

Kelsey: Igen, az megfelel. Hamarosan indulok. Vigyek valami édességet?

JP: Mire gondoltál?

Kelsey: Meglepetés!

JP: Miért nem nyugtatsz meg ezzel?

Kelsey: Mert bár ártatlannak tűnök a szemedben, attól még kiszámíthatatlan vagyok.

JP: Ez igaz.

Megtörlöm a számat egy szalvétával, és leteszem az ételtartómat az asztalra. Amikor JP megérkezett, mindketten lecseréltük a munkahelyi ruhánkat. Ő rövidnadrágot húzott, és semmi mást – nem meglepő –, én pedig egy egyszerű pólót és rövidnadrágot vettem fel. Lemostam a sminkemet, és feltűztem a hajam, hogy ne lógjon az arcomba, miközben a tésztát szürcsölöm.

Úgy döntöttünk, hogy bekapcsoljuk háttérzajnak a The Office-t, miközben ettünk és beszélgettünk. Kiderült, hogy JP kedvenc karaktere Dwight, Michael pedig szorosan utána a második. Nekem, örök romantikusként, természetesen Jim és Pam a kedvenceim. Persze JP forgatta a szemét.

Azt is megtudtam, hogy simán megdugná Jant, jól berúgna Meredithszel, és egy kellemes este összebújna Phyllisszel. Bevallottam, hogy Ryan a gyengém, és valószínűleg egy vad éjszakára is nyitott lennék Robert Californiával, ami természetesen kiverte a biztosítékot JP-nél, és vége is lett a beszélgetésnek.

– Szerintem még sosem ettem phót – jelentettem ki. – Már sokat hallottam róla, és ki is akartam próbálni. Nem kellett volna eddig várnom. Annyira finom volt! Köszi, hogy hoztál.

JP, aki kb. tíz perccel ezelőtt már végzett, a fejét a háta mögött kitámasztott kezére hajtja, és megkérdezi:

– Melyik ország ételeit szereted a legjobban?

– Mexikóét.

Bólint.

– Basszus, kitalálhattam volna! Az a tamales, 12 amit anyukád készít, eszméletlenül jó! És a házi sült babja… A francba, mit nem adnék értük most!

Mosolygok.

– Tudom, hogyan készül, és állítólag jobban csinálom, mint anya.

JP szeme összeszűkül.

– Ezt ki mondta?

– Anya.

– Rendben, és mit kellene tennem, hogy nekem is elkészítsd?

– Mit szólnál hozzá, ha holnap este együtt elkészítenénk? – kérdezem, és amikor nem válaszol azonnal, így folytatom: – Oh… van valami programod holnap? Gondolhattam volna. Már elég időt töltöttél velem.

– Kelsey, nyugi. Szívesen készítenék veled tamalét. Egy megbeszélésem van négykor, de nem fog sokáig tartani. Akkor kezdjük hatkor?

– Az tökéletes lenne.

– Be tudom szerezni az összetevőket, ha akarod.

Rázom a fejem.

– Nem, köszi. Ragaszkodom bizonyos márkákhoz. Hidd el, nem mindegy!

Felemeli a kezét.

– Nem akarok a szakács útjába állni. Csak mondd meg a végén, hogy mennyivel tartozom neked!

– JP, komolyan azt hiszed, hogy elfogadnám a pénzed?

– Nem… Hozzak desszertet?

Elmosolyodom.

– Szerintem új trendet teremtünk.

– Igen, olyat, ami lenullázza a kockáimat a hasamon – veregeti meg a hasát.

– Kétlem. Reggel mindig korán kelsz, és edzel. – A hasára mutatok. – Hadd lássam!

Hanyag pózt vesz fel a széken, és kinyomja a hasát, gyenge próbálkozás, hogy pocakot eresszen, mert még így is látni a hasizmait.

– Hagyd abba! – bököm meg a hasát.

– Ne szórakozz a pocakommal! Nagyon érzékeny!

– Atyaég, ez nem pocak! Még mindig tisztán látom a hasizmaidat. Szép próbálkozás.

– Nos, ha így folytatom, egy nő sem akar majd meztelenül látni.

Ettől felnevetek.

– Még mindig kétlem. Én, öö… láttam eleget, hogy tudjam, bármelyik nő szeretne meztelenül látni.

Meglepett arckifejezéssel felhúzza a szemöldökét.

– Kelsey Gardner… Mesélj még!

– Ó, te jó ég! – forgatom a szememet. – Ezért nem szeretek bókolni neked. Tudtam, hogy ez fog következni.

Közelebb húzódik, és ráncolja a szemöldökét.

– Lenyűgözött a testem? És a péniszem? Tetszett a lábaim közötti farönk?

– Fúj, ki beszél így?

– Ki mondja, hogy fúj, egy férfi becses szervére?

– Valaki, aki egy kötekedőnek válaszol, mint amilyen te vagy. A péniszed nem farönk, hanem… egy átlagos pénisz.

Hitetlenkedő arcot vág.

– Egy átlagos pénisz? Szerinted nekem csak egy átlagos péniszem van?

– Hát, igen. Úgy értem, nincs rajta semmilyen dísz, és persze ápolt, de nincs benne semmi különleges.

– Hmm… nem akarom kukkolónak feltüntetni magam, de elég sok öltözőben jártam már, hogy tudjam: a péniszem nem átlagos. Attól, hogy nincs rajta piercing, még nem megvetendő. Sok mindent nem tudsz még a péniszemről. Csak a méret és a vastagság alapján is valószínűleg jobb, mint amihez eddig szerencséd volt.

– Honnan tudod, hogy milyen péniszekhez volt szerencsém? – kérdezem kihívóan és vicces hangon.

– Tekintve, hogy milyen ártatlan vagy, valószínűleg átlagosak voltak. Az enyém viszont bármi, csak nem átlagos.

– Minden férfi ezt mondja.

A tekintete elkomorodik, tréfának többé semmi nyoma.

– Elővegyem a farkamat?

– Nem, köszi. Még emlékszem, milyen érzés volt, amikor az arcomra ültél. Elég… húsos.

– Mert az is.

– Tudod, mindig azt hittem, a pénisznek puhának kell lennie, mint a bársonynak. Tőled nem ezt kaptam.

– Honnan szedted ezt? És kikkel voltál, akiknek bársonyos a farka?!

– A romantikus könyvekben írják.

Horkant egyet a nevetéstől.

– Ha egy pénisz bársonyos érintésű, akkor a pasi rátapasztott valamit a farkára. A pénisz húsos, és ha kemény, akkor merev és eres. Biztos emlékszel a kemény farkamra. Hiszen elélveztél a fehérneműdben. – Szúrós szemmel néz rám, és érzem, hogy elpirulok. Ebből most nem jöttem ki jól.

– Azért élveztem el, mert megdolgoztam érte.

– Hülyeség! – vág vissza. – Azért élveztél el, mert átadtad magad a pillanatnak.

– Lehet, de ezt nem tudhatjuk biztosan. Vagy igen?

– Én biztosan tudom. Nem élveztél volna el, ha én nem vagyok ott, ha nem gerjedsz rám, ha nem mondom, hogy kényeztesd magad, ha nem fogom a farkam, és ha nem csábítlak el.

Vállat vonok, mert tudom, hogy igaza van, de szeretem ugratni.

– Megint megmutassam? Mert megteszem.

– Tudom, hogy megtennéd, de nem szükséges. Egyáltalán, hogy kötöttünk ki ennél a témánál? Nem a holnapi desszertről beszélgettünk? Térjünk vissza rá! Szerintem szuper lenne, ha hoznál desszertet.

– Ki mondta, hogy hoznom kell?

Az arcába nyomon a tenyeremet, és eltolom magamtól.

– Vagy olyan desszert, amit meg tudunk enni, vagy semmi.

– Én megehetem a saját desszertem. – Megnyálazza az ajkát.

Ó, a francba!

– Hagyd abba! Ettől…

– Felizgulsz? – Felhúzza a szemöldökét.

Igen.

– Nem. Csak… furcsa ez az egész. És nem akarom, hogy ilyen furcsa viszony jellemezze a kapcsolatunkat.

– Semmi fura nincs ebben a beszélgetésben. Barátok beszélhetnek ilyesmiről. Na mesélj, hol volt az a hely, ahol a legvadabb szexben volt részed?

– Miért? Hogy aztán elmondhasd, milyen unalmas vagyok?

– Soha nem mondtam, hogy unalmas vagy. Azt mondtam, hogy ártatlan vagy. Van különbség. Egy unalmas ember sose maszturbált volna előttem.

Ismét lángra lobban az arcom.

– Hát, az… te jó ég, utálom, amit most mondani fogok.

– Mondd csak! Most már barátok vagyunk, nem? – húzza fel kérdőn a szemöldökét.

– Azt hiszem, barátok vagyunk – nyögöm, és a szám sarkát harapdálom. – Nos, az nem szex volt, de amit csináltunk… az valószínűleg az eddigi legprovokatívabb élményem volt. Ami… még mindig nem értem, hogyan történhetett, és nem is akarok beszélni róla. De igen, minden más elég átlagos volt az ágyban. Semmi extra.

– Kár – mondja. – Ha az enyém lennél, nem csak az ágyban dugnánk.

– Ó… Biztos hosszú listád van furcsa helyekről, ahol… ööö… szexeltél. Szóval inkább azt kérdezem: melyik volt a kedvenc helyed?

– A jakuzzi – válaszolja gondolkodás nélkül. – Szex a jakuzziban. Te jó ég, imádom.

– Komolyan? – kérdezem. – Nem lesz minden vizes és fura?

– Nem – rázza a fejét. – Van valami abban, amikor egy meztelen nőt a jakuzziban hátulról dugok… igen, imádom.

– Hát… – Köhögök. – És… ööö… hányszor csináltad már?

– Közel sem elégszer, és még sosem a megfelelő személlyel.

– Honnan tudod, hogy nem a megfelelő személlyel? Nyilván élvezted.

– Mert tudom, hogy sokkal több intimitás is lehetne benne. Eddig csak úgy megdugtam a nőket, de a megfelelő környezetben és kellő előjátékkal… tudom, hogy sokkal élvezetesebb lehetne.

Nyelek egyet.

Igen… el tudom képzelni.

– És te? – kérdezi. – Van valami elképzelésed egy ideálisnak mondható helyről, ahol életed legjobb szexuális élményét élnéd át?

– Nem igazán. Csak tudom, hogy amikor megtalálom az igazit, akkor minden klappolni fog, és nem kell erőlködnöm. Nem kell majd romantikus helyzetekről képzelődnöm, hanem megélni a pillanatot, és hagyni, hogy megtörténjenek a dolgok.

– És ezt még nem élted át?

Rázom a fejem.

– Nem. Aki ennyire megszállottan keresi a szerelmet, mint én, annak szomorú, hogy a szerelmi élete így alakult.

– Nem szomorú; nem kötsz kompromisszumot, és szerintem ez okos. Meg fogod találni az igazit.

Ujjával felemeli az állam.

– De addig is áruld el a titkodat! Milyen desszertet vettél nekünk, amiről nem akarsz beszélni?

A reakciójára számítva nem tudom elrejteni a mosolyom, amikor felállok a kanapéról, és előveszem a süteményesdobozt a hűtőből.

– Félnem kellene ettől a mosolytól? – kérdezi, amikor újra leülök vele szemben.

– Lehet. – Kinyitom a dobozt, és megmutatom a fagylaltpálcikákra tűzött, két, egydolláros méretű, pénisz formájú sütit. – Péniszsütiket vettem, fehér és étcsokival bevonva.

Ránézek és várok, miközben ostobán vigyorgok. A szája sarka megrándul, majd elmosolyodik. Felemeli a fehér csokis sütit, és megvizsgálja, forgatja a pálcikán.

– Még sosem volt pénisz a számban, de sosem késő ezen változtatni. – Aztán nagyot harap, és rágni kezd. – A francba, ez a pénisz finom!

Akkorát nevetek, hogy érzem, hogy néhány csepp váladékot kiprüszkölök az orromból. Nagyon vonzó, Kelsey.

– És olyan élethű! – Újra megvizsgálja a sütit. – Na, Kelsey, ez itt átlagos. A te fiúdé… na, az már nem! – Aztán újra beleharap, és csak az jár az eszemben, hogy nagyon is igaza van.

JP: Hallod?

Kelsey: Valaki szexel? Azt hittem, a többi lakó a túloldalon van.

JP: Ott is vannak. Ezek nem ők. Alulról jön. Megnéztem. A teraszon dugnak.

Kelsey: Komolyan? Ahol mindenki látja őket?

JP: LOL. Ó, Kelsey.

Kelsey: Mi az? Ez aggasztó, nem gondolod? „Rajtakaptak lehúzott gatyával”, teljesen életszerű.

JP: De hát pont az teszi izgalmassá, ha rajtakapnak.

Kelsey: Hadd tippeljek… a teraszon szexelés nem újdonság neked.

JP: Nem igazán.

Kelsey: Megdöbbentő.

JP: Arra célzol, hogy olyan vagyok, mint egy hímringyó?

Kelsey: Nem hiszem, hogy címkézni kéne a szexuális életünket. Csak a tiéd eseménydúsabb.

JP: Nagyon. Szeretnéd, hogy megtanítsalak pár dologra?

Kelsey: Honnan tudtam, hogy ezt fogod javasolni?

JP: Mert kezdünk összebarátkozni, és már lassan teljesen kiismersz.

Kelsey: Mondhatni. A fenébe, szerintem már többet beszélgetek veled, mint a húgommal. Persze ő az esküvő miatt elég elfoglalt.

JP: Vannak más barátaid?

Kelsey: Igen, néhány barátnő, de sajnos a vállalkozásom miatt lassan eltávolodtunk. A hajtás nem kedvez a barátoknak.

JP: Értem. De már itt vagyok neked én.

Kelsey: Így van. És hálás vagyok érte.

JP: Szóval… ki akarsz ülni a teraszra, és hallgatni őket?

Kelsey: …Jó éjt, JONAH!

JP: Ó, mondd még egyszer a nevem! Tetszik.

Kelsey: Sóhaj.

Kelsey: Köszönöm a délelőtti smoothie-rendelést. Honnan tudtad, hogy most épp erre van a legnagyobb szükségem?

JP: Láttalak, amikor Huxley-val FaceTime-oztam az Angelicában sétálgatva. Rögtön rendeltem egyet. Fáradtnak tűnsz, kicsim.

Kelsey: Az a pár tényleg durván nyomta a teraszon tegnap este.

JP: Ezért nem aludtál tegnap éjjel?

Kelsey: Az agyam pörgött, az üzlet járt az eszemben. Tudod, milyen ez.

JP: Tudom. Ha akarod, kihagyhatjuk a vacsorát, és csak együtt lógunk, vagy mást csinálunk. Nem tudom, mi kapcsol ki téged.

Kelsey: Nem, még mindig szeretnék főzni, hacsak te nem akarsz mást.

JP: Kicsim, ha veled lehetek, mindegy, mit csinálunk.

Kelsey: Hát, akkor…

JP: Ez a megjegyzés furán hangzott?

Kelsey: Nem számítottam rá.

JP: Csak jól érzem magam melletted. Bocs, ha fura, de így igaz.

Kelsey: Nem fura. Azt az érzést kelti bennem, hogy számítok.

JP: Persze, kicsim. Nagyon is.

– Jó, most jöhet a jég – mondom, miközben a kezem szinte könyékig elmerül a masszában.

– Rendben – válaszolja JP, aki körülöttem serénykedik.

A sertéshúst már megsütöttem – csaltam egy kicsit, bedobtam a kuktába délután –, és a szószt is előkészítettük. Nagyon cuki volt, ahogy JP rácsodálkozott a szárított paprikákra, ahogy felszívták a vizet, majd összeturmixoltuk őket.

– Innentől kézzel kell keverjük vagy tíz-tizenöt percig.

– Francba, most komolyan?

– Igen.

– Hát jó! – Kétkedve áll mellém, de nem találja a megfelelő szöget, míg végül motyogni kezd: – Baszki! – Azzal mögém áll. Átkarol, és belenyúl a tálba, az arca közvetlenül az enyém mellett. – Így jó?

Mellkasa a hátamhoz simul, arcának durva borostája a bőrömhöz dörzsölődik, ami még tíz fokkal megemeli a testhőmérsékletemet. De nem akarom felfújni a dolgot, ezért bólintok.

– Persze. Ha neked jó.

– Nekem mindenképp, kicsim. Amúgy milyen parfümöt használsz? Odavagyok érte.

– Dolce & Gabbana, Light Blue.

– A francba, nagyon jó illata van. Nem kéne ilyeneket mondanom, mikor így állok mögötted, de rohadt jó.

– Köszönöm – válaszolom, miközben a nyakamon feláll a szőr.

Az elmúlt napok… megnyugtatóak voltak. Miután ennyi időt töltöttem JP-vel, rádöbbentem, hogy tényleg jó ember. Amikor nyugodt, boldog, annyira nyitott, őszinte és szórakoztató. Viccelődik – mint régen –, és utálom beismerni, de mellette úgy érzem, hogy élek. Mintha egy részem alvó állapotban lett volna, és ő ébresztette fel.

Izgatottan várom, mikor láthatom, az üzenetei felvillanyoznak, és számolom vissza a perceket a következő nem hivatalos randiig. Nagyon rövid idő alatt az egyik legjobb barátom lett. Soha nem gondoltam volna.

– Ez elég vicces. Olyan, mintha macska lennék, aki a hasát masszírozza.

Megállok, és kissé hátrafordulva nézek rá.

– Miféle hasonlat ez?

– Tudod… ahogy a macskák tapogatják a dolgokat! – utánozza a masszírozó mozdulatot. – Na, ez ilyen. Nem volt macskátok gyerekkorodban?

– Nem.

– Á, nem is tudod, miről maradtál le – mondja, és még közelebb húzódik hozzám. – Hihetetlen. Sosem érezted egy macska smirgliszerű nyelvét a kezeden? Vagy a karmát áthatolni a ruhádon, bele a húsodba? Vagy a macskaürülék eltávolítása okozta örömöt az alomból?

– Igen, valóban óriási veszteség – válaszolom szarkasztikusan. – Hogy hívták a macskádat?

– Huxley és én csak Macskának hívtuk, mert nem kötődtünk hozzá érzelmileg. Idegesítőbb seggfej volt, mint bármi más. Folyton összevissza karmolt bennünket. De Breaker nagyon jóban volt a macskával. Valójában Jigglesnek hívták. Láttad már a New Girlt?

– Igen, imádom azt a sorozatot.

– Nos, képzeld el Winstont és a macskáját! Ilyen volt Breaker és Jiggles.

Kezünk összeütközik a tálban, és ahelyett, hogy elhúznám, hagyom, hogy az ujjaink összefonódjanak a masszában. Tetszik. Nem kéne, de mégis.

– Nem tudom elképzelni. Breaker annyira lazának és nyugodtnak tűnik. Nem tudom elképzelni, ahogy egy macskával foglalkozik.

JP kuncog.

– Hát, akkor jól rászedett téged! Persze, laza és nyugodt, de közben hihetetlenül mániákus. Imádja az adatokat, A Gyűrűk Ura minden szereplőjétől van autogramja, és előfordult, hogy számológépnek öltözött halloweenkor.

– Mi? Kizárt – rázom a fejem. – Ez nem lehet igaz!

– Higgy nekem, kicsim, ő egy igazi mániákus! Otthon van egy számítógépe, amit ő maga rakott össze.

– Atyaég, mint Henry Cavill?

– Mi? – kérdezi összezavarodva.

– Henry Cavill is összerakta a saját gépét, és felvette az egész folyamatot. Nagyon menő volt.

– Hű… Na, erről most lemaradtam. Hogy manapság mi mindent találnak a nők menőnek!

– Persze Henry maga az álom. A gödröcskék az állán, az elbűvölő szeme, a hihetetlen izomzata…

– Tudod, néhányan azt mondták, hogy olyan vagyok, mint egy tetkós Henry Cavill.

– Ki a franc mondta ezt? Talán valaki álmodban? – kuncogok a poénomon.

– Vicces. Nem, egy lány, akivel egy baseballmeccsen találkoztam.

– Aha. És hadd tippeljek: autogramot kért tőled, aztán szörnyen zavarba jött, mert összekevert valakivel, ezért nem győzött bocsánatot kérni, mire te megvigasztaltad, vettél neki egy italt, és aznap este hazavitted. Vele is a jakuzziban csináltad?

– Neeeem! – válaszolom. – De a többi tűpontos.

– Gondoltam. Egyetem alatt divat volt a lányok közt, hogy így szedtek fel srácokat ingyen italokért és egy könnyű kalandért.

– Minden srác könnyű préda.

– Csak fel akart szedni. Túljárt az eszeden.

– Mindegy, túljárhatott az eszemen, vagy amit csak akart, nem bántam, mert aznap éjjel szeretkeztem.

– Mintha neked nehézségbe ütközne, hogy felszedj valakit, akivel szeretkezhetsz.

– Veled nem volt könnyű! – mondja, és a hangja szinte simogatja a bőrömet. Ismét libabőrös leszek. – De mivel barátzónába száműztél már a kezdet kezdetén, nem volt semmi esélyem.

– Tiltott zóna voltál. Nem tehettem mást.

Megáll, borostás arca az enyémhez simul, miközben keze mélyebbre merül a masszába.

– Miért voltam tiltott zónában?

Ajkai szinte hozzáérnek az arcomhoz; érzem őket, annyira közel vannak. Csak egy leheletnyi távolságra.

És ez frusztráló, mert nem kéne vágyakoznom az ajkai után, nem kéne jól éreznem magam, miközben körülölel, nem kéne türelmetlenül várnom, hogy kicsimnek hívjon… És mégis itt állok, lélegzet-visszafojtva, és várom, hogy mi következik.

– Mert Huxley testvére vagy. Mert a cégem a te irányításod alá tartozik. Mert tudtam, hogy másképp látsz mindent, mint én.

– És ha ezek nem jelentenének akadályt, akkor mi lenne, Kelsey?

Nyelek egyet.

Kezem lelassul, alig keveri a masszát, a szívverésem pedig olyan hangos, mintha a dobhártyámon dobogna.

Körülölel az illata. A hangja a bőrömön morajlik.

Ügyesen csapdába ejtett a konyhapult és saját maga között.

Pont ilyen romantikus pillanatokról álmodozom, és mégis – a férfi, aki kiváltja bennem ezt az érzést, akitől elolvadok… csak a barátom lehet. Ő nem lehet az, aki megdobogtatja a szívem.

– A pokolba is, nem tudom, miért kérdeztem ezt! – tör ki belőle, mikor kihúzza kezét a tálból, és félreértelmezi a hallgatásomat. – Megvannak az okok, és jó, hogy így vagyunk. Te meg én: barátok. Egyszerű.

Nem fordulok felé. Nem tudok.

Nem láthatja, hogyan hat rám.

Nem hallhatja, hogyan lihegek, miközben próbálok visszatérni a nyugodt ritmusomba.

És nem láthatja, hogyan markolászom a masszát, könyörögve és vágyakozva, hogy ő is gyúrja.

– Mit készítsek elő a következő lépéshez? – kérdezi.

Mély levegőt veszek, és lelassítom a szívverésem.

– Hozd a spatulát! Elkezdjük szétkenni a masszát.

– Rendben, kicsim.

Behunyom a szemem.

Szedd össze magad, Kelsey!

– Kiváló ötlet volt a balkonon enni! – jelentem ki, miközben kortyolom a házi készítésű, alkoholmentes margaritát, amivel JP lepett meg.

Alkoholmentes, mert azt mondta, tartózkodik az ivástól. Nem részletezte a döntését, de láttam, hogy átgondolta, és teljes mértékben támogatom.

– De folyton az jár az eszemben – folytatom –, hogy ráadást reméltél ezektől a hülyéktől.

– Hát… egy kis vacsora és műsor jól jött volna.

Nevetek.

– Nem hiszem, hogy nagyon szórakoztató lett volna.

– Szórakoztató lett volna, az biztos. De ez is jó: egy nyugodt este, a távoli városi zajok, a szél susogása, a finom étel… Szuper volt, Kelsey! – Megdörzsöli a hasát. – Nem hiszem, hogy lesz még hely a desszertnek.

– Én sem bírok többet. – Hátradőlök a székemben. – Hálás vagyok a rövidnadrágom gumijának. Vagy nem illik ilyet mondani?

– Nincs ezzel semmi gond – pöccinti meg a nadrágja derekát.

– Örülök, hogy kitakarítottunk, amíg a tamales párolódott.

– Én is. – Hosszan füttyentek. – Nem hiszem el, hogy már csak két éjszakánk van itt! Szomorú vagyok. Már megszoktam a penthouse-t és ezt a várost.

– És a társaság? – kérdezi JP, a margaritáját kortyolva.

– Azt is. Magányos leszek az apró kis garzonlakásomban.

– Bármikor beköltözhetsz hozzám. Rengeteg hely van. Van medence is… és jakuzzi.

Felhúzza szemöldökét, ami nevetésre késztet.

– Csábító, de biztos vagyok benne, hogy szeretnéd visszakapni a régi életedet.

– Ezt hogy érted?

– Tudod, szórakozni járni, és nem mindig velem lógni.

A szemembe néz.

– Nem kell veled lógnom, Kelsey, hanem akarom. Én választok.

Az ajkam mosolyra rándul, elfordulok, mert utálom, hogy a szavaitól libabőrös leszek.

– Én is így érzem, Jonah – válaszolom, próbálgatom a nevét. Ránézek, és teljes ámulat ül a szemében. Összerezzenek. – Komolyan gondolom, JP.

Rázza a fejét.

– Hívj, ahogy akarsz! Mindkettőt szeretem.

– Tetszik a valódi neved. Szerintem illik hozzád, legalábbis ehhez az énedhez. A JP inkább a partizós nőcsábász. De a pasi, akivel az utóbbi időben sok időt töltöttem, ő Jonah.

– Igen. – Szégyenlősen néz rám. – Ez nagyon tetszik!

– Örülök – szedem össze a tányérokat. – Fura lesz visszaszokni a régi életemhez. Nagyon élveztem az itt töltött napokat.

– Biztos visszajössz. Most kezdjük az Angelica-épületet, Huxley biztosan azt akarja majd, hogy te felügyeld. Nem ez lesz az utolsó alkalom, hogy itt vagy.

– Jó. Még annyi cukrászdát kell kipróbálnom. Csinálnom kellene egy desszertes Instagramot. A Mentának szentelve nevet adnám neki, ami szójáték a podcastemmel.

– Vagy hívhatnád Addig nyalj, amíg fagyi leszeknek!

A szemem egy magasságban van a játékos szemével.

– Ez egy olyan JP-s megjegyzés volt.

– Próbálkozz csak, de ettől nem tudsz eltántorítani – kacsint, és feláll velem együtt. Megfogom a tányérokat, ő pedig a maradék tamalest és a megmaradt fagyasztott babot.

– Nem szeretném, ha megváltoznál. Én úgy szeretlek, ahogy vagy! – jelentem ki, miközben visszafelé sétálunk a lakásba, és a konyhába tartunk.

– Ó, ez melyik filmből van? Mintha egy lány megnézette volna velem.

– Bridget Jones – felelem.

– Így van! – vágja rá. – Emlékszem, Bridget rövid szoknyában bóklászott a képernyőn, igaz?

– Persze hogy erre a részre emlékszel jól!

Megvonja a vállát, felállunk, elpakoljuk az ételt, és bepakoljuk a mosogatógépbe a többi edényt.

Mikor készen vagyunk, a pultnak támaszkodom, és keresztbe rakom a karjaimat a mellkasomon.

– Nagyon jól éreztem magam ma este. Nagyon segítőkész vagy a konyhában.

– Megcsinálok egy-két dolgot.

– Nos, be kéne bújnom az ágyba, ahol nem kell szégyellnem magam, és aludhatok az elasztikus nadrág nélkül, hogy könnyebben tudjak levegőt venni az elfogyasztott tamales után.

– Kicsim, a csúnya beszédet az ágyba tartogasd!

Nevetek, és elsétálok mellette.

– Jó éjszakát… Jonah.

– Hé! – kiáltja, mire hátrafordulok. – Van számodra valamim.

– Kérlek, ne mondd, hogy a péniszed vagy valami beteges dolog!

– Először is, a péniszem nem beteges, hanem átlagos… Emlékszel?

Nevetek.

– És nem, valójában egy tárgyi ajándékom van neked. – Odamegy az étkezőszék háttámláján lógó öltönyzakójához, és belenyúl a belső zsebébe. Kivesz egy kis táskát, és átadja nekem. – Megláttam ezt, és rád gondoltam.

– Ez tényleg egy ajándék?

Nevet.

– Igen, az.

Kinyitom az apró kék táskát, és kiveszek valami hosszú és kemény dolgot. Amikor rájövök, hogy mi az, elárasztanak az érzelmek.

– Vettél nekem egy mágnest?

Zsebre teszi a kezét.

– Igen. Nem voltam biztos benne, hogy már találtál-e egyet. Emlékszem, mondtad, hogy minden városban veszel egyet. De mivel hamarosan elmegyünk, gondoltam, szép emlék lehet. De ha már van másik, itt is hagyhatjuk vagy…

– Még nem vettem egyet sem – bámulom a mágnest, aminek az alján a San Francisco felirat olvasható, a tetején pedig a város képe látható a Golden Gate híddal. Cuki, vidám és színes, olyasmi, amit én magam is választanék. – De ez annyira tökéletes! – Hüvelykujjammal végigsimítom a feliratot.

– Komolyan, ha nem tetszik, vehetek valami mást!

Rázom a fejem, és egy lépést előrelépek, hogy a kezem a mellkasára helyezzem.

– Ez annyira kedves és figyelmes volt tőled! – Pillantásunk összetalálkozik. – Köszönöm.

Közelebb lépek, átkarolom, megölelem, és a karjai körbezárnak.

– Szívesen. Remélem, a vállalkozásod bővülésével még több lesz! – Keze simogatja a hátamat.

Nem húzódom el.

Nem akarok.

Ehelyett szorosabban kapaszkodom belé, arcomat a mellkasához nyomva.

– Nagyon remélem.

És az elkövetkező egy percben így maradunk, ölelkezve. Kívülről nézve talán furcsának tűnhet, hogy két ember csak így ölelkezik a szoba közepén, de most ez így van jól. Úgy érzem, ide tartozom, a karjába, ahol megvéd az erejével, és törődik velem a szívével. Ez az. Ez az, amit annyira hiányoltam, amióta nincs barátom. Érintés. Minden alkalommal, amikor Jeff megöleli anyámat, hihetetlenül hálás vagyok neki, mert visszaadta neki az önbizalmát az öleléseivel. Megmutatta neki, hogy kívánatos nő, nem pedig egy egyedülálló anya. Minél hosszabb ideig kell mellőznöd ezeket a véletlenszerű érintéseket, amikre az én esetemben már rég nem volt példa, annál jobban vágysz rájuk. Ölelések. Egy puszi a homlokra. Kézfogás. Az arcodat simogató ujjak. Szörnyen hiányzik ez nekem. Bár nem várhatom el JP-től – Jonah-tól –, hogy ezeket megadja nekem, mégis megadta. És hiányozni fog, amikor visszamegyek a lakásomba, és egyedül élek.

– Jól vagy? – kérdezi, miközben valószínűleg azon töpreng, miért kapaszkodom még mindig belé.

– Igen – bólintok, és hátralépek egy lépést. – Csak ez igazán kedves volt tőled.

A tekintetünk találkozik.

– Nagyon kedves.

Zavartan mosolyog.

– Örülök, hogy tetszik. – A szobája felé mutat a hüvelykujjával. – Most már megyek aludni. Köszönöm a csodás estét, kicsim.

Még ne menj el!

Üldögélj velem a kanapén!

Beszélgess velem még egy kicsit!

Gyere vissza a szobámba, ahol a hajamba túrhatsz, és érezhetem a mély hangod zümmögését a mellkasomon…

– Jó éjszakát! – intek.

– Jó éjt, Kelse!

És aztán elmegy a hálószobájába, én pedig levegő után kapkodok.

Szóhoz sem jutok.

Teljesen össze vagyok zavarodva.

11 Vietnámi fűszeres, húsos, tésztás leves.

12 Kukoricatésztába göngyölt húsos, zöldséges étel.

Tizennyolcadik fejezet

JP

JP: Hé, bratyó, szerintem sikerült! Azt hiszem, sikerült levennem a lábáról!

Breaker: Hadd döntsem el én! Bízd rám!

JP: Az elmúlt néhány estét barátként töltöttük, együtt lógtunk, beszélgettünk, ettünk. Elmentünk egy filmmaratonra, aztán éjszakai túrán vettünk részt az Alcatrazban. És tegnap este együtt főztünk vacsorát, amit a balkonon fogyasztottunk el.

Breaker: Rendben, tehát valamennyi időt együtt töltöttetek. Azonban nem vagyok biztos benne, hogy ez elég.

JP: A legjobbat hagytam a végére. Vettem neki egy mágnest.

Breaker: Ez a legjobb? Egy mágnes? Tesó…

JP: Nem, ez tényleg jól sült el! Szeret minden városban venni egy mágnest, ahol megfordul. Emlékeztem, amikor mondta, így vettem neki egyet. Annyira hálás volt, és utána hosszú ideig ölelt engem.

Breaker: Milyen hosszú ideig?

JP: Körülbelül… egy percig?

Breaker: Az arca a mellkasodon pihent?

JP: Igen.

Breaker: Sírt is?

JP: Nem, de én közel álltam hozzá.

Breaker: Ó-ó! Más részleteket is szeretnél elárulni, hogy döntést tudjak hozni?

JP: Többször is Jonah-nak nevezett.

Breaker: Várj csak, te elárultad neki a valódi nevedet?

JP: Igen. Azt mondta, hogy az a férfi, akivel együtt lógott, inkább Jonah, nem pedig a playboy JP.

Breaker: Azt hiszem, a szívem kihagyott egy ütemet.

JP: Igen? Szerinted sikerült levennem a lábáról?

Breaker: Szerintem kilencvenkilenc százalék esélyed van rá.

JP: Az jó arány.

Breaker: Tényleg Jonah-nak szólított?

JP: Igen… és nagyon tetszett. A fenébe, nagyon kedvelem őt. Ha más nem is, de ezek az elmúlt napok megmutatták, mennyire fontos nekem ez a nő. Nem tudom pontosan, hogy mi fog történni, de meg kell próbálnom.

Breaker: Szerintem jó esélyeid vannak. Mit fogsz tenni?

JP: Nos, ez az utolsó esténk itt. Holnap hat körül indulunk, azt hiszem. Szóval szerintem elviszem a Parkside-ba. Régen beszéltem neki a helyről, hogy ott a legjobb a dim sum, aztán felviszem a tetőre desszertet enni.

Breaker: Okos terv. Tetszik. Desszert után el fogod mondani neki, hogy mit érzel iránta?

JP: Igen. Lehet, hogy őrültnek tartasz, de szerintem ugyanilyen érzéseket táplál irántam.

Breaker: Szerintem készen állsz.

JP: Tudom, hogy készen állok. A francba, izgatott vagyok. Még soha nem éreztem így egy nő iránt.

Breaker: Nem, legalábbis soha nem mondtad el nekem. Azt hiszem… tényleg kedveled őt.

JP: Igen. És nem akarom elrontani. Soha nem bocsátanám meg magamnak.

Breaker: Nos, tudnád, ha ő is kész nyitni feléd. Szerinted készen áll?

JP: Igen. A múlt éjszakai ölelés után úgy érzem, készen áll.

Breaker: Akkor beszélned kell vele, JP.

JP: Ezt hogy érted? Sok mindenről beszélgettünk már.

Breaker: El kell mondanod neki, hogyan érzel iránta. Eddig próbáltad kimutatni, hogy mit érzel. Most itt az ideje ezt szavakba önteni, tesó. Mondd el neki az igazat!

JP: Meglesz! A francba… rendben.

A folyosón sétálok a lakás felé, egyszerre émelygek és izgatott vagyok. A mai nap hosszúra nyúlt, minden perc olyan lassan telt, mintha órák lennének. A találkozóim szörnyen unalmasak voltak. A postaládám folyamatosan pityegve jelezte az új e-maileket. Ebédidőre már teljesen fel voltam pörögve, de ugyanakkor kimerült is voltam, mert az agyam folyamatosan azon járt, hogy mi fog történni ma este.

De a francba, alig várom, hogy lássam őt.

Alig várom, hogy meglepjem a terveimmel ma este.

Kinyitom a penthouse ajtaját, lerakom a pénztárcámat és a kulcsaimat az előszobaasztalra, majd elkiáltom magam:

– Kelsey, itthon vagy?

– Igen – szól ki a szobájából. – Azonnal jövök!

Van egy tükör az előszobában, úgyhogy gyorsan megfordulok, és ellenőrzöm magam.

A hajam rendben van.

Az öltönyöm jól áll.

Nincs semmi a fogaimon.

Pont akkor fordulok vissza, amikor felém sétál, és elképesztően gyönyörűen néz ki. Egy könnyű, térd alá érő fekete ruhában van, a haja hullámokban göndörödik… a pulzusom pedig az egekben.

– Szia, hosszú napod volt? – kérdezi, miközben az egyik fülbevalóját igazgatja.

–Igen, elég hosszú. És neked?

– Minden rendben volt. Volt még egy találkozóm Regisszel. Kicsit kedvesebb volt, mint általában, de szerintem azért, mert tudja, hogy holnap elutazunk. – A másik fülbevalóját kezdi igazgatni, játékosan babrál vele. – Mit terveztél ma estére?

Örülök, hogy megkérdezte.

– Hát, azon gondolkodtam…

Kipp-kopp.

Hátranézek.

– Szobaszervizt kértél?

– Nem, ez Derek – válaszolja. – Ma este randizunk.

És ezzel minden izgalom, minden érzelem és magabiztosság elillan, egy szempillantás alatt köddé válik.

Mintha a szívemet kitépték volna a mellkasomból, összekarmolászták, és közben még a bordáim is felsértették volna. Minden reményem. Minden gondolatom. Minden rohadt bátorságom, mind eltűnt. Elpárolgott. Összezúzták.

El… elmegy randizni?

Ez nem történhet meg!

Ez csak valami vicc, ugye?

Nem lehet, hogy vele megy randizni, nem, azok után, hogy… hát, minden után, ami történt.

De rémületemre Kelsey elmegy mellettem, kinyitja az ajtót, és a másik oldalon megjelenik Derek.

A francba…

– Szia, Derek, már csak a cipőmet kell felvenni. Egy másodperc.

– Semmi gond! – Derek felém fordul, miközben Kelsey kinyitja a folyosón található szekrényt. – Szia, bizonyára te vagy JP. Örülök, hogy megismerhetlek. A testvéred sokat mesélt rólad.

Kinyújtja a kezét, és mivel nem akarok seggfejnek tűnni, elfogadom, és kezet fogunk.

– Én is örülök, hogy megismerhetlek – felelem, de alig ismerek rá a hangomra. Durva, sötét.

A francba, nagyon dühös vagyok.

Annyira dühös vagyok, hogy érzem, ahogy összeszorul a torkom.

– Rendben, kész vagyok – szólal meg Kelsey.

És elillan.

A terveim.

Az éjszakám.

A fontos kérdésem.

Minden összeomlik előttem.

Nem érzem a lábamat. A tüdőmben mintha nem lenne levegő. És mintha egy éles kés döfködné folyamatosan a mellkasomat, egyre fokozva ezt az elviselhetetlen fájdalomérzetet.

– Később jövök – veti oda Kelsey, miközben végigsimít a karomon.

A tapintása… valamit megmozgat mélyen belül.

Emlékeztet arra, amit Breaker mondott.

El kell mondanod neki, hogyan érzel iránta! Eddig próbáltad kimutatni, hogy mit érzel. Most itt az ideje ezt szavakba önteni, tesó. Mondd el neki az igazat!

Nem tévedett. A taktikám rövidlátónak bizonyult.

És mielőtt tehetne még egy lépést, megkérdezem:

– Beszélhetünk egy szót?

Megáll, hátranéz, és megkérdezi:

– Most?

– Igen.

Nagyon gondterheltnek tűnhetek, mert megkéri Dereket, adjon neki egy pillanatot, és követ a folyosón a szobámba, ahol becsukom az ajtót. Levetem az öltönyzakómat, a sarokban egy székre dobom, és körbejárom a szobát.

– Minden rendben van?

– Nem – rázom a fejem. – Nincs minden rendben! – Megállok egy pillanatra, és felnézek rá. – Olyasmit fogok mondani, amire biztosan nem számítasz, de a francba, tudnod kell!

– JP, mi folyik itt?

– Kedvellek, Kelsey – vallom be, és hagyom, hogy csak áradjanak belőlem a gondolatok. –Nagyon kedvellek, és… szeretnék veled randizni, igazából randizni.

A szája kissé tátva marad.

– És tudom, hogy nem a legjobb az időzítés, és talán önző vagyok, mert épp most készülsz randizni valakivel, de kérlek, kérlek, ne menj el vele! Maradj itt velem, legyél velem, adj nekem egy esélyt! – Nem szól semmit. Én várok, amíg megdöbbenten áll. – Voltak terveim ma estére. El akartalak vinni a Parkside-ba, és elmondani, mennyire kedvellek, és szeretném, ha velem lennél. Tudom, hogy ezt nehéz elhinni, ismerve az első benyomásodat rólam, de esküszöm, Kelsey, esküszöm, hogy kész vagyok valami többre!

– JP… én … nem tudom, mit mondjak.

– Nem kell semmit mondanod, csak ne menj el vele! Nem hiszem, hogy el tudnám viselni. Az utolsó randidon részegre ittam magam. Ennyi ideje érzek így irántad. Nem hiszem, hogy túlélném ma este annak a tudatát, hogy az övé vagy, hogy fogja a kezed, hogy megnevettet… hogy megcsókol. Csak arra vágyom, hogy megcsókoljalak, érezzem az ajkaid ízét, hogy az enyém legyél. Azóta vágyom erre, amióta először találkoztunk, amióta először megláttalak, Kelsey. Tudtam, hogy különleges vagy. Tudtam, hogy olyasvalaki vagy, akit meg kell ismernem, ott akartam lenni körülötted. És persze az elején nem jól csináltam, de próbálkoztam. Olyan sokszor próbáltam már elmondani neked. Annyiszor… de annyiszor. – A hajamba túrok. – Kérlek, Kelsey, maradj itt velem, beszéljük át, adj nekem egy esélyt!

Hátranéz, majd visszanéz rám.

– JP, randim van… nem… nem tudom…

A francba.

A francba, mardos a fájdalom.

Éget.

Felemészt.

– Sajnálom! – felelem. – A francba, ez önző volt részemről. Sajnálom, Kelsey! Nagyon sajnálom. – Leülök az ágyam szélére, és mindkét kezemmel a hajamba túrok.

– JP…

– Menj csak! Felejtsd el, amit mondtam! Kérlek, nem kellett volna! Nehéz helyzetbe hoztalak. Sajnálom… menj el a randidra!

Néma marad.

Érzem, hogy engem néz.

A döntésképtelensége a vállaimat nyomja, és mikor egy pillanatig arra gondolok, hogy talán marad, meghallom az első lépését visszhangozni a szobámban, aztán még egy lépést… majd megint egyet. Lépésről lépésre távolodik tőlem, míg végül bezáródik mögötte az ajtó.

A francba.

Hangosan beszívom a levegőt. Úgy érzem, nem jutok oxigénhez.

Ez az utolsó esténk San Franciscóban, és ahelyett, hogy velem töltené, egy másik férfival van.

Örültem, hogy megtudtam, hogyan issza a kávéját, és milyen különleges reggelit fogyaszt. Kétlem, hogy Derek tisztában van a heti fehérneműviseletével vagy hogy begöndöríti a haját, amikor jókedvű, és kiegyenesíti, amikor munkáról van szó.

És ismeri az ízét, amikor nedves, felizgult, és többet akar? Vagy hogy hogyan nyögdécsel és néz, amikor elélvez? Ez nekem kínzás.

Őszinte voltam vele. Amióta csak megismertem, arra vágytam, hogy megcsókoljam. Hogy lenyűgözzem.

Aztán végül őt választja.

A torkom annyira összeszűkül, hogy alig bírok lélegezni. Érzem, ahogy a frusztrációm, az érzelmeim a felszínre törnek. Mindent elsöprő késztetést érzek, hogy felhívjam a szobapincért, és rendeljek egy palack skót whiskyt. Csak hogy megfeledkezzem magamról, hogy felejtsek, hogy kitöröljem ezt a mellkasomon áthatoló fájdalmat.

Meghúzom a sűrű tincseimet.

A francba, mit tegyek most?

Elmenjek?

Kergessem végig a folyosón, és könyörögjek neki, hogy maradjon?

Megkeressem a legközelebbi bárt?

Nem maradhatok itt. Nem várom itt, azon tűnődve, hogy mikor jön vissza. Nem, a francba, el kell innen mennem. Haza kell mennem. Milliárdos vagyok, szóval bármikor felszállhatok a saját repülőmre, amikor csak akarok. Ezt fogom tenni.

Elmegyek.

Ma este hazamegyek.

Elmegyek a biztonságos helyemre, a házamba, ahol Kelsey még semmihez sem ért, és ahol semmi nem fog rá emlékeztetni.

Ahol átadhatom magam a feledésnek.

Körbepillantok, a telefonomat keresem. Telefonálnom kell. Csomagolnom kell. A francba, kit érdekel a csomagolás? Vehetek új cuccokat is.

Csak el kell mennem.

Csak el kellene…

Nyikorogva kinyílik a hálószoba ajtaja. A testem megmerevedik, miközben a szemem az ajtóra szegezem. Még egy kicsit továbbnyílik, majd megjelenik Kelsey.

Nincs levegő a tüdőmben.

Nincs vér az ereimben.

Mintha ki lennék kapcsolva, ahogy ott ülök, és bámulom, hogy… Vajon mit csinálhat most?

Becsukja az ajtót maga mögött, majd elindul felém. Óvatosan, visszafogottan lépked.

Éppen akkor egyenesedek ki a görnyedt testtartásomból, amikor megáll előttem.

– Kelsey, én…

Nem mond semmit, csak az ölembe ül, mutatóujjával felemeli az államat, és mielőtt levegőt vehetnék, az ajkai már az enyémre tapadnak.

Basszus.

Egy érintés elég, és végem van.

Nem tudom, mi a szándéka, de nem is érdekel, mert éppen engem csókol. Kelsey engem csókol, és úgy érzem, mintha meghaltam volna, és a mennyben lennék.

Olyan puha.

Olyan birtokló.

Olyan vágyakozó.

Széttárja az ajkait, nyelvét a számba dugja, majd ujjaival a hajamba túr.

Elvesztem a fejem.

Gyengéden átkarolom, egyik kezemmel a derekán, a másikkal a nyakánál, és erősebben viszonzom a csókját. Hagyom, hogy átadja magát az érintésemnek, hogy átvegye az irányítást.

A hajamba túr.

A kezemet a ruhája alá csúsztatom.

A számba nyög.

Én meg az övébe.

Szélesebbre nyitja a száját.

A nyelvem megtalálja az övét.

És a vágyaink és a szükségleteink találkoznak. Minden, amire valaha vágytam, most itt van, elvehetem, és nem fogom elengedni.

Nem tudom.

A keze felcsúszik az államhoz, és erősen megragad.

– Húzd le a cipzárt!

– Tessék? – kérdezem levegő után kapkodva.

A tekintetünk találkozik, az éjszakai fényben aranyszínben ragyog a szeme.

– Húzd le a cipzárt a ruhámon, Jonah!

A farkam azonnal megmerevedik. Ezt nem álmodom?

Ő valódi?

Vagy csak egy fránya álom?

Mert ez az érzés olyan, mint egy álom, amiből pont akkor ébredek, amikor megragadom a ruhája apró cipzárját. Meg fognak zavarni, ő el fog tűnni, és visszatér az üres, marcangoló érzés.

– Kicsim! – suttogom, homlokomat az övéhez érintve. – Ez… nem álom?

– Nem – válaszolja, miközben az ajkai az államra vándorolnak. – Ez nem álom.

– És… a randid?

– Hazaküldtem – suttogja, miközben ajkai újra a számra tapadnak. – Rájöttem… – Az arcomat csókolgatja. – Nagyon gyorsan… – Aztán a számat csókolja. – Hogy az a fájdalom, amit akkor éreztem, amikor elindultam tőled… – Az arcom másik felét csókolja. – Teljesen letaglózott. – Felemeli a fejét, és a szemembe néz. – Azt hiszem, már régóta vágytam rád, és az előbb el kellett mennem, hogy igazából ráébredjek erre.

Próbálom lenyelni a torkomban a gombócot, de nem sikerül.

– Mit jelent ez?

Lassan, egyenként elkezdi kigombolni az ingemet.

– Azt jelenti, hogy a tiéd vagyok. Teljesen.

– Nem fogsz… nem fogsz elmenni?

Még mindig nem hiszem el.

Kihúzza az ingem a nadrágomból, és lecsúsztatja a vállaimról, így a felsőtestem szabadon marad. Keze végigsiklik feszes karomon, izmos vállamon, majd a domborodó mellizmaimon. Megnedvesíti az ajkát, miközben az ágyéka gyengéden megmozdul az ölemben.

– Nem. Maradok. Azt akarom… azt akarom, hogy elhívj randizni!

A francba, érzem, ahogy a szememben könnyek gyűlnek. Nem vagyok sírós fajta, de nem tudom megakadályozni, hogy elöntsenek az érzelmek. Nem tudom, mikor választott valaki utoljára engem… csak saját magamért.

Minden rossz dologért, amit nyújtani tudok.

Minden erőltetett komolyságért, ami dől belőlem.

Minden bizonytalanságért, minden démonért és lelki teherért.

Az összes nyomorúságért, amit kínálhatok, az összes bizonytalanságért, a démonokért, a terheimért.

Ezzel mind tisztában van, személyesen megtapasztalta. És engem választott.

Megnedvesítem az ajkamat, és a szemébe nézek.

– Téged akarlak. Mindened. A gyönyörű elmédet, az őrült pedantériádat, a dögösen szexi testedet és a szerető szívedet.

– Akkor vedd el! – Szünetet tart, és kezemet a ruhája hátsó részéhez, a cipzárjához viszi. – A tiéd vagyok.

Három rövid szó – ki hitte volna, hogy ennyire megsemmisítenek?

Lehúzom a cipzárt, a ruhája pántjai meglazulnak, így könnyedén lecsúsznak a válláról. Megfogja a ruhája végét, a feje fölé emeli, és kibújik belőle. Csak egy egyrészes fehérneműszett marad rajta.

– Ezt… miatta vetted fel?

Csábító szeme felcsillan, és megrázza a fejét.

– Nem. Miattad.

A francba.

Újra a hajába túrok, és megcsókolom, hogy lássa, mennyire akarom őt, hogy mennyire vágyom rá. Amikor ő is belém kapaszkodik, és ujjai a bőrömbe markolnak, rájövök, hogy ő is ugyanúgy vágyakozik, mint én.

Nem fogom abbahagyni, ahogy ő sem, és ennek tudatában lassabban kezdem csókolgatni. Szétnyitom az ajkaimat, a nyelvünk összegabalyodik, miközben a matrac felé fordítom, és óvatosan lefektetem, majd az egyik kezemen támaszkodva fölé hajolok.

Egyszerre fedezzük fel egymást. A hajamba túr, simogatja a hátamat, a mellkasomat és a vállamat.

Ujjaimmal végigsimítom a fehérnemű csipkéjét, a melle oldalát, lent, az ágyékát, majd vissza finom nyakára.

– Olyan régóta vágyom rád! – suttogom, és a nyakát kezdem el csókolgatni. – És nem csak a szex miatt. Ez nekem nem csak szex. – A szemébe nézek. – Hallod, mit mondok? Ez nem csak szex.

– Tudom. – A kezemet a szívére teszi, és rányomja, hogy érezzem, milyen hevesen ver. – Nekem sem csak szex. Érzed? Ezt teszed velem, megdobogtatod a szívemet.

– Miért nem mondtad eddig?

– Nem gondoltam, hogy ugyanígy érzel.

– Drágám! – Megfogom az állát, és felemelem. Egy-két centi választ el a szájától. – Azt hiszem, már tudod, hogyan érzek irántad.

– Tudom – suttogja, mielőtt ismét az ajkára tapadok. Sóhajt, és átöleli a nyakamat. A fehérneműje pántjával játszom, majd lefelé húzom pár centit, és várom a reakcióját. Amikor nem tiltakozik, lehúzom teljesen, mire leveti magáról.

Miközben még mindig csókolom, nyelvünk összegabalyodik, végigsimítok a karján, a kulcscsontján, majd a meztelen mellkasán. A tenyerem kemény mellbimbójába ütközik, és a szájába nyögök, mielőtt ujjammal megsimogatom.

– Igen – suttogja, amikor elengedem az ajkát. Lefelé kezdem csókolgatni a nyakát, a mellkasát, majd felnézek rá.

– A francba! – suttogom, és végighúzom a kezem a számon. – Kelsey, olyan elképesztően gyönyörű vagy!

Lehúzza a másik pántot, majd a szemembe nézve megszólal:

– Vetkőztess le!

Az ördögbe…

Felállok, és addig húzom a fehérneműt, míg kiszabadítom a csipkéből, és teljesen meztelenül fekszik az ágyamon.

– Atyaég! – suttogom, mielőtt a mellét kezdem csókolgatni.

Megmarkolom az egyik mellét, közben a mellbimbóját a számba veszem, többször megnyalom, majd határozottan szívni kezdem, amire hátrahanyatlik.

Annyira érzéki.

A másik mellével folytatom.

Nyalogatom.

Nyalogatom.

Szívom.

Nyögdécsel, miközben kapaszkodik belém.

Visszatérek a másik mellére, majd csókolgatom a bőrét a köldöke felett és alatt. Előzékenyen széttárja a lábait, de ahelyett, hogy megadnám neki, amire vágyik, visszacsúszom a hasán, fel a bal melléhez. A számmal csiklandozom a mellbimbóját.

– Te jó ég! – nyög frusztráltan. – Vágyom rád! Ezt tudnod kell!

– Tényleg? – kérdezem, miközben kezem lecsúszik köztünk, és gyengéden végigsimítom a szeméremajkát. Ujjaim teljesen nedvesek lesznek. A szemébe nézek, és az ujjaimat szopogatom. – Basszus! – tör ki belőlem. – Azóta vágyom a puncidra, mióta először megízleltelek!

Ismét lejjebb megyek a számmal, nyalogatom, és érzem, ahogy izgatottan vonaglik alattam, amikor egyre közelebb kerülök a lábai között rejlő pont felé. Nyelvemmel végigsiklom a csípőcsontján, majd a combja belső részén.

– Kérlek, ne játssz velem… kérlek! – kiáltja.

– A számat akarod?

Bólint.

– Kérlek, Jonah!

Látva a szemében a kétségbeesést, tervet változtatok. A belső combját ingerelve akartam felizgatni, de már nincs értelme, inkább széttárom a lábait a kezemmel, majd közéjük bújok. Csillogó csiklója már vár rám, ezért egy hosszú, gyengéd mozdulattal végignyalom.

– Ó… te jó ég! – nyög fel, miközben a medencéjét megemeli. – Még! Folytasd!

Ujjaimmal szétnyitom a szeméremajkait, és a nyelvem lassan végigsimít a csiklóján. Gyengéden nyalogatom, kellő erővel, hogy ingereljem, de nem túl gyorsan, hogy még ne élvezzen el.

Ebben az állapotban tartom – minden egyes nyomással és nyalással az orgazmus határán. Nem akarom, hogy elélvezzen, még nem, amíg ott nem tartok, ahol akarok. Ahol kényeztethetem. Ahol ízlelgethetem. Ahol kóstolgathatom.

Mindig is erről álmodtam: erről a pillanatról, amikor ez a nő az enyém lesz, és nem akarom, hogy véget érjen; azt akarom, hogy folytatódjon. Érezni akarom, ahogy minden egyes érintésemmel az őrületbe kergetem.

– JP, kérlek! – könyörög.

Lassan belecsúsztatom két ujjamat, hiszen még többre vágyik, de még mindig nem engedem, hogy elélvezzen.

– Igen! – nyöszörög. – Pont ott… Óóó, igen!

Az ujjaimat felfelé hajlítom, a nyelvemmel gyorsabban, hevesebben kényeztetem, ami miatt egy sor káromkodás tör ki szép kedvesem szájából. És baszki, ez még jobban felizgat.

A farkam olyan kemény, hogy fáj, ahogy a nadrágomhoz ér, mivel alig fér el. Az ízétől, és az arra adott reakciójából, amit teszek vele, tudom, hogy abban a pillanatban, hogy beléhatolok, el fogok élvezni.

– JP, ó, te jó ég, már… ott vagyok!

A vallomása megállásra késztet, és a csiklójáról felnézek rá.

Mellkasa zihál, szeme réveteg, szája görcsbe rándul, amikor megkérdezi:

– Mit csinálsz?

– Látni akarlak. Tudni akarom, hogyan nézel ki közvetlenül azelőtt, hogy elélvezel.

Megmarkolja a takarót alattunk, és hátradől.

– Kérlek, JP, ne várakoztass! A nyelveden akarok elélvezni!

Hát baszki!

Visszatérek a csiklójához, és a nyalogatás helyett az ajkaim közé szívom a kis duzzanatot, ami miatt a nevemet kiáltja, és a lábai szorosan körbeölelnek.

– Basszus! – nyög fel. – Ó, te jó ég!… Én… én ott vagyok!

Még egyszer megszívom, majd elengedem, és gyorsan, ismételten nyalogatom a csiklóját, amíg össze nem görnyed, és értelmetlen szavak közepette át nem lendül a tetőponton. Ágyéka ütemesen rázódik a számhoz, váladéka a szakállamat áztatja, de tovább mozgatom a nyelvem és az ujjaim, amíg könyörögni nem kezd, hogy hagyjam abba.

Kissé hátrahúzódom, hogy lássam, mit tettem vele. Nézem, ahogy kitárulkozik, ahogy kielégült teste lassan ellazul az ágyon.

A farkam annyira fáj, hogy már alig bírom. Leoldom az övem, kigombolom a nadrágom, és lehúzom a cipzárt. Szeme rám szegeződik, ahogy látványosan lassan lecsúsztatom a nadrágomat és az alsóneműmet, felfedve fájdalmasan feszülő farkamat. Megfogom a tövét, és meghúzom.

Basszus, ez jó érzés.

– Benned akarok elélvezni – mondom, miközben a makkot végigsimítom a tenyeremmel. – Szedsz fogamzásgátlót?

Bólint, teste még mindig lazán piheg az orgazmus után.

– Jó, mert óvszer nélkül akarom.

Felső fogsorával végigsimít az alsó ajkán.

– Te is ezt akarod, ugye? – kérdezem tőle.

Lassan bólint.

– Gondoltam. Annyira vágyom rá! Mindig óvszert használtam, de veled, kicsim, semmi ne legyen köztünk. – Hanyatt dőlök, fejemet a párnára helyezem, egy kezemet a fejem mögé téve, és intek neki, hogy jöjjön közelebb.

Négykézlábra ereszkedve közeledik, tökéletes teste minden mozdulatával egyre keményebb leszek. Mindig is lenyűgözőnek találtam a mellét, de megérinteni, szopni, birtokolni… még az elképzelésnél is jobb. Ezért fekszem így. Így akarom megdugni, hogy láthassam, hogy pattognak a mellei, arcán a gyönyör látványa, mikor mélyen benne vagyok.

Elhelyezkedik a combjaimon, ágyékomnál simogatva feljebb csúszik a keze, majd a farkamhoz ér, megmarkolva annak tövét. Hörgés tör fel a torkomon az érintésétől – meleg… kemény, pont, ahogy szeretem.

– JP?

– Igen? – kérdezem, miközben nézem, ahogy kis keze lassan kényezteti a farkam.

– Nagyon kedvellek.

Az ördögbe! Ha az a célja, hogy beférkőzzön a tudatomba, akkor nagyon jól halad.

– Te is nagyon tetszel, kicsim.

Elmosolyodik, majd térdre ereszkedik, a farkamat a vaginájához illesztve. Összeszorul az állkapcsom, felkészülök arra, amiről tudom, hogy életem legeslegszebb érzése lesz.

Az első centi – fenébe, milyen meleg, szűk, tökéletes.

A másodiknál azt érzem, mintha a szemgolyóim az agyamba vándorolnának.

A harmadiknál és a negyediknél már zihál a mellkasom.

Az ötödik, hatodik, hetedik, nyolcadik, kilencedik… majdnem lenyelem a nyelvem.

És amikor teljesen beléhatolok, hörögve lélegzem. Keze a mellkasomra hull, haja a vállára omlik, eltakarva gyönyörű arcát.

– Te jó ég… – suttogja. – Annyira… annyira… tele vagyok.

Kezemet a combján csúsztatom felfelé, miközben a vágy, hogy mozogjak benne, annyira erős, hogy minden erőmet össze kell szednem, hogy ellen tudjak állni.

– Minden rendben, kicsim?

Fejét hátraveti, haja lobogva követi, miközben bólint.

– Igen. Nagyon.

– Tökéletes, mert mozognom kell benned. Meg akarlak dugni.

– Akkor dugj meg! – kérlel, mielőtt mozogni kezdene rajtam. Ágyékommal együtt mozgok vele, mélyen beléhatolva.

Olyan meleg.

Olyan szűk.

Sosem éreztem még ilyet, mert sosem voltam óvszer nélkül nővel. De Kelsey-nél tudtam, hogy minden centijét érezni akarom. Tudnom kellett, milyen érzés beléhatolni, érezni, ahogy a puncija körbezár.

És mennyei.

– Francba, kicsim, ez… áhhh, ez olyan jó! – Kinyitom a szemem, és látom, ahogy az élvezettől hátrahajtja a fejét, mellei ugrálnak a mozdulataitól, haja lobog… Mindez csak fokozza közelgő orgazmusomat.

Keze felfelé kúszik a melleihez, amiket szorosan megmarkol, ujjai a mellbimbóit simogatják, megcsípik őket.

– Mmmmm, igen… – nyögi.

Annyira izgató!

Szorosabban megmarkolom a csípőjét, és gyorsabban mozgatom a farkamon. Minden lökés olyan, mint egy lassú áramütés, amely a heréimbe száll, és egyre jobban feszülnek, de nem jutok el az orgazmusig. Ehelyett ott vagyok az orgazmus kapujában, meglovagolva a meghosszabbított vágyat, de nem jutok tovább.

Eluralkodik rajtam a frusztráció, ezért hanyatt fordítom. Meglepődött sóhajt hallat, és még mindig zavarban van, így megragadom a kezét, és a feje fölé szorítom. Fejemet a melléhez hajtom, és számba veszem a mellbimbóit.

– Te jó ég, igen… – kiált fel, miközben folyamatosan lököm magam benne. Most, hogy én irányítok, tökéletesen tudom mozgatni az ölemet, lassan húzom ki, hogy aztán keményen hatoljak belé. Megkaphatom, amire vágyom, miközben ő is megkaphatja, amit szeretne.

– Olyan jó veled, Kelsey! Annyira jó!

Lábával átöleli a derekam, közelebb húzva magához. Érzem, hogy közel van, és én is ott vagyok, lábaim már könnyűek és zsibbadnak. Kezét egyre nehezebb szorítani, ágyékom pedig egyre gyorsabban mozog.

A bőrünk csattogása betölti a szobát. Szabad kezemet a hasára teszem a szeméremcsontja fölött, és óvatosan lenyomom. Szeme kitágul, ajkai szétnyílnak, arca lángol, lábai még szorosabban kulcsolódnak körém.

– A francba…, igen… igen… Jonah, te jó ég! – Puncija összerándul a farkam körül, amikor elér a csúcsra, és közben folyamatosan a nevemet kiáltja.

Ennyi elég. Heréim összehúzódnak, a farkam megfeszül, és egy utolsó lökés után elélvezek benne.

– Ó… bassza meg… – morgom zavarodottan, állkapcsom majdnem összecsattan az orgazmustól, ami végigsöpör rajtam. Mintha egy fekete lyukban lennék, ami csupa gyönyör.

Még néhány rángás, aztán összeesek, pont rá.

Szent…

Ég.

Hát ez… hát, ez volt életem legjobb szexuális élménye. És tudom, hogy miatta, az érzéseim miatt, amiket iránta érzek. Ez nem üres aktus volt, hanem valami jelentőségteljes. Valami új kezdete.

– Basszus, sajnálom! – mondom, miközben próbálok lemászni róla.

– Ne, maradj! – suttogja, és átöleli a vállamat, megsimogatja a nyakamba lógó hajtincseket.

Karomat a matracba fúrom, hogy áthelyezzem a súlypontomat, majd lepillantok rá. Szemünk találkozik, mindketten mosolygunk, majd nevetni kezdünk.

– Miért nevetsz? – kérdem.

– Mert te is nevetsz.

– Egyszerre nevettünk.

– Igaz… Csak… nem is tudom, minden olyan… jó. Azt hiszem, így reagálok, ha valami olyan jó.

– Az, ugye? – Gyengéden megcsókolom.

– Az.

– Szóval nem bántad meg? – kérdem.

– Egy cseppet sem. És te? – Szemöldöke aggódva ráncolódik.

– Kicsim, majdnem szívrohamot kaptam, amikor kimentél ebből a szobából. Most szerintem a legboldogabb ember vagyok a földön.

Megsimogatja a homlokomba lógó hajtincseket.

– Miért nem mondtad el hamarabb? Miért vártál ennyit?

– Próbáltam párszor, de mindig közbejött valami… aztán azt hittem, ha előbb elbűvöllek, talán nagyobb esélyem lesz. Ezért csináltam mindezt. Ma este akartam elmondani, vacsoránál. Mielőtt megláttam, hogy Derekkel mész el.

– Nagyon fájhatott neked. Sajnálom, JP. Sosem mentem volna el vele, ha tudom, hogy így érzel.

– Összetörtem, ezért könyörögtem, hogy maradj.

– Nos, most itt vagyok, és a tiéd vagyok.

– Egészen az enyém? – kérdem. – Tudod, mit jelent ez, ugye?

– Mit? – kérdezi.

– Hogy igazam volt: férfiak és nők nem dolgozhatnak együtt…

Kezét a számra teszi, megakadályozza, hogy befejezzem.

– Azt javaslom, ne fejezd be ezt a mondatot!

Kuncogva megharapom a tenyerét, amíg el nem enged, majd a nyakához hajolok, és újból csókolgatni kezdem. Belesóhajt a csókomba, és életemben először, amennyire emlékszem, igazán boldognak érzem magam.

Tizenkilencedik fejezet

KELSEY

Egymásnak teremtve podcast

Sawyer és Fallon

Kelsey: Üdvözöllek, kedves hallgató, az Egymásnak teremtve című podcastben, ahol őrülten szerelmes párokkal beszélgetünk arról, hogyan találkoztak. Sawyer és Fallon, nagyon köszönöm, hogy ma csatlakoztatok hozzám.

Sawyer: Köszönjük, hogy meghívtál minket.

Kelsey: Láttam, hogy a Menekülő tanú című filmet ősszel mutatják be, és hogy a forgatókönyv a kapcsolatotokról szól. Ez igaz?

Fallon: Igen. Sawyer fantasztikus forgatókönyveket ír romantikus filmekhez, de a szerelmi élete inkább szörnyű volt.

Sawyer: Igazat mond.

Fallon: Nem volt túl szerencsés, mert a barátnője megcsalta a legjobb barátjával.

Kelsey: Na ne, ez felháborító!

Sawyer: És nem ez a legrosszabb rész. Az esküvőjükön én voltam a vőfély, és a szertartás felénél rájöttem, hogy nem kell végignéznem, ahogy összeházasodnak. Szóval… leléptem.

Fallon: Az esküvő közepén kifutott a templomból, majd elhajtott Canoodle-ba, ahol most mindketten élünk.

Sawyer: A klasszikus, szánalmas mintát követve bementem az első bárba, amit megláttam, és a sárga földig leittam magam.

Fallon: Nem volt szerelem az első látásra… mert egy évvel korábban már volt egy vakrandink, de ő nem emlékezett rám.

Sawyer: Még mindig szégyellem magam miatta. De lassan – és tényleg lassan – barátok lettünk. Viszont ő akkor másvalakivel volt, így a barátja maradtam, annak ellenére, hogy beleszerettem.

Fallon: Akkor, mivel mással voltam, nem mutathattam ki, hogy milyen érzéseim voltak Sawyer iránt.

Sawyer: Csak akkor mutattam meg neki, hogy én lehetnék a főszereplő az életében, miután szakított a barátjával, ami közös döntés volt.

Fallon: Ó, te jó ég, olyan nyálas vagy!

Sawyer: Igen, de még mindig szeretsz engem.

Fallon: Igen, szeretlek.

– Jó reggelt! – köszön JP, miközben a konyhapultnak dőlve egy bögre kávét tart a kezében, és olyan eszméletlenül jól néz ki a tengerkék színű háromrészes öltönyében.

– Jó reggelt! – köszönök. Érzem, hogy az arcom felhevül, mert, ó, te jó ég, soha életemben nem volt részem annyi szexben, mint tegnap este.

Hatszor.

A fenébe, hat alkalommal.

Olyan volt, mintha gátat nyitott volna a libidómhoz. Akárhányszor elhúzódott, én visszabújtam hozzá, még többet akarva.

A kezét.

A száját.

A péniszét.

Mindre szükségem volt, és minden alkalommal, amikor mélyen bennem volt, és nem volt közöttünk semmi, akkor sem éreztem, hogy elég közel lennénk, amíg mindketten együtt el nem élveztünk. Soha nem éreztem még ilyesmit, ezt a mindent felemésztő vágyat, hogy kötődjek egy másik emberhez.

A vágy egész héten fokozódott bennem. Minden alkalommal, amikor együtt voltunk, minden étkezésnél, minden öleléssel, mielőtt lefeküdtünk volna, megpróbáltam azt mondani magamnak, hogy csak barátok vagyunk, hogy ebben nincs több, de a szívem jobban tudta. Abban a pillanatban, amikor láttam a kétségbeesést az arcán a randim előtt Derekkel, majdnem megszakadt a szívem.

Egy dolog járt a fejemben, amikor kimentem a szobájából: elengedni Dereket, hogy az egész éjszakát JP karjában tölthessem. Tudom, hogy ez nem volt igazságos Derekkel szemben, és később üzenetet fogok neki küldeni, de nem tudtam otthagyni JP-t. Nem bírtam elviselni a tekintetét, a könyörgő pillantását, hogy maradjak. Ez összetört. És egy pillanat alatt olyan volt, mintha minden a helyére került volna.

A beszélgetések.

A randik.

Az üzenetek.

Ő az a férfi, akivel lennem kell.

Nem Derek.

Nem Edwin.

Nem valami srác, akit egy társkereső alkalmazáson keresztül ismerek meg.

Mindig is JP volt az, csak túl vak voltam ahhoz, hogy észrevegyem – egészen tegnapig.

– Adsz egy csókot? – kérdezi, mielőtt szürcsölne egyet a kávéjából.

Szégyenlősen mosolyogva odalépek hozzá, kezem a mellkasára teszem, majd lábujjhegyre állva csókot nyomok az ajkára. Kezét a derekam köré fonja. Az ajkaink egymásra tapadnak, egyáltalán nem érzékien, de kellemes. Édes, álomszerű csók, amitől libabőrös leszel, és a gyomrodban érzed a bizsergést.

– Jó illatod van.

– Igen? – mosolyog. – Nem vagyok benne biztos, hogy valaha is hozzászokom majd ahhoz, hogy bókolsz nekem. Olyan sokáig utáltál.

– Nem utáltalak. Csak… idegesítő voltál.

– Úgy néz ki, jó munkát végeztem, mert addig idegesítettelek, amíg végül a karjaimban kötöttél ki.

A szemöldökét ráncolja.

– Vagy ügyesen megmutattad, ki is vagy valójában, és nem tudtam ellenállni neked.

– Tetszik a valódi énem?

Bólintok.

– Nagyon tetszik. – Még egy csókot adok neki, mielőtt eltávolodom tőle, és viszem a kávéját is. A pultnak támaszkodom vele szemben, és kortyolok a bögréjéből. – Szomorú vagyok, hogy ez az utolsó napunk itt, és ma el kell mennünk.

Odalép hozzám, és a pultnak nyom, mindkét kezét a csípőmre téve.

– Elfelejted, hogy milliárdos vagyok, így, ha akarjuk, minden hétvégén eljöhetünk.

A pólója gombjaival játszom.

– Az nem lesz ugyanaz. Itt egy buborékban éltünk. Amikor visszamegyünk L. A.-be, tényleg eljössz majd a garzonlakásomba, hogy együtt legyünk?

– Ha akarod, igen. Akár az összes éjszakát ott tölthetjük, ha akarod.

– Úgy gondolod, hogy minden estét velem fogsz tölteni?

Szorosabban fog, majd felemel a pultra, és megáll a lábaim között.

– Nem várok el tőled semmit. Csak elmondom, hogy mi a helyzet. Ha velem akarod tölteni az éjszakát, az a te döntésed. Ha rajtam múlna, ma este jönnél haza velem.

– Nem vagy ideges? – kérdezem.

– Mért lennék ideges?

– Nem is tudom… az egész miatt.

A hüvelykujja végigsimít a csípőmön, és nyugodtan megkérdezi:

– Megbántad?

– Nem! – válaszolom gyorsan. Lerakom a bögrét, és a vállára teszem a kezemet. – Egyáltalán nem. Nem akarom, hogy ezt hidd! Gyorsan beleugrottunk, és igen, a tegnapi életem legjobb estéje volt. Csak nem akarok elveszni a fizikai dolgokban, érted?

Enyhe mosolyra húzódik a szája, miközben közelebb hajol, és egy csókot nyom az arcomra.

– Értem, kedvesem. Randizni szeretnél, ugye?

Amikor elhúzódik tőlem, lassan bólintok.

– Úgy értem, ugye fogunk még randizni?

Nevet.

– Ehhez mit szólsz? Holnap este érted megyek a lakásodra, és elmegyünk randizni. Rendben? Megejtjük az első hivatalos randinkat.

– Hivatalosan az első randi a vakrandis étteremben volt.

– Igen, de ebbe a randiba most mindketten beleegyezünk.

– Igaz – fonom a kezemet a nyaka köré. – Nem bánod, ha elviszel randizni? Úgy értem, hogy lassítunk a tegnap este után?

– Kelsey! – néz a szemembe. – Azóta várom a pillanatot, hogy a barátnőmnek nevezhesselek, hogy kisétáltál a liftből a Cane Enterprisesnál. Nem fogok belehalni, ha lassítunk, sőt ettől csak jobb lesz.

Hogyan nem vettem eddig észre, hogy ez a férfi milyen édes? Hogy nemcsak megértő és kedves, hanem még elbűvölő is?

– Köszönöm.

– Jobban érzed magad?

A rövid hajtincseivel babrálok.

– Sokkal jobban – hajolok oda hozzá, és egy csókot lehelek rá, majd megkérdezem: – Ma délelőtt találkozód van a polgármesterrel?

– Igen, azután keresztül kell rohannom a városon, hogy találkozzak Edisonnal egy másik épület miatt, ami érdekel minket. Sajnos csak a gépen fogunk találkozni.

– Rendben van. Mindent összepakoltál?

– Igen, ma reggel összecsomagoltam.

– Hogyan? Én még alig tértem magamhoz.

Mosolyog.

– Kedvesem, az, hogy tegnap este rád csatlakoztam, teljesen feltöltött energiával.

– Á! – Megütögetem a mellkasát. – Ne mondj ilyet, hogy rám csatlakoztál!

Hangosan felnevet, magához húz, és átölel.

– Nem, kedvesem, most csak az izgalomtól vagyok felpörögve – nyom oldalt csókot a fejemre. – Soha nem fogod megtudni, milyen sokat jelentett nekem, amikor tegnap este visszajöttél, és engem választottál.

– Nem volt nehéz dönteni – ismerem el, mire felsóhajt.

– Francba, bárcsak ne lenne ma két találkozóm! – A kezemet a szájához emeli, és megcsókolja az ujjperceimet. – Látlak majd a gépen?

– Igen – válaszolom. Elenged, és miközben az ajtó felé tart, utánakiáltok:

– Hé, JP?

– Igen? – Visszanéz.

– Nagyon örülök, hogy eljöttél San Franciscóba. Tudom, hogy nem akartad.

– Csak azért, mert megőrültem érted! – Rám kacsint. – Viszlát a reptéren!

Amikor elmegy, szinte elolvadok a pulton, miközben minden, amit valaha mondott nekem, megelevenedik a szemem előtt. A pillantások, a könnyű érintések, a csipkelődés, az édes gesztusok – ezekben minden benne volt. Mindig, azóta, hogy először találkoztam vele, és csalódott voltam, mert Lottie tönkretette a bemutatónkat a Cane Enterprises-nál; amikor körbevezetett a cégnél, miután végül felvettek, és felajánlotta a segítségét, amikor szükségem volt rá. A gála estéjén, amikor meglátta, mennyire feldúlt voltam, és ahelyett, hogy lelépett volna, megpróbálta feldobni az estémet. A közös étkezések és a San Franciscóban együtt töltött idő. Az őszinte törődése mindig megvolt irántam, csak túlságosan aggodalmaskodó voltam, hogy észrevegyem.

Aggódtam a hírneve miatt.

Aggódtam, hogy mikor szeretek végre bele valakibe, aki olyan, mint ő.

Túlságosan aggódtam ahhoz, hogy kinyissam a szemem, és meglássam JP minden oldalát.

De most már látom őt.

Leugrok a pultról, és elveszem a telefonom az étkezőasztalról. Megkeresem a beszélgetésünket Lottie-val, és küldök neki egy üzenetet.

Kelsey: Tesó, beszélnem kell veled!

Visszamegyek a szobámba, és elkezdek újra pakolni, már majdnem kész vagyok, amikor Lottie visszaír.

Lottie: Ez az üzenet elég szaftos dolgokat ígér… Mesélj el mindent!

Kelsey: Úgy volt, hogy tegnap este Derekkel randizom.

Lottie: És nem jött el?

Kelsey: De, de JP közbeavatkozott, azt mondta, hogy régóta vágyik rám, szeretne velem lenni, és… nos, gyorsan elköszöntem Derektől, és végül hatszor szeretkeztem JP-vel.

Lottie: Ó, TE JÓ ÉG! Csak eljutottatok idáig! Ráadásul hatszor… Üdv a Cane fivérek szexklubjában! És hogy érzed magad?

Kelsey: Izgatott vagyok. Lelkes. Egy kicsit ideges. De leginkább… alig várom, hogy újra lássam. Ez őrültség? Úgy értem, pár napja még egymás torkának estünk, most meg… nos, minden megvan benne, amit egy férfiban keresek. És pont JP-ben! Soha nem gondoltam volna, hogy ezt fogom mondani.

Lottie: Én végig tudtam. Csak vártam, hogy megtörténjen. Nem őrültség. Szerintem az egyik legjobb dolog kettőtökben, hogy olyan ellentétesek vagytok. Ezért működik olyan jól Huxley-val is. Ugratjuk egymást, de ugyanakkor meg is nyugtatjuk egymást, ha valaki extra törődést igényel. Ugyanezt látom nálad és JP-nél.

Kelsey: Igen, szerintem pontosan fogalmaztál. Nem is tudom… kedvelem őt, tényleg. Az elmúlt napokban egyre inkább rájöttem erre. Csak ideges vagyok.

Lottie: Miért?

Kelsey: Hogy nem vagyok elég jó neki. Hogy megun. Hogy úgy gondolja, készen áll egy kapcsolatra, de mégsem, és végül megsérülök.

Lottie: Ezek jogos aggodalmak, de nem fogod megtudni a válaszokat, hacsak nem próbálkozol, hacsak nem hagyod, hogy ő is próbálkozzon.

Kelsey: És ha megbánt?

Lottie: Akkor nemcsak Huxley-nak kell majd felelnie, hanem nekem is, és ahogy tudod, nem hagyom, hogy bárki is megbántsa a testvéremet.

Kelsey: Edwin megbántott engem.

Lottie: Képzeld, ki kapott csillámbombát egy üzenettel, hogy a számítógépe előtt nyissa ki? Valószínűleg még mindig csillámpapírt szedeget a billentyűzetéről.

Kelsey: Neeee…

Lottie: Senki sem szarakodhat veled büntetlenül! És ha JP is megbánt, hát, csak képzeld el, milyen károkat tudok okozni neki!

Kelsey: Talán egy kicsit félek.

Lottie: Jó, mert mindig azt akarom, hogy mindenki azt higgye, hogy nem vagyok teljesen százas. Jobban odafigyelnek rám.

Kelsey: Sajnálom Huxley-t.

Lottie: Ne tedd, imádja! És azon se aggódj, hogy mi alakulhat rosszul JP-vel. Fókuszálj arra, ami jó lehet! Szeret téged. Szereted őt. Ez jó kezdet!

Kelsey: Igazad van. Köszönöm, tesó.

Lottie: Most pedig mesélj még erről az éjszakáról, hát, hatszor szeretkezni…!

– Nem kellett volna segítened felcuccolni a lakásomba – mondom, miközben eléri a bejárati ajtómat.

JP szúrós pillantást vet rám.

– Tényleg azt hiszed, hogy hagynám, hogy egyedül cipeld fel a csomagjaidat?

– Valószínűleg nem. – Kinyitom az ajtót, kitárom, majd behúzom az egyik táskám, miközben JP követ, és a nagyobb táskámat húzza maga mögött. – Csak tedd le ide!

– Ez a tiéd? – kérdezi JP, miközben végignéz az ötvenöt négyzetméteres lakásomon.

– Igen. Kicsi, tudom, de nekem megfelel. Remélem, egyszer majd lesz nagyobb lakásom is, de nehéz jó környéken olyan lakást találni, ami nem emészti fel az egész fizetésemet.

JP szótlanul körbejárja a kis lakást, végigsimít a kerti garnitúrán, amit én étkezőasztalnak nevezek, benéz a konyhába, sőt kinyitja a gardrób és a fürdő ajtaját is. Amikor felém fordul, zsebre teszi a kezét, és azt mondja:

– Tetszik, kedves. Ez nagyon te vagy.

– Kicsi, semmi a tiédhez képest.

– Miért csinálod ezt? – kérdezi. – Lenézed a saját lakásodat? Ez nem verseny. Itt élsz, legyél büszke rá!

Ez megmelengeti a szívemet.

– Igazad van. Tetszik a lakásom. Jó szolgálatot tett. De azért remélem, hogy egyszer lesz egy ennél nagyobb is.

Odasétál hozzám, megfogja a kezem, és a mellkasához húz.

– Addig is, talán emlékezetessé tehetnénk a helyet.

– Milyen emlékeket javasolsz?

– Nos, arra gondoltam, hogy összebújhatnánk az ágyadon, osztozhatnánk egy kis fagyin, és beszélgethetnénk.

– Jonah Peter Cane, az a férfi, akinek a nap huszonnégy órájában csak a szexen jár az esze, tényleg csak beszélgetni akar? – nézek rá szúrós szemmel.

– Mit is mondtál? Azt mondtad, lassítani akarsz, szóval ezt fogjuk tenni. Még egy kis időt szeretnék veled tölteni, mielőtt búcsúcsókot nyomok az ajkadra, és elmegyek.

Játszom a pólója szegélyével.

– Mint romantikus lány, mindig is arról álmodoztam, hogy valaki azt mondja, több időt akar velem tölteni, de eddig még soha senki nem nyilatkozott így.

– Mert nem a megfelelő fickóval voltál. Nem kell többet keresgélned. Itt vagyok – mondja, miközben gyengéd csókot nyom az ajkamra. – És hála az égnek, hamarosan itt lesz a fagyi is. Megkértem a sofőrünket, Ramont, hogy álljon meg a sarki boltban, és vegyen nekünk, mert bíztam benne, hogy igent mondasz.

– És ha nemet mondok?

– Akkor hazamentem volna, és bánatomban ettem volna.

Nevetek, és megcsókolom az állát.

– Mit szólnál ahhoz, hogy elfogyasztjuk a fagyit, és közben kipakolok, mert nem tudok két érintetlen utazótáskát a lakásomban hagyni.

– Segíthetek. Szortírozhatom a fehérneműidet, ha akarod – ajánlja.

Megforgatom a szemem, és az ágy felé lökdösöm.

– Csak maradj ott, és tarts szóval, amíg én kipakolok! Nem akarom, hogy összekeverd a cuccaimat!

– Igenis, Monica Geller! – vágja rá, és az ágyamra dobja magát.

A lábára mutatok, és megjegyzem:

– Ó-ó! A cipő, uram. Ezeket le kell venned!

Ránéz a lábára, majd újra rám.

– Ó, ez elég szórakoztató lesz, hogy folyton az őrületbe kergetlek.

– Próbáld csak meg! Tudom, ki fog nyerni.

– Minden alkalommal ezt csinálod, amikor hazaérsz egy utazásról? – kérdezi, miközben csokis-kekszes fagyit kanalaz.

– Igen.

– És mi a helyzet, ha későn érkezel haza?

– Akkor későn fekszem le.

– Szóval azt akarod mondani, hogy kigőzölöd és fertőtleníted az összes cipődet, mielőtt lefekszel?

Leteszem a gőzölőmet, felveszem a fagyis tálamat, és az utolsó darabot is befalom, mielőtt visszateszem.

– Igen. Ha nem, nem tudok elaludni. Mondtam már, hogy van egy rendszerem, és ezt be kell tartanom, mielőtt álomra hajtom a fejem.

– Értem… Miért találom ezt furcsa módon szexinek?

– Mert megbolondultál – felelem, miközben befejezem az utolsó cipőmet.

Elteszem a gőzölőt és a fertőtlenítőt, majd egymásba rakom a bőröndjeimet – a kisebbet a nagyobbikba –, és az ajtó mellé teszem őket.

– Hová kerülnek ezek?

– A tárolóba. Van egy a lakóépület alagsorában. Ott tartom a karácsonyi díszeimet, valamint az extra készleteket, például vécépapírt, papírtörlőt, és mindent, amit kuponnal megvásárolok.

– Annyira hatékony vagy, hogy legszívesebben a melleid közé dugnám a fejem.

Nevetek.

– Azt akarod mondani, hogy nincs tárolód?

– Hát, szerintem az enyém inkább kamra.

– Ó, igaz. És rendezett?

Grimaszol.

– Azt hiszem, a mellbimbóid felágaskodnának, ha meglátnád a kamrám.

– És a fürdőszobád? Az is rendezett?

– A fogkrémet egy bizonyos helyen tartom a fürdőszobaszekrényen, ha erre gondolsz.

– A hűtőd tartalma szín szerint van rendszerezve?

Megvakarja az állát.

– Azt sem tudom, van-e ott egyáltalán étel.

– A mosogató alatt vannak fiókok a mosogatószivacsoknak?

– Nem mosogatok.

Felhúzom a szemöldököm.

– Mosás?

– Fizetek valakinek, hogy tiszták legyenek a ruháim.

– A ruhásszekrényed? Az öltönyök szín és anyag szerint vannak rendszerezve?

– Drágám, most azonnal kezelnem kell ezt a hisztériát, ami a hangodból kiérződik. Kizárt, hogy jól érezd magad, ha eljössz hozzám. Nem rendezett a lakásom! – Visszafekszik az ágyamra, és a kezét a feje mögé teszi. – Ezért szerencsésnek tartom, hogy sok időt töltünk itt.

– Ó, nem! Kizárt! Ez nem mehet így tovább! – rázom a fejem. – Holnap a randink során rendet rakunk nálad.

Felkönyököl, és azt mondja:

– Az nem randi.

– De nekem az! Azt hiszem, semmi sem tenne boldogabbá, mintha azt látnám, hogy rendbe rakod a cipőidet. Ó, és elmehetünk együtt a boltba, vehetünk valamit elvitelre, és aztán kezdődhet az őrület!

– Ez nem hangzik túl csábítónak.

Odamegyek hozzá, az ölébe ülök, és kezemet a mellkasára teszem.

– Olyan top lesz rajtam, amiből kilátszik a hasam, úgyhogy ha frusztrált leszel, megsimogathatod a csupasz bőrömet.

A keze a combomon landol.

– Hallgatlak.

– És csókidőt is beiktatunk majd, mert az összes szervezés miatt biztosan izgatott leszek, és szeretnék csókolózni veled.

Nevet.

– Gonoszkodni fogsz velem? Vagy gyengéden bánsz majd a rendetlen lelkemmel?

Lehajolok, hogy az ajkam csak néhány centire legyen az övétől.

– Gyengéden. Mindig gyengéden.

Kezével végigsimít a hátamon, majd hirtelen, egyik pillanatról a másikra megfordít, és a hátamra fektet, majd erős, meleg testével betakar.

– Ugye tudod, hogy szeretnélek boldoggá tenni téged, de tényleg azt akarod, hogy az első randinkat a házamban töltsük, és rendezkedjünk?

– Igen, azt akarom.

Nagyot sóhajt, majd folytatja:

– Rendben, de a következő randink az én ötletem lesz. Megértetted?

– Úgy gondolom, ez így igazságos – fogom meg a nyakkendőjénél, és közelebb húzom. Gyengéden a fülem mögé tűri a hajamat, majd a tenyerébe fogja az arcomat, és megcsókol.

A következő fél órát csókolózással töltjük, és ennél többre nem is vágyom.

– Kelsey!

– Tessék? – kérdezem, miközben megfordulok, és két bambuszdobozzal a kezemben állok, amikbe a proteinszeleteket terveztem betenni a kamrában.

– Mi a franc van rajtad? – kérdezi.

Ránézek a futónadrágomra és a fekete haspólómra.

– Ruha. Mondtam, hogy haspólót fogok felvenni a kedvedért – mondom.

Pulóverben jöttem, de a sok pakolásban kimelegedtem, így levettem a pulóvert.

– Igen, de nincs rajtad melltartó.

Ó… igen, ez igaz.

– Ó, hát biztosan elfelejtettem – jegyzem meg mosolyogva.

Szúrósan néz, ami egészen mókás.

– De nem ebben egyeztünk meg!

– Azért panaszkodsz, mert nem viselek melltartót? Most tényleg?

– Igen… mert merevedésem van tőled.

– Fogd vissza magad, még sok pakolnivalónk van!

– Eltelt két óra. Nem tarthatnánk egy kis szünetet?

– És hol kellene szünetet tartanunk?

– Kint. Még nem láttad a medencém vagy a hátsó kertemet. Bámulhatjuk a csillagokat, és szusszanhatunk egy kicsit.

Visszanézek a kamrára.

– Hát, szerintem beiktathatunk egy szünetet. Elég jól állunk. Belefér egy kis pihenő.

Nagyon cuki, ahogy megkönnyebbülés tükröződik az arcán. Elvezet a tárolódobozok mellett, amiket a kamrába vásároltam, majd a nappalin át a nagy tolóajtókhoz. Egy kis szünet után elhúzza a függönyt egy panel mellett a falon, beír egy kódot, majd megnyom pár gombot. Szinte varázsütésre a medence mélykék színben kezd pompázni, fényfüzérek táncolnak felettünk, és a hátsó kertet szegélyező hatalmas pálmafák lágy fényben ragyognak.

– Nahát! – mondom. – Ez… ez álomszerű.

– Gondoltam, hogy tetszeni fog. – Odavezet egy, a fényfüzér alatt elhelyezett, nagy fehér napozóágyhoz a medence előtt. – Ideülsz mellém?

– Persze! – válaszolok.

Először leül, majd az ölébe ültet, úgy, hogy hátammal a mellkasához simulok. Hozzásimulok és rátámaszkodom. Erre két kézzel átfogja a csupasz hasamat.

– Ez jó így? – kérdezi halkan, ami meglep, mert mindig olyan férfi volt, aki megszerzi, amit akar, így ez a kérdés még inkább tiszteletet ébreszt bennem iránta.

– Tökéletes, JP! – És akkor, a távolban, teljesen váratlanul felcsendül egy instrumentális zene ismert dallama. De nem akármilyen instrumentális zenéé. – Honnan ismerem ezt a dalt? – kérdezem tőle.

Halkan, szinte suttogva válaszol.

– Ez volt az első dal, amire táncoltunk a gálán. A Wildest Dreams instrumentális változata.

– Emlékszel rá?

– Kelsey – mondja lágyan –, mindenre emlékszem, ami veled kapcsolatos. Mindenre. Attól kezdve, hogy mit viseltél az első találkozásunkkor – kék magas nyakú ruhát – az illatodon át, amit akkor éreztem, amikor először utaztunk együtt a liftben – olyan volt, mint a vanília és a barnacukor –, egészen az ízedig, amikor először nyílt lehetőségem intim közelségbe kerülni veled – mint egy gyönyörű naplemente egy esős napon. Ez a dal… belevésődött az agyamba, és csak reménykedni tudtam, hogy egyszer lehetőségem lesz újra lejátszani neked.

Olyan hangosan kalapál a szívem, hogy alig hallom a szavait.

– Nekem… fogalmam sem volt.

– Tudom, hogy nem volt. És ez rendben is van. Távolról figyeltelek, és vártam, amíg olyannak látsz engem, mint amilyen valójában vagyok.

– Miért nem beszéltél róla?

– Próbáltam, de a félelem közbeszólt. A büszkeség is sokszor közrejátszott. Nem volt könnyű megtörni a jeget. Nagyon profi voltál, amikor először találkoztunk, így elég nehéz volt lerombolni a köztünk lévő falakat.

– Lottie miatt – válaszolom. – Azért, amit Huxley-val művelt. Tudom, hogy azt kellett tennie, mindketten tudják. Kicsit szokatlan, de nemcsak megértettem, hanem el is fogadtam. De ez azt jelentette, hogy meg kellett mutatnom nektek, hogy nem olyan testvérek vagyunk, akik mindent könnyen akarnak megszerezni, érted? Azt akartam, hogy a dolgok a lehető legprofesszionálisabbak legyenek. Szerettem volna megmutatni, hogy valódi üzletasszonyok vagyunk.

– Nem volt kérdés, hogy azok vagytok, de értem, amit mondasz.

– És őszintén, amikor először megláttalak, tudtam, hogy baj lesz. Azt gondoltam… te jó ég, olyan jóképű.

– Ez komoly? – kérdezi meglepődve.

Bólintok a mellkasán.

– Igen. Valóban majdnem túl jóképűnek tartottalak ahhoz, hogy rád nézzek. A romantikus elmémben hemzsegtek az eshetőségek, de villámgyorsan elhessegettem őket, mert nagyon keményen dolgoztam a vállalkozásom felépítésén, és a Cane Enterprisesszal való munka hatalmas dolog volt. Nem akartam elrontani azzal, hogy beléd zúgok.

– Hogy belém zúgsz? Na, ne már! Ezt nem hiszem el!

– Pedig így volt – dőlök hátra a mellkasáról, és felnézek rá. – Eleinte csak vágy volt, de keményen dolgoztam azon, hogy mindent, amit mondasz vagy csinálsz, idegesítőnek értelmezzek. Az irritációm pedig csak nőtt, így sikerült elnyomnom az eredeti érzéseket, és a vállalkozásra összpontosítanom. De minden kedves dolog, amit tettél, egyre inkább előtérbe helyezte az eredeti véleményemet rólad.

– És mi a helyzet Derekkel?

– Mi van vele?

– Miért mentél el randizni vele?

– Mert a lelki társamat kerestem.

– Meg sem fordult a fejedben, hogy esetleg én lehetnék az?

– Soha nem fordult meg a fejemben ez az eshetőség – válaszolom őszintén. – Nemcsak a munka miatt, hanem mert tudom, hogy sokban különbözünk egymástól. Te tapasztaltabb vagy, nyitottabb, és… úgy éreztem, egyszerűen nem ugyanabba a kategóriába tartozunk.

– Ez hülyeség – mondja, de a hangja nem dühös, inkább hitetlenkedő.

A keze végigsimít a hasamon, és a hüvelykujjával lazán dörzsöli a forró bőrömet.

– Kelsey, én a lábad nyomába sem léphetek. A fenébe, szerencsés vagyok, hogy egyáltalán rám néztél.

– Hagyd ezt abba! Tudod, hogy ez nem igaz!

Elfordítja a fejem, és felemeli az állam, hogy az ajkaink egy magasságban legyenek.

– Kedvesem, ez az igazság! – Lehajol, és édes csókot nyom az ajkamra. Nem hosszan, de olyan finoman, hogy felnyögök, amikor elenged. – Ó, a francba, amikor ilyen hangokat hallatsz… – ismét végighúzza a kezét hasamon, de ezúttal a hüvelykujjával röviden cirógatja a mellem alját. – Kérdezz tőlem valamit, hogy ne akarjalak levetkőztetni, és magammal vinni a medencébe!

Ez a gondolat hihetetlenül izgató. Nagyon izgató.

Annyira izgató, hogy belerándul a testem az érintésébe, és vágyom arra, hogy – véletlenül – ismét megérintse a mellemet.

De lassítunk.

Nem akarjuk, hogy csak a vágyról szóljon.

Ezért becsukom a szememet, és próbálom elnyomni a vágyat, amit ez iránt a férfi iránt érzek, miközben próbálok kitalálni egy kérdést.

– Hmm… mi… mi a kedvenc… öm…

Pozíciód?

Vagy hogyan szereted, ha leszopnak?

Kedvenc szexjátékszered?

Te jó ég, mi baj van velem?

– Mi a kedvenc micsodám? – kérdezi, miközben ismét a hasamat simogatja, és a hüvelykujja olyan közel kerül a melleimhez – köszönöm, haspóló –, hogy enyhe lüktetést érzek a lábaim között.

Testrész?

Fehérnemű?

Vagy amitől elélvezel…

– Fenébe, fogalmam sincs, mit akartam kérdezni! – mondom levegő után kapkodva.

– Hmm, talán kérdezhetnék én valamit?

– Biztos, hogy pikáns lesz, ugye?

Nevet.

– Miből gondolod? – Libabőrös leszek, ahogy az ujjai a hasamon játszanak. Felsóhajtok, amikor a hüvelykujja megérinti a mellemet.

Hátranyomom magam a mellkasának.

– Mert próbálsz felizgatni, és működik.

– Kedvesem, nem próbálkozom semmivel.

Hüvelykujja közvetlenül a mellbimbóm alatt köröz.

– Jonah! – suttogom. A lábaim között már fájdalmat érzek.

– Igen, drágám? – kérdezi, miközben a nyakamat csókolgatja.

– Pontosan tudod, hogy mit csinálsz.

– Nem.

Ismét végigsimít a mellbimbómon, de mivel ott van a ruhám a mellem és a hüvelykujja között, nem olyan intenzív az érzés, mint amit várok.

– Csak azt akarom, hogy jól érezd magad. Jól érzed magad?

– Már nem! – Hozzábújok, és a fejemet oldalra billentem, hogy jobban hozzáférjen.

– Sajnálom. Mit tehetnék, hogy jobban érezd magad? – Szájával végigcsókolja a nyakam, gyengéden, könnyű csókokkal, miközben borzongás fut végig a karomon.

–Tudod, mit tehetsz.

– Sajnos elvesztettem a fonalat. – Csábítóan a fülembe súgja: – Meg kell mondanod… vagy meg kell mutatnod!

Istenem, ez a férfi csábít engem. Felfedezésekre ösztönöz.

És kétségbeesetten vágyom ezekre a felfedezésekre.

Csak egy kis provokálásra.

Csak egy kis megkönnyebbülésre.

A kezem a nyakára teszem, és átkarolom, miközben a másik kezemmel megfogom a csupasz hasamon pihenő kezét. Nagy levegőt veszek, majd közvetlenül a melleim alá teszem a kezét.

A hátam mögött érzem, hogy merevedése van, és ez sokkal jobban felizgat, mint a keze a mellem alatt. Izgató annak a tudata, hogy ilyen hatással vagyok rá, hogy annyira felizgatom, mint ahogy ő engem. Ennek a lázadó, szenvedélyes férfinak, akiről soha nem gondoltam, hogy így fog rám nézni… el tudom venni az eszét. Ettől nemcsak erősnek érzem magam, hanem hihetetlenül kívánatosnak is. Nem is emlékszem, mikor éreztem utoljára ilyesmit, ha egyáltalán volt ilyen.

– Mondd el, mit akarsz! – suttogja.

– Azt akarom tudni, mit tennél velem, ha meztelen lennék a medencédben.

A fülembe nyög, és a merevedését még erősebben érzem a hátam mögött.

Bátorítom, hogy a hüvelykujjával végigsimítsa a meztelen mellbimbómat, és amikor megteszi, összeszorítom a fogamat. Ez… olyan jó érzés…

A lüktetés a lábaim között egyre hevesebb, mire szétnyitom a lábaimat, bár még a közelben sincs.

– Ha meztelen lennél a medencémben, először is teljesen víz alá kellene merülnöd, hogy láthassam, ahogy a vízcseppek végigfolynak a csodás melleden. – Megmarkolja a mellemet, amitől felnyögök. – Soha nem láttam még ilyen szexi mellet. És ezt komolyan mondom. Pont elég nagy, hogy elférjen a kezemben, feszes, és ezek a kemény mellbimbók egyszerűen az őrületbe kergetnek. És olyan érzékien reagálsz, amikor hozzájuk érek.

Végigsimít a mellbimbómon, felnyögök, majd teljesen felhúzom a pólóm, és mindkét mellemet megmutatom neki.

– A francba, bébi! Érzed, milyen kemény vagyok?

– Érzem – válaszolom. – Imádom, hogy már az érintésemtől is merevedésed van!

– El sem tudod képzelni! – mondja, közben az egyik keze a mellbimbómmal játszik, a másikat pedig ismét végighúzza a hasamon, a nadrágom derekáig, ahol a ruha találkozik a bőrömmel.

– De ha meztelen lennél a medencében, nem csak így érintenélek meg. Felfedezném a sima, nedves bőrödet. A végtelen medence szélére fektetnélek, oda, ahol a víz lefolyik – ujjaival a melegítőnadrágom gumiját babrálja.

A másik keze egyik mellemről a másikra vándorol, és közben gyengéden simogatja a bőrömet.

Olyan könnyed érintések, amelyek egyszerűen megőrjítenek, mégsem juttatnak el a csúcsra.

– A melleddel kezdeném. Szopogatnám a mellbimbóidat, és elképzelném, milyen lenne, ha a farkam közéjük csúsztatnám, és így dugnék.

Ezt akarom. Már a gondolattól is melegem lesz, olyan melegem, hogy már a melegítőnadrágomat is fullasztónak érzem.

– Aztán a hasaddal folytatnám, a puncid felett.

Az ujjait arra a helyre nyomja, a nadrágomon keresztül, amiről beszél.

– És addig kényeztetnélek a nyelvemmel, amíg úgy markolnál a hajamba, hogy fájjon.

Az ujjaim egyre közelebb kúsznak a hajához, miközben elengedi a mellemet, és a keze a csípőmön landol, ahol az ujjait a nadrágom gumiszalagja alá csúsztatja.

– Nem viselsz fehérneműt? – kérdezi.

Rázom a fejem.

– Nem hittem, hogy szükségem lesz rá.

– Te kis csalafinta – suttogja, és széttárja a tenyerét, hogy hüvelykujjai épp a szeméremcsontom fölött nyugodjanak.

Dugj.

Meg!

Megvonaglok az érintésétől, de lecsillapít, miközben azt mondja:

– Amikor már nem bírnád tovább, két ujjal szétnyitnálak, és nyalnám a puncid. Basszus, most is érzem a nyelvemen, édes és sós, rohadt finom! – Hüvelykujjai lejjebb csúsznak, majd visszahúzódnak, miközben az ágyékom felemelkedik. Szorosan markolom a nyakát.

– Teljesen nedves leszek tőled!

– Jó – válaszolja, majd lehúzza a nadrágomat, amíg az már alig takar valamit.

Több érintésre van szükségem, ezért felhúzom a pólómat, leveszem, és félmeztelenül pihenek a mellkasán.

– Sokkal többet akarsz, ugye, kicsim?

– Igen – suttogom, egyik kezemet a mellemre téve.

Az érintésem semmi ahhoz képest, amit ő tud, ezért csak frusztrál.

– Kérlek, csinálj valamit!

– De még nem fejeztem be a történetem – mondja, aztán a nyelvét végighúzza a nyakamon. Nem tudom, hova tegyem a kezem, ezért hátranyúlok, még egyszer belékapaszkodom, és azt kívánom, bárcsak megfoghatnám a hozzám simuló kemény farkát, és hallgathatnám a nyögéseit, miközben kényeztetem.

– A nyelvemmel kényeztetnélek, újra és újra, amíg könyörögnél, hogy hagyjam abba. Majd akkor, és csak akkor az ágy szélére fektetnélek, megemelném a feneked, és a nyelvemmel az orgazmusig juttatnálak. A puncidat akarom, hogy soha ne felejtsd, ki juttat el úgy a csúcsra, mint én.

A lábam reszket.

A testem remeg.

Feljebb csúszom, a nadrág leomlik a fenekemről, és a puncim is kivillan. Széttárom a lábaim, és térdig lerázom magamról a nadrágot, majd kibújok belőle, és teljesen meztelenül fekszem mellette a napozóágyon.

– Én meg azt hittem, hogy lassabbra vesszük a tempót – mondja. Végighúzza a kézfejét a hasamon, de nem abba az irányba, amerre szeretném.

– Nem izgathatsz fel így, hogy aztán azt várd, csak tétlenül üljek!

– Nem várom. Reméltem, hogy odáig jutunk, hogy még többért könyörögsz. Most már csak az a kérdés: engedjem, hogy elélvezz?

Megállok, ránézek.

– Ne merészelj!

Csak mosolyog.

– Ugye tudod, hogy magamnak is el tudom intézni?

Kezemmel a lábaim közé közelítek, de megfogja a karomat, a hátam mögé csavarja, és odaszorít magához, de olyan gyorsan, hogy egy pillanatra a lélegzetem is eláll. Próbálom összeszorítani a lábaimat, de a bokájával szétfeszít.

Csapdában vagyok.

Kifeszítve.

Soha életemben nem voltam még ennyire felizgulva.

Tudom, ha azt mondanám, hogy álljon le, megtenné.

Tudom, ha azt mondanám, nem akarom, felöltöztetne, és folytatnánk a beszélgetést.

De nem azt akarom.

Én ezt akarom.

Azt akarom, hogy birtokoljon.

Irányítson.

Felcsigázzon.

– Na, most mit fogsz tenni? – kérdezi.

Mély sóhajtással dőlök hozzá, nem ellenkezem.

– Azt hiszem, hallgatlak.

– Jó kislány – suttogja, majd lustán köröz a combom belső részén. – Szóval, ott tartottam, hogy újra nyelvvel kényeztetnélek, hagynálak levegőhöz jutni, mielőtt eljuttatnálak az orgazmusig. Aztán közvetlenül az orgazmusod előtt kicsit elidőznék, hogy a bajba jutott farkam kicsit levegőhöz jusson.

Megnedvesítem az ajkam.

– És követelném, hogy viszonozd a szívességet – suttogja, ajkai táncolnak az orcámon. – Megtennéd?

– Persze hogy megtenném. Most azonnal a számba venném a farkad.

Nyög, ujjaival a pont fölé vándorol, ahova akarom, hogy vándoroljon. Azon a ponton játszik velem, egyre lejjebb csúszik, míg végül a szeméremajkamnál köt ki. Megpróbálok mozdulni, és eljuttatni oda, ahova szeretném, de mozdulatlanul tart, erős teste átveszi az irányítást.

– Meséld el, hogyan szopnál le a medencében!

Nehéznek érzem a tüdőmet, ahogy lélegezni próbálok.

– Meg… megkérnélek, hogy fogd a hajam. Szorosan markold, irányíts, amíg a szám a makkhoz ér. A nyelvemmel köröznék… újra és újra. – Ágyéka a hátamnak préselődik, a mozdulat olyan gyenge, hogy csak még jobban feltüzelheti. – Aztán megkérnélek, hogy nyisd szét a lábad, hogy játszhassak a heréiddel, miközben teljes hosszában a torkomba nyomnám a farkad.

– Kicsim… – suttogja. – Fulladozni fogsz?

– Igen. De újra megtenném.

– Basszus… – lihegi, és ujjai közben a puncim egyik oldalán csúsznak, de nem hatolnak be.

– Simogatnám a herezacskód és a végbélnyílásod közötti szakaszt, a herezacskóidat, végignyalnám a farkad, és addig ismételném, míg meg nem húzod a hajam, jelezve, hogy nem bírod tovább.

– Az ördögi nyelved miatt hamarabb akarnék elmenni, mint szeretném. – Ujját a nedves csiklómhoz érinti, de szinte hozzá sem ér, majd elveszi a kezét, és visszatér a hasamra.

– Neeem… – nyögök. – JP, ne vedd le a kezed!

– Utasítani próbálsz? – kérdezi, miközben ujjai könnyedén köröznek a mellemen, csak a bimbóudvart érintve, de nem adja meg, amire vágyom.

– Igen, annyira felizgattál, olyan nedves vagyok…

– Jó! – A keze visszasüllyed a lábaim közé, a tenyerével átfog, ujjai ott vannak, de nem mozdulnak. – Hagynád, hogy a szádba élvezzek?

– Igen.

Egy ujjával megnyom, majd a másikkal, váltogatja a kettőt, amivel az őrületbe kerget, és a hátamon folyik az izzadság.

– Lenyelnéd?

– Igen… – válaszolom, hangomban könyörgő kétségbeeséssel.

– Jó kislány – mondja, majd szétnyit, és két ujját a csiklómra préseli.

– Igen… – sikoltok, és mellkasom meggörnyed, miközben enyhe megkönnyebbülést érzek. Ujjai fel-le mozognak, pontosan abban a ritmusban, ami enyhíti a lábam között növekvő nyomást. Hozzádőlök, merev farkához préselődöm, hagyom, hogy irányítson. – Pont ott… – lihegem. – Kérlek, ne hagyd abba!

– Nem élveznék a szádba – mondja, visszatérve a fantáziáláshoz. – Nem akarnám. Azon a ponton megrántanám a hajadat, és kihúznám a farkam a szádból.

Gyorsabban dörzsöl, és minden elsötétül körülöttem, testem egyre közelebb ér a csúcsponthoz. A lábamból a lüktetés a karomon át a puncimba áramlik. Ott vagyok. Már ott vagyok.

– Igen… Istenem, el fogok…

Kezét ekkor a hasamra teszi, és nem mozdul.

– Mit csinálsz?! – sikoltom megdöbbenve és fájdalommal telve.

– Jól figyelj, kicsim… figyelsz?

Alig. A testemben tomboló vihar elnyomja a felettünk lévő pálmalevelek suhogását is.

– I-igen… – dadogom.

– Jó. Itt kezdődik az igazi móka.

– Milyen móka? – kérdezem, orgazmusom kezd elillanni, helyét üresség tölti be… Soha nem éltem át ennél őrültebb érzést.

– Ez az a pont, ahol megtanítalak arra, hogy rám hallgass.

– Mit hallgassak?

Ujját újra végighúzza a testemen, a mellemig, ahol kis köröket rajzol, majd visszatér a hasamra.

– Ez a test, ha meztelen, az enyém. Egyetértesz?

Megharapom az alsó ajkam, és bólintok. Az övé vagyok. Ez tagadhatatlan, főleg most.

– És ha meztelen vagy, nemcsak a tested az enyém, hanem én döntöm el, mikor élvezhetsz el. Még nem szabad.

– Miért nem?

Megcsípi az egyik mellbimbómat.

– Javaslom, ne kérdőjelezd meg, hacsak nem akarsz egész éjjel itt feküdni, elcsigázva és kielégületlenül.

Összeszorítom az ajkam, mert elhiszem, hogy megtenné.

Elhiszem, hogy ha akarná, csak a szél simogatná az ágyékomat.

– Bocsánat – mondom.

Ajka az orcámon landol, a fülem előtt.

– Rendben, kicsim. Tanulsz. Mondd, hogy érzed most magad?

– Frusztráltan.

– Tökéletes! – A kezét visszacsúsztatja a hasamra, két ujját ismét a csiklómra helyezi. Sóhajtok az érintésére, és a mellkasához simulok, ahogy mozdulatlanul tart. – Vissza a medencéhez. Kiveszem a farkamat a szádból, mert még nem akarok elélvezni, addig nem, amíg a puncid nem kapom meg. Hogyan szeretnéd, hogy eljuttassalak a csúcsra?

Az ujjaitól újra felizgulok, még gyorsabban csinálja, mint az előbb. Az agyam csak azon jár, hogy a kezével mit csinál velem, a másik keze közben a mellemre téved. Köröz a bimbóimon, kényeztet, izgat, a vágyam egyre fokozódik.

– Igen… – nyögöm. – Pont ott.

Hirtelen eltávolítja kezét, és az államhoz kap, így rá kell néznem, ő pedig a vállam fölé hajol.

– Feltettem neked egy kérdést, Kelsey.

Az elmém pörög.

A szívem kalapál.

A lábam teljesen zsibbad.

– E-elnézést… nem figyeltem.

Elmosolyodik, és gyengéd csókot nyom az ajkaimra.

– Legalább őszinte vagy – mondja, azután ujjait a számba csúsztatja. Megízlelem magam, és nem tudom, mi üt belém, de szopni kezdem a mutatóujját, amire hihetetlen elégedettség ül ki az arcára.

– Szopj, kicsim… – Újra ujjazni kezd, ezúttal gyorsabban. – Most pedig válaszolj, hogyan szeretnéd, hogy megdugjalak a medencében?

Ujjai szinte repülnek a csiklómon, tökéletes nyomással masszírozva és őrült vágyat gerjesztve. Kifulladva válaszolok:

– Hátulról.

– Hátulról? – Elveszi a kezét, mire olyan szorosan szorítom össze a szememet, hogy könnyes lesz. – Szereted hátulról? – Bólintok. Megcsípi a mellbimbómat, mire a mellem a kezébe ugrik, ahogy a fejem nyögve félrecsapom.

– Igen… imádom hátulról.

– Mit szeretsz még? Tetszik, ahogy orgazmusközeli állapotba hozlak, majd megvonom tőled?

Rázom a fejem.

– Nem. Megkönnyebbülésre vágyom.

– De kicsim, lassítunk. Ez lassú.

– Ez mámoros kínzás.

Néhány újabb kör után elengedi a mellemet. Ismét megfoszt minden érintéstől, és hagy feküdni a karjaiba zárva. Pehelykönnyű érintéssel lassan, könnyedén végighúzza érdes szakállát a nyakamon, az arcomon, lefelé, lehelete csiklandoz, mielőtt alig észrevehető csókot nyom a vállamra.

– Hogyan akarsz elélvezni?

– Mindegy… csak engedd végre!

Ujjai végigsimítanak a combom belső részén egészen a szeméremajkamig. Amennyire csak tudom, felfelé billentem a medencémet, majd két ujjal belém hatol.

– Bárcsak a farkad lenne… – mondom.

– Én is azt szeretném, de tiszteletben tartom, mit akarsz. Csak örömömre szolgál, hogy megérinthetlek.

Ujjai ki-be járnak, de ez nem elég, közel sem elég, és tudja is, ahogy vonaglok az érintése alatt.

– Kérlek, mondd, hogy hagysz elélvezni! Kérlek, JP!

– Egy dolgot tudnod kell, Kelsey – megcsókolja az arcom –, mindig hagyni fogom, hogy elélvezz. Ha rám bízod a tested, mindig megadom, amire vágysz. – Ezután a hüvelykujját a csiklómra szorítja.

– Igen… – sikoltom. – Kérlek, ne hagyd abba!

Az izgalom.

A nyomás.

A testemben tomboló zsibbadás hullámokban önt el. Elnyel, majd enyhül, ismét elnyel, kevésbé hagy alább, most már annyira, hogy már itt vagyok, rohadtul közel…

– El… fogok…

– Még nem! – Ismét elveszi a kezét, mire kétségbeesetten sikoltok.

– Jonah… kérlek!

Könnyek gyűlnek a szemembe, elfordítja az állam, mert az ajkaimat keresi. Szétnyitja őket, nyitott szájjal csókol, miközben két ujját ismét a csiklómra helyezi, és ismételten dörzsöl. Annyira el vagyok tőle szédülve, annyira fel vagyok izgatva, hogy a testem euforikus állapotban van.

– Basszus, imádom, ahogy a nevemet mondod – dünnyögi az ajkaimhoz. Elveszi a száját, megfogja az államat, és a fülembe súgja: – Most már elélvezhetsz.

Ujjai száguldanak a csiklómon, engedélye olyan, mintha egy fal omlott volna le. Átengedem magam az érintésének, az ereimben lüktető gyönyörnek.

Minden lüktetéssel egyre intenzívebben érzem a gyönyört, míg az orgazmusom eléri a tetőpontot. Már csak néhány érintés…

– Kérlek, ne hagyd abba… Te jó ég, már ott vagyok!

– Nem hagyom abba. – Megcsókolja a nyakam. – Élvezz, kicsim!

Ujjai vadul járnak a csiklómon, hasam behorpad, lábam mintha lebegne, és az utolsó simításánál elélvezek, újra és újra a nevét kiáltom, miközben a testem a gyönyörtől vonaglik.

– Basszus… igen, Jonah! Te jó ég… ó, basszus… ó, basszus…

Ágyékom megemelkedik, és amikor azt hiszem, hogy az orgazmusom enyhülni kezd, nem történik semmi. Tovább árad bennem az érzés, szinte megsemmisülök, amíg könnyek folynak az arcomon, és elernyed a testem, teljesen és végleg kielégülve.

Mély lélegzetvétellel elveszi a kezét, karját, lábát, majd az ölébe húz, szorosan átölelve, úgy, hogy arcom a mellkasán pihen.

Szeretettel simogatja a hajam, és gyengéd csókokat nyom a homlokomra. Hirtelen takarót húz kettőnk fölé, és szorosan átölel.

– Minden rendben? – kérdezi lágy hangon; a parancsoló, irányító férfinak nyoma sincs.

– Én… tökéletesen érzem magam – válaszolom.

Tudom, hogy meztelenül vagyok az ölében.

Tudom, hogy a kemény farkát érzem alattam.

De amikor megpróbálok felkelni, nem enged, így hagyom, hogy ringasson.

– Te vagy a legszexibb, legbámulatosabb nő, akit valaha a karjaimban tarthattam. És még mindig ámulok, hogy engem választottál.

Megkérdezném, hogyan lehetett ennyire vak. Szeretném elmondani, hogy mindvégig ő volt az, de nem tudom, mert nekem is időbe telt, mire rájöttem. De most, hogy tudom, mással elképzelni sem tudom magam.

– Annyira kötődöm hozzád, JP. Nem akarlak megijeszteni, de… nagyon kedvellek, és legbelül tudom, hogy tönkre tudnál tenni. Nem lennék soha a régi.

– Sose bántanálak! – Megcsókolja a fejem. – Soha, kicsim.

A tolóajtó becsukódik, és Lottie felém fordul. Kétségbeesett szemekkel suttogja:

– Mondj el mindent!

Tegnap este JP végre engedte, hogy elélvezzek, aztán a maradék időt kézen fogva, beszélgetve és a konyháját rendezgetve töltöttük. Minden alkalmat megragadott, hogy megcsókoljon, én pedig minden pillantásától, minden elsuttogott szavától elolvadtam.

Úgy jöttem el tőle, hogy teljesen bele voltam zúgva.

Ma reggel, mikor felébredtem, ott állt az ajtómban kávéval a kezében. Zuhanyzás előtt ismét eljuttatott a csúcsra, de amikor én akartam őt kielégíteni, nem engedte, és emlékeztetett rá, hogy lassítunk a tempón. Szerintem azt akarja bizonyítani, hogy nem csak a testi vágy vezérli. A szívemet akarja, az elmémet. A többi majd jön magától.

És amikor az irodában voltunk, és az Angelica napenergiaterveit néztük át, időnként végigsimított a combomon, lopva rám nézett, néha pedig összefontuk az ujjainkat. Figyelmes, szerető, gondoskodó és határozott. Pont olyan, amire mindig is vágytam – és mégis, még mindig túl szépnek tűnik, hogy igaz legyen. Épp a napelemek elhelyezéséről beszéltünk, amikor bejött Huxley, és meghívott minket vacsorára hozzájuk. Nem tudtam, hogy JP szólt-e a testvéreinek, de úgy tűnt, Huxley mindennel tisztában van, és nem úgy nézett ki, mintha zavarná a dolog.

Most, hogy itt vagyok náluk, teljesen biztos vagyok benne, hogy tényleg nem zavarja. A tekintete még mindig számító, de most JP-re irányul, nem rám.

Közel hajolok a nővéremhez, és odasúgom neki:

– Lottie, teljesen bele vagyok esve ebbe a férfiba.

– Te jó ég, látszik rajtad! Sosem láttalak még ennyire boldognak. Az a mosoly az arcodon… Kelsey… annyira örülök neked!

– Boldoggá tesz. Ő olyan… te jó ég, nem is tudom, hogyan mondjam el. Régen folyton veszekedtünk, minden idegesített benne, de amint megtört a jég, olyan védelmező lett, mint valami alfahím, aki nem hagyja, hogy bármi rossz történjen velem. A magáénak tekint, de csak pont annyira, amennyire az jólesik. Közben pedig teljesen támogat abban, hogy önálló legyek, és építsem a vállalkozásom.

Lottie bólint:

– Ez a Cane-féle módszer. Nem emlékszel, hogy Huxley és én is mennyit martuk egymást? Aztán valahogy csak… egymásba csúsztunk, és azóta alig kapok levegőt nélküle.

– Igen. – A ház felé nézek, ahol a fiúk épp a vacsorát készítik, és valószínűleg rólunk beszélnek. – Pár nap telt el, és érzem… te jó ég, érzem, hogy nagyon kezdek beleszeretni.

Lottie halkan összeérinti az ujjbegyeit.

– Óóóó, annyira boldog vagyok! Tudtam! Tudtam, hogy ti ketten tökéletesen illetek egymáshoz!

– Csak félek, hogy valami el fog romlani. Valahogy, valamikor, mert ez az egész túl szép, hogy igaz legyen.

– Nem fog. Ne gondolj erre! Tényleg tetszel neki. Látom abból, ahogy rád néz, ahogy a közeledben ül, ahogy a kezét a combodon pihenteti. Már egy ideje el van varázsolva tőled. Ez az, Kelse, erre vártál!

Ajkaimba harapva suttogom:

– Szerintem is. Még mielőtt összejöttünk volna, mikor csak barátoknak hittem magunkat, már akkor is megértett engem. Támogatott. Tudta, mire van szükségem. Egyszerűen csak… – A kezem az arcomra teszem. – Annyira, de annyira kedvelem őt.

A tolóajtó kinyílik, és a fiúk kisétálnak, kezükben nagy, fából készült tálakkal, amik roskadoznak a kekszektől, sajtoktól, felvágottaktól, lekvároktól, vajkrémektől és gyümölcsöktől. Leteszik a tálcákat az előttünk lévő dohányzóasztalra, majd JP leül mellém, mögém csúsztatja a kezét, és finoman maga felé fordítja az arcom, hogy egy gyengéd csókot nyomjon az ajkamra.

Amikor elhúzódik, halkan megkérdezi:

– Rólam beszéltetek?

Nem tudom elrejteni a mosolyom.

– Igen.

– Jó dolgokat?

– Csodás dolgokat.

– Huxley, nézd őket! Te jó ég, annyira boldog vagyok! – mondja Lottie szinte megbabonázva.

Elkapom Huxley pillantását, ahogy JP-re néz, és közben azt mondja:

– Én is boldog vagyok.

De egyáltalán nem tűnik boldognak. Egy cseppet sem.

Később, este, amikor JP elkísér a lakásom ajtajáig, megkérdezem tőle:

– Minden rendben van Huxley-val?

– Hogy érted? – kérdezi JP.

Amikor odaérünk az ajtómhoz, kiveszi a kulcsot a kezemből, és kinyitja az ajtót. Kitárja nekem, én belépek, ő pedig szorosan követ.

– Nem tűnt boldognak. Tudom, azt mondta, örül nekünk, de nem tudom kiverni a fejemből, hogy talán dühös. Haragszik rám?

JP becsukja az ajtót, majd nekitámaszkodik. Közelebb húz magához, megfogja a kezem, és azt mondja:

– Örül nekünk, de gyakorlatilag figyelmeztetéseket küld felém. Nem akarja, hogy megbántsalak. Megnyugtattam, hogy ez sosem fog megtörténni, de ő jobban véd téged, mint engem.

– Ó! Szóval nem haragszik rám?

– Egy kicsit sem. Biztos vagyok benne, hogy ha holnap megkérdezed Lottie-t, ő is megerősíti. Ahogy a konyhában elmondta nekem, Lottie a mindene, és ami neki fontos, az Huxley-nak is az. Most úgy tűnik, te fontosabb vagy neki, mint én, és őszintén szólva – megdörzsöli az állkapcsát –, ez rendben is van így. Azt mondta, hogy ha bántalak, ő fog engem megleckéztetni.

Ezen elmosolyodom.

– Hát, úgy tűnik, lett egy bátyám.

– Pontosan. És bár nem szívesen vallom be, de lehet, hogy még jobban szeretem őt, amiért ennyire vigyáz rád.

– Szóval… nincs kifogása a kapcsolatunk ellen?

Megrázza a fejét.

– Mondhatjuk. Tetszik neki, hogy együtt vagyunk, de biztos akar lenni benne, hogy komolyan gondolom. És elmondtam neki, hogy igen, teljes szívvel azon vagyok, hogy boldoggá tegyelek, és ezen semmi sem fog változtatni.

A szívem repdes a boldogságtól, odalépek hozzá, végigsimítok a mellkasán, majd az állkapcsán, aztán az ajkaimhoz húzom.

– Boldoggá teszel. Tudtad?

– Én is így vagyok vele, bébi.

A kezét a tarkómra csúsztatja, és nagyon lassan megcsókol, az ajkai édes érzése végigáramlik bennem, egészen a lábujjaim hegyéig.

Hát, igen, kezdek teljesen beleszeretni ebbe a férfiba. Még jobban, mint eddig valaha.

Huszadik fejezet

JP

– Ez egyszerűen lélegzetelállító – mondja Kelsey, miközben gyönyörködik San Francisco 360 fokos látképében. – Nem tudom elhinni, hogy iderepültünk újra, az első hivatalos randinkra!

– Jó ötletnek gondoltam.

Ahogy a megbeszélések egyre csak szaporodtak a naptáramban, tudtam, hogy a legjobb lenne a hétvégéig várni, és azt is tudtam, hogy itt szeretném. Kényeztetni akartam. Küldtem neki egy zöld, váll nélküli ruhát, amit személyesen választottam ki, mert tudtam, hogy kiemel mindent, amit szeretek benne: a formás idomait, a szeme színét és a karcsú vállait. Megszerveztem, hogy a haját és a sminkjét a lakásában csinálják meg. Amikor elmentem érte, bekötöttem a szemét, és elvittem a repülőtérre, és csak akkor vettem le róla a kötést, amikor már a gépen voltunk. Az egész rövid út alatt őt néztem, és boldog voltam, mert ragyogott az izgatottságtól. Egy szót sem szóltam, egészen addig, amíg a sofőr meg nem állt a Parkside előtt, és ki nem nyitotta neki az ajtót.

Úgy éreztem, nem hagyhatom ki, hogy a Parkside-on legyek vele, amikor végre a magaménak mondhatom.

– A főszakáccsal egy különleges menüsort állíttattam össze. Remélem, nem gond.

Mosolyog – te jó ég, mennyire imádom ezt a mosolyt!

– Ez csodásan hangzik! – Aztán közelebb hajol, és azt mondja: – Nem akarok túl nagy nyomást gyakorolni rád, de van esély rá, hogy még kapjunk egy kis mézes süteményt, mielőtt elhagyjuk San Franciscót?

– Egy lépéssel előtted járok, bébi.

Félig oldalra biccenti a fejét, a szeme csak úgy ragyog az örömtől.

– Te tényleg tudod, hogyan kell levenni egy lányt a lábáról, igaz?

– Csak téged – válaszolom, épp, amikor megérkezik az első fogás.

Egy-egy tál kerül elénk, valamint egy hagyományos ázsiai leveseskanál. Azután, egy kendőt a karjára terítve, megszólal a pincér:

– Cane úr, Gardner kisasszony, engedjék meg, hogy prezentáljam az első fogást! Ázsiai curryleves édesburgonyával, csicseriborsóval és kókusztejjel, maláj fűszerekkel ízesítve. Jó étvágyat kívánok!

Magunkra hagy minket az étterem privát szobájában, amit nekem és a testvéreimnek tartanak fenn.

– Azt hiszem, ez életem eddigi legpazarabb gasztroélménye – suttogja Kelsey.

– Nem túlzás? Mert mehetünk máshová is.

– Nem, egyáltalán nem. Szeretem a visszafogott dolgokat, de ezt is imádom. Odavagyok az ilyen romantikus estékért, és ez, JP… ez egyszerűen gyönyörű!

– Megérdemled – válaszolom, miközben megemelem a kanalamat, és belekóstolok a levesbe.

– Elkényeztetsz.

– Ahogy kell.

Mosolyog, majd ő is belekóstol a levesbe. A szeme elkerekedik, és rám néz.

– Te jó ég, ez valami elképesztő!

– És ez még csak a kezdet.

– Mesélj anyukádról és Jeffről! Ő segített felnevelni téged?

Kelsey megrázza a fejét.

– Nem igazán. Apánk elhagyott minket, amikor még nagyon kicsik voltunk. Kamionsofőr volt, és mindig úton akart lenni. Anyu egyedül nevelt fel bennünket. Apánk küldött ugyan pénzt, de ennyi volt. Egyáltalán nem vett részt az életünkben. Aztán amikor olyan tizennégy lehettem, anya megismerkedett Jeff-fel. Tudomásunk szerint ő volt az egyetlen barátja, amíg mi felnőttünk, és hat hónapig azt sem tudtuk, hogy együtt vannak. Nem tudom, hogyan csinálta, de nagyon védett bennünket. Amikor végre megismertük Jeffet, hatalmas megkönnyebbülés volt számunkra, mert láttuk, hogy anya mennyire boldog. Rögtön elfogadtuk őt, és azóta is biztos pont az életünkben.

– Ez egy nagyon szép történet – felelem. – Beszéltem vele párszor, és már abból is lejött, hogy mennyire a saját lányaként kezel téged.

– Ő az az apa, aki nekünk nem adatott meg – mondja Kelsey, miközben a pincér elviszi a salátástányérjainkat. – Volt egyszer egy este, amikor egy középiskolai randiról jöttem haza, teljesen összetörve, mert a srác azt mondta, hogy rosszul csókolok. Tudtam, hogy ez nem igaz, mert a kezemmel már jó párszor gyakoroltam. – Kacsint, én pedig hangosan felnevetek. Persze hogy csinált ilyet. – Jeff akkor nagyon csendes volt, és mikor anya bevitt a szobámba, hogy megvigasztaljon, Jeff elment otthonról.

– Na ne! És mégis mit csinált?

– Soha nem mondta el. Csak annyit tudok, hogy másnap Skylar, a srác, akivel randiztam, adott nekem egy bocsánatkérő lapot, és azt mondta, ő csókolt bénán, nem én.

– Na, ő az én emberem. Remélem, halálra rémisztette Skylart.

– Eléggé biztos vagyok benne, hogy igen.

Közelebb hajolok hozzá, és azt mondom:

– És csak hogy tudd: messze te csókolsz a legjobban az eddigi barátnőim közül.

– Ezt én is elmondhatom rólad – kacsint megint.

Kelsey a hasára teszi a kezét, és azt mondja:

– Nos… ez egyértelműen életem legjobb dim sumja volt.

– Megmondtam. – Megtörlöm a számat a szalvétával. – Felülmúlhatatlan.

– És azok a szecsuáni tészták… megváltoztatták az életemet.

– Remélhetőleg jó irányba.

– A lehető legjobb irányba! – Felemeli a csésze teát, amit rendelt, és kortyol belőle. – Amúgy már egy ideje meg akartam kérdezni valamit.

– Mi lenne az?

– Beszéltél már Huxley-val a munkádról? Hogy mit érzel, és milyen ötleteid vannak, hogy jobban önmagad lehess?

Megrázom a fejem.

– Még nem.

– Ideges vagy?

– Nem, csak… most inkább rád koncentrálok.

– Nem kell rám koncentrálnod, már itt vagyok neked.

– Tényleg? Ez ígéret?

Közelebb hajol, és megfogja a kezem.

– Ez ígéret. Szóval most már koncentrálhatsz a munkádra. Segítsek összerakni egy prezentációt? Jól össze tudom szedni a gondolataimat.

– Persze hogy jó vagy benne! – csókolom meg az ujjperceit. – De szerintem ezzel egyedül kell boldogulnom.

– Mmm, ez tetszik. Szeretem, amikor te vagy a főnök.

– Tudom, mert a nevem kiabálod, amikor én vagyok a főnök.

Az arca elpirul, és körbenéz.

– Ez egy privát szoba, Kelsey.

– Igen, de a pincér ki-be járkál.

– És aláírt egy titoktartási szerződést, szóval nincs miért aggódnod. Ráadásul a borravaló, amit ma este kap, garantálja, hogy hű marad hozzám.

– Akkor is, nem szeretném, ha mindenki tudná, hogy sikítozós vagyok.

Felnevetek.

– Nincs azzal semmi baj! Nekem tetszik, ahogy sikongatsz. Bárcsak ez lehetne a csengőhangom!

– Te jó ég! Direkt akarod tönkretenni az estét?

– Nem lehet mindig minden fenékig tejföl, bébi. Kell egy kis realitás is az estébe, és ugyan együtt vagyunk, de még így is az őrületbe foglak kergetni!

– Furcsa módon – sóhajtja – talán pont ezt szeretem benned a legjobban.

– Hazudsz, azt szereted, ahogy eljuttatlak a csúcsra.

Megrázza a fejét.

– Nem, én téged szeretlek… téged mint embert. Szeretem Jonah-t, az aranyszívűt. JP-t, a bajkeverőt. A szex az csak bónusz.

Basszus, ez a nő tudja, hogy mitől érzem magam teljes egésznek.

Ha szeretnek.

Ha kényeztetnek.

Ha vágynak rám.

Tudtam, hogy ez a nő képes megváltoztatni az életemet, de azt nem, hogy ilyen gyorsan.

Amikor Huxley megkérdezte, mennyire gondolom komolyan Kelsey-t – hogy csak játék-e vagy valódi érzés –, nem vicceltem, amikor azt mondtam neki, ő az igazi nekem. Senki más. Mondtam neki, hogy már hetekkel ezelőtt beleszerettem, és az, hogy vele lehetek, megölelhetem, megcsókolhatom, csak erősíti ezt az érzést.

Nekem ő az igazi.

– Hogy érzed magad? – kérdezem Kelsey-től, miközben vele szemben ülök a privát gépünkön.

– Jól. Boldognak. Szerencsésnek.

Vacsora után felmentünk az épület tetejére, és újra lejátszottam a mi dalunkat – legalábbis amit én annak hívok –, és a csillagok alatt táncoltam a szerelmemmel, miközben gyertyák világították meg körülöttünk a teret. Rendkívül romantikus volt, és Kelsey sírni kezdett, amikor először kiléptünk a tetőre. Aztán leültünk egy kanapéra, elfeleztünk egy szelet mézes sütit, és beszélgettünk. Mindenről és bármiről. Annyira könnyedén tudunk beszélgetni, mintha már évek óta ezt csinálnánk. Aztán, amikor már indulásra készen álltunk, megkérdeztem tőle, hogy vissza akar-e repülni, vagy maradjunk az éjszakára, de sajnos másnap reggel ruhapróbája volt Lottie-val, így vissza kellett indulnunk.

A pilóta jelzi, hogy szabadon mozoghatunk, így kikapcsolom az övemet, felállok, és kinyújtom felé a kezem.

– Gyere velem!

Visszavezetem őt a hálófülkéhez, ahol frissen bevetett ágy vár minket. Becsukom és bezárom az ajtót, majd felé fordulok.

– Azt akarom, hogy meztelen legyél!

Szeme felcsillan az izgalomtól.

– Mi jár a fejedben?

– Valami, ami lefoglal minket az egész repülőút alatt.

– Az több mint egy óra.

– Pontosan. – Kigombolom az ingemet, és kihúzom a nadrágomból. – Pont elég idő arra, hogy felfedezzem a tested a nyelvemmel.

Kezét a mellkasomra teszi, körmeit lassan végigfuttatja a mellkasomon, a mellbimbóimon keresztül le a hasamon.

– Tudod, hogy imádom, ahogy eljuttatsz a csúcsra, ugye?

– Miért érzem úgy, hogy lesz egy de…?

– Mert van is.

– A francba… megjött?

Megrázza a fejét.

– Nem, de megtiltom, hogy ma este eljuttass a csúcsra!

– Miért? – Érzem, hogy felugrik a szemöldököm.

A keze a nadrágomhoz csúszik, kigombolja, majd benyúl az alsóm alá, egészen a farkamig.

Felszisszenek, és a hálófülke ajtajának dőlök.

– Ma este én akarlak téged kielégíteni – feleli.

– De… nem abban maradtunk, hogy lassítunk?

– Az, hogy minden alkalommal, amikor együtt vagyunk, én élvezek el, nem nevezhető lassú tempónak.

Elhallgatok, megfogom a kezét.

– Basszus, igazad van. Én… francba… sajnálom. – Elveszem a kezét a farkamról. – Igazad van, nem így kéne befejeznem az estét. Inkább csinálhatnánk…

A keze befogja a számat, és a mellét a mellkasomhoz szorítja.

– Ne fejezd be a mondatot!

– Kelsey, igazad van, nem tartom tiszteletben, amit kértél.

– Amit kértem, az hülyeség volt. Minden szinten tudunk kapcsolódni. Meg is tettük. Tényleg szeretném, ha jól éreznéd magad.

– Kicsim, anélkül is jól érzem magam, hogy a kezedet a nadrágomba kellene dugnod.

– Az más. Ezen a szinten is kapcsolódni akarok hozzád.

– Biztos vagy benne?

Bólint.

– Egészen biztos vagyok. – A derekához nyúl, kigombolja a ruháját, ami földre hull, és egy világos rózsaszín, kétrészes fehérneműszettben áll előttem.

– Emlékeztess, hogy vegyek neked egy ajándékutalványt a kedvenc fehérneműboltodba, mert ezt nem lehet megunni. – Megsimogatom a hátát, a melltartója kapcsához nyúlok, és egy gyors mozdulattal kikapcsolom. Kioldódik és a földre esik a ruhájával együtt.

– Azt hittem, én foglak téged kényeztetni – mondja, miközben egyszerre tolja le a nadrágomat és az alsógatyámat. Először leveszem a cipőm és a zoknim, majd kilépek a ruháimból.

– Örömet szerez, hogy meztelenül látlak.

Lehúzom a tangáját, így mindketten meztelenek vagyunk.

A lábai közé nyúlok, de mielőtt megtehetném, térdre ereszkedik, oldalra tolja a haját, és megragadja a farkamat a tövénél.

– A francba! – suttogom az ajtónak támaszkodva.

A nyelve kikukucskál a puha ajkai közül, aztán a makkomon köröz, majd lazán a szájába veszi.

Finoman.

És megőrjít, mert ez még közel sem elég. Tudom, mit csinál – megpróbál kínozni, ahogy én kínzom őt. Nem is tudja, hogy ezt egész éjszaka tudnám csinálni.

Egészen addig, amíg a golyóim alá nem nyúl, egészen a golyóim mögötti pontig, majd felemeli őket, amire a szemem kikerekedik a gyönyörtől.

– Francba! – Összeszorítom a fogaimat, ahogy érzem, hogy a farkam keményedik a szájában.

– Tetszik? – kérdezi, mielőtt elkezdi nyalni a farkamat a tövétől felfelé, apró mozdulatokkal a makkom szélén. A hüvelykujjai a golyóimat dolgozzák meg, végighúzza a kezét a golyóim között, majd egyenként simogatja őket. Rohamokban tör rám a gyönyör, de ez megint csak nem olyasmi, amire szükségem van, nem fogok ennyitől a szájába élvezni.

– Megpróbálsz kínozni?

Vigyorog, és kinyitja a száját a farkam felett, majd beszívja. Francba, igen, ez az, amiről beszélek. Már készülök a szájába élvezni, amikor egy nyálas mozdulattal kihúzza, és a golyóimat kezdi el nyalogatni.

Rohadtul csábító.

Lenyúlok, és megmarkolom a haját, és egyszer megcsavarom, hogy szorosan fogjam. Még csak meg sem rezzen. Ugyanúgy szereti, mint én. A golyóimért nyúl, a szájához közel húzza és beszívja őket, majd a nyelve végigfut rajtuk.

– Bébi, ez jó érzés. De a szádban akarom.

– Néha nem kapod meg, amit akarsz.

A szemem összeszűkül az okos szája láttán, és enyhén megrántom a haját. Elmosolyodik, mielőtt újra a szájába veszi a farkamat, de ezúttal egyenesen le a torkáig.

– Csináld! – mondom, amikor nyel. – Igen, bébi. Pontosan így!

Engedi, hogy egyszer, kétszer mozogjak a szájában, de a harmadiknál elhúzódik és elenged.

– Te jó ég!

Izzadság csorog végig a hátamon, ahogy a keze elkezdi megdolgozni a farkamat, fel és le, rángatva, húzogatva, masszírozva. A keze dolgozik a makkomon, az érzékeny ereken át a gátamig, ahol könnyedén játszadozik, tapogat, dörzsöl, egyre jobban és jobban az őrületbe kerget.

– Bébi, két másodperc múlva megduglak.

Kuncog, és feláll. Egyik kezét a farkamon tartja, enyhén rángatja, miközben megcsókolja a mellkasomat, a nyakamat, az államat, majd az ajkát az enyémhez illeszti. Nyitott szájjal csókolom meg, a nyelvemmel az övét keresem, agresszívan elveszem, amit akarok. Egyik kezemmel szorítom a derekánál, a másikkal a lábai közé nyúlok, és teljesen nedvesen találom.

– A francba, bébi, annyira be vagy indulva!

– Imádom szopni a farkadat – mondja, és ettől a vallomástól majdnem akkor és ott elélvezek.

– Ha ennyire szereted szopni, akkor feküdj le az ágyra, és a fejed lógasd le a szélén!

Zavartan oldalra hajol, ezért segítek neki lefeküdni. Aztán irányítom a testét, hogy a feje hátracsússzon az ágy szélére, és a nyaka teljesen szabadon legyen.

– Szoptál már így korábban?

Megrázza a fejét, miközben nedvesíti az ajkait.

– Akkor lassan fogom csinálni. Nyisd ki a szád, bébi!

Kinyitja a száját, én pedig az ajkaihoz helyezem a farkamat, és lassan benyomom a szájába, hogy először érezze a helyzetét.

– Jól vagy?

Bólint, így tovább nyomom. Kibillenti magát, és engedi, hogy még mélyebbre menjek.

– Ez az, lassan csináld! – Előrehajolok, és a kezemet a matracra helyezem a dereka két oldalán. – Nyisd szét a lábaidat! – Ügyesen hallgat rám, én pedig előrehajolok, és a nyelvemmel megérintem a csiklóját, néhányszor végigsimítok rajta.

A farkamra nyög, és a rezgéstől majdnem másodpercek alatt elélvezek.

– Te jó ég! – nyögöm, és próbálom megőrizni a nyugalmamat. – Fogd meg a farkamat, bébi, és vezesd ki és be!

Megragadja a tövét, és ki-be mozgat a torkán, néha csak kicsit, máskor olyan mélyen vesz be, hogy majdnem elájulok. Egész idő alatt arra próbálok koncentrálni, hogy örömet szerezzek neki. Gyors mozdulatokkal simogatom a csiklóját, amiről tudom, hogy megőrjíti.

A torkába húz, nyel, játszik a golyóimmal, nyomkod és simogat minden létező helyen, és az orgazmusom közelebb van, mint szeretném.

– Olyan jó, bébi! A francba, olyan jó érzés! Közel vagy már?

– Igen – suttogja, miközben egy pillanatra elenged, hogy vegyen egy mély lélegzetet. – Elélvezhetek?

A fenébe… ettől az egyetlen szótól orgazmusközeli állapotban vagyok.

– Jó kislány vagy, hogy megkérdezted. Igen, el – válaszolom, majd ismét a csiklójához nyomom a számat. Ő pedig a szájába vesz. A teste megfeszül alattam, és még három újabb nyalás után a farkamra nyögdécsel, rángatja a golyóimat, ezért olyan gyorsan elélvezek, hogy még arra sincs időm, hogy felkészítsem őt. Ehelyett a torkába ürítek, és addig lüktetek a szájában, amíg teljesen ki nem merülök.

Oldalra csúszom, és felhúzom a karjaimba, a mellkasomhoz szorítom, és egy csókot nyomok a homlokára.

Felhevült arcát a bőrömhöz simítja, és felsóhajt.

– Jól vagy? – kérdezem tőle. Bólint. – Nem volt túl intenzív?

– Nem. – Megcsókolja a mellkasomat. – Tökéletes volt! – Aztán a szemembe néz, és azt mondja: – Melletted olyan kívánatosnak érzem magam, JP. Ahogyan beszélsz hozzám, olyan követelőző vagy, de egyszerre mintha védelmeznél is. Annyira bízol bennem, még akkor is, ha nekem nincs annyi tapasztalatom. Azt hiszem, még soha életemben nem éreztem magam szexibbnek.

– Mert az vagy. – Felfelé tolom az állát, és megcsókolom.

– Lehet, hogy ez túl mélyreható. És nem szóviccnek szántam, tekintve, hogy mit csináltunk, de mindig is bizonytalan voltam a külsőm miatt. Lottie kishúga vagyok, így nehéz nem hozzá hasonlítani magam. A sok sikertelen randikísérlet után nem könnyű magabiztosnak lenni azzal kapcsolatban, hogy ki vagyok, és hogyan nézek ki. De aztán jöttél te, és valahogy szertefoszlattad ezeket a bizonytalanságokat. Melletted gyönyörűnek érzem magam.

– Mert az vagy. – Fogalmam sincs, Kelsey miért nincs tisztában a saját szépségével. Persze a nővére csinos, de Kelsey egy másik dimenziót képvisel. – Szerintem te vagy a legragyogóbb szépség, Kelse. Lottie nem ér fel hozzád.

A mosolya levesz a lábamról, és amikor újra hozzám simul, megkérdezi:

– Lefekszünk egymás mellé, és beszélgetünk?

– Igen, bébi, beszélhetünk, de hadd hozzak neked előbb egy vizet!

Segítek neki bebújni a takaró alá. Aztán gyorsan megmosakszom, előveszek egy kis vizet, és egy nedves törlőkendőt is felajánlok neki. Miután elhelyezkedtünk, lefekszünk, szembefordulunk egymással, mire gyönyörű mosolyra áll a szája.

– Nem gondoltam volna, hogy valaha is olyan lány leszek, aki mélytorkos szexjelenetbe keveredik egy pasival egy repülőgépen, de nézz most rám… Nem is tudom, hogy erre büszkének kellene lennem, vagy sem.

Nevetek.

– Annak kellene lenned. Az élet nemcsak bambusz iratrendezőkről szól.

– Úgy tűnik – táncolnak az ujjai a mellkasomon. – Szóval, izgatott vagy, hogy Hux és Lottie hamarosan összeházasodnak? Mindjárt itt van.

– Izgatott vagyok. Nem annyira az esküvő miatt, hanem mert Huxley megnősül és családot alapít. Mindig is egyfajta apafigura volt nekem és Breakernek, különösen miután apánk meghalt, szóval tudom, hogy az apaság a vérében van. Jó lesz látni, hogy egy kicsit visszafogja a tempót, fellélegzik, és élvezi az életet. Tudom, hogy Lottie segít neki ebben.

– Így van. Nem gondoltam volna, hogy a kis tervük valaha idáig fajul, de örülök nekik, és készen állok arra, hogy nagynéni legyek.

– És mi van az anyasággal? Az is olyasmi, amire vágysz? – kérdezem, mert kíváncsi vagyok a családalapítással kapcsolatos gondolataira.

– Igen – néz a szemembe. – És te?

– Igen. Apa akarok lenni. Szeretnék családot alapítani. Hatalmas házam van, meg kellene töltenem.

– Egy csomó macskával is megtölthetnéd. Tekintettel arra, hogy néha elég mogorva tudsz lenni, egy macska tökéletes háziállat lenne neked.

– Szeretem a szőrös dolgokat.

Forgatja a szemét, amitől elnevetem magam.

– Egyszer majd biztos lesz háziállatom, de engem utálni fog, a családom többi tagját meg imádja majd.

– Ez teljességgel elképzelhető. Hány gyereket szeretnél?

– Egyet… talán kettőt. De nem azonnal. Nem akarok már a házasságkötés után rögtön gyerekeket gyártani. Először szeretném élvezni a feleségemmel együtt töltött időt, elvinni a világ különböző pontjaira, élményeket gyűjteni, mielőtt belevetjük magunkat a pelenkák és hisztirohamok sűrűjébe.

– Pontosan így vagyok vele én is. Még vannak dolgok, amiket szeretnék elérni, megélni. Tudom, hogy akarok családot, de nem sürgős.

Egy pillanatig tanulmányozom, majd megszólalok:

– Szerintem remek anya lennél.

Ellágyul a tekintete.

– Tényleg így gondolod?

Bólintok.

– Tényleg. Szeretettel teli, meleg szíved van. Ráadásul kiváló vezető vagy, és ha konfliktus adódik, nem dühödsz fel azonnal, mint én. Visszafogod magad, átgondolod a helyzetet, aztán mondod ki, amit ki kell mondani, és teszed meg, amit meg kell tenni. Szerintem ez fontos tulajdonság egy anyánál.

– Hát szerintem te is jó apa lennél. Gondoskodó vagy, védelmező, és bár néha idegesítő tudsz lenni az állandó csipkelődéseddel, tudom, hogy rengeteg örömöt vinnél a családod életébe.

– Ez sokat jelent nekem. Köszönöm, Kelsey!

És ez az egyik fő oka annak, hogy odavagyok ezért a lányért. Átlát a felszínen, látja a szívemet – és tetszik neki, amit lát. Amennyire vágytam apám társaságára, legalább annyira kívántam, bárcsak többet adott volna magából nekünk, fiúknak. Szükségünk volt egy példaképre, valakire, aki feltétel nélkül szeret bennünket. Olyan férfi akarok lenni, amilyen ő nem volt.

– Szívesen – húzódik közelebb, átkarolja a nyakamat, és gyengéden megcsókol. – Szóval, arra gondoltam, holnap a ruhapróbám után lenne kedved átjönni hozzám? Főznék neked vacsorát.

– Segíthetek benne?

– Nagyon örülnék neki!

– Rendben. – Most én csókolom meg. – Akkor ott leszek.

Breaker pattogtatja a labdát, majd eldobja a kosár felé, és csont nélkül bevágja.

– Meglep, hogy képes voltál egy percre elszakadni Kelsey-től, és velem kosarazni.

– Hű, cseppet sem hangzol keserűnek – mondom, miközben visszapattan a labda, és visszadobom neki.

– Komolyan, haver. Huxley-t már kezdem elveszíteni. Téged is el foglak?

– Nem veszítesz el minket.

– Soha nem látlak titeket, hacsak nem az irodában, és már ott sem ebédelsz velem!

Egy csomó poén jár a fejemben, de amikor meglátom, mennyire komolyan gondolja, inkább visszafogom magam.

– Tényleg ennyire ki vagy akadva? – kérdezem.

Pattogtat, beleáll a dobásba, elhajítja a labdát.

– Hát, valamennyire, de nem rosszindulatból mondom, mert örülök nektek, komolyan. De jó lenne, ha néha rám is szakítanátok egy kis időt.

– Meg tudom oldani – vakarom meg hátul a nyakamat. – Csak most minden… csupa őrület. Teljesen el vagyok szállva. Komolyan, nagyon bejön a csaj!

– Tudom. Látszik rajtad. És azt is tudom, hogy Huxley most bele van merülve az esküvői előkészületekbe, már csak egy hét, de ne feledd, csak mi vagyunk egymásnak! Ne hagyd hátra a bajtársaidat!

– Jobban oda fogok figyelni! – ígérem. Visszadobja a labdát, én meg kosárra dobom. A gyűrűről visszapattan, pont hozzám. – Tudod, te is találhatnál valakit, akivel megállapodhatsz. A lehetőség adott.

– Ó, tényleg? Milyen szerelmi szálat látsz, amit én nem?

– Mi a helyzet Opheliával? – kérdezem.

– Liával? – néz rám értetlenül.

– Aha. Huxley-val már fogadásokat kötöttünk, mikor fogtok összejönni.

– Tesó, ő a barátom. Meg a szomszédom. És van barátja. Ennyi. Nincs semmi romantika.

– De állandóan hívogatjátok egymást. Hívogatjátok, és nem írogattok. Ez fura.

– Írogatunk is – morogja –, de ez lényegtelen. Barátok vagyunk, ennyi, semmi több. Ezt már az egyetemen tisztáztuk.

– Szóval azt akarod mondani, hogy sosem gondoltál rá, hogy összejöjjetek?

– Soha.

Felnevetek.

– Milyen hazug alak vagy, basszus! – Megrázom a fejem, ahogy ellopom tőle a labdát, és eldobom. Messzire mellémegy.

Te jó ég, lehet, tényleg többet kéne találkoznom Breakerrel. Ma semmi nem megy be.

– Szóval akkor nem viszed el őt magaddal az esküvőre?

– Nem. De kötött Huxley-nak és Lottie-nak edényfogó kesztyűket, azokat majd elviszem.

– Nem hiszem el, hogy nem őt hívtad meg az esküvőre!

– Viszek egy csajt, Charise-nak hívják.

– Egy csajt? Egyáltalán ismered?

– Igen. Lia barátnője.

– Várj! – Megállok. – Tehát nem Liát viszed, hanem a barátnőjét?

Megvonja a vállát.

– Mondtam neki, hogy kellene egy kísérő, és erre szerzett egyet. Na, látod, erre valók a barátok. Én hoztam össze Briannel. Veled ellentétben én tudok egy nővel baráti kapcsolatban lenni.

– Úgy tűnik, nekem minden összejött – mosolygok rá, miközben ő a hárompontos vonalról dob, és be is megy.

– Szereted őt? – kérdezi, miközben visszaszerzi a saját labdáját, majd hozzám dobja.

Cselezek párat, aztán bólintok.

– Igen, azt hiszem, szeretem. A francba, állandóan csak rá gondolok. Folyamatosan számolom a perceket, hogy mikor ölelhetem át újra, hogy mikor lehetek vele. És hihetetlenül boldoggá tesz, haver. Szerintem ha lemegy ez az egész esküvős hacacáré, visszaviszem San Franciscóba, és ott mondom el neki. Úgy érzem, az az alkalmas hely.

– Mikor váltál olyan férfivá, aki nagy gesztusokat tesz?

– Amióta elkezdtem hallgatni Kelsey podcastjét. Hallottad már? – kérdezem. Felvonja a szemöldökét, amitől elnevetem magam. – Rajong az olyan történetekért, amelyek arról szólnak, hogy hogyan ismerkedtek meg párok. Imádja az ilyen nagy gesztusokat, és teljesen belemerül ezekbe a romantikus történetekbe. Amikor hallgatod, érezni lehet, hogy mennyire az elemében van. Arra gondoltam, ha meg akarom tartani, fel kell nőnöm hozzá.

– Soha nem gondoltam volna, hogy eljön az a nap, amikor egy érett, figyelmes férfit látok benned, de tessék, itt vagy. Le vagyok nyűgözve.

– Köszi – mondom, kicsit meghajolva, mielőtt eldobom a labdát. Hátralépek, a labda pedig… nem talál be.

Breaker hosszú, elnyújtott HOMÁÁÁÁÁÁÁLYT DOBTÁÁÁÁÁÁÁÁÁL! kiáltással reagál, mint valami kisgyerek.

Igen, tényleg többet kéne kijárnom ide.

– Köszönöm, hogy eljöttetek erre a találkozóra! – mondom a testvéreimnek, miközben leülök velük szemben a tárgyalóasztalnál.

A francba, izzad a tenyerem.

Rengeteg időt fektettem ebbe a prezentációba, mert tudtam, hogy Huxley-nak konkrétumokra lesz szüksége. Bár eredetileg Breakerrel akartam először beszélni, és megvitatni a számokat, nem akartam, hogy Huxley azt érezze, a háta mögött intézkedünk. Lehet, hogy én akarom ezt az irányt erőltetni, de csak úgy tudunk egységesek lenni, ha mindannyian hozzátesszük az erősségeinket, miután az ötlet már az asztalon van. A tegnap estét azzal töltöttem, hogy újra és újra előadtam a prezentációmat Kelsey-nek, aki az ágyán ült velem. Addig hallgatta, amíg ki nem fulladtam. Akkor úgy éreztem, készen állok. Most viszont, ahogy a testvéreim rám néznek, úgy érzem, nincs értelme ennek az egésznek.

Ma reggel együtt jöttünk Kelsey-vel a Cane Enterpriseshoz. Elkísért az irodámig, fogta a kezem, miközben még egyszer átnéztem a prezentációt, és adott egy biztató csókot, aztán azt mondta, hívjam fel utána.

Egyszerűen nem adhatom fel, ha tudom, hogy ő vár rám.

Mély levegőt veszek, a testvéreim szemébe nézek, és azt mondom:

– Nem vagyok boldog.

A zavarodott arckifejezésük akár vicces is lehetne, ha épp nem lennék annyira ideges.

Huxley mocorog a székében.

– Hogy érted, hogy nem vagy boldog? Nem vagy elégedett az életeddel? Azt hittem, Kelsey-vel minden rendben.

– Kelsey-vel minden nagyszerű – válaszolom. – Ennek semmi köze a magánéletemhez. A munkámról van szó.

– A munkáddal vagy elégedetlen? – kérdezi Breaker, mindketten tényleg aggódva néznek rám. Nyilvánvalóan meglepte őket, amit mondok.

– Igen. – Újabb mély levegővétel után folytatom: – Amikor elindítottuk ezt a céget, nem azért csatlakoztam, mert valóban érdekel az ingatlanbefektetés, hanem azért, mert közel akartam lenni hozzátok. Apa halála után… – szorul el a torkom. – Nos, tudjátok, mennyire padlóra kerültem. Elveszettnek éreztem magam, és néha gyötörtek az emlékek. Úgy éreztem, az egyetlen módja, hogy megőrizzem ezeket az emlékeket, az, ha minél közelebb maradok hozzátok. A munkamegosztás egyszerű volt: Breaker, te dolgozol a számokkal, mert abban vagy jó. Huxley, te vagy az ötletgazda, mert született vezető vagy. Így én megkaptam a maradékot: média, apró-cseprő feladatok. Eleinte nem zavart. De idővel egyre jobban kezdtem unatkozni. Egyre jobban elkeseredtem. Dühös lettem, mert úgy éreztem, nincs célom.

– Mióta érzel így? – kérdezi Huxley.

– Valószínűleg már egy éve. De az elmúlt pár hónapban ezek az érzések annyira felerősödtek, hogy már keserűségbe csaptak át. És ezt nem akarom. Nem akarok keserűséget érezni az egyetlen dologgal kapcsolatban, ami közel tart apához, és ami közel tart hozzátok is. Szóval leültem, és elkezdtem gondolkodni azon, hogy mi az, amitől tényleg boldog lennék, mi az, amitől kiteljesedve érezném magam.

Kinyitom a mappámat, és két nyomtatott lapot csúsztatok át az asztalon, egyet-egyet mindkettőjüknek.

– Alapítványt akarok létrehozni a Cane Enterpriseson belül, amely megfizethető lakhatást kínálna a rászorulóknak az épületeinkben. Egyedülálló szülőknek, alacsony jövedelmű családoknak, azoknak, akik megélhetési gondokkal küszködnek. Közösséget akarok építeni ezeken a lakóhelyeken belül, olyan gyakorlati képzéseket kínálva, mint az alapvető otthoni karbantartás, pénzügyi tudatosság, gyermekfelügyelet, egészségtudatosság. Annyi pénz folyik be minden egyes kibaszott nap, hogy itt az ideje visszaadni valamit. Többet tenni annál, mint hogy kiállítunk egy csekket egy alapítványnak.

Huxley és Breaker végignézik az anyagot, pásztázzák a részleteket.

Közben szó szerint rejtegetem a remegő kezemet, és várom a reakciójukat.

Muszáj, hogy értékeljék.

– És te vezetnéd ezt a programot? – kérdezi Huxley. – Az Angelicával kezdenénk?

Bólintok.

– Igen. Kidolgoztam a részleteket, hogyan lehetne az Angelica az első megfizethető lakóépületünk. Még a polgármesterrel is beszéltem San Franciscóban, mielőtt eljöttem. Előadtam neki az ötletet, és azt mondta, nemcsak hogy hajlandó lenne együttműködni velünk további épületek biztosításában, hanem pénzt is juttatna oktatásra, munkahelyek teremtésére, gyermekfelügyeletre, valamint közlekedésre.

– Lefuttattad a számokat? – kérdezi Breaker.

– Igen – felelem, miközben előhúzok egy újabb lapot a mappámból, mivel tudtam, hogy ez lesz a következő kérdése. – A polgármester által biztosított költség- és az adókedvezményekkel együtt nullszaldós lehet a projekt, miközben másokon segítünk. De őszintén? Még ha nem is lenne az, az sem számítana. Egy másik ingatlanunk haszna simán elbírná ezt.

– És mi lesz a jelenlegi feladataiddal? – kérdezi Huxley.

– A Sustainably Organized önjáróvá vált, és azt hiszem, mostanra te is tudod, hogy Lottie-nak és Kelsey-nek már nincs szükségük arra, hogy a nyakukban loholjunk. Továbbra is foglalkoznék néhány kisebb projekttel a menedzsment szintjén, a PR terén pedig a fontosabb megbeszéléseket nyilván én intézném, de az apróbb tűzoltómunkákat rá lehetne bízni valakire, akit felveszünk. Rutinmunka, és csak időpazarlás. – Dobolok az ujjammal az asztalon. – Ez viszont nagy dobás lenne. Elindíthatnánk egy országos kezdeményezést a megfizethető lakhatás kategóriában, terjeszkedhetnénk Kaliforniától egészen New Yorkig, de jelen lehetnénk Denverben és Atlantában is.

Huxley hátradől a székében, és mélyen a szemembe néz.

– Őszintén? Szerintem ez komoly csapás lenne a profitunkra, mert nem látom, hogyan lehetne a megfizethető lakhatásból pénzt csinálni.

A gyomrom összerándul.

– De… ez egy zseniális ötlet, és dühít, hogy nem nekem jutott eszembe.

Rátámaszkodik az asztalra.

– Az egyik legjobb dolog, amit apától tanultam az üzletről, az az, hogy néha bele kell állni egy veszteségbe, hogy később magadba fektethess. Ez veszteség lenne, de hosszú távon újra és újra vissza lehetne majd forgatni a cégbe. Lehet, hogy nem pénzügyileg, de erkölcsileg biztosan. Lefuttatjuk a számokat, hogy biztosan életképesek maradjunk, hogy egyensúlyban tartsuk a nonprofit projekteket a nyereséges ingatlanokkal, de szerintem megvalósítható. Valószínűleg nonprofit engedély is kell majd. Üljetek össze Breakerrel, számoljátok át! Részemről rendben van. Három hét múlva újra tárgyaljunk róla!

Dagad a mellkasom, amikor Breaker felé fordulok, aki még mindig a számokat böngészi.

– Egyetértek Huxley-val – mondja –, tényleg át kell rágnunk a számokat.

Aztán felnéz, elmosolyodik.

– De kurvára tetszik az ötlet! – Komolyabbra vált a hangja: – És ez boldoggá fog tenni?

Bólintok.

– Igen, boldoggá.

Oldalra dönti a fejét, és megkérdezi:

– Ennek van bármi köze Kazoohoz, a galambhoz?

Hangosan felnevetek, miközben Huxley megkérdezi:

– Ki a franc az a Kazoo?

– Valami galamb, akit JP szabadidejében próbál megmenteni – feleli Breaker.

– Azt hiszem, Kazoo inspirálta ezt az egészet – mondom mosolyogva.

– Hát látod… lehet, hogy tényleg megéri megmenteni a galambokat – mondja Huxley.

Pár kézfogás, testvéri ölelés és némi megerősítés után, hogy tényleg izgatott vagyok emiatt az egész miatt, elköszönök a testvéreimtől, és előveszem a zsebemből a telefonomat.

JP: Hol vagy?

Kelsey azonnal válaszol.

Kelsey: Az irodádban.

Szinte futva indulok el az irodámhoz, és becsukom magam mögött az ajtót. Ő a kanapén ül egy csésze kávéval a kezében. Amikor találkozik a tekintetünk, lassan leteszi a kávét az előtte lévő asztalra, majd feláll.

– Mit mondtak?

Mosolygok.

– Nagyon tetszett nekik.

Felugrik örömében, aztán a karjaimba veti magát, és úgy ölel, mint még soha senki. Szorosan magamhoz ölelem, egyik kezem a hátán, a másik a nyakán, miközben a lábait a derekam köré fonva csüng rajtam.

– Te jó ég! Annyira örülök!

– Köszönöm – mondom, és belefúrom az arcom a hajába.

Csókot nyomok az arcára, és szorosan ölelem. Mintha a világ körülöttem kezdene értelmet nyerni. Hosszú ideig elveszettnek éreztem magam, mintha nem ott lennék, ahol lennem kellene – de az elmúlt hónapokban mintha a felhők eloszlottak volna, és végre látom, mit kell tennem.

Visszaadni.

Valami nagyobbat alkotni, mint pusztán jövedelmet teremteni magamnak és a testvéreimnek.

Beleszeretni ebbe a nőbe, és megmutatni neki, milyen férfi lehetek mellette.

Kezd minden a helyére kerülni, és azt hiszem, soha nem voltam még ennyire boldog.

Soha.

Huszonegyedik fejezet

KELSEY

Egymásnak teremtve podcast

Jason és Dottie

Kelsey: Üdvözöllek, kedves hallgató, ez itt az Egymásnak teremtve podcast, ahol őrülten szerelmes párokkal beszélgetünk arról, hogyan ismerkedtek meg. Jason és Dottie, nagyon köszönöm, hogy ma csatlakoztatok hozzám.

Jason: Igazi megtiszteltetés.

Kelsey: És ezt a krumplisalátát, amit küldtetek… Jason, te készítetted?

Jason: Igen, én. Még csak a gyártás korai szakaszában vagyunk, de remélhetőleg hamarosan országszerte kapható lesz a krumplisalátám az üzletekben – nem mintha most itt reklámozni akarnám, de tudjátok… A legjobb hátsó egy baseballsalátában hamarosan kapható a boltokban.

Dottie: Csak erről tud beszélni. Komolyan… csak erről beszél.

Jason: Kerti grillpartikhoz, családi vacsorákhoz, meghitt estékhez is tökéletes… Egyszer-kétszer még Dottie-ról is lenyalogattam.

Dottie: Megtennéd, hogy nem mondasz ilyeneket?

Jason: Mindig is szégyenlős volt, ha szerepelnie kellett.

Kelsey: Tudod, mindig keresek szponzorokat. Egy szerelmeseknek szóló krumplisaláta lehetne az első.

Jason: Ne játssz a szívemmel!

Kelsey: Nagyon tetszett a levél, amit küldtél, Jason, rólad és Dottie-ról, és örülnék, ha elmesélnétek a hallgatóknak, hogyan váltatok egymásnak teremtett párrá.

Dottie: Előre szólok, hogy bármit is mond, azt eltúlozza, szóval… kezeljétek némi fenntartással!

Jason: Egy sötét, borzasztóan hideg este volt Chicagóban, amikor mindenki reményt és szerelmet keresett.

Dottie: Te jó ég, már kezdődik is…

– Ideges vagy? – kérdezem Lottie-t, miközben kint állunk a teraszukon.

A lagzi helyszínéül szolgáló medence átlátszó fedést kapott, hét asztallal dekorálták, a kőkerítés pedig lágy, rózsaszín megvilágításban pompázik. Virágfüzérekből áltetőt készítettek, és két csellista játszik egy félreeső helyen, emelve az este meghittségét.

Csak a család és a barátok vannak itt.

Az eredeti terv az volt, hogy ma este Lottie-val alszom itt, és reggel együtt készülődünk, de Huxley hallani sem akart arról, hogy külön legyenek, így végül JP-nél alszom. Holnap reggel átsétálok ide, és együtt készülődünk – Ellie, a másik koszorúslány is velünk lesz.

Szerencsére nem haragszik rám, amiért visszautasítottam a testvérét. Azt mondta, a bátyja teljesen megértette, és már akkor is gyanította, hogy valaki más jár a fejemben, amikor randiztunk. Kicsit rosszul érzem magam, amiért nem szenteltem neki a teljes figyelmem, de Ellie szerint most egy hawaii lánnyal randizik, és élvezi ezt a kis „ingázást”.

Lottie kifújja a levegőt mellettem, majd az utolsó cseppig felhajtja a pezsgőjét.

– Hogy ideges vagyok-e? Nem igazán – válaszolja halkan, csak nekem címezve a szavait. – Nem vagyok ideges a döntésem miatt. Huxley kétségkívül az igazi nekem. Alig várom, hogy a felesége legyek. Csak a nagy felhajtás miatt izgulok egy kicsit, tudod? Bárcsak ma este, itt hátul tartanánk meg az esküvőt, és holnap már indulhatnánk is a nászútra. De megértem, hogy Huxley hagyományosabb esküvőt akart.

– Az esküvői szertartás rövid lesz, aztán indulhat a buli. Nagyon jól fogunk szórakozni!

– Igaz. Ráadásul holnap is jó móka lesz készülődni, nem? Megkaptad azt a szójátékos linket, amit küldtem? A menyasszonyos verziót?

– Megkaptam. A táskámban van, a holnapi teendőim között. Alig várom, hogy minden üres helyre beírhassam a cicit meg a péniszt!

– Ne feledd a dug szót sem! – Lehet belőle csinálni igét, főnevet, melléknevet… Univerzális.

– Igen, lesz ott bőven dugás, cici és pénisz!

– Helyes. – Megpaskolja a kezem, majd a szemembe néz.

– Holnap férjhez megyek. Mennyire őrült dolog ez? Olyan, mintha csak tegnap próbáltam volna idegesíteni Huxley-t, hogy kibújhassak a szerződésünk alól.

– Tudom. Még mindig emlékszem, ahogy mesélted, hogy találkoztál valakivel, és a Chipotle-ban, guacamole 13 meg tortilla mellett fogjátok megbeszélni a feltételeket.

– Szerintem azzal vett le a lábamról, hogy fizetett az extra guacamoléért.

Nevetek, éppen akkor, amikor Huxley kiáll mindenki elé, és megkocogtatja a poharát. A kis csoport elcsendesedik, a csellisták abbahagyják a játékot. Az egyik kezét a zsebében tartva, a másikban egy korsó sörrel Huxley a hátsó udvaron tartózkodókhoz szól:

– Nagyon köszönöm, hogy ma este itt vagytok, és hogy holnap részesei lesztek a nagy napunknak! – A tekintete Lottie-ra szegeződik. – Néhány hónappal ezelőtt elkövettem egy üzleti hibát, és azt hittem, hogy ezzel tönkre fogom tenni a cégünk hírnevét. Mindent megtettem, hogy helyrehozzam, beleértve azt is, hogy rávettem egy vadidegen lányt, akivel az utcán találkoztam, hogy játssza el a menyasszonyomat. Azt hittem, hogy okosan cselekedtem, hogy megszereztem ezt a nőt, aki mellettem áll, és úgy tesz, mintha a szerető menyasszonyom lenne. Csak azt nem tudtam, mennyire túlbecsültem magam. Ő határozott volt, lélegzetelállítóan gyönyörű, és életem legnagyobb kihívása, és nagyon gyorsan beleszerettem abba a lányba, akinek csak ideiglenesnek kellett volna lennie. De holnap… holnap örökre az enyém lesz. Leiselotte, te vagy életem szerelme, és boldogabbá teszel, mint azt valaha is képzeltem!

Erősen megszorítom a nővérem kezét.

– Azzal, hogy holnap a feleségem leszel, életem legnagyobb megtiszteltetésében lesz részem. Ígérem, bármi jön is, mindig az az ember leszek, akit megérdemelsz! Szeretlek.

Lottie letörli a könnyeit, feláll, két kezével megfogja Huxley arcát, és hosszan megcsókolja.

Ahogy nézem őket, teljesen és őszintén szerelmesen, egy meleg kéz érinti meg a vállam, majd végigsimít a hátamon.

– Szia! – mondja JP, miközben leül mellém. – Olyan, mintha egész este nem is láttalak volna!

Felé fordulok, és a lábaink összeérnek, ahogy közelebb húzódom.

– Tudom, de örültem, hogy Jeff-fel jól éreztétek magatokat, legalábbis úgy tűnt, hogy jól szórakoztatok.

Megfogja a kezem, az ölébe húzza, a másik kezét a combomra teszi.

– Jason Orsonról és az új krumplisalátájáról beszélgettünk. Mondtam neki, hogy Jason küldött neked egy adagot, és Jeff azt mondta, hogy olvasott egy cikket a Player’s Tribune-ban, amit Jason legjobb barátja és sógora, Cory Potter írt. Mindketten a Chicago Rebelsben játszanak. Állítólag már a főiskola óta hirdeti, hogy az övé a legjobb. Nagyon várom a podcastedet, komolyan!

– Hogy felejthettem el, hogy Jeff mekkora baseballrajongó? Hogy mekkora lúzer vagyok! Kérhettem volna Jasontól egy dedikált labdát, vagy valami!

– De drágám, azzal szembemennél mindazzal, amiben ő hisz. Ő vérbeli Los Angeles Rook-játékos.

– Igaz.

– Mondtam neki, hogy nemsokára elviszem egy meccsre. Mindig is az volt az álma, hogy a hátvéd mögötti sorban üljön, úgyhogy, gondoltam, meglepem.

– Te jó ég, teljesen el lesz ragadtatva! Tényleg megtennéd?

– Igen. Élvezem a társaságát, de ami még fontosabb, fontos neked, ezért nekem is az.

A szavak a nyelvem hegyén vannak – érzem. Szeretem ezt a férfit. Már el sem tudnám képzelni az életem nélküle. Az állandó ugratása és az arany szíve nélkül. Aki mellett kiteljesedve érzem magam, fontosnak… szexinek. Minden megvan benne. De ezeket a szavakat most kimondani, a nővérem esküvője előtti este… Nem hiszem, hogy ezt akarom. Lottie-ra akarok koncentrálni, és tudom, hogy ha elmondom JP-nek, hogy szeretem, onnantól nem tudnám visszafogni magam.

Ráadásul ott motoszkál bennem a félsz, hogy talán ő még nem tart ott, ahol én. Lehet, hogy neki több idő kell, szóval várnom kell.

– Hé, haver, beszélhetnénk egy percre? – kérdezi Breaker JP-t.

– Fontos? – kérdezi JP, de nem engedi el a kezem.

Breaker végigsimít az állán, bólint, és ennyit mond:

– Holnapi esküvős cucc.

Ó, te jó ég, egy pillanatra azt hittem, valami komolyabb dologról van szó, hogy valami gond van.

– Rendben – nyom JP gyorsan puszit az ajkamra. – Mindjárt jövök!

Breaker félrehívja, én pedig felállok, hogy töltsek magamnak még egy kis pezsgőt. Amikor kicsit megszédülök, rájövök, hogy talán már túl sok pohárral ittam, de… hát ez egy elővacsora, és dől a pezsgő. Ideje ünnepelni!

JP

Mély ránc rajzolódik ki Breaker homlokán, miközben bevezet a házba, becsukja a tolóajtót, majd Huxley dolgozószobájába húz.

– Tényleg ennyire magánjellegű a dolog? – kérdezem. Amikor becsukja az ajtót, felém fordul, és a homlokán lévő ráncokat csipkedi. Kezdek aggódni. – Mi folyik itt?

A tekintete rám villan, és megkérdezi:

– Emlékszel arra az estére, amikor a jegesmedvék kipusztulásáról beszéltél, meg hogy adakozni akarsz a galambok megmentésére?

– Az estére emlékszem, a részletekre kevésbé.

– Emlékszel, hogy küldtél egy e-mailt?

– Egy e-mailt? – Megrázom a fejem. – Nem, miért?

– Basszus! – morogja. – Meg tudnád nyitni az e-mailjeidet?

Átnyújtom neki a telefonomat, és megnyitja a levelező appot.

– Mi a fene folyik itt?

Nyomkodja a képernyőt, de amikor nem találja, amit keres, ökölbe szorított kezét a szájához emeli.

– Aznap este beszéltünk telefonon. Teljesen részeg voltál, és mondtam, hogy szerezz valami ennivalót magadnak, és ne csinálj semmi hülyeséget.

– Ahhaaa… – nyújtom el a szót.

– Nos, szerintem csináltál valami hülyeséget, csak nem találom.

– Mi a francot csináltam?

– Ki voltál akadva Kelsey-re, meg az esküvő miatt is, merthogy nincs kísérőd, szóval azt mondtad, küldesz egy kör-e-mailt az összes ismerős csajnak, hogy van-e kedvük eljönni veled.

A gyomrom összeszorul.

– A francba, rémlik valami. – Elkezdek kutatni a levelezésemben. – De nem látok semmit az elküldött levelek között.

– Tudom. – Breaker végighúzza a kezét a haján. – Én is teljesen össze vagyok zavarodva.

– Miért? Miért hozod ezt most fel?

– Dave Toney szólt. Azt mondta, holnap jelenik meg egy cikk, amiben arról írnak, hogy te küldtél egy e-mailt egy csomó nőnek, hogy lennének-e a kísérőid. Csakhogy… nem küldtél semmit.

– Mi van? – kérdezem, a laza, könnyed hangulatom lassan szertefoszlik. – Honnan a francból tudhatott volna erről bárki? Ez valami kamu e-mail?

– Én is erre gondolok. De nem vagyok benne biztos. Dave elküldte a nevét annak, akitől a fülest kapta, én pedig írtam neki egy üzenetet, amiben több információt kértem tőle. – A szemembe néz. – Nem Huxley és Lottie miatt aggódom, hanem Kelsey miatt.

– Ez kamu! Nem küldtem ki semmit! Ott a bizonyíték az e-mail-fiókomban!

Ekkor pittyen Breaker telefonja. Előveszi a zsebéből, és megnézi az üzenetet. Felém fordítja a kijelzőt, és megkérdezi:

– Akkor ez meg mi a fene?

Magamhoz húzom a telefont, és olvasni kezdem az e-mailt:

Sziasztok, lányok,

jó nagy e-mailt küldök, mert tudjátok… jó nagy farkam van, így passzol az e-mailhez.

Arról van szó, hogy Hux és Lulu Lemon összeházasodnak, és azt mondták, hogy szerezzek egy kísérőt. Olyan jelentkezőt keresek, aki elkísérne az oltárhoz.

Minden költséget állok. Örömökben nem lesz hiány.

Ha érdekel, írj rám!

Még mindig használok óvszert.

Sziasztok!

JP

– A kurva életbe! – szólalok meg végül. – Nem emlékszem, hogy ilyet küldtem volna. Nincs benne az e-mailjeim között. Nem értem, baszki!

Breaker a képernyő tetejére mutat.

– Ez nem munkahelyi e-mail… Ez személyes.

Abban a pillanatban érzem, ahogy elfehéredek – mert igaza van. Soha nem nézem meg a személyes e-mailemet.

Odalököm neki a telefonját, és megnyitom a saját személyes fiókomat. Átnyálazom a közösségi leveleket, amíg meg nem látom a válaszokat az e-mailemre:

McKayla.

Kenzie.

Hattie.

Minden egyes válasz olyan, mintha egy újabb szöget vernék a koporsómba, miközben próbálom kitalálni, hogy a francba oldjam ezt meg.

A homlokomra szorítom a kezem.

– Bassza meg, ez nem jó! Tudsz valamit arról a cikkről?

– Annyit tudok, hogy ez az e-mail benne lesz, említi az esküvőt, és ööö… – Elhúzza a száját.

– Mi az? – kérdezem, miközben a gyomrom görcsbe rándul.

– Hát… Kelsey-ről és a vállalkozásáról is szó van benne, és utal arra, hogy a lányok bármilyen eszközt bevetnek a sikerért, beleértve a Cane fivérek elcsábítását is.

– A kurva életbe! – ordítom, miközben fel-alá járkálok az irodában. – BAAAASSZKI! – Majd csípőre tett kézzel folytatom: – Ezt meg kell akadályoznunk, öregem! Meg kell akadályoznunk azt a kibaszott cikket!

– Már kapcsolatba léptem Karlával, dolgozik rajta, de… nem tudom, JP. Nem biztos, hogy meg tudjuk oldani.

– Meg kell oldanunk! Tudod, mekkora károkat okozna ez a feltételezés Kelsey-nek? Teljesen megaláznák! És az az e-mail… az ördögi! – Úgy érzem, nem kapok levegőt. – El… el fogom veszíteni őt. El fogok veszíteni mindent! – Könyörgő tekintettel nézek Breakerre. – Kérlek, öregem, segíts! Nem érdekel, mennyibe kerül, csak tűnjön el az a cikk!

– Dolgozom rajta. Megint felhívom Karlát, megnézem, mit tehetek!

Ahogy elindul mellettem, megragadom a karját:

– Szeretem őt, Breaker. Nagyon szeretem. És ez tönkre fog minket tenni. Érzem. Kérlek, segíts!

– Segítek. Csak maradj itt egy kicsit. Meglátom, mit tehetek.

KELSEY

– A nővérem férjhez megy! – kiáltom, miközben a pezsgőspoharamat a fejem fölé emelem. – Óhhh!

A medence felett kifeszített átlátszó felületen állunk, Lottie karja a derekam körül, és együtt ringatózunk a zenére. Breaker visszatért, de JP nélkül – és még Huxley-t is elrángatja, mivel állítólag „férfidolgokat” kell megbeszélniük. Anyu és Jeff a kültéri kandallónál összebújva üldögélnek, Dave és Ellie pedig egy pálmafa mellett táncolnak – élvezik az újszülött csecsemőjük nélküli szabadságot.

Csodálatos este van.

Ragyognak a csillagok.

A pezsgő lüktet az ereimben.

És csak egyetlen gondolat jár a fejemben: ha visszaérek JP lakásába, őrülten jót fogok kefélni.

– Őrülten jót fogok kefélni! – emelem ismét a pezsgőspoharam.

– Kivel? – kérdezi Lottie.

– JP-vel. Ma este. Ráülök az arcára, és úgy kefélek.

– Ó, imádom, amikor Huxley arcára ülök. Nincs kielégítőbb érzés, mint amikor a keze a combomat simogatja, a nyelve meg végzi közben a dolgát.

– Még nem ültem JP arcán, de leszoptam a repülőn! – A nővérem felé fordulok, mindkét vállát megragadom, amennyire csak pezsgőspohárral a kezemben tudom. – Próbáltad már fejjel lefelé, az ágy széléről? Erősen ajánlom. Még soha nem élveztem golyókat az arcomon úgy, mint akkor.

– Ó, amikor herék pihennek a szemgolyómon, az valahogy olyan megnyugtató. Mint egy hideg uborka, csak éppen spermával teli zacskóban – érinti meg a szemét. – Hmm, talán ma este kérek egy ágyékos arckezelést. Huxley utálja, amikor így hívom, úgyhogy most már csak azért is!

– Kíváncsi vagyok, mit szólna JP, ha én is kérnék egyet!

– Valószínűleg igent mondana. Minden férfi szereti a dominanciáját kifejezni azzal, hogy a nemi szervét az arcodra rakja. Gondolj rá úgy, mint egyfajta területmegjelölésre!

– Eléggé vonzó gondolat, de azt a vibrátort is ki akarom próbálni, amit az éjjeliszekrényében találtam. Semmi extra, csak egy egyszerű darab, de biztos vagyok benne, hogy már volt a fenekében…

Annyira nevetek, hogy köhögni kezdek.

– Huxley is szereti, ha van valami a fenekében. Néha beledugom az ujjam, és körözök vele. – Suttogva hozzáteszi: – Nem szereti, ha körözök.

– Még nem dugtam az ujjam JP fenekébe. Nem érzem magam elég magabiztosnak hozzá.

– Nem kell hozzá magabiztosság, csak told fel! Ha felnyög, gratulálhatsz magadnak! Ha azt kérdezi, hogy „Mi a faszt csinálsz?”, akkor csak annyit mondj: „Ó… bocs, nem jó helyen van az ujjam?”

– Nem is tudom… Lehet, hogy csak a golyóit kéne csiklandoznom ma este a vibrátorral.

– Az is remek ötlet. Óó, rakd a makk alatti érzékeny részhez! Én is csináltam ezt Huxley-val, és nem viccelek, de öt másodperc alatt elment. Iszonyú szexi volt!

– Ez tetszik. Írok is neki.

– Ó, igen. Jó ötlet. Tüzeld fel!

Előveszem a telefonomat az asztalról, és megnyitom a JP-vel folytatott üzenetváltásunkat.

Kelsey: Szia, nagyfiú!

– Így hívod? – kérdezi Lottie.

– Hát… nem igazán, de ez jutott először eszembe. Töröljem?

Bólint.

– Szólítsd inkább szerelmemnek!

Kelsey: Szia, nagyfiú! Szia, szerelmem! Éppen a hatalmas farkadra gondolok!

– Ó, igen, írd le, milyen nagy! – javasolja Lottie.

Kelsey: A hatalmas, vastag, erektől duzzadó, nehéz, vaskos, brutál farkadra.

– Te jó ég, imádom az erektől duzzadó farkakat! Látnod kéne Huxley-ét, amikor kemény és feszül. Néha csak nézem, ahogy fel-le mozog, mielőtt elmegy.

Kelsey: Amikor visszamegyünk hozzád, rá akarok ülni az arcodra, de azt is szeretném, hogy a heréid a szememen legyenek, és szeretnék vibrátort dugni a fenekedbe!

– Igen, és írd meg neki, mennyire szereted a nyelvét!

Kelsey: És szeretem a nyelvedet, és ahogy az… ööö… ahogy… nyalogat.

– Olyan szexi! – mondja Lottie a vállam fölött.

– Tényleg így gondolod?

– Aha! Küldd csak el!

Elégedetten megnyomom a kék nyilat, majd a mellkasomhoz szorítom a telefonom.

– Ma este férfiherékkel az arcomon fogok aludni.

Lottie megragadja a vállaimat.

– Micsoda szerencsés lány!

JP

– Mi a szar ez? – üvölti Huxley, miközben átfutja a cikket, amit holnap terveznek megjelentetni. Karla, a varázslónk valahogy megszerezte a cikk előzetes példányát, és az elmúlt tíz percben újra és újra átolvastuk.

Az, hogy rosszul vagyok tőle, enyhe kifejezés. Ha azt mondom, ez gáz, akkor azt úgy is értem. A cikk semmilyen szempontból nem fest jó képet rólam. Lényegében egy csélcsap idiótának állít be, aki részeg fejjel már a szexuális zaklatás határát súroló e-maileket küldözget. Kelsey-t pedig egy aranyásónak mutatja, aki mások pénzéből akar érvényesülni.

Még rosszabb, mint vártam.

Már feltűrt ingujjal járkálok Huxley irodájában oda-vissza, és imádkozom a nyavalyás galambokhoz, hogy valahogy hozzák ezt helyre. Egész életemben jó ember voltam. Adakoztam, önkénteskedtem, csináltam igazán fontos, sorsfordító dolgokat – úgyhogy ideje lenne, ha én is visszakapnék valamit, ezért a világegyetemhez fohászkodom, mert hiszek a karmában.

Huxley rám förmed:

– Mi a francot képzeltél?

– Nem gondolkodtam! – kiáltom. – Részeg voltam, és kétségbeesett. Összetört a szívem! Fogalmad sincs, milyen volt az a két hét San Franciscóban! Látni, ahogy mással jár, miközben rám se néz. Basszus, az felőrölt belülről!

– És akkor te fogod magad, és kiküldesz egy gusztustalan e-mailt a női ismerőseidnek, hogy legyenek a kísérőid?

– Te meg azt mondtad Dave Toney-nak, hogy terhes menyasszonyod van. Nem mindig hozunk okos döntéseket! – ordítom vissza.

– Hé! – szól közbe Breaker, és közénk áll. – Karla most épp a cikkszerzőt dolgozza meg! Úgy tűnik, a weboldalt le lehet fizetni, szóval lehet, hogy nem is kell aggódnunk.

– Baszd meg! – káromkodik Huxley, miközben a hajába túr. – Pont erre van szükségem az esküvőm előestéjén!

– És nekem? – kérdezem, a mellkasomra mutatva. – A boldogságom múlik ezen, a fenébe! Neked mindegy, Lottie holnap akkor is hozzád megy. De Kelsey? Lehet, hogy rám se fog nézni, ha ez nyilvánosságra kerül.

– Meg is érdemelnéd! – vágja rá Huxley.

– Hé! – kiált Breaker, és magára tereli a figyelmünket. Mérgesen Huxley-ra szegezi a tekintetét. – Te is kurvára elcseszted, amikor előálltál azzal a menyasszonyos baromsággal! A cég hírneve forgott kockán, de mi ott voltunk, kiálltunk melletted, segítettünk, és a kezünkbe vettük a dolgokat, hogy senkinek ne essen baja! Úgyhogy most ne fordíts hátat az öcsédnek! És igaza van, fogalmad sincs, min ment keresztül, pláne, hogy azóta nem engedett senki mást közel magához, hogy apa meghalt. Ahelyett, hogy megnehezítenéd az életét, inkább kérdezd meg, hogy van!

Huxley rám pillant, vállai megrogynak, majd így szól:

– Basszus, igazad van. Francba, sajnálom! – Megdörzsöli a homlokát. – Jól vagy?

– Nem! – Megrázom a fejem. – Kurvára nem! Rohadtul félek! Nem veszíthetem el őt, öregem! Egyszerűen nem veszíthetem el!

– Mi lenne… már későre jár, szóval… ha elmagyaráznád neki, hogy mi történik, járj egy lépéssel előtte, és mondd el neki, hogy intézed az ügyet, és leállítod a cikket? – javasolja Breaker.

Huxley bólint.

– Ez tényleg okos húzás lenne. Ha teljesen váratlanul éri, az sokkal rosszabb, mint egy nehéz beszélgetés.

– Valószínűleg igazatok van. Elviszem hozzám, leültetem, és őszintén elmondok neki mindent.

A telefonom pittyeg. Rápillantok a képernyőre, és látom, hogy Kelsey írt – épp most írt. Talán készen áll az indulásra.

Megnézem az üzenetet, és olvasni kezdem:

Kelsey: Szia, szerelmem! Éppen a hatalmas farkadra gondolok! A hatalmas, vastag, erektől duzzadó, nehéz, vaskos, brutál farkadra. Amikor visszamegyünk hozzád, rá akarok ülni az arcodra, de azt is szeretném, hogy a heréid a szememen legyenek, és szeretnék vibrátort dugni a fenekedbe! És szeretem a nyelvedet, és ahogy az… ööö… ahogy… nyalogat.

Mi… a… franc?!

– Mi van? – kérdezi Breaker.

– Mit csináltak a lányok, mielőtt eljöttetek? – kérdezem Huxley-tól.

– Pezsgőztek – válaszolja zavartan. – Miért?

– Mert abból az üzenetből ítélve, amit Kelsey most küldött… majdnem biztos vagyok benne, hogy teljesen be van rúgva.

– Bassza meg! – mondja Huxley.

Ja… a baszás stimmel. Majdnem biztos, hogy bármilyen komoly beszélgetés ma este teljesen értelmetlen lenne.

KELSEY

– Olyan jóképű vagy! – szólalok meg, miközben arra várok, hogy JP kinyissa a háza bejárati ajtaját. – Tényleg jóképű. A legjóképűbb.

A válla fölött hátrapillant rám, és felvonja a szemöldökét.

– Mennyit ittál?

– Sokat. – Feltartom a karomat a levegőbe. – És van egy érdekes hírem számodra, JP!

Kinyitja az ajtót, megfogja a kezem, és bevezet a házába.

– Miféle érdekes hír? – kérdezi, miközben bezárja az ajtót.

– Ha iszom, történik valami a testemmel. – Közelebb hajolok, és suttogva folytatom: – Nagyon felizgulok.

Kikerekedik a szeme, és köhögni kezd. Megveregetem a hátát, majd… lehúzom a ruhám cipzárát, ami a padlóra hull. Mielőtt még bármit mondhatna, megfogom a pánt nélküli melltartóm kosarait, lehúzom őket, és felfedem előtte a melleimet.

– Kelsey…

Nem hagyom, hogy befejezze. Megragadom a fejét, és beletemetem az orrát a melleim közé. Egy kicsit megriszálom, majd megrázom magam, aztán eltolom magamtól.

A haja zilált.

A teste merev.

És egyáltalán nem mosolyog.

Ööö… lehet, hogy ez nem tetszett neki?

– Kelsey…

– Várj… nem tetszett a motorcsónakázás? Lottie azt mondta, Huxley-nak bejön. Gondoltam, családi vonás. Ez azt jelenti, hogy te szereted a fenékkörözést, ha ő nem?

A hajába túr.

– Mi az a fenékkörözés?

A mutatóujjammal körkörös mozdulatot teszek, és az ég felé mutatok.

– Pont oda fel!

Az arca elkomorul.

– Mi a francról beszélgettetek ti ketten?

Fedetlen mellekkel elsétálok mellette, és a lépcsőhöz megyek. Lefekszem a lépcsőre, és széttárom a lábaimat.

– Gyere, és vedd el! Készen áll! Nedves és vágyakozó.

– Kelsey, kicsim, talán csak készülődjünk lefekvéshez, jó?

Felkönyökölök, és azt mondom:

– Ó, próbálsz becsalni a hálóba! Átlátok rajtad, Cane. Átlátok rajtad. Persze, csak készülődjünk lefekvéshez. – Két ujjal idézőjeleket rajzolok a levegőbe.

Felém nyújtja a kezét, és elfogadom, miközben felmegyünk a lépcsőn. Kezem végigsiklik a fekete korláton – élvezem a sima, polírozott felületet –, és hagyom, hogy a szobájába vezessen. De nem az ágynál áll meg. Ehelyett a mosdókagylóhoz visz, és segít megfogni a fogkefémet.

– Azt akarod mondani, hogy rossz a leheletem? – kérdezem.

Megrázza a fejét.

– Nem, édesem, ez csak a szokásos rutin. És tudom, mennyire szereted a rutint.

Megmarkolom a fogkefét, szúrósan nézek rá, és azt mondom:

– Istenem, annyira felizgat, hogy ezt tudod rólam!

– Úgy tűnik, most minden felizgat téged.

– Mutasd meg a lábujjad körmeit, és fogadok, hogy itt, azonnal elélvezek!

– Hűha, úgy látom, az a pezsgő nagyon megtette a hatását!

– Imádom a pezsgőt. Te nem?

– Mi lenne, ha inkább a fogmosásra koncentrálnál? Hozok neked egy pólót.

– Ne fáradj, meztelenül akarok aludni!

Látom, ahogy felugrik az ádámcsutkája.

– Biztos vagy benne? Felveheted egy pólómat!

Megrázom a fejem.

– Meztelenül, vagy sikítok!

– Hát, azt nem akarjuk, hogy sikíts…

– Csak akkor, ha a nevedet kiáltom… igaz, Jonah? – húzom fel a szemöldököm, mire ő nagyot sóhajt.

A következő pár percet az „ágyba készülődéssel” töltjük – vagyis testünk előkészítésével az előttünk álló varázslathoz –, és mikor végzek, besétálok a hálószobájába, ahol alsónadrágban áll, a telefonjára meredve.

Anyaszült meztelenül megkapaszkodom az ajtófélfában, és így szólok:

– Hahó, nézd csak, ki kész lefeküdni!

Az ujjaimat játékosan megrázom felé.

Leteszi a telefonját, és felém fordul. Látom, hogy szinte felfal a szemével. Na ugye, szolgáld ki magad, nagyfiú!

Lassan, pipiskedve és csábos léptekkel sétálok felé – pontosan tudom, hogy ettől egyszerűen megőrül.

– Gratulálok! – mondom, miközben a mellkasára teszem a kezem.

– Gratulálsz? Mihez? – kérdezi.

– Hogy ilyen szép nagy merevedést produkáltál.

Megmarkolom az ágyékát, de… csak egy kis csiga van ott, nem rakéta. Felpillantok rá.

– Miért nem vagy kemény?

– Figyelj, Kelsey, szerintem csak feküdjünk le, jó? Hosszú este volt, és holnap mozgalmas napunk lesz.

Egy lépést hátrálok.

– Te… nem vagy kemény. Nem találsz vonzónak?

– Drágám, tudod, hogy ez nem igaz! Tudod, hogy imádom a tested. Tudod, hogy te vagy a legszexibb nő, akivel valaha találkoztam. Tudod, hogy totálisan beléd vagyok esve.

– De… nem vagy kemény! – Még hátrébb lépek. – Túl sok a flört? Nem tetszik?

– Kelsey, csak bújjunk be a takaró alá, és aludjunk! Túl sokat ittál…

– A fenébe, kiábrándítottalak!

Még hátrébb húzódom, amíg a komódjába ütközöm, ahol ott van összehajtogatva a póló, amit az előbb ajánlott. Gyorsan magam elé kapom, hogy pajzsként használjam, mert a szégyenérzet kezd eluralkodni rajtam.

– Nem erről van szó! – Frusztráltan kifújja a levegőt, és a hajába túr. – Csak feküdjünk le, jó?

Könnyek szöknek a szemembe, ahogy szégyenkezve az ágy másik végéhez indulok, majd megállok, és csendesen megkérdezem:

– Akarod, hogy egy ágyban aludjunk? Átmehetek Huxley-hoz és Lottie-hoz is.

– Nem mész sehová! – morogja, majd odalép hozzám. Kezemet a sajátjába veszi, és gyengéd csókot lehel az ujjaimra. – Azt akarom, hogy itt maradj az ágyamban!

– De nem akarsz engem… – suttogom, miközben egy könnycsepp gördül le az arcomon. Gyorsan letörlöm. – Túl rámenős voltam. Olyan dolgokat mondtam, amik talán megijesztettek. Nem az vagyok, akinek gondoltál, ez jár a fejedben, igaz? Ezért vagyok mindig olyan… unalmas, ezért nem lépek ki a komfortzónámból, hogy olyasmit csináljak, amit amúgy nem szoktam.

– Kicsim, elég! – mondja halkan.

Megrázom a fejem, és kirántom a kezem az övéből.

– Értem, JP! Nem tetszett, amit este mondtam!

Bebújok az ágyába, a takaró alá.

– Aludjak rá egyet, igaz?

Ott áll az ágy mellett, lenéz rám, és közben a hajába túr. Látom, hogy mondani akar valamit, mintha ott lenne a nyelve hegyén, de végül nem szól, csak elfordul, és a másik oldalon bújik be az ágyba.

A szívem darabokra törik.

Azt hittem, azt mondja, hogy tetszett neki, amit hallott, de… nem is tudom, valami jár a fejében. Ehelyett lekapcsolja a villanyt, és bebújik a takaró alá mellém.

De a legrosszabb az egészben, rosszabb, mint az elutasítás, hogy amikor elalszom, nem ölel át. Ott fekszik, messze tőlem, mintha a lehető legtávolabb akarna lenni.

JP

– Basszus, mindjárt hányni fogok! – mondom, ahogy belépek Breaker házába.

Reggel ötkor felcsörgetett, hogy amilyen gyorsan csak tudok, menjek át hozzá. Kiugrottam az ágyból, felkaptam valami ruhát, és rohantam hozzá.

Kelsey még aludt, mikor eljöttem. Szerencsére nem ébredt fel a hívásra.

Az éjszaka kínszenvedés volt. Még most is rosszul érzem magam tőle.

Semmire nem vágytam jobban, mint hogy az én magabiztos csajommal lefeküdjek, és azt tegyem vele, amire vágyott. De nem voltam képes rá. Nem úgy, hogy az a mocskos, rágalmazó cikk lebegett a szemem előtt. Nemcsak helytelennek hatott – hanem fizikailag is képtelen lettem volna rá. És ez bizonyítást is nyert: ott állt előttem, teljesen meztelenül, dögösen és kívánatosan, de egyáltalán nem izgatott fel. És az a sértődött tekintete. Francba!

Gyűlöltem azt a pillanatot.

– Mi a helyzet? – kérdezem Breakert. – Huxley itt van?

Megrázza a fejét, miközben együtt besétálunk az előtérből nyíló irodájába.

– Nem akartam ezzel is terhelni. Ma van az esküvő, szóval csak annyit mondtam neki, hogy el van sikálva.

– Tényleg? El van intézve?

Ismét megrázza a fejét, miközben leül az íróasztalához.

– A cikk jelenleg fel van függesztve, azaz a döntésünkre vár.

Pontosan tudom, hogy mit jelent ez: zsarolás.

Érzem, hogy nem tudok úrrá lenni a dühömön, miközben megkérdezem:

– Mit akarnak?

– A jó hír az, hogy aki elküldte nekik az e-mailedet, aláírt egy titoktartási szerződést a pletykalappal. Ez azt jelenti, hogy másnak nem adhatja el a történetet. Tehát ha nem hozzák le, máshol nem fog megjelenni.

– Hála az égnek! De biztos vagyok benne, hogy fizettek neki, hogy aláírja azt a titoktartási szerződést.

Breaker bólint.

– És akkor most azt akarják visszakapni, plusz a lehetséges bevételkiesést, ami kattintásokból folyt volna be, igaz?

– Kétmilliót akarnak.

– Bassza meg! – kiáltom, miközben felugrok. – Ez színtiszta zsarolás!

– Taylor már dolgozik rajta. Ezért van most felfüggesztve. Ők persze nem zsarolásnak hívják. Szerintük mi csak kiváltjuk a potenciális bevételt.

– Ez baromság! – kiáltom. – Mutasd meg azokat a rohadt számokat, amik bizonyítják, hogy kétmillió dollárt hozna nekik ez a sztori!

– Tudom, tesó, de ez olyan kivét a bankból, ami nem jelent komoly gondot. Átnéztem a számokat, és tudom úgy intézni, hogy a kárelhárítási díjat úgy vezessem be a könyvelésbe, hogy senki se vegye észre. Ráadásul még adókedvezményt is kapunk érte. Megpróbáljuk eladni úgy, mint egy adományt.

– Ez hazugság!

– Ezért gondoltam, hogy beszélek veled. Azt mondták, felhasználják a weboldalukon lévő reklámhelyeket valamire, ami fontos nekünk, így az ő részükről is úgy nézne ki, mintha adomány lenne.

– Ez az egész el van baszva. Szóval most azt kérdezik, hogy mit akarunk hirdetni az oldalukon?

– Igen, sőt felajánlották, hogy a nevünk is szerepelhet rajta.

– Basszák meg! – ordítom. – A Cane Enterprises nem fog semmin szerepelni!

– Tudom, hogy ideges vagy, de tekintve a helyzet súlyosságát és azt, hogy szeretnéd megkímélni Kelsey-t a megaláztatástól, ha ez kiderülne, el kéne fogadni az alkut. Dobj be valami jótékonyságot… mit tudom én, reklámozd velük a galambos alapítványt! Úgysem lesz rajta a nevünk, mi pedig leírhatjuk az adóból. És gondolj bele, szerinted tényleg azt akarják, hogy az oldalukon galambokról szóló fizetett hirdetés jelenjen meg?

Egy pillanatra csitul a dühöm, ahogy elképzelem a helyzet komikumát – galambok a pletykalap honlapján. Megfogom az államat, és dörzsölni kezdem a reggeli borostámat.

– Hát, tudod, vannak igazán beteg kinézetű galambok, akiket bevethetnénk a reklámban!

Breaker felnevet.

– Nem biztos, hogy a legjobb reklám nekik, de végül is működhet.

– Azt akarom, hogy a kezdőlapjukon szerepeljen két hétig, és végső döntési jogot a hirdetés kivitelezésében.

– Taylor már ezt is belevette az alkuba.

– Rendben – bólintok, és újra leülök. – Csináld meg! Szabadíts meg ettől a rémálomtól!

Breaker gyorsan elküld egy üzenetet, majd amikor végzett, leteszi a telefonját, és hátradől a székében.

– Basszus, legközelebb hallgass már rám, jó? Lehet, hogy fiatalabb vagyok nálad, de nem hülye. Vaktában e-mailt küldeni a kontaktlistában szereplő lányoknak nem a legjobb ötlet, tudod?

– Igen, hát… remélhetőleg annak az időszaknak vége.

– Gondolom, Kelsey tegnap esti állapotát tekintve, nem volt alkalmad elmondani neki.

– Nem. Aztán nagyon édesen megpróbált elcsábítani… a francba. Imádtam látni, mennyire felszabadult, hogy új dolgokat akart kipróbálni, de képtelen voltam belemenni. Nem tudtam volna jó lelkiismerettel lefeküdni vele. Teljesen összetört, még sírt is. – A gyomrom összerándul. – Alig aludtam két órát.

– Na, akkor ezt az ügyet lezártuk. Talán hazafelé állj meg a kedvenc kávézójánál, és engeszteld ki! Huxley-nak ma van az esküvője, és mentálisan is ott kell lennünk mellette.

– Tudom. – Felállok, és ökölbe szorított kezemet nyújtom a testvérem felé. Összeüti az öklét az enyémmel, miközben azt mondom: – Köszönöm, hogy átvetted az irányítást az ügyben! Tényleg sokat jelent nekem.

– Erre való a család, tesó! És amit tegnap este mondtam, azt komolyan gondoltam: nagyon örülök neked. Tudom, hogy apa halála jobban megviselt téged, mint engem vagy Huxot, és jó látni, hogy megnyílsz, és készen állsz a szerelemre… Tényleg büszke vagyok rád!

– Köszönöm! – Elmosolyodom. – A fenébe… úgy érzem, mintha egy hatalmas kő esett volna le a szívemről. Ideje szeretettel elárasztani a csajomat. Egy óra múlva nálam találkozunk, igaz? – kérdezem, miközben ránézek a telefonomra.

– Ja. Ne kérdezd, hogy Huxley miért akarja, hogy olyan korán ott legyünk, de időt akar tölteni a testvéreivel még az igen előtt. Azt hiszem, kosárlabda is szerepel a programban.

– Gyakoroltam – mutatok rá Breakerre, miközben az irodája ajtaja felé megyek. – Jó lesz vigyáznod!

– Egyáltalán nem aggódom. Kizárt, hogy az utolsó alkalom óta annyit fejlődtél, hogy legyőzz engem.

– Milyen kishitű vagy! Hamarosan találkozunk!

Megkopogtatom az ajtókeretet, aztán elindulok. Még kávét kell vinnem a csajomnak, és remélem, gyorsan összehozok neki egy orgazmust is, mielőtt útnak engedem.

13 Avokádóból készült fűszeres étel.

Huszonkettedik fejezet

KELSEY

Teljesen kiszáradt torokkal ülök fel az ágyban.

A hideg, üres ágyban.

Áthajolok az éjjeliszekrény fölött, és felkapcsolom a lámpát, ami tökéletesen bevilágítja a sötét szobát. Körbenézek, de JP-nek semmi nyoma. A telefonja sincs az éjjeliszekrényén.

Itt aludt egyáltalán?

Bárcsak olyan típus lennék, aki megiszik egy csomó pezsgőt, kiüti magát, és másnap semmire sem emlékszik.

De sajnos nem ilyen vagyok.

Inkább az a lány vagyok, akinél a másnaposság mindig együtt jár a megbánással.

És most pontosan ezt érzem. Csupa megbánást.

Megbántam, ahogy viselkedtem. Amit mondtam. Hogy rávetettem magam JP-re, miközben nyilvánvaló volt, hogy… nos, hogy a legkevésbé sem talált vonzónak tegnap este. És ahogy elzárkózott, mintha undorodott volna tőlem. Még csak meg sem ölelt a múlt éjjel. Nem csoda, hogy most nincs itt.

Túl messzire mentem.

Lerúgom magamról a takarót, és elindulok a fürdőszoba felé. Üzenetet keresek, talán egy csésze kávét, amit itt hagyott nekem, ahogy korábban már megtette.

Semmi.

Kezdek aggódni, ahogy lemegyek a lépcsőn, egyenesen a konyhába.

Semmi.

Lehet, hogy küldött üzenetet.

Visszasétálok az emeletre – hálás vagyok, hogy legalább fejfájásom nincs, csak brutális szájszárazságom –, és mikor újra belépek a hálószobába, megnézem a telefonomat.

Semmi.

Megint elönt az a balsorsszerű szégyenérzet, miközben a legrosszabb forgatókönyv pereg le a fejemben.

Kiábrándítottam tegnap este. Azt hiszem, amennyire szereti a laza Kelsey-t, a részeg Kelsey egyáltalán nem jön be neki. És ez… hát, érthető.

De utálom, hogy ez az érzés – ez az üresség – annyira hasonlít ahhoz, amit akkor éreztem, amikor Edwin azon az estén elment Genesisszel. Pedig ő gyönyörű volt, intelligens és kedves. Nem olyan neurotikus és merev, mint én. Legyünk őszinték: JP is őt választotta először. Annak ellenére, hogy Edwin iránt csak a töredékét éreztem annak, amit JP iránt, mégis fájt, amikor elment. Mi lesz, ha JP is így dönt?

Kétségbeesem.

De miért pont Huxley és Lottie házasságkötésének napján? Azt mondta, régóta várt rám, úgyhogy borzalmas érzés belegondolni, hogy most lejárt a szavatosságom egy nőcsábásznál. Lehet, hogy így próbál finoman lepattintani? Francba. Ez valahogy nem stimmel. Vagy… mégis?

De minek is gondolkodom ezen?

Akárhogy is, most nincs itt.

Nem tudom, mikor fog visszajönni, de egy dolgot biztosan tudok – nem maradhatok itt.

A komódhoz lépek, ahol néhány holmimat tartom, és előhúzok egy melegítőnadrágot. A pólócserével nem is bajlódom. Gyorsan megmosom a fogam, copfba kötöm a hajam, és belebújok a szandálomba.

Telefonnal a kezemben lesétálok a lépcsőn az előszobába, és épp, amikor kinyitnám az ajtót, meghallom JP hangját:

– Hová mész?

Lefagyva fordulok a hang irányába – a konyha felé –, és megpróbálom a lehető legszebb mosolyomat az arcomra erőltetni.

– Öhm, Lottie-hoz. Csajos dolgok – integetek, mert zavarban vagyok. – Szóval, igen… kellemes bulizást mindenkinek!

A szemöldöke összerándul.

– Csak így elmész? Búcsúcsók nélkül?

Kezében az elviteles kávéscsészével odasétál hozzám.

– Ó, igen, csók, persze! – Félúton találkozunk, lábujjhegyre állok, és adok egy puszit az állára. – Hát… akkor találkozunk az oltárnál. – Kikerekedik a szemem. – Mármint nem a mi oltárunknál, hanem az esküvői oltárnál, és nem a mi esküvőnkön, hanem Lottie és Huxley esküvőjén.

Hátrálok az ajtó felé.

– Ja… igen… később találkozunk!

– Kelsey, várj egy pillanatot!

– Tényleg mennem kell! – mondom neki. – Lottie-nak szüksége van rám. Van egy… öhm… pattanása – bólogatok. – Igen, egy pattanása. És segítségre van szüksége, hogy még az esküvő előtt eltüntesse, és ha valaki ért a pattanások eltüntetéséhez, az én vagyok. De idő kell hozzá, és szorít az idő.

A szemöldökei még jobban összehúzódnak, és ahogy az ajtó felé indulok, jön utánam.

– Legalább hadd kísérjelek át az utcán!

– Ó, nem kell, nem akarlak feltartani!

– Nem tartasz fel, bébi! – ér utol, aztán megfogja a kezem, és összekulcsolja az ujjainkat. A tenyere érintése majdnem megtöri gyenge érzelmi védvonalamat. Magához húz, és megcsókolja a fejem búbját. – Hogy aludtál? – kérdezi, amikor elindulunk Lottie-ékhoz.

– Öhm… jól! – felelem kínosan és feszengve. Vastag fal van köztünk, a kezünk mintha be lenne betonozva, és ez megbénít.

– Csak jól?

– Igen, jól! – Átkelünk az utcán, és hogy fenntartsam a beszélgetés fonalát, nehogy megkérdezze, mi bajom van, mert érzem, hogy ez lesz a következő, gyorsan visszakérdezek: – Izgulsz a mai program miatt? Úgy tudom, lesz kosármeccs, valami borotválkozós kezelés egy borbélynál meg barbecue kóstoló. Egészen elegánsnak hangzott, amikor Lottie mesélte.

– Igen, elég sok minden lesz. Huxley még velünk akart tölteni egy kis időt, mielőtt az oltárhoz járulnánk – nyújtja felém a kávét, épp, amikor megérkezünk a házuk elé. – Ezt neked hoztam. A kedvenc kalóriaszegény vaníliás lattéd.

– Ó! – veszem át a poharat. – Köszönöm. Ez kedves tőled. Elmentél nekem kávéért?

– Nem, csak úton voltam, és gondoltam, megállok.

Miért volt úton ilyen korán reggel? Ne menj bele, Kelsey! Nem vagy érzelmileg stabil állapotban! Csak rosszabb lesz tőle, nem jobb!

– Hát, köszönöm! – Szerencsére épp, amikor kopogni készülnék, megjelenik Huxley.

– Sziasztok! – mondja ránk pillantva, de amikor JP szemébe néz, valami néma beszélgetés zajlik köztük. JP bólint, Huxley pedig megköszörüli a torkát, és félreáll. – Lottie fent van.

– Igen. Pattanásmentesítés – mondom, miközben elengedem JP kezét, és próbálok elsurranni Huxley mellett.

– Kelsey! – szól utánam JP, mielőtt túl messzire jutnék.

– Hmm? – nézek vissza a vállam fölött.

– Nem köszönsz el?

– Ó, igen, bocs. Csak a pattanásokon jár az agyam.

Ismét adok egy puszit az állára, de ahogy ellépek, átkarolja a derekamat, és szorosan magához húz. Megemeli az államat, és megcsókol.

Szívből jövően.

Úgy, ahogy függőséget okoz.

Egy villámcsapásszerű csók, amit minden porcikádban érzel. Az érintése úgy hat, mint egy gyengéd, de vigasztaló ölelés, és ettől újra elérzékenyülök.

Amikor elenged, összeszedem magam, és lassan hátrálok.

De amint becsukódik mögöttem az ajtó, és már bent vagyok a házban, érzem, ahogy a könnyek végiggördülnek az arcomon.

Mi a fene van velem?

Miért vagyok ennyire érzelmes?

Mert zavarban vagy. Mert végre van valami, amire mindig is vágytál, és a tegnap este mindent megkérdőjelezett, amit addig biztosnak hittél.

A bizonytalanság lassan felőröl.

Nem akart téged.

Nem kívánta a tested.

Nem ölelt meg.

Semmit nem akart tőled.

És bár ma reggel megcsókolt, valami akkor sem stimmel. Valami nincs rendben.

A gondolat, hogy elveszíthetem, nagyon felkavar.

Mert életemben először őszintén ki merem jelenteni, hogy szerelmes vagyok.

Teljesen reménytelenül, kétségbeesetten szerelmes vagyok egy férfiba – és rettegek, hogy esetleg ő nem viszonozza az érzelmeimet.

De most nincs idő ezekre az aggodalmakra. Lottie ma férjhez megy, és nekem mellette kell lennem. Ez az ő napja. El kell nyomnom az érzéseimet, fel kell vennem a mosolygós álarcom, és rá kell koncentrálnom. Ki tudja – lehet, hogy tényleg van egy pattanása.

Megtörlöm az arcomat, veszek néhány mély levegőt, majd elindulok fel a lépcsőn, a szobája felé. Ideje felkészíteni a menyasszonyt a nagy napra.

– Szerinted látszani fog? – kérdezi Lottie, miközben a tükörbe néz.

– A mi korrektorunkkal senki sem fogja észrevenni – nyugtatja meg Meredith, a sminkesünk.

Nem egy pattanás miatt aggódott – Huxley kiszívta a nyakát.

Úgy tűnik, mielőtt a gyűrű felkerül Lottie ujjára, még egy utolsó alkalommal jelezni akarta, hogy ami az övé, az az övé. És hát… elég látványosra sikerült – pont a nyaka közepén.

Sajnos az én törékeny lelkiállapotomnak ez nem tett jót. Kiszívott nyakkal látni a nővéremet az esküvő előtt csak még jobban rádöbbentett a saját helyzetemre – és természetesen ez oda vezetett, hogy idegösszeomlást kaptam a fürdőszobájában. Amikor végre kijöttem a duzzadt szememmel, és megkérdezte, mi bajom, azt mondtam, begörcsölt a lábam a vécén, és majdnem a földön fetrengtem a fájdalomtól. Erre ő elmesélte, hogy Huxley is kapott egy ilyen görcsöt nemrég, „akció közben”, ami annyira fájdalmas volt, hogy a pénisze konkrétan összezsugorodott. Nem tudom, ezek után képes leszek-e ugyanúgy nézni Huxley-ra, mint korábban.

De azóta összeszedtem magam annyira, hogy enni tudjak, megmosakodjak, és még beszélgetni is tudjak arról, mennyire izgatott vagyok Lottie esküvője miatt.

Egész jól ment.

– Nem is mesélted, hogy sikerült a tegnap este! Beváltottad az üzenetben vállalt ígéreteidet? – kérdezi Lottie.

Hát… nagyszerű volt.

– Öhm, nem igazán – felelem, mert tudom, hogy nem tudok hazudni a testvéremnek. Átlátna rajtam. – Túl részeg voltam.

Maradj ennyinél, ne bonyolítsd túl!

– Nem is voltál annyira részeg. Elbizonytalanodtál? Nem kellett volna megcsinálnod azt a körözést! Az volt a baj? A körözés?

Kizárt, hogy akár egy szót is szóljak a tegnap esti ujjkörzésről!

– Nem, csak… nem jött össze – mondom, miközben keresztbe teszem a lábaimat.

Lottie felhúzza a szemöldökét.

– Hogy érted, hogy nem jött össze?

– Úgy értem… ő nem volt… olyan hangulatban – válaszolom óvatosan, és reménykedem, hogy Meredith tényleg aláírta azt a titoktartási szerződést, amit Huxley minden vendéggel aláírat, aki belép a házába.

– Nem volt olyan hangulatban? – kérdezi Lottie, miközben Meredith korrektorral dolgozik a szívásnyomon. – Hogy érted?

– Úgy, hogy egyszerűen nem volt kedve hozzá. Lezárhatnánk? Mert ez nekem érzékeny téma, és nem akarok így viselkedni az esküvőd napján. Ennek a napnak vidáman és boldogan kell telnie, nem szomorúan!

– Igen, de nem akarom, hogy csak kényszerből mosolyogj! Ki kell ezt beszélnünk!

– Halló? – Ellie hangja csendül fel az előtérből. Hát, remek… – Hol vagytok?

– Fent a hálószobában! – kiált vissza Lottie.

– Lehetne, hogy erről ne beszéljünk vele? – kérem. – Tényleg… össze vagyok zavarodva. A tegnap este katasztrofális volt, és minél többet gondolok rá, annál inkább csak ahhoz lenne kedvem, hogy összekuporodjak és sírjak. Hidd el, érzelmileg nagyon labilis vagyok most, és ezt te sem akarhatod készülődés közben.

A szemem megtelik könnyel.

Lottie felém nyújtja a kezét, én pedig elfogadom.

– De fáj neked, és nem akarom, hogy most fájjon. Hogyan tudnád ma jól érezni magad, ha mindent elfojtasz?

Ekkor Ellie lép be az ajtón, egyik kezében egy doboz sütivel, a másikban egy ruhazsákkal.

– Bocs, hogy késtem, és utálom, hogy pont én, de a baba nyűgös volt, és mindent rendben akartam hagyni, mielőtt elindulok.

Aztán rám néz, aztán Lottie-ra, majd megint rám – és elhúzza a száját.

– Ó… szóval elmondta neked. És hogy vagy?

Elmondta…?

Mit mondott el?

Kihúzom magam, Lottie szintén – bekapcsol a nővéri védelmező ösztöne.

– Mit mondott el? – kérdezi.

Ellie arca teljesen elfehéredik, miközben újra felváltva néz ránk.

– Öhm… tessék? – pislog néhányat.

Lottie Meredithhez fordul:

– Nagyon sajnálom, de egy pillanatra magunkra tudnál hagyni bennünket?

– Semmi gond, legalább addig ránézek a gyerekekre.

Meredith kisétál, és becsukja maga mögött az ajtót. Lottie pedig azonnal megpördül a székében, és Ellie felé fordul:

– Miről beszélsz, Ellie?

Ellie már a kezét gyűrögeti, az ajkába harap, úgy néz ki, vagy elrohan, vagy elhányja magát.

– Tudjátok, nem nagy dolog. Csak… szomorúnak tűntetek, és feltételeztem valamit, amit nem kellett volna. Mi lenne, ha elfelejtenénk, amit mondtam, és ennétek egy fánkot? Málnával töltött.

A lehető legkiegyensúlyozottabb hangon szólalok meg:

– Ellie, jelenleg az érzelmi összeomlás szélén állok. Muszáj tudnom, miről beszélsz, különben tényleg felrobbanok. Kérlek, mondd el!

Ellie sóhajt, és motyogva azt mondja:

– Ó, az én nagy szám…

Előkapja a telefonját, és görgetni kezdi, miközben beszél:

– Csak azért tudok róla, mert Dave mesélte, és próbáltam felkészülni arra, mi várható ma reggel. Úgy tűnik, és nem tudom, mikor, JP küldött egy e-mailt egy rakás nőnek, hogy legyenek a partnerei az esküvőre.

– Micsoda? – kérdezem.

Ellie átnyújtja a telefonját. Egy képernyőfotó jelenik meg, benne az e-mail, amit JP küldött.

– Mi áll benne? – kérdezi Lottie.

– „Sziasztok, lányok! Jó nagy e-mailt küldök, mert tudjátok… jó nagy farkam van…” – Elakad a hangom, képtelen vagyok tovább olvasni, ezért Lottie kiveszi a kezemből a telefont, és folytatja.

– „Így passzol az e-mailhez. Arról van szó, hogy Hux és Lulu Lemon összeházasodnak…” – Várjunk csak, miért hív Lulu Lemonnak?

– Téged tényleg ez aggaszt? – kérdezem, miközben egy könnycsepp folyik végig az arcomon. Ellie gyorsan ad egy zsebkendőt.

– Igazad van. Az e-mail fontosabb. – Lottie megköszörüli a torkát. – „…És azt mondták, hogy szerezzek egy kísérőt. Olyan jelentkezőt keresek, aki elkísérne az oltárhoz. Minden költséget állok. Örömökben nem lesz hiány. Ha érdekel, írj rám! Még mindig használok óvszert. Sziasztok! JP”

– A rohadék!

– Várj… azt írta, hogy még mindig használ óvszert? Miért mondana ilyet? – kérdezem megdöbbenve.

– Mert szexuális kalandra vágyik – válaszolja Lottie, miközben visszaadja Ellie-nek a telefont. – Mikor küldte el ezt az e-mailt?

Ellie vállat von.

– Nem tudom. Dave-től hallottam róla tegnap este, de aztán a babával kellett foglalkoznom.

– Van dátum a képernyőfotón? – kérdezem, miközben a torkom annyira összeszorul, hogy alig tudok megszólalni.

Ellie rápillant a telefonra, majd megrázza a fejét.

– Az ki van takarva.

Az ajkaimat harapdálom, miközben felhúzom a térdeimet a mellkasomhoz.

– Hol vannak a kincseim? – hallatszik anyánk hangja a földszintről.

Pánikba esve nézek Lottie-ra, ő pedig Ellie-re pillant.

– Eltereljem a figyelmét? – kérdezi Ellie.

Mindketten bólintunk, és szerencsére Ellie becsukja maga mögött az ajtót, amikor kisiet.

Amint kattan a zár, a kezembe temetem az arcomat.

Lottie mellém ül.

– Nagyon sajnálom!

– Mit sajnálsz? – kérdezi Lottie.

– Mert ez a te nagy napod, és én tönkreteszem.

– Nem, JP teszi tönkre. Most pedig meséld el, pontosan mi is történt tegnap este!

Letörlöm a könnyeimet, és így szólok:

– Amikor visszaértünk hozzá, teljesen rá voltam hangolódva a szexre, meg hogy minden perverz dolgot csináljunk. Ő viszont visszafogott volt, sőt kicsit távolságtartó. Mondtam, hogy meztelenül fogok aludni, mire azt javasolta, vegyek fel valamit. Fura volt. Nagyon fura.

– Hát… tényleg fura.

– És aztán amikor újra rávetettem magam, azt mondta, hogy ne ma este, és… te jó ég, annyira megalázó volt! Aztán lefeküdtem, és azt hittem, hogy majd odabújik hozzám, de nem tette. Reggel üres ágyra ébredtem. Megalázva éreztem magam. És… azt hiszem, már nem talál vonzónak. Vagy nem akar engem. Épp mikor jöttem volna ide, megjelent, átkísért, és kicsit kedvesebb volt, de még mindig feszengett. Azt mondta, már volt kint reggel, és vett nekem kávét. De… hol volt? Huxley-val volt?

– Huxley egész reggel velem volt.

Könnyek patakzanak végig az arcomon.

– Akkor tényleg fogalmam sincs. Viszont kaptam tőle egy fantasztikus csókot, mielőtt ide jöttem… de azóta nem írt, és… nem tudom. Még sosem éreztem magam olyan kívánatosnak, mint amikor vele vagyok, de tegnap este… tegnap este idiótának éreztem magam. És most ez az e-mail. – A torkom összeszorul a félelemtől. – Mi van, ha akkor küldte azt az e-mailt, amikor már együtt voltunk?

Lottie mély levegőt vesz, és azt mondja:

– Nézzük ezt az egészet racionálisan, jó?

Bólintok, bár a fejemben folyamatosan a legrosszabb forgatókönyv pereg.

– Tegnap este, amikor ittunk, a fiúk bent voltak a házban, és beszélgettek.

– Igen, azt mondták, hogy „pasis dolgok”.

– Ami vagy tényleg merevedési problémát jelent, vagy csak azt akarják, hogy azt higgyük, hogy arról van szó, hogy ne firtassuk tovább.

– Szerinted JP-nek merevedési problémája volt tegnap? Azért nem akart lefeküdni velem? Ott álltam előtte meztelenül, és még csak fel sem állt neki.

Lottie megrázza a fejét.

– Nem hiszem, hogy merevedési problémája volt. Huxley is ingerült volt tegnap este, és kétlem, hogy a testvére merevedési gondja ilyen reakciót váltott volna ki belőle. Ez inkább olyan idegesség volt, amit mindig a munkához szoktam kötni.

– Szóval szerinted tegnap este valami munkahelyi problémájuk volt?

– Nem, szerintem ezzel az e-maillel foglalkoztak. Ha Dave Toney már tegnap este tudott róla, akkor biztos szólt a fiúknak is. Szerintem valaki olyan kaparintotta meg az e-mailt, akinek nem kellett volna, és a fiúk próbálták menteni a menthetőt.

– De mikor küldte el?

– Valószínűleg még azelőtt, hogy ti összejöttetek volna. Semmiképp sem utána. Tényleg kedvel téged, Kelse.

– Szeretném azt hinni, hogy igen, de… valami nem hagy nyugodni. Valami, ami mindig is megvolt bennem vele kapcsolatban. Hogy nem vagyok elég jó neki, hogy nem vagyok egy szinten vele. Hogy nem tudom megadni neki azt, amire szüksége van az életben. Annyira különbözőek vagyunk.

– De pont egymásra van szükségetek! – Megfogja az arcomat, és kényszerít, hogy ránézzek. – A bizonytalanságaid eltorzítják a JP-ről alkotott képedet. Ő jó ember. És minél többet gondolkozom ezen, annál inkább hiszem, hogy a fiúk csak meg akarnak kímélni minket az igazságtól.

– Az igazságtól, hogy… JP nem akart elvinni az esküvőre.

– Ne mondj ilyet! Nem tudhatod.

– Akkor miért nem akart tegnap este?! – fakadok ki. – És hol volt ma reggel? Szerinted valaki mással volt?

Lottie megrázza a fejét.

– Nem. Sosem tenne ilyet. Már ismerhetnéd annyira, hogy tudd, nem tenne ilyet!

– De… nem izgult fel. Nem bújt hozzám. Mióta együtt vagyunk, mindig akart engem, és most hirtelen vége? Valami nem stimmel.

– Talán attól félt, hogy rájössz.

– Mert rejteget valamit?

– Vagy talán attól félt, hogy elveszít téged.

Hátradőlök a kanapén, és a szemem elé teszem a kezemet.

– Írj neki!

– De mit írjak?

– Bármit. Nézd meg, mit válaszol! Add ide a telefonod!

Átadom neki, és pötyögni kezd.

– Mit csinálsz?

– Bebizonyítom, hogy minden rendben. Komolyan azt hiszem, hogy ez csak egy félreértés. JP odavan érted.

Gépel, majd elküldi, és felém fordítja a képernyőt.

Kelsey: Szia! Hogy mennek ott a dolgok? Jól érzitek magatokat?

– Látod? Csak lazán. Meglátjuk, mit válaszol!

– Ha egyáltalán válaszol.

Pittyeg a telefonom, és Lottie önelégült pillantást vet rám, majd közelebb hajolunk, hogy együtt olvassuk el.

JP: Jól, most fejeztük be a reggelit. Tele hassal indulunk kosarazni. Ha béna leszek, a szalonnát hibáztatom. Hogy vagy, kicsim? Mondtam már ma, mennyire gyönyörű vagy? Ha nem, akkor most mondom: elképesztően gyönyörű vagy!

– Látod? – kérdezi Lottie, és diadalmasan a levegőbe emeli a kezét. – Megmondtam! Tudom, hogyan viselkedik Huxley, amikor munkahelyi válság van. Ez pontosan az. Valaki szóba hozta azt az e-mailt, amit JP ki tudja, mikor küldött, és próbálták elsimítani a dolgokat. Nézd meg ezt az üzenetet! Komolyan azt gondolod, hogy nem szeret téged? Hogy mással akarna lenni?

Ránézek az üzenetre, újra és újra elolvasom.

Egy részem hisz neki. Így végiggondolva minden értelmet nyer. De… mi van a ma reggellel? A tegnap esti visszautasítással? Hogy nem bújt hozzám? Még ha aggódott is, akkor is átölelhetett volna, nem?

De ezt most félre kell tennem. Nem aggódhatok emiatt. Már így is tönkretettem a reggelt, és nem fogom elrontani a nap többi részét.

Előhúzom a legszebb mosolyomat, amire csak képes vagyok, és azt mondom:

– Igen, szerintem igazad van.

– Tudom, hogy igazam van – feleli Lottie, miközben megölel. – Jobban érzed magad?

– Igen. – Még szélesebben mosolygok, de nem belülről jön. Nem érzek örömöt. Csak… szomorúságot. – Szóljak a lányoknak?

Megrázza a fejét.

– Nem, inkább hozok még egy kis italt. Mindjárt jövök. Kérsz valamit?

– Nem, köszönöm.

Megveregeti a vállam.

– Írj vissza a pasidnak, hogy lásd, mennyire szeret!

Amikor elmegy, a telefonomat bámulom. Kísértést érzek, hogy ne válaszoljak, hogy egyszerűen figyelmen kívül hagyjam az üzenetét, de nem akarok ilyen lány lenni. Nem akarom ignorálni őt. Nem érzem magam jól, de tudom, hogy beszélnem kell vele.

Szóval megteszem. Még ha fáj is, tudom, hogy nem lenne helyes eltaszítani őt.

Kelsey: Köszönöm. Egész jól vagyok. Kissé dehidratáltan. A sminkes épp most próbálja eltüntetni Lottie nyakáról azt a sötétlila foltot, ahol Huxley kiszívta. Reméljük, a smink ma csodát tesz!

Nevetést hallok lentről. Felejtsd el a gondokat! Felejtsd el az érzéseket! Ez Lottie nagy napja, és ki kell hoznom belőle a legtöbbet!

Pittyeg a telefonom.

JP: Hux említette. De Lottie-t nem különösebben zavarta. Hogy van az a pattanás…?

Az alsó ajkamba harapok. Te jó ég, tudja, hogy hazudtam? Remélem, nem. Vajon Hux elmesélte volna nekik a pattanást? Ki tudja?

Kelsey: Lelapadt. Nem lesz gond.

JP: Úgy tűnik, te vagy a pattanáseltüntető. Ügyes vagy, bébi. Ja, és a srácok már ordibálnak, hogy tegyem le a telefont. Majd még írok. Rád gondolok, bébi. Alig várom, hogy lássalak a ruhádban!

Kelsey: Jó szórakozást!

Leteszem a telefont, mély levegőt veszek, és ahogy kifújom, kinyílik a hálószoba ajtaja. Ideje magamra erőltetni a mosolygós arcomat.

– Igen – mondja Lottie, a hangja tele érzelemmel.

Nem hiszem, hogy valaha láttam büszkébb férfit, mint most Huxley. Mellkasa megtelik levegővel, a szeme könnyektől csillog, és a vállán látszik a megkönnyebbülés – mostantól a nő, aki előtte áll, az ő vezetéknevét viseli majd. Egyszerűen gyönyörű.

Az egész szertartás gyönyörű volt. Úgy időzítették, hogy közvetlenül naplemente előtt kezdődjön, így ahogy telt az idő, a nap lassan lement a víz mögött. A helyszínnek saját strandja van, így se turista, se helybéli nincs a közelben. Az ég pufók rózsaszín és lila felhőkkel tarkított, melyek elképesztő látványt nyújtva tükrözik vissza a napfényt.

Lottie az egyszerű, sellő fazonú ruhájában minden tekintetet magára vonz, de a férfiak mélykék öltönyein is megpihennek a tekintetek. Amennyire csak lehet, próbáltam kerülni a szemkontaktust JP-vel, de ez lehetetlen küldetésnek bizonyult. A szemem mágnesként vonzotta a tekintetét. Amikor elkezdtem sétálni a sorok között, felé néztem, és láttam, ahogy visszatartja a lélegzetét, mielőtt benedvesíti az ajkát. A ceremónia elején megint ránéztem, és láttam, ahogy mosolyog rám – olyan intenzíven, hogy legszívesebben odamentem volna hozzá, és a mellkasába fúrtam volna a fejem. És most, amikor a lelkész férjnek és feleségnek nyilvánítja Huxley-t és Lottie-t, látom, ahogy JP hintázik a talpán, rám szegezi a tekintetét, és ígéretek tükröződnek a szemében.

– Hölgyeim és uraim, íme, Mr. és Mrs. Huxley Cane, immár férjként és feleségként!

Úgy tapsolok, mint egy robot, majd Lottie kezébe nyomom a csokrát, mielőtt Huxley-val visszasétál a sorok között. És mivel Lottie azt akarta, hogy JP legyen a párom, ő következik. Kinyújtott karral vár rám az oltárnál.

Hát, induljunk.

Odalépek hozzá, belékarolok, és már indulnék, amikor közel hajol a fülemhez, amitől végigfut a hideg a hátamon, és odasúgja:

– Olyan hihetetlenül gyönyörű vagy, Kelsey! Eláll tőled a lélegzetem!

Meggyötört szívem hevesen dobog, a térdeim elgyengülnek.

Szeretem ezt a férfit. Annyira szeretem. És ahogy hallom a hangját, és érzem az erős testét hozzám simulni, az szinte már túl sok.

– Köszönöm! – suttogom vissza, miközben a fogadóterem felé tartunk, ahol Huxley és Lottie épp csókolóznak. Huxley birtokló mozdulattal szorosan tartja a testvérem derekát.

JP felém fordul, és megemeli az államat. Mielőtt bármit mondhatnék, már meg is csókolt, miközben keze gyengéden végigsimít a hajam fürtjein.

– A francba! – suttogja, mikor elenged. – Nagyon hiányoztál ma!

Megcsókolja az orromat, a homlokomat, majd ismét a számat – épp mikor Breaker és Ellie mellénk lépnek.

– A fenébe, mindenki csókolózik. Nekünk is kéne?

Ellie felnevet, és azt mondja:

– Csak akkor, ha szeretnéd, hogy Dave levágja a golyóidat, és desszertkülönlegességként tálalja fel őket!

Breaker az állát vakarja.

– Hmm, nehéz döntés, nehéz!

A ceremóniamester odalép hozzánk:

– Jönnek a vendégek, de ne feledjék, semmi beszélgetés, csak egy gyors integetés, mert a menyasszonyról és a vőlegényről még el kell készíteni az utolsó képeket a naplementében.

A vendégek belépnek, mindenki boldog, beszélgetnek, és egyenesen az italpult felé veszik az irányt.

– Jól vagy? – kérdezi JP, miközben gyengéden meghúzza a kezem.

Rámosolygok.

– Igen, csak örülök Huxley-nak és Lottie-nak.

Nem vagyok biztos benne, hogy el is hiszi, mert továbbra is fürkészően néz, de szerencsére Lottie és Huxley elindulnak kifelé, és mi is követjük őket. Már csak néhány vendég maradt fent, akik még fotózkodnak.

– Most csak a menyasszony és a vőlegény, mindenki más, kérem, álljon félre! – kéri a ceremóniamester. – A vendégek pedig fáradjanak be a fogadóterembe!

Két lány, akik épp szelfiznek a naplementében, bocsánatot kérnek, és ahogy végigsétálnak a sorok között, az egyikük – egy testhez simuló levendulaszínű ruhában – szemkontaktust keres JP-vel, és szélesen elmosolyodik. JP feszülten mocorog mellettem, ahogy a lány a mellkasára teszi a kezét, és miközben elhalad mellette, odasúgja:

– A reggelhez képest most fantasztikusan nézel ki! Gratulálok az új sógornődhöz!

Kacsint, majd belép a fogadóterembe.

A világ körülöttem megszűnik létezni.

A reggelhez képest…?

Vele volt ma reggel?

Az ajkaim remegnek.

A szívem vadul kalapál.

Úgy érzem, mindjárt elhányom magam.

– Kelsey! – suttogja JP. – Ez nem az, aminek látszik!

Ne itt.

Ne most.

Még fotózkodni kell.

Majd később foglalkozom vele.

Engedd el! Erősítsd meg a lelked!

Ne mutasd ki az érzelmeidet!

Meg tudod csinálni, Kelsey!

Meg kell csinálnod!

Huszonharmadik fejezet

JP

Bassza meg!

Ez jellemezte az elmúlt huszonnégy órát. Folyamatosan „bassza meg” állapotban vagyok. Ha nem ez a baj, akkor valami más, valami mindig van.

Minden stresszes. Lehet, hogy Kelsey mosolyog, de már tudom, mikor nem adja önmagát. És most a mosolya meg sem közelíti azt, amit a szemében látok. Ahogy telt a nap, egyre kevesebb üzenetet küldött, és amikor arra számítottam, hogy majd rám mosolyog, miközben az oltárhoz vezető úton sétál, újra meg újra elfordította a tekintetét.

És nem hibáztatom érte. Huxley-tól megtudtam, hogy a lányok tudnak az e-mailről. Amikor már hívtam volna Kelsey-t, hogy elmagyarázzam, Huxley közölte, hogy Lottie kiállt mellettem. Lottie megnyugtatta Huxt, hogy minden rendben van, és hogy Kelsey nem akar beszélni róla. Így visszafogtam magam, bár nehezemre esett.

De most itt vagyunk, együtt, és tudom, hogy csak megjátssza magát. Basszus, érzem. Érzem, hogy távolodik tőlem, és ha más lenne a szituáció, félrehúznám, és mindent elmondanék neki. De sajnos most nem alkalmas az idő.

És hogy tetézzük a dolgokat, az a szemét Jill azzal jött oda hozzám: „A reggelhez képest most fantasztikusan nézel ki.” Tekintve, hogy nem voltam otthon, amikor Kelsey reggel felkelt, ez nagyon rosszul hangzik. Nagyon.

Úgy tűnik, mintha lefeküdtem volna azzal a lánnyal – miközben előző este a saját barátnőmmel nem feküdtem le. És abból, ahogy Kelsey válla megfeszül, pontosan tudom, hogy ez jár most a fejében.

Jillt az ügyvédünk irodájából ismerem. Taylor titkárnője, szóval be volt avatva az egész zsarolási ügybe. Reggel a kávézóban futottam össze vele. És igaza van, tényleg jobban nézek ki, mint reggel, mert akkor azt hittem, hogy a rémálom végre véget ért.

Most már… nem úgy tűnik.

Megragadom Kelsey karját, közel hajolok a füléhez, és megkérdezem:

– Beszélhetnék veled?

– Most nem – mondja összeszorított fogakkal.

– Meg kell magyaráznom.

A szeme szikrákat vet, amikor rám néz.

– Most. Nem!

Aztán félrehúzódik, amikor a ceremóniamester hívja, hogy készítsenek közös képet Lottie-val, Huxley-val, az anyjával és Jeff-fel. A gyomrom görcsbe rándul, miközben nézem, ahogy magára erőlteti a mosolygós arcát, és együtt örül a családjával. Látom, milyen erősen szorítja a csokrot – mintha az lenne az egyetlen dolog, amin keresztül érzelmeket mutathatna. És amikor végeznek a fotózással, nem jön vissza mellém. Lottie mellett marad, segít vinni a ruháját, segít a fotósnak és az esküvőszervezőnek. Sokan azt hihetnék, hogy nagyon lelkiismeretesen végzi a koszorúslány szerepét – de én tudom, hogy csak kerül engem.

Egy óra gyötrelmes fényképezkedés után felsorakozunk a tetőterasz bejáratánál, ahol minden vendég arra vár, hogy bejelentsenek bennünket.

Várakozás közben Kelsey-vel összeér a vállunk, és megpróbálom megfogni a kezét, de nem engedi. Csak akkor érinti meg a kezem, amikor kilépünk a tetőre, felemeli az ég felé, majd rögtön le is ereszti maga mellé. Ezután egyenesen az előre kijelölt helyünkre megy, és leül. Én is mellé ülök, a karomat a széktámlájára teszem, miközben Lottie és Huxley a Fleetwood Mac Dreams című akusztikus számára táncolnak.

– Bébi, kérlek, hallgass meg! – kérlelem halkan, hogy csak ő hallja. – Jillnek hívják azt a lányt, aki odajött hozzám. Taylornak dolgozik. Ma reggel a kávézóban látott engem. Bagettet és kávét vitt a csapatának. Tudom, hogy nem túl rózsás a helyzetem, de tudnod kell, hogy amit mondott, és amit erről gondolsz, annak semmi köze a valósághoz.

A szemét továbbra is a boldog párra szegezi. Nem reagál, még csak meg sem rezzen. De tudom, hogy hallotta, amit mondtam, mert egy parányi könnycsepp gördül végén az arcán, mielőtt letörli.

– Kelsey, kérlek, mondd, hogy hiszel nekem!

Szipog, a zsebkendőjét a szeméhez emeli, majd azt mondja:

– Igen.

– Tényleg?

Még mindig Huxley-t és Lottie-t nézi, amikor válaszol:

– Muszáj, nem igaz?

– Nem – felelem aggódva, mert a hangja rideg. – Nem muszáj. Beszélhetsz róla, elmondhatod, mit érzel.

Ekkor szólal meg a DJ:

– Az ifjú pár szeretné, ha mindenki csatlakozna hozzájuk a táncparketten az első táncuk után.

Kelsey feláll, és én követem, de amikor nem a táncparkett felé indul, hanem átvág a tömegen, gyorsan utánaeredek. Átslisszol néhány asztal között, le a lépcsőn, be az alsó szintre vezető privát szobákhoz, és egyenesen a menyasszonyi lakosztályba megy.

Becsukom magam mögött az ajtót, és amikor megfordulok, látom, hogy idegesen rázza a kezét, és fel-alá járkál, miközben mély levegőket vesz.

– Ne omolj össze! Ne omolj össze! – ismételgeti újra meg újra.

– Kelsey, beszélj hozzám, bébi!

Megáll, és lógó vállakkal szólal meg:

– Én… – A hangja elakad. – Én nem tudom, mi történik.

Amikor felnéz, a könnyei folyamatosan záporoznak az arcán.

– Olyan boldog voltam tegnap este. Annyira… készültem rá, hogy elmondjam, hogy szeretlek, a francba!

Mi? Bassza meg… Miért múlt időben mondta ezt?

– De aztán… mintha túl boldog lettem volna, és tudtam, hogy valaminek történnie kell. Ezt hajtogattam. Túl szép volt, hogy igaz legyen ez az egész. És igazam lett.

– Nem, nem lett igazad! – válaszolom. – Nem igaz, hogy túl szép volt, hogy igaz legyen!

Megrázza a fejét:

– De az volt. Mert azt hittem, hogy mi ketten jók vagyunk együtt… de nem voltunk. Tudod, mennyi bátorság kellett ahhoz, hogy megkérjelek azokra a pajzán dolgokra? Az nem én vagyok, JP. Az nem az a nő, aki én vagyok. És aztán ott álltam előtted teljesen meztelenül, és te visszautasítottál… – A hangja elcsuklik. – Valami összetört bennem.

– Bébi, nem arról volt szó, hogy nem akartalak! Mindig akarlak!

– Tegnap este nem akartál. És amikor azt gondoltam, hogy talán csak azért volt, mert részeg voltam, hogy talán eltántorítottalak… még csak át sem öleltél, hogy megnyugtass. Hideg voltál. Távolságtartó. Tudod, mekkora kárt tud ez okozni egy nőnek? Ezt nem teheted meg, JP! Egyszerűen nem teheted meg!

Bassza meg!

Lépek felé, de felemeli a kezét:

– Ne! Kérlek, ne érj hozzám, mert ha megteszed, nem fogom tudni elmondani, amit akarok. Legszívesebben hozzád bújnék, és azt kívánnám, bárcsak semmi se történt volna! De megtörtént. És aztán… aztán azt hallom, hogy e-mailt küldtél egy rakás nőnek.

– Mielőtt összejöttünk – vágom rá gyorsan. – Annyira kiborultam miattad! Azon az éjszakán írtam meg, amikor teljesen leittam magam. Nem is emlékeztem rá, hogy megírtam. Tudom, hogy borzalmasan hangzik, de akkor mentél el Derekkel, és… nem tudtam kezelni a helyzetet. Nem jelentett semmit!

– Lottie is ezt hitte, és én hiszek neked, tényleg, de ez csak fokozta a fájdalmat és a szomorúságot. Minden erőmet össze kellett szednem, hogy figyelmen kívül hagyjam, hogy nem kívántál, hogy nem velem ébredtél, hogy más nőket kerestél… de az a Jill lány…

– Mondtam, hogy…

– Hol voltál ma reggel?

– Breakernél – válaszolom. – Öt órakor hívott – túrok bele a hajamba. – Francba, el akartam mondani neked már tegnap este, de részeg voltál, és nem gondoltam, hogy jól sülne el. Egy online pletykalaphoz küldték el azt az e-mailt, és nyilvánosságra akarták hozni, és hát a cikk nem jó színben tüntetett fel. Szóval az egész tegnap estét és ma reggelt azzal töltöttük, hogy eltüntessük. Sikerült is, de ma reggel át kellett rohannom Breakerhez az egyeztetések miatt. Utána beugrottam a kedvenc kávédért, és akkor láttam meg Jillt. Reméltem, hogy még alszol, mire hazaérek, de mivel az elmúlt huszonnégy órában semmi sem alakult jól, már ébren voltál. Esküszöm, Kelsey, ez az egész egy rohadt nagy ballépés volt, amit el akartam mondani. De tudnod kell, hogy soha nem csalnálak meg! Én… francba, én szeret…

– Ne! – Ismét felemeli a kezét. – Kérlek, ne mondd ki! Ezek a szavak nem azért vannak, hogy megmentsenek egy kapcsolatot. Azért vannak, hogy megerősítsék azt. Csak azért ne mondd, hogy jobban érezzem magam!

– De így érzek! Ezt tudnod kell!

Letörli a könnyeit, majd elfordul tőlem.

– Kelsey, kérlek!

Miközben a szemét törölgeti, halkan megszólal:

– Hiszek neked, JP. Tényleg.

Miért érzem úgy, hogy van egy „de” a kijelentése mögött?

Amikor leengedi a zsebkendőt, a szemembe néz, és így szól:

– Szükségem van egy kis időre, jó? Most nagyon felerősödtek bennem az érzelmek, és nem akarok olyat mondani, amit megbánnék. Visszamehetünk, és ünnepelhetjük a testvéreink esküvőjét?

– Ha ezt szeretnéd – felelem.

Mély levegőt vesz, és így válaszol:

– Igen, ezt szeretném.

Odamegyek hozzá, megfogom a kezét, de ő gyengéden eltolja a kezemet.

– Nem – mondja. – Ünnepeljünk… külön.

Pánik szorítja el a torkom, ahogy kinyögöm:

– M-mit jelent ez? Szakítasz velem?

– Nem tudom, mit csinálok, JP. Csak egy kis térre van most szükségem.

– Kérlek, ne tedd ezt, Kelsey! – Minden, amit akartam, most omlik össze előttem. – Ne távolodj el tőlem! Szükségem van rád, bébi! Nem látod? Sosem tennék olyat, amivel bántanálak. Tegnap este csak… a francba, csak téged akartalak óvni. Próbáltam…

A mellkasomra teszi a kezét:

– Kérlek, JP, csak adj egy kis időt! Jelenleg teljes önbizalomválság dúl bennem, és először azt kell helyretennem, mielőtt tovább tudnék lépni.

– Nincs okod az önbizalomhiányra.

– Na látod, ebben tévedsz. Amióta az eszemet tudom, mindig azt a személyt kerestem, aki a másik felem lehetne. De rám sem néztek, és ha mégis, az soha nem tartott sokáig. Mindig balszerencsés voltam a szerelemben, és ez nyomot hagy. Arra késztet, hogy azt kérdezgessem magamban: „Mi baj van velem? Miért nem akar senki velem lenni?” Ezt kérdezgetem már nagyon régóta.

– Bébi, mondom, hogy én értelek téged! Én veled akarok lenni!

– Igen, de tegnap este nem voltál. És pont ezzel küzdök most. Mert az én elképzelésem szerint, hogyha bármi is történik az életben, a társadnak ott kell lennie melletted, jóban-rosszban. De te… te tegnap este faképnél hagytál. Meztelenül, megszégyenülve. Értem, hogy nem ez volt a szándékod, de a korábbi sebeim miatt most próbálom feldolgozni az elutasítást. Szóval, kérlek, csak adj egy kis időt!

Bassza meg!

Annyira el akarom mondani neki, hogy szeretem.

Hogy még soha nem voltam annál boldogabb, mint amikor őt tartom a karjaimban.

Hogy egy napot sem akarok úgy élni, hogy ne legyen az enyém.

De a távoli tekintetéből tudom, hogy a szavaim most semmit sem jelentenek.

Egyáltalán semmit.

Szóval azt teszem, amit a legkevésbé akarok: hátralépek, és miközben a tarkómat dörzsölöm, azt mondom:

– Rendben van. Adok neked időt. Csak szeretném, ha tudnád, hogy amikor készen állsz, én itt leszek. Várni fogok rád. Nem megyek sehová, Kelsey. Akárhányszor ellöksz, én mindig visszajövök.

Ezután kisétál a szobából, vissza a lakodalomba.

Nekem viszont kell egy pillanat. Leülök az egyik kanapéra, a könyökömet a térdemre támasztom, és a hajamba túrok.

A fenébe…

– Na, hogy ment? – kérdezi Breaker, amikor csatlakozik hozzám a bárpultnál. Víz van a kezemben – nem fojtom alkoholba a bánatomat, de azért nem megyek messzire, hátha mégis meggondolom magam.

– Mi hogy ment? – morgok rá halkan. – Ja, hogy a beszélgetésem Kelsey-vel? Rohadt jól, nem látod? Még most is boldog szerelmesek vagyunk, amikor beszélünk.

– Erős szarkazmust érzek a hangodban.

– Komolyan? Miből jöttél rá?

– Hát, például abból, hogy a jelenleginél morcosabb arckifejezést nem is vághatnál. Az esküvőszervező konkrétan megkérdezte tőlem, hogy nincs-e valami varázsigém, amivel mosolyra tudnálak fakasztani. Másrészt abból, amit láttam, Kelsey egész este kerül téged. Ami kicsit furcsa, tekintve, hogy tegnap az előesküvőn még majd felfaltátok egymást, mielőtt az e-mailes balhé kitört volna. Szóval ezek alapján biztosan kijelenthetjük, hogy szarkasztikus vagy.

A poharamat a számhoz emelem, és a táncparkettet figyelem, ahol Kelsey éppen Lottie-val és az anyjukkal táncol Pitbull Fireball című számára.

– Utállak, ugye tudod?

– Miért utálsz? Szerintem én húztalak ki a bajból ma reggel.

– Ja, nagyon nagy mentés volt. Még mindig nem beszél velem.

– Nekem úgy tűnik, hogy veled van a baj.

Lassan felé fordítom a fejem. Kínosan elmosolyodik, és vállat von.

– Vagy nincs igazam?

– Egyáltalán nem.

– Akkor lehet, hogy dolgoznom kéne a szociális készségeimen.

– Vagy csak hagyj végre békén, a fenébe!

– Miért küldött ide az esküvőszervező, hogy megmondjam, szedd össze magad? – suttogja Huxley, miközben odalép hozzánk.

– A fenébe, mondd meg az esküvőszervezőnek, hogy vágjon ő jó pofát, és hagyjon engem békén!

– Emlékeztesselek rá, hogy ez az én esküvőm? – kérdezi Huxley olyan halkan, hogy alig hallom.

– Tényleg? Ezért vagyunk ezekben a rohadt öltönyökben? Hát bassza meg, akkor el kell mondanom, haver, hogy a garnéla pocsék volt. Meg kellett volna kóstolni előtte!

Érzem, hogy Huxley majdnem felrobban, de mielőtt robbanna, Breaker ellök a mellkasomnál fogva, elvisz onnan, és a válla fölött visszakiabál:

– Megoldom!

– Milyen figyelmes vagy! – jegyzem meg, miközben egy távoli asztalhoz kalauzol, ahol mindketten helyet foglalunk. – Na, mit fogsz most mondani? Kioktatsz? Képzeld, erre semmi szükségem a kisöcsémtől, akinek fingja sincs, milyen érzés igazán szerelmesnek lenni!

– Nem foglak kioktatni. Csak meg akarom kérdezni, hogy vagy.

– Nem jól, haver. Nem nyilvánvaló?

– De az. Hogyan segíthetek? Akarod, hogy beszéljek vele? Elmondhatnám neki, mi történt, kiállhatnék melletted.

Megrázom a fejem, miközben összerogyok a székben.

– Nem kell. A fenébe, hisz nekem.

– Akkor mi a gond? – kérdezi.

– A gond az, hogy a pánikban, ami tegnap este rám tört, mindent elcsesztem. Sebezhető volt, én meg annyira el voltam foglalva a problémámmal és azzal, hogy féltem, hogy elveszítem. Nem adtam meg neki azt a vigaszt, amire szüksége lett volna.

– Miről beszélsz?

Lesimítom a nadrágomat, és így felelek:

– Kelsey-nek vannak bizonytalanságai azzal kapcsolatban, hogy szerethető-e. Folyton mondom neki, hogy csak azért, mert még nem találta meg a megfelelő férfit, de szerintem ez nem jut el hozzá. Azt hiszi, hogy vele van a baj. Tegnap este is ilyen megerősítést keresett… de én, kibaszott idióta, nem adtam meg neki. Akkor még nem értettem, de most, hogy visszajátszottam a fejemben, rájöttem, hogy mekkora barom vagyok. Akaratlanul is megerősítettem azokat a bizonytalanságokat. És ettől nagyon rosszul érzem magam.

– Fenébe… – Breaker az egyik karjával az asztalra támaszkodik, miközben a táncparkettet nézzük. – És most mit fogsz csinálni?

– Időt kért. Úgyhogy megadom neki.

– Szakítottatok?

– Nem tudom. De úgy érzem, igen. És csakis magamat hibáztathatom.

– Ne írj neki, időre van szüksége. Ha írsz neki, azzal csak felidegesíted! – mondom magamnak, miközben fel-alá járkálok a konyhaszigetem előtt, az esküvő másnapján. – Ne írj neki! NE ÍRJ!

Tekintetem a márvány munkalapon fekvő telefonra szegeződik.

NE!

A kezem már-már viszket, hogy felkapjam a mobilt, és a szívem hozza meg a döntést.

Mire észbe kapok, már megírtam és el is küldtem az üzenetet:

JP: Jó reggelt, bébi! Remélem, rendben hazaértél tegnap este. Tudom, hogy teret kértél, és meg is adom neked, de tudnod kell, hogy minden egyes másodpercben rád gondolok. Küldtem egy kis másnaposság elleni csomagot, hogy könnyebben induljon a nap. Itt vagyok neked.

Ajkamba harapva bámulom az üzenetet. Újra és újra elolvasom.

Amikor megjelenik mellette az „olvasott” jelzés, de nem jön rá válasz, összefacsarodik a gyomrom, és gyűlölöm magam.

Hallgatnod kellett volna a józan eszedre!

JP: Még mindig tartom a távolságot, de el akartam mondani, hogy hiányzol. Hiányoznak a meleg öleléseid, a puha ajkaid, az érzés, amit a jelenléted ébreszt bennem. Hiányzik minden, ami te vagy, bébi!

JP: Most tudtam meg, hogy Kazoot, a galambot örökbe fogadták, és nem tudtam, hogyan mondjam el neked. Azt hiszem, egy kicsit én is segítettem, hogy jó helyre kerüljön. Remélem, jól bánnak vele.

JP: Megkérdeztem a menhelytől az új címét, de azt mondták, az bizalmas infó. Érthető, de csak küldtem volna neki pár dolgot, tudod… Hiányozni fog, hogy nem nézegethetem a képét a weboldalon.

JP: Csak el kellett mondanom. Hiányzol, bébi!

JP: Nem láttam új podcastepizódot tőled. Reméltem, hogy hallhatom a hangodat futás közben, úgyhogy egy régi felvételt indítottam el. Mondtam már, hogy mennyire jó műsorvezető vagy? Vicces vagy, remek kérdéseket teszel fel, és érezni lehet, milyen szenvedélyesen szereted a romantikát. Ez az egyik oka annak, hogy annyira kedvellek – a szerelem iránti szerelmedért.

JP: Nem kellett volna írnom, tudom, de muszáj volt elmondanom. Na jó… szia, bébi!

JP: Az úszógumi, amit rendeltél a medencémbe, megjött. Tudod, a hatalmas galamb. Tíz percig röhögtem, felfújtam, és most azon lebegek – meztelenül. Küldenék képet, bár írnom sem szabadna neked. Megnevettetett… és még jobban hiányzol. Bárcsak velem lebegnél rajta!

JP: Itt vagyok, arra várok, hogy mikor állsz szóba velem.

JP: A francba… egyszerűen hiányzol, Kelsey!

JP: Annyira hiányzol!

JP: Hívj, amikor készen állsz!

A bejárati ajtó nyílik, majd csukódik, zaja visszhangzik az üres, sötét házban.

– Haver, tudom, hogy itt vagy! – szól be Breaker. – Rákényszerítesz, hogy a testszagod alapján találjalak meg, vagy segítesz azzal, hogy legalább nyögsz egyet, hogy tudjam, hol vagy?

– Itt – mondom komoran, a kanapémon terpeszkedve.

Nem vagyok felkészülve arra az iszonyatos fényre, ami megvilágítja a sötét nappalit, amikor felkapcsolja a mennyezeti lámpát.

A karommal eltakarom a szemem.

– Baszd… meg! – motyogom.

– Te jó ég! – mordul fel Breaker a nappali bejáratából. – Felkeltél egyáltalán a kanapéról az elmúlt egy hétben?

– Igen – gurulok át a másik oldalamra, hogy a hasam a párnákhoz nyomjam. A fejemet egy díszpárnába temetem és belesuttogom: – Felkeltem pisilni.

– Meglepő, azt hittem, már valamelyik üvegbe pisiltél… Mi ez egyáltalán? – A szemem sarkából látom, hogy felvesz egy üres üveget. – Ez gyökérsör?

– Teljesen természetes, nádcukorral készült.

– Finom?

– Nem. – Megrázom a fejem. – De hat rekesszel vettem, úgyhogy most ezt iszom.

– Mi a fenének vettél belőle annyit?

– Hiányzott az érzés, hogy igazi üveget szorongassak, alkohol nélkül. Van benne valami… költői, ha az ember egy üveget szorongat, amikor összetörték a szívét.

Breaker, a kezében egy üveggel, fölém tornyosul.

– Tudod, tesó… azt hiszem, már elérted a mélypontot.

Megfordulok, a plafont bámulom. Megcsípem a szemöldökömet, miközben válaszolok neki:

– Pontos megfogalmazás.

– Adományoztál mostanában? Tudom, hogy amikor szomorú vagy, ezt teszed.

Lassan nyelek egyet, mielőtt válaszolok:

– A galambmenhely, amit támogattam, most átnevezi az épületet a tiszteletemre. JP Cane Galambmentő Központ. A JPCGK. Baromi jól hangzik. Jövő héten jelenik meg róla a sajtóanyag. Felkértek, hogy jelenjek meg a névadó ünnepségen, és tudod, milyen szánalmas vagyok?

– Mondd csak! – Breaker leül velem szemben a dohányzóasztalra.

– Azt válaszoltam, megtiszteltetésnek venném, de csak egy feltétellel – ülök fel. – Azt kértem, hogy Kazoot is hívják meg, hogy végre találkozhassak vele.

– Tesó…

– De ez még nem minden! – A szemébe nézek, és halálkomolyan folytatom: – Megbíztam egy hölgyet az Etsyn, hogy varrjon nekem egy inget és hozzáillő csokornyakkendőt. Egyet nekem, egyet a galambnak. Kazoo-mintás anyagból.

– Ó, a francba… JP!

– Tudom. – Lassan bólintok. – Tudom, a francba! Ez a mélypont. De az egyetlen dolog, ami előrevisz, az az, hogy egyszer közös képet készíthetek Kazooval a passzoló öltözékünkben. Egy ponton még fel is nevettem, amikor elképzeltem.

– Nevettél? – Breaker szeme elkerekedik. – Na jó, haver. Most már tényleg ideje lenne felállni, lezuhanyozni, visszamenni a melóba, visszatérni a normális kerékvágásba!

– Felárat is fizettem, hogy gyorsabban elkészüljön. Meg néztem tanfolyamokat is, hogy megtanuljam, hogyan lehet kommunikálni a galambokkal. Meg lehet nekik tanítani, hogy üzenetet vigyenek. Arra gondoltam, írok Kelsey-nek egy szerelmes levelet, és egy galambbal küldöm el. Romantikus, nem?

Breaker üres tekintettel bámul rám.

– Nem, haver. Nem romantikus. Kurvára ijesztő. Tudod, hogy a galambokat égi patkányként emlegetik?

Olyan hirtelen pattanok fel a kanapéról, hogy Breaker hátraesik az asztalon.

– Na tessék, pont ilyeneket mond egy műveletlen idióta! Tudtad, hogy a galambok valójában intelligensek és komplex élőlények? Azon kevés állatfaj közé tartoznak, akik átmennek a tükörteszten. Ez azt jelenti, hogy ha egy tükröt teszel eléjük, tudják, hogy a tükörképüket látják. A patkányok átmennek ezen a teszten? Nem. Csak ülnek valami gusztustalan lyukban, és a töküket rágcsálják, míg nem találnak valami jobbat.

– Jó, sajnálom, hogy egyáltalán szóba hoztam!

– Továbbá nagyon kevés tudományos bizonyíték van rá, hogy a galambok betegségeket hordoznak. És szemben azzal, amit a média sulykol, a galambok valójában egészen tiszta állatok.

– Nem hiszem, hogy a galambokat ennyire támadná a média.

– És tudod, mit? – kérdezem dühösen, csípőre tett kézzel. – A galambok egy életre választanak párt. Találkoznak az igazi társukkal, és onnantól kezdve egy párt alkotnak.

A hangom elcsuklik, ahogy Kelsey-re gondolok.

– Nem kételkednek, nem hezitálnak. Egyszerűen… tudják.

– JP, jól vagy?

Szipogok.

– Megértik, hogy az a tollas szépség ott előttük csak az övék – törlöm meg az orrom. – Párt alkotnak, lesz két fiókájuk, és életük végéig toll a tollban, avagy kéz a kézben, együtt repülnek el a naplementébe.

– Azt hiszem, ki kell mozdítanunk téged innen.

Letörlöm a könnyeimet.

– Ezt kell tennem. Meg kell kérnem Kelsey-t, hogy legyen a galambom. – Lázasan kezdem keresni a telefonomat. – Írnom kell neki!

Breaker megragadja a karom.

– Ez nem jó ötlet! Nem fogja megérteni!

– Akkor majd elmagyarázom neki! – mondom, és érzem, hogy az arcom enyhén tébolyult kifejezést ölt. – Küldök neki egy videót, amiben elmesélem a galambok párzási szokásait!

– Haver, ez borzalmas ötlet! Főleg úgy, ahogy most kinézel!

– Megmutatok neki egy videót. Találtam egy nagyon jót, ami a galambok kommunikációjáról szól. Ő jutott az eszembe róla, főleg azért, mert a videó egy olyan galambra fókuszál, amelyiknek aranyszínű tollak vannak a nyakán. Kelsey szemére emlékeztetett. Magamban el is neveztem Kelsey-nek, és…

Csatt.

Visszazuhanok a kanapéra, arcomat fájdalom járja át, ahogy felnézek Breakerre, aki a kezét rázza. Lassan felfogom, hogy az arcomon meleg foltot érzek, ahol megütött.

– Megütöttél – jelentem ki döbbenten.

– És nem is bánom. Muszáj volt! – Mély levegőt vesz. – Nézz körül! Nádcukros gyökérsört vedelsz, aminek nyilvánvalóan olyan íze van, mint egy büdös lábnak, galambnak öltöznél, akit még nem is láttál, és képzelt galambokat nevezel el Kelsey-ről! Ez nem csak szimplán a mélypont, ez már túlmegy egy határon, és nem fogom tétlenül nézni. Most pedig kelj fel, menj el zuhanyozni, és szedd össze magad, mert kizárt, hogy Kelsey beszélni akarna egy olyan sráccal, aki galambkommunikációs kódokat akar feltörni, hogy elmondja neki, mennyire szereti. Egyébként meg ez nem romantikus.

Párszor pislogok, és bár már hozzászoktam a saját – ha úgy tetszik – fészkem kényelméhez, rájövök, hogy igaza van.

Ki tudja, hogy Kelsey visszajön-e valaha vagy valamikor… de ha igen, nem találhat így rám. A francba, semmiképp sem.

Megdörzsölöm az arcom a tenyeremmel:

– Basszus, szégyellem magam!

– Jól teszed! A francba. Most menj, mosakodj meg! Rendelek vacsorát, és holnap visszamész dolgozni.

– Igazad van! – Felállok, és elindulok a lépcső felé. – Igazad van, tényleg vissza kell térnem a munkába, vissza a normális kerékvágásba. Ki tudja, lehet, hogy pont ez kellett, hogy felébredjek.

Meg.

Akarok.

Halni.

Ez borzalmas ötlet volt. Tényleg szörnyű.

Hiányzik a kanapém kényelme.

Hiányzik a cukornádszörpös gyökérsör dohos íze.

És hiányzik a galambok édes turbékolása.

Semmi sem tűnik hívogatóbbnak ebben a pillanatban, de ehelyett Kelsey-vel szemben ülök egy tárgyalóasztalnál – aki levágatta a haját, és így a válláig érő hullámos hajával még szexibb lett –, miközben az Angelica-projektről tart nekünk beszámolót.

Amikor megtudtam, hogy vele lesz megbeszélésem, kirontottam az irodámból, át a folyosón Breakerhez, és letérdeltem, a lábát átölelve könyörögtem, hogy jöjjön velem, és nem fogom elengedni, amíg bele nem egyezik.

Csakhogy épp videóhívásban volt.

A New York-i csapatunkkal.

Mondanom sem kell, hogy nem volt túl lelkes.

De hamar igent mondott – valószínűleg csak hogy lerázzon magáról.

És még így is, hogy ott ül mellettem, még mindig úgy érzem, mintha a levegő lassan kiszökne a tüdőmből, minden egyes másodperccel nehezebben lélegzem.

És Kelsey… ő teljesen nyugodtnak, összeszedettnek tűnik, cseppet sem érzi magát kellemetlenül – és ez nagyon aggasztó.

Kurvára aggasztó.

Mert ez csak egyet jelenthet: már nem számítok neki. Már nem számítunk. Feladta.

Ha számítanék neki, akkor megbotlana a nyelve, elejtené a papírjait, eltévesztené a szavakat. Tudod, mondjuk azt mondaná: banán, amikor bambuszt akart – teljesen értelmetlen, de jelen elmeállapotomban nem tudok jobb példát. De érted, ugye?

Ahogy a Righteous Brothers 14 is mondaná: eltűnt a szerelem.

A francba… lehet, hogy el kellett volna küldenem azt az üzenetet a galambbal!

– Azt hiszem, ennyi lett volna részemről. Van valamilyen kérdés? – kérdezi Kelsey, miközben a füle mögé tűri az egyik fürtjét.

Igen. Igen, lenne néhány kérdésem.

Miért nem írtál rám?

Gondoltál rám egyáltalán?

Hiányzom úgy, ahogy te hiányzol nekem?

Tényleg eltűnt a szerelem?

– Szerintem rendben vagyunk – feleli Breaker. – Hacsak, JP, neked nincs hozzáfűznivalód.

Kelsey rám néz, és türelmesen vár.

Szeretsz még?

Szeretnél hozzám költözni?

Hozzám jönnél feleségül?

Akarsz a galambom lenni?

Breaker megrúg az asztal alatt, amivel válaszadásra ösztönöz.

– Ööö, nem, semmi. Remek, ööö, nagyon jó munkát végeztél az összes projekten, meg… minden. Különösen tetszett, ööö, a tárolók megoldása.

Breaker mellettem felnyög, aztán így szól:

– Kérlek, jelentkezz majd a keményfa padló költségeivel kapcsolatban!

– Fogok. – És elmosolyodik. – Köszönöm.

Összeszedi a cuccait, feláll, és kisétál a tárgyalóból. Ahogy becsukódik mögötte az ajtó, az asztalra dőlök.

– Kurvára nem hiányzom neki! Jéghideg volt. Még csak egy izma sem rándult meg, mikor meghallotta a hangom.

Breaker egy pillanatig csendben van, aztán megszólal:

– Igen, én is azt hittem, hogy kicsit ideges lesz. Vagy legalább mutat valami érzelmet.

– Ugye?! – Fejemet a kezembe temetem. – A francba. Vége van, igaz? Elvesztettem őt.

– Nem hiszem, hogy elvesztetted. Csak… szerintem védi magát. És őszintén szólva most egy kibaszott roncs vagy. Lehet, hogy fél közeledni hozzád.

– Én is félek tükörbe nézni, nehogy meglássam, hogy nézek ki. Persze hogy nem akar a közelembe jönni!

– Akkor szedd össze magad, ember! Azért kedvelt téged, mert karizmatikus vagy, lehengerlő, és jó veled lenni. De most csak egy idegroncs vagy, aki egy hajszálnyira van attól, hogy galambemberré váljon. Mutasd meg neki azt a férfit, akibe beleszeretett! Mutasd meg neki azt a férfit, akit neki teremtettek!

Akit neki teremtettek…

Felemelem a fejem, ahogy egy ötlet kezd formálódni bennem.

– Mit is mondtál az előbb?

Breaker összezavarodva néz rám:

– Azt, hogy mutasd meg neki azt a férfit, akit neki teremtettek.

Megfogom Breaker arcát, közel húzom magamhoz, és szájon csókolom.

Ő felháborodva ellök, és letörli a száját.

– Olyan kibaszott okos vagy! Miért nem nekem jutott ez eszembe?!

Felpattanok a székről, és öklömet az ég felé emelem:

– Vissza fogom szerezni őt… Csak figyelj!

14 Amerikai duó az 1960-as évekből. A dal eredeti címe You have lost that lovin’ feelin’, melyet Korda György énekelt magyarul Eltűnt a szerelem címmel.

Huszonnegyedik fejezet

KELSEY

Rágcsálom a körmömet, miközben hallgatom, ahogy háromszor kicseng a telefon, aztán megszólal a nővérem:

– Szia, hugi!

– Annyira sajnálom, hogy a nászutad alatt hívlak, de tényleg beszélnem kell veled!

– Ne kérj bocsánatot, mondtam, hogy hívhatsz, amikor csak akarsz. Igaz, nem gondoltam, hogy ez minden napra igaz lesz, de tudod, hogy itt vagyok neked.

– Tudom, bocsánat, csak… levágattam a hajam, ahogy mondtad.

– Igen, tudom, mutattál róla képet. Tetszik?

– Igen. – Fel-alá járkálok az irodában, mivel tudom, hogy JP a közelben van. – Szexinek érzem magam rövid hajjal, és felvettem azt az új fehérneműt, amit megvetettél velem, meg a zöld ruhát.

– Azt, aminek ujja van?

– Igen.

– Szóval jobban érzed magad? Magabiztosabb vagy?

– Az voltam… és megfogadtam, hogy nem hívlak fel, de aztán JP tegnap feltűnt a munkahelyen, és úgy nézett ki… te jó ég, Lottie, olyan volt, mintha minden, amin a múlt héten dolgoztam, egy pillanat alatt eltűnt volna; amint megláttam őt, egyből visszacsöppentem abba az éjszakába. Aztán volt vele egy megbeszélésem. Szerencsére Breaker is ott volt. Végig összeszedett maradtam, és tényleg büszke vagyok magamra, hogy profin viselkedtem. De most, hogy vége van, izzad a tenyerem, és úgy érzem, mindjárt sírnom kell, de nem jönnek a könnyek.

– Nem hiányzik jobban most, hogy láttad?

– Dehogynem. Mindennap minden egyes percben hiányzott. És az üzenetei csak még jobban megnehezítették a helyzetemet. Annyira zavarban voltam, mikor a szemébe néztem.

– Megértem. Még mindig cipeled annak az éjszakának a terhét.

– Igen, de közben az jár a fejemben, hogy nem vittem-e túlzásba.

– Az érzéseid teljesen jogosak. Senki sem ítélheti meg, hogy eltúlzod-e vagy sem, mert nem tudják, mi zajlik a fejedben. Nem érthetik az érzéseidet úgy, ahogy te. Ezek után még mindig úgy gondolod, hogy… túlzásba vitted?

– Objektíven, kívülről nézve, csak azt látom, hogy van ez a férfi, aki annyira tud szeretni, és aki semmi mást nem akar, csak velem lenni. De belülről nézve… bénító zavarodottságot érzek, és fogalmam sincs, hogyan omolhatna ismét le a köztünk lévő fal.

– Ez azt jelenti, hogy vissza akarod kapni őt?

– Én…

Kipp-kopp.

Az ajtóra nézek, és ott áll, kezét zsebre dugva, a világ legjóképűbb férfija: JP.

– Óh, Lottie, most mennem kell!

– Te jó ég, ott van?

– Igen. Később beszélünk.

Leteszem, mielőtt válaszolhatna. Idegesen lerakom a mobilomat, és a fülem mögé tűröm a hajamat. Nem lép be az irodába, csak nekidől az ajtófélfának, úgy néz ki, mintha a GQ 15 magazinból lépett volna ki – haja a homlokába hullik, állán sötét borosta.

– Szia! – mondom, mivel más nem igazán jut eszembe. – Öö… szükséged van valamire?

– Szia! Kérhetném a véleményedet?

– Ööö… persze – válaszolom. Már több mint egy hete nem beszéltünk, de most a véleményemre kíváncsi, és ebben nincs semmi különös.

– Szerinted ez az öltöny… jól áll nekem?

Teljesen összezavarodva nézek végig a fekete öltönyön és a hozzáillő fekete ingen – nem igazán látok különbséget a korábbi szettjeihez képest. De mivel a véleményemre kíváncsi, alaposabban megnézem: figyelem, ahogy a nadrág szorosan simul az izmos combjára, kiemelve a lábait. Voltam már azok között a lábak között. Láttam, hogyan feszülnek meg, miközben a pénisze a számban van.

Azonnal elpirulok a gondolattól, ezért gyorsan a mellkasára terelem a tekintetem, a zakó hajtókájára, és eszembe jut, hányszor toltam le a vállára… és amikor egyszer csak a zakója volt rajtam – alatta semmi.

Még jobban elvörösödöm.

Rendben. Azt hiszem, ez most már elég lesz.

Amikor ismét találkozik a tekintetünk, elégedett mosolyt látok az ajkán.

– Ööö, jól áll az öltöny – nyelek egyet. – Jól mutatsz benne. Ööö… valami megbeszélésed lesz, vagy… – nagyot nyelek – randid?

– Á, nem – válaszolja, és eltolja magát az ajtófélfától. – Csak látni akartam, ahogy a tekinteteddel újra felfalsz.

Kacsint, majd szó nélkül elindul kifelé.

Mi van…?

Ennyi volt?

Csak ezért jött?

Ez… ez annyira a régi JP-re emlékeztet. Arra, aki még azt mondta, hogy férfi és nő nem lehetnek barátok, ha együtt dolgoznak.

Miért tenne ilyet?

El lehet képzelni, hogy teljesen összezavarodtam.

– Miss Gardner, kérem, maradjon még, beszélni szeretnék önnel – mondja JP a tárgyalóasztal végénél ülve, ujjait kupolaszerűen összeérintve.

A kivitelezőcsapat tagjai lassan elhagyják a tárgyalót, és amikor becsukódik az ajtó, JP előrehajol, és megkérdezi:

– Megmagyaráznád, mi ez az egész? – És felhúzza a szemöldökét.

– Ööö… – Körbenézek. – Mit is kellene megmagyaráznom?

– Tényleg nem tudod?

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – felelem, miközben a jegyzetfüzetemet szorítom a mellkasomhoz.

– Harminchárom volt.

Mi?

Erre most tényleg nem vagyok felkészülve. Amikor reggel bejöttem, nem számítottam újabb találkozóra JP-vel. De arra végképp nem voltam felkészülve, hogy a parfümje illata teljesen elvonja a figyelmemet. Néhányszor még azt is elfelejtettem, hogy miről beszéltünk. Komolyan, mintha befújta volna a székemet, mert teljesen körbevett az illat.

– Mi volt harminchárom? – kérdezem.

– Ennyiszer kaptalak rajta, hogy bámulsz – mondja, miközben feláll, és begombolja az öltönyzakóját. – Most elnézem neked, de legközelebb, ha egy egyórás megbeszélés alatt ennyiszer akarsz bámulni, inkább szervezd meg munkaidőn kívül!

Most komolyan? Ez most valami vicc? Ennyiszer nem néztem rá.

– Nem néztem rád ennyiszer.

Most már közvetlen mellettem áll, és a jól ismert magabiztossága sugárzik belőle.

– Márpedig néztél! – vágja rá.

Nem igaz! Egyre dühösebben válaszolok:

– Nos… ha így is volt, az azt jelenti, hogy te néztél rám harmincháromszor!

– Ah, ebben téved, miss Gardner! Én nem harmincháromszor néztem magára… hanem sokkal többször! Egész pontosan ötvennégyszer. Majdnem minden percben. – Megnyalja az ajkát.

– Akkor… talán legközelebb kérj időpontot, hogy bámulhass! – mondom remegő, kevéssé magabiztos hangon.

– Talán fogok is. Szép napot!

Visszavonul az irodájába, és folyamatosan a telefonját bámulja. Mire visszaérek a saját irodámba, már ott vár egy meghívó a bejövő levelek között. Amikor megnyitom, látom, hogy JP-től van.

MEGHÍVÓ: Bámuljuk egymást JP CANE-nel! 10:00–11:00.

Ne hozz magaddal semmit!

Ne legyen rajtad semmi!

Az arcom újra kipirul, miközben halvány mosoly jelenik meg a szám sarkában, és az „elutasítva” gombra kattintok.

CÍMZETT: Kelsey Gardner

FELADÓ: JP Cane

TÁRGY: Elutasított meghívás

Kedves miss Gardner!

Úgy látom, immár negyedszer utasította el a meghívásomat, hogy egy órán keresztül bámuljuk egymást. Egyszerűen nem értem, hogyan lehet annyira zsúfolt az időbeosztása, hogy ne tudná elfogadni a meghívásomat. Megkérdezhetem, miért utasít el folyamatosan egy olyan invitálást, ami tulajdonképpen az ön ötletéből született? Kérem, mihamarabb válaszoljon!

Köszönettel:

JP Cane

Idióta módon vigyorgok, és már majdnem törlöm az e-mailt, de… elgondolkodom, milyen vicces is lenne válaszolni rá. Az elmúlt napok teljesen váratlanul alakultak. JP valahogy újra visszahozta azt az érzést, ami egykor kettőnk között volt, és egy dologra nagyon világosan ráébredtem: hiányzott. A mi ketten. És bár furán érzem magam… kellemetlenül, úgy érzem, nem tudom már ignorálni. Úgyhogy válaszolok.

CÍMZETT: JP Cane

FELADÓ: Kelsey Gardner

TÁRGY: Válasz: Elutasított meghívás

Kedves Mr. Cane!

Az ön kérését azért utasítottam el immár negyedszer, mert nem értem, miként járulna hozzá az egymás bámulásával eltöltött idő a Cane Enterprises termelékenységéhez vagy fejlődéséhez. Amennyiben részletes listával tud szolgálni arról, hogyan válna ez a vállalat javára, hajlandó vagyok újragondolni a döntésemet.

Köszönettel:

Kelsey

CÍMZETT: Kelsey Gardner

FELADÓ: JP Cane

TÁRGY: Válasz: Elutasított meghívás

Kedves miss Gardner!

Nagyra értékelem a vállalat iránti elkötelezettségét, és hogy szívén viseli a több milliárd dollárt érő cégünk sikerét. Ami az egyórás bámulós találkozó lehetséges előnyeit illeti, figyelmébe ajánlom az alábbi egyszerűsített diagramot. Amennyiben kérdése van, kérem, írjon!

Bámulás kényszerű közelség boldog főnök.

Üdvözlettel:

JP

CÍMZETT: JP Cane

FELADÓ: Kelsey Gardner

TÁRGY: Válasz: Elutasított meghívás

Kedves Mr. Cane!

Megtisztel a válasza, de emlékeztetnem kell önt, hogy kérése kizárólag személyes jellegű, és emlékeim szerint egyszer azt mondták nekem, hogy férfi és nő között, a nyilvánvaló vonzalom miatt, nem lehet barátság a munkahelyen. Attól tartok, az ön kérése súrolja a helytelen viselkedés határát, amiben nem vagyok hajlandó részt venni. Így hát kénytelen vagyok ismét elutasítani a meghívását.

Köszönettel:

Kelsey

CÍMZETT: Kelsey Gardner

FELADÓ: JP Cane

TÁRGY: Válasz: Elutasított meghívás

Kedves miss Gardner!

Dicséretet érdemel a példás viselkedés iránti elkötelezettsége. Talán fizetésemeléssel kéne jutalmaznunk… vagy esetleg ön adhatna nekem egy kis emelést…

(Felhúzott szemöldök)

Üdvözlettel:

Jonah

Összeszorítom a szemem, és magamban sikítok, amikor meglátom a nevét az e-mail végén. A valódi nevét, amit, úgy tűnik, csak velem használ. Eszembe jut, amikor először megtudtam a valódi nevét – egy San Franciscó-i kirándulás után. Épp távozott a szobámból, az arcán a jól ismert félmosollyal, amikor elmondta. Pontosan emlékszem arra az érzésre, ami akkor elöntött: valami mélyebb, mint puszta vonzalom. Egy olyan kapcsolat, ami azt éreztette velem, hogy különleges helyet foglalok el az életében.

Ez az érzés újraéledt. Minden egyes e-mail melengeti a szívemet, és a zavarodottságom lassan szertefoszlik.

CÍMZETT: JP Cane

FELADÓ: Kelsey Gardner

TÁRGY: Válasz: Elutasított meghívás

Kedves Mr. Cane!

Ugye nem merevedésre céloz? El sem tudom képzelni, hogy erre céloz, hiszen az helytelen lenne! Javaslom, hogy nagyon alaposan gondolja át, mit válaszol!

Üdvözlettel:

Kelsey

Gyomrom bukfenceket hány, amikor megnyomom a „küldés” gombot. Ez az első alkalom az esküvő óta, hogy bármilyen jelét adom annak, hogy még mindig vannak érzéseim iránta, és hogy remélem, hogy még vár rám.

Két nehéz hét van mögöttem. Próbáltam rendbe rakni a gondolataimat. Hiányzott JP. Próbáltam újra megtalálni önmagam. Próbáltam meggyőzni magam, hogy szép vagyok, hogy kívánatos vagyok, hogy szükség van rám. És JP… a maga módján, segített ebben.

Kipp-kopp.

Felnézek, és JP ott áll újra az ajtómban – zakó nélkül. Tekintetem az ingére siklik, ami feszül az izmoktól duzzadó mellkasán. Az ujjait könyékig feltűrte. Arcán az a klasszikus félmosoly, ami az utóbbi napokban rendszeresen visszatért az álmaimban.

Kihúzom magam, és megszólalok:

– Segíthetek valamiben, Mr. Cane?

Összedörzsöli a kezét:

– Igen. Üzleti ügyben szeretnék beszélni önnel.

– Nem foglal helyet?

Megrázza a fejét.

– Nem, ezt jobb lenne vacsora közben megbeszélni.

Felvonom a szemöldököm:

– Üzleti vacsora lenne?

– Igen.

Nem hiszek neki, de úgy döntök, belemegyek a játékba.

– Rendben, beírjam jövő hétre?

– Ma este. Nálam. Hét órakor.

– Attól tartok, nem érzem helyénvalónak, hogy egy üzleti megbeszélést az ön otthonában tartsunk.

– Megértem az aggodalmát, de biztosíthatom, hogy senki más nem lesz ott, így nem kell kényelmetlenül éreznie magát, miss Gardner. Önmaga lehet.

Egyenesen áll.

– Este találkozunk.

Meg sem várja a választ, csak egyszerűen elsétál.

Tanácstalanul felkapom a telefonom, és írok Lottie-nak.

Kelsey: Te jó ég… Vacsorára hívott! A saját otthonába. Azt várja, hogy ott legyek. Mit csináljak?

Szerencsére válaszol. Huxley meg fog ölni, amikor hazaér, érzem.

Lottie: Hogy érted azt, hogy mit csinálj? Hát menj el!

Kelsey: És mi van, ha… ha vissza akar jönni hozzám? Vagy még rosszabb, ha nem?

Lottie: Két dolgot tudok biztosan az életben: az egyik, hogy Huxley Cane nekem lett teremtve… a másik, hogy JP Cane pedig neked. Szeret téged, kétségbeesetten. Tedd meg azt a lépést, amire mindig is vágytál! Te mondtad nekem folyton, hogy a szerelem egy hullámvasút. Hát most rajta vagy – élvezd ki!

Kelsey: Azt hiszem, készen állok… De félek.

Lottie: Jó. Ha nem félnél, az aggasztana. Tudod, van valami, amit sosem mondtam el, pedig úgy érzem, tudnod kell. Azon az éjszakán, amikor a srácok el akarták tüntetni azt az e-mailes cikket, nem az zavarta JP-t leginkább, ahogy őt ábrázolták… hanem az, amit rólad írtak.

Kelsey: Mit írtak rólam?

Lottie: Huxley mesélte, hogy a cikk nemcsak JP-t tüntette fel rossz színben a zaklatásszagú e-mailje miatt, hanem azt is állította, hogy te csak kihasználod JP-t, hogy a saját karrieredet építsd. Huxley szerint JP teljesen kiborult. És mindent megtett, hogy a te cégedet ne keverjék bele a botrányba – mert tudta, mennyit dolgoztál azért, hogy ezt elérd.

Kelsey: Tényleg ezt tette?

Lottie: Igen. És az egyik fő oka annak, hogy akkor este annyira más hangulatban volt, hogy halálra volt rémülve, hogy mi lesz. Azt hitte, hogy el fog veszíteni téged. Szeret téged, hugi. Ne hagyd, hogy egy rossz pillanat elrontsa azt a varázslatot, ami köztetek van! Rendben? Menj el a vacsorára! Engedd, hogy szeressen! Ígérem, nem fogod megbánni.

Ott állok az ajtaja előtt, és idegesen várom, hogy kinyissa. Fogalmam sem volt, mit vegyek fel ma este a vacsorára. Egyberuhára gondoltam, de azt túl hivatalosnak éreztem. Aztán egy nadrágkosztümre, de az meg túl… üzleties lett volna. Végül egy fekete bőr leggingsnél maradtam, hozzá egy egyszerű, a vállam szabadon hagyó piros felsőt és magas sarkút választottam. Egyszerű, de magabiztos vagyok benne – készen állok, hogy belépjek az ajtón anélkül, hogy kellemetlenül érezném magam.

Szinte már örökkévalóságnak tűnik, mire kinyílik az ajtó, és megjelenik JP. Farmert visel zokni nélkül, és fehér pólót. A haja vizes – úgy néz ki, mintha most lépett volna ki a zuhany alól.

Tetőtől talpig végigmér, majd amikor újra az arcomra néz, vágyakozás csillan meg a szemében.

– Miss Gardner! – mondja enyhén rekedt hangon. – Örülök, hogy eljött.

Idegesen mosolygok:

– Egy kis átszervezést igényelt, de örülök, hogy meg tudtam oldani.

Félreáll, én pedig belépek az előszobába, ahol azonnal az otthon érzése fog el. Olyan sok szép emlék fűz ezekhez a sötét falakhoz. Becsukja az ajtót, majd a hátsó udvar felé int. Az üvegajtók nyitva vannak, és a kert lilás fényben fürdik. Elakad a lélegzetem, ahogy közelebb lépek – az egész látvány olyan ismerős, mintha egy filmből lenne.

– Mr. Cane! – szólalok meg, miközben kilépek a kertbe, és telítődök a látvánnyal. A medence fénye halvány levendulaszínű, a mennyezeti lámpák aranysárgán ragyognak, a pálmafák tövénél pedig mélyebb lila fények világítanak. Az asztalon egy kancsó limonádénak tűnő ital és két pohár vár – elmosolyodom. Mellette pedig… ó, te jó ég, azt a tortát bárhonnan felismerném. Mézes torta.

– Ez, ööö… ez nem igazán tűnik üzleti megbeszélésnek.

Odajön hozzám, a kezét a derekamra teszi, közel hajol, és a fülembe suttogja:

– Jó.

Aztán megfogja a kezem, odavezet a székemhez, leültet, majd leül velem szemben. A telefonját leteszi kettőnk közé, aztán a torta mellett lévő dossziéért nyúl, és maga elé húzza.

– Értékelem, hogy átszervezted a napodat, és eljöttél ma este. Amit most meg kell beszélnünk, szigorúan bizalmas, ezért értékelném a diszkréciódat.

Zavarodottan bólintok, bár fogalmam sincs, mire készül.

– Természetesen.

Kinyitja a dossziét.

– Át fogok adni neked egy szöveget, amit szóról szóra fel kell olvasnod, miközben én rögzítem.

Mi a fene folyik itt?

– Ööö… rendben.

A limonádéra mutat.

– Kérsz egy kortyot, hogy leöblítsd a torkod?

– Nem, köszönöm, jól vagyok.

Kivesz egy lapot a mappából.

– Fontos, hogy ne olvasd el előre! Meg tudod állni?

– Meg.

– Jó. Akkor kezdjük!

Feloldja a telefonját, megnyitja a hangrögzítő alkalmazást, elindítja a felvételt, majd átadja nekem a papírt.

Rápillantok az első sorra, és azonnal visszanézek rá. Minden olyan álomszerű, amitől a szívem hevesen ver.

– JP…

– Miss Gardner, ne feledje, amit mondtam! Olvassa fel a szöveget, ne szaladjon előre!

Kacsint. Majdnem elsírom magam.

Mert… te jó ég…

Megköszörülöm a torkom, és olvasni kezdek:

– Egymásnak teremtve podcast. Jonah és Kelsey. Üdvözlöm a kedves hallgatókat az Egymásnak teremtve című podcastben, ahol őrülten szerelmes párokkal beszélgetünk a megismerkedésük történetéről. Jonah, köszönöm, hogy itt vagy ma!

– Köszönöm a meghívást. Nagy rajongó vagyok. A kedvenc epizódom Jason és Dottie története.

Olyan széles mosoly terül el az arcomon, hogy alig bírok megszólalni.

– Igen, az a krumplisaláta maga volt a csoda.

Felnevetek, egy kis szipogós horkantás kíséretében.

– Alig várom, hogy megvehessem az első adagot!

– Hamarosan az üzletek polcain lesz. De nem ezért vagyunk itt. Azért vagyunk itt, hogy életed szerelméről, Kelsey-ről beszélgessünk.

Egy könnycsepp gördül végig az arcomon, és mielőtt letörölhetném, JP előkap egy doboz zsebkendőt, és elém teszi. Egyet elveszek, és megtörlöm a szemem.

– Hogyan ismerkedtetek meg?

– Nos, a bátyám, Huxley egy kis bajba keverte a cégünket. Hosszú történet, de mivel megígérte egy lánynak, hogy üzletet köt vele, így le kellett ülnünk a lánnyal és a testvérével, hogy bemutassák az ötletüket. Eléggé bosszús voltam, tudod, mert Huxley nélkülem döntött, és amikor a prezentációra készültünk, nem számítottam rá, hogy egy ilyen lehengerlő nő lép ki a liftből. Azonnal éreztem, hogy valami megváltozott bennem. Valami legbelül, olyan mélyen, hogy esküszöm, olyan érzés volt, mintha egy hiányzó puzzle-darab, amit egész életemben kerestem, végre a helyére került volna.

Remeg a szám.

– Kelsey-re célzol?

– Rá. Sajnos a nővére elrontotta az egész megbeszélést, de én az előadás közben végig csak Kelsey-t figyeltem. Láttam, ahogy zavarában elpirul, de azt is láttam, milyen erősen tartotta magát, még úgy is, hogy az álma, a cége jövője, éppen szertefoszlani látszott. Olyan természetes, őszinte reakció volt, amit soha nem felejtek el. Tudtam, hogy újra látnom kell.

Megtörlöm a szememet.

– És úgy tűnik, sikerült is.

– Igen, újabb prezentációs lehetőséget kaptak, és az ötlete zseniális volt. Hülyék lettünk volna nemet mondani. Szerencsémre az új üzlet az én irányításom alá került, így több időt tölthettem vele. Eleinte játékosan indult, de minél többet voltam vele, minél jobban megismertem, annál biztosabb lettem benne, hogy ezt a lányt nekem szánta az ég. Az egyetlen gond az volt, hogy be kellett bizonyítanom neki, hogy ez fordítva is igaz.

– És azt hogy… csináltad?

– Megpróbáltam a barátja lenni, annak ellenére, hogy azt mondtam neki, hogy ez lehetetlen. És amikor eljött a megfelelő pillanat, megterveztem egy egész éjszakát, amikor elmondom neki, mennyire szeretnék vele lenni. De megdöbbenésemre aznap este másvalakivel volt randija.

A szívem már a gondolattól is összefacsarodik. Szemem az előttem lévő papírra fókuszál.

– Hűha, mekkora lúzer…

Ránézek, és kuncog.

– Nos, nem küldtem neki elég egyértelmű jelet, hogy komolyabban érdeklődöm iránta. Nem hibáztatom, de könyörögtem neki, hogy ne menjen el vele.

– És? – Oldalra fordítom a fejem, figyelem, ahogy széles mosoly ül ki az arcára.

– Nem ment el. Velem maradt, és akkor, amikor először megcsókolt, újra egésznek éreztem magam. Éreztem, hogy minden szerencsésen alakult, és pontosan ott vagyok, ahol lennem kell, álmaim nője mellett. Nem volt könnyű, és némi meggyőzésre is szükség volt részemről, mert kezdetben kollégák voltunk, aztán ellenségek, majd barátok… és most, remélem, tovább tudunk lépni a barátságnál, ha ő is akarja.

Leteszi a papírját, és én is leteszem az enyémet, mielőtt a kezébe veszi a kezem.

– Amit most mondani fogok neked, az nem csupán egy pillanatra szól, hogy rendezzük a kapcsolatunkat. Ez én vagyok, a szívemből szólok, és tudatni szeretném veled, mert egy napig sem bírom tovább úgy, hogy ezt ne tudnád.

Megnedvesíti az ajkát, majd így szól:

– Szeretlek, Kelsey. Biztos vagyok benne, hogy már akkor is szerettelek, amikor láttam a csalódottságot az arcodon az első prezentáció közben. És tudom, hogy az életem végéig nem fog elmúlni ez az érzés, mert te nekem vagy teremtve. A lelkem mélyéről a csontjaimba hatol az érzés, hogy te az enyém vagy, és az egész életemet azzal fogom tölteni, hogy ezt bebizonyítsam neked.

Remeg a kezem. Az ajkam remeg, miközben előrehajolok, és szabad kezemmel megfogom az arcát, a szemébe nézek, és így szólok:

– Szeretlek, Jonah. Annyira sajnálom, hogy ezt eddig nem mondtam el neked! – Hüvelykujjammal megdörzsölöm az arcát. – Pedig nagyon szeretlek, és semmi másra nem vágyom, mint arra, hogy az életem hátralévő részében megmutassam neked, mennyire.

Mosolyog, és a szája sarkában a legszexisebb mosoly jelenik meg, amit valaha láttam.

– Jó ég! – Többször pislog, ahogy közelebb húzódik. – Gyere ide!

Az ölébe húz, karja körülöleli a derekamat, és a kezemet a vállára teszem.

– Szóval szeretsz?

Bólintok.

– Igen, tényleg. Már egy ideje tudom. Csak féltem. Ez az érzés, amit irántad érzek, olyan erős, annyira valódi, hogy attól tartottam, talán te nem viszonzod.

Nevet.

– Emiatt nem kell aggódnod! Biztos vagyok benne, hogy már akkor is szerettelek, amikor először rám néztél.

Homlokát az enyémen pihenteti.

– Túl korai lenne, ha arra kérnélek, hogy költözz hozzám?

Nevetek, miközben könnyek szöknek a szemembe.

– Mi lenne, ha először randiznánk?

– Rendben, először randizunk, aztán beköltözöl hozzám.

– Először randi, utána hálószoba, aztán majd beszélhetünk az esetleges költözésről.

Mosolyog.

– Ez olyan, mint egy terv, bébi!

Hozzám simul és megcsókol. Olyan forrón csókol, ami a lábujjaimtól a fejem búbjáig átjár. A csókja megigéz, megmutatja, hogy bármilyen is legyen az út, amit választunk, én az övé vagyok. Ő az enyém. És mi így együtt egymásnak vagyunk teremtve.

15 Gentlemen’s Quarterly, prémium kategóriás férfimagazin.

Epilógus

JP

– Olyan ideges vagyok. Mi van, ha hülyeséget mondok? – kérdezem Kelsey-től, miközben a lábam idegesen kalimpál az autóban, amíg arra várunk, hogy behívjanak.

– Nem hiszem, hogy ebben a pillanatban hülyeséget mondhatnál! – feleli, miközben oldalra fésüli a hajamat. – Szerintem csak hallgass a szívedre!

Megdörzsölöm a nedves tenyeremet a combomon.

– Pont ettől félek! Ha a szívemre hallgatok, lehet, hogy őrültnek tűnök.

Kelsey rám pillant, és enyhén mosolyog.

– JP, drágám, szerintem már elérted az őrültség határát.

Lenézek a saját, egyedi készítésű, galambmintás pólómra, majd visszanézek a csajomra.

– Megkérdeztem, hogy jól nézek-e ki, és te azt mondtad, igen.

– Jól nézel ki, nagyon jól. Ne nyugtalankodj, menj, és találkozz azzal a madárral, ami elindított mindent!

Mély levegőt veszek.

– Igazad van. Teljesen igazad van. Csak önmagamnak kell lennem.

– Imádni fog téged!

– Gondolod? – kérdezem, és felcsillan egy reménysugár a szívemben.

– Nehéz nem szeretni téged! – Előrehajol, és édes, gyengéd csókot nyom az ajkamra, ami segít, hogy megnyugodjak, mielőtt kinyitják az ajtót az én oldalamon.

– Cane úr! – szólít a sofőrünk. – Várják önöket!

– A francba! Rendben. Te jó ég, nehogy elhányd magad, JP, nehogy hányj! – mondogatom magamnak, mielőtt kilépek az autóból. Aztán megfordulok, és Kelsey-nek nyújtom a kezem, segítek neki kiszállni.

Azóta, hogy azon az estén az udvaron nálam találkoztunk, elválaszthatatlanok vagyunk. Aznap éjjel a csillagok alatt táncoltunk, és folyamatosan öleltük egymást. Még tortaevés közben is az ölemben ült, soha nem akart túl messze lenni tőlem. Aztán, amikor leoltottuk a lámpákat, felvittem a szobámba, ahol szeretkeztünk. Ez volt életem legjobb szexuális élménye, tele érzelemmel és azzal a tudattal, hogy egy új fejezet kezdődik számunkra.

Aztán elvittem arra a randira, amit kért. Elmentünk az egyik kedvenc pizzázójába L. A.-ben, de nem volt túl jó. Azt mondta, hogy régebben mindig oda járt. Én meg rávágtam, hogy nem fogunk oda menni, ahova fiatal korában járt… soha többé. Amikor visszavittem a lakására, ott is maradtam éjszakára, és megkértem, hogy költözzön hozzám.

Körülbelül húsz randi után végül igent mondott a kérdésemre, amit minden este feltettem neki. És minden alkalommal talánnal válaszolt, soha nem adott egyenes választ, egészen néhány héttel ezelőttig. Múlt hétvégén költözött be, és őszintén mondom, hogy ez a legjobb érzés a világon. Most már csak azt kell megterveznem, mikor fogom megkérni a kezét, mert az is meg fog történni. Nem engedem el őt.

Kelsey-vel kézen fogva odasétálunk egy sátorral elkerített területhez, ahol Tammy, a galambmentésért felelős nő vár minket.

– Mr. és Mrs. Cane, nagyon örülök, hogy el tudtak jönni!

Nem foglalkozom azzal, hogy kijavítsam, mert igazán tetszik a megszólítás.

– Köszönöm, hogy fogad a feleségemmel együtt! – Megszorítom Kelsey kezét, és szinte érzem, ahogy a szemét forgatja. – És ö… Kazoo itt van?

– Igen, itt van. Megkapta a csokornyakkendőt, amit küldött, és el kell mondanom, hogy nagyon aranyosan néz ki. Ha készen állnak a találkozásra, ebben a sátorban van, aztán kezdhetjük az ünnepélyes átadást!

– Nekem megfelel – válaszolom, de már most érzem, hogy a kezem is egyre jobban izzad Kelsey-éhez képest.

– Erre jöjjenek! – mondja Tammy, és kinyitja a sátor ajtaját.

Belépünk, és eltart egy pillanatig, míg megszokom a fényt, de amint sikerül, meglátom azt a kis fickót egy állványon, aki az ingemhez passzoló csokornyakkendőt visel.

– Te jó ég! – súgom Kelsey-nek. – Lehet, hogy elsírom magam.

Nevet, és visszasúgja:

– Nem vagyok benne biztos, hogy valaha is tudnálak jobban szeretni, mint most!

Gyorsan megcsókolom az arcát, majd elindulok Kazoohoz, ügyelve arra, hogy lassan sétáljak, nehogy megijesszem. A kis fejét ide-oda kapkodja, éppen olyan zavartnak tűnik, mint mindig. De a pufók szemétől és a csokornyakkendőjétől majdnem elolvadok.

– Szia, Kazoo!

Először jobbra néz, majd balra, végül felemeli az egyik lábát.

A szívemhez kapok:

– Ó, a fenébe, azt hiszem, most találkoztam életem második szerelmével!

Amikor visszanézek Kelsey-re, látom, hogy épp felveszi az egészet, és hatalmas mosoly terül el az arcán.

Egyszer már mondtam, és most megismétlem: itt a helyem. Kelsey-vel, akivel apró, de különleges dolgokat ünneplünk, mint például egy galambot, aki hónapokkal ezelőtt felkeltette a figyelmemet.

Ami egykor Huxley hibájának bizonyult, az esetemben óriási nyereség, mert ha Huxley nem találkozott volna élete szerelmével, akkor én sem találkoztam volna az enyémmel.

Azzal a lánnyal, aki eleinte semmit sem akart tőlem.

Majd lassacskán a barátom akart lenni.

Végül pedig bejött a legjobb forgatókönyv, hiszen engem választott azért, aki vagyok.

Jonah-t választotta.

Méltatások

„Meghan Quinn ismét kitett magáért! Azt hittem, hogy az első könyv ebben a sorozatban elég volt, de ezt sokkal jobban élveztem, és nem szégyellem bevallani, hogy főként JP miatt! A kapcsolatuk a nagy utálattól kezdve a barátságon át a szerelemig tart, és tele volt meglepően gyerekes (de vicces) akciókkal, mulatságos és gagyi pillanatokkal, valamint élvezetes, szenvedélyes romantikával. MQ szerelmes regényei mindig tökéletes felüdülést nyújtanak, és nagyon jól szórakoztam olvasás közben.”

– ARC Review, dinipandareads.com

„Annyira meglepő volt, mégis olyan kreatív és csodálatos ötlet azok a podcastinterjúk, amiket Kelsey készített a könyv során. Mert ezek olyan párokról szóltak, akiket már ismertünk Meghan Quinn más könyveiből. Annyira jó volt minden ilyen apró utalás a kedvenc könyvekre, és milyen remek ötlet az írónőtől, hogy akár új olvasókat is megszerezzen azáltal, hogy megmutatta, milyen könyveket érdemes azonnal elolvasni. És szerintem kaptunk egy kis betekintést egy pár könyvből, ami később jelenik meg Quinntől ebben az évben.”

– Lisa, lisalovesliterature.bookblog.io

„Imádtam! Eddig a legjobb könyv, amit Meghan Quinntől olvastam. Vicces, romantikus, egyszerűen nem lehet letenni! És tetszett JP karaktere.”

– A. Miller, amazon.com

„Eddig a kedvenc könyvem Meghan Quinntől. Nagyon szórakoztató! Szerintem a galambról szóló történettől csak még jobb lett. Jelenleg JP a kedvenc karakterem az írónőtől.”

– Emily, amazon.com

„Jó olvasmány! Az egész tetszett – kivéve természetesen az e-mail-botrányt. Remek történet és szereplők, alig várom a folytatást!”

– Brandi K, amazon.com

„Nem lehet nem szeretni! Személy szerint meg tudtam érteni Kelsey bizonytalanságait, és amikor végül megtalálta élete nagy szerelmét, az nekem is reményt adott.”

– Divya, amazon.com

„Meghan Quinn könyvei azt az érzést keltik az olvasóban, hogy a szereplők közvetlenül bennünket szólítanak meg. Könnyű azonosulni velük, és belefeledkezni a történetbe.”

– Besa, amazon.com

„JP lett a második kedvenc férfi főszereplőm. A karakterek interakciói, a konfrontatív párbeszédek, a cselekmény és a személyiségfejlődés, ez mind megfogott. Imádtam! Jó olvasmány volt!”

– Gabriela Aparecida Gama, amazon.com

A szerzőről

Meghan Quinn amerikai írónő. New Yorkban született és Kaliforniában nevelkedett. Imádja a mogyoróvajat. Két örökbe fogadott gyermeket nevel. Erotikus, romantikus könyveket ír. Stílusára jellemző a szenvedélyes és érzelmekben gazdag történetmesélés, melyben gyakran keveredik a humor, a romantika és a dráma.