Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó,
Szeged, 2025

Írta: Meghan Quinn

A mű eredeti címe: A Not So Meet Cute (Cane Brothers 1.)

Copyright © 2021 Meghan Quinn

All rights reserved.

Published by arrangement with Brower Literary & Management
and Andrew Nurnberg Literary Agency Budapest.

The moral rights of the author have been asserted.

Cover Design By: RBA Designs

Fordította: Kádár Pál

A szöveget gondozta: Jordán Gergely

ISSN 2064-7174

ISBN EBOOK 978-963-675-172-2

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2025-ben

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztő: Szegedi Marinka

Korrektorok: Gera Madár Zsuzsanna, Takács Ildikó

Prológus

LOTTIE

– Szia, csajszi!

Hmm. Egyáltalán nem tetszik a vidám hangja.

A vigyorra húzódó szája.

A fullasztóan maró parfümjének aromája.

– Szia, Angela! – köszönök neki gyanakvóan, és leülök az irodájában álló asztala előtti székre.

A válla felett hátralibbenti ragyogó szőke haját, majd összeérinti a tenyerét. Érdeklődésről árulkodik a testbeszéde, ahogy előrehajol.

– Hogy vagy?

Végigsimítom vörös ceruzaszoknyámat.

– Megvagyok. Köszönöm.

– Az csodálatos. – Hátradől és elmosolyodik, de mást nem mond.

Na jó, mi a fene folyik itt?

Hátrapillantok. Mögöttem karót nyelt öltönyös fazonok ülnek a székeiken, ölükben mappák. Figyelmesen nézik a beszélgetésünket. Középiskolás korunk óta ismerem Angelát. Amolyan se veled, se nélküled barátság volt a mienk, gyakran estem áldozatául áprilisi időjárásként változó hangulatának. Egy nap én voltam a legjobb barinője, másnap már Blair – aki a pénzügyön dolgozik – vagy Lauren – aki az értékesítésen –, aztán megint rám került a sor. Folyamatosan váltogattuk egymást. Gyakran tűnődtem el, hogy vajon az adott héten ki lesz a kedvenc, és valami beteges módon még fel is villanyozott, amikor engem pörgetett ki a hangulat-szerencsekerekén.

Most biztosan azt kérdezitek, hogy miért maradtam benne egy ilyen toxikus barátságban.

Három részből áll össze a válasz.

Egy: még fiatal voltam, amikor megismertem Angelát. Fogalmam sem volt, hogy mi a fenét is kéne csinálnom egy ilyen durva hullámvasútszerű kapcsolatban. Csak megragadtam a kapaszkodót, és imádkoztam az életemért, mert őszintén szólva izgi volt Angelával lógni. Más. Néha vakmerőséggel teli.

Kettő: amikor jó fej volt hozzám, amikor tényleg elmélyült a barátságunk, akkor azok voltak életem legszebb időszakai. Az embert nem sok kaland várja, ha csóróként nő fel Beverly Hillsben, na de ha akad egy gazdag barátnő, aki áthidalja az üres pénztárcádban tátongó mélységet, és befogad a világába… hát igen, az szórakoztató volt. Nevezzetek sekélyesnek, ha akartok, de élveztem a középiskolát. Leszámítva a hullámvölgyeket.

Három: gyenge vagyok. A konfliktusok láncos ölebe vagyok, kerülöm is őket, ha csak tehetem. Akár ki is írhatnám a homlokomra, hogy itt vagyok, tessék, nyugodtan használhattok lábtörlőként.

– Angela? – suttogom.

– Hmm? – mosolyog rám.

– Megkérdezhetem, hogy miért hívattál ide, és miért sorakozott fel mögöttem az FBI?

Angela hátraveti a fejét, és őszinte nevetésben tör ki. Aztán a kezemre teszi a kezét.

– Ó, Lottie! Istenemre mondom, hiányozni fog a humorod.

– Hiányozni? – kérdezek vissza, és azonnal megmerevedik a gerincem. – Hogy érted azt, hogy hiányozni fog? Szabira mész?

Kérlek, uram, add, hogy erről legyen szó! Kérlek, uram, add, hogy erről legyen szó! Nem veszíthetem el ezt az állást.

– Igen.

Ó, köszönöm, istenem.

– Kennel Bora Borára megyünk. Tíz perc múlva barnításom lesz, úgyhogy essünk gyorsan túl rajta.

Hogy mi?

– Mégis min kell túlesni?

Vidám arca egy pillanat alatt megváltozik. Elkomolyodik. Sőt olyan komollyá merevedik, amilyennek csak nagyon ritkán láttam Angelát. Mert igen, ő vezeti az életmódblogját, de nem ő dolgozik benne – hanem mindenki más. Úgyhogy soha nem kell komolynak lennie.

Kihúzza magát, megfeszül az állkapcsa, és rám pillant műszempillája alatt.

– Lottie, igazi húzóembere vagy az Angeloopnak. Senki sem képes ennél a cégnél olyan varázslatokra a billentyűzet mögött, mint te. A humorod pedig, mellyel átitatod ezt a virágzó, aranytojást tojó tyúknak is beillő életmódblogot, lehetővé tette nekem ezt a Bora Bora-i utazást.

Jól hallottam? Miattam utazgathat?

– De sajnos el kell engednünk téged.

Várjunk… micsoda?

El kell engem engedni?

Mármint nem lesz már munkám?

Mintha villám vágott volna beléjük, három férfi felpattan mögülem, és mellém állnak. Széles válluk akár a napot is eltakarhatná. Az egyikük ledob elém egy mappát, és előzékenyen kinyitja nekem. Egy lap van csupán benne. Képtelen vagyok fókuszba hozni a látásomat, hogy elolvassam, de ha jól sejtem, akkor egy felmondás.

– Itt írja alá – mondja a férfi, és felém nyújt egy tollat.

– Várjunk már egy percet! – Eltolom a férfi kezét, de az rögtön visszanyomja az orrom alá. Te most kirúgsz?

Angela összerezzen.

– Lottie, kérlek, ne csinálj nagy ügyet belőle! Tudhatnád, hogy milyen nehéz ez nekem. – Csettint egyet, mire valahonnan előkerül az asszisztense. Angela megdörzsöli a torkát. – Nagyon kifullasztott ez a beszélgetés. Vizet kérek. Szobahőmérsékletű legyen. Citrommal és lime-mal, de vegye ki belőle, mielőtt ideadja a poharat. – Azzal az asszisztens eltűnik. Angela visszafordul, és a mellkasához kap, amikor meglát.

– Ó, még itt vagy?

Hát…

Igen.

Csak néhány pislogás után szólalok meg.

– Angela, mi folyik itt? Most mondtad, hogy egy rakás pénzt keresek neked.

– Tényleg? Nem emlékszem, hogy ilyet mondtam volna. Srácok, mondtam én ilyesmit?

Mind csóválni kezdik a fejüket.

– Látod? Nem mondtam ilyet.

Azt hiszem… ti is érzitek ezt a szagot? Ez a füstölgő agyam. Éppen ezerrel dolgozik, igyekszik megakadályozni, hogy bekattanjak.

Nyugodtan, becsszó, tényleg nyugodtan szólalok meg.

– Angela, légy szíves, elmagyaráznád, hogy mégis miért engedsz el?

– Ó. – Felnevet. – Mindig is ilyen kis csacsogó teremtés voltál. – Az asszisztens közben meghozza a vizet, majd elsiet. Angela megszívja a tökéletesen felesleges szívószálat. – Pénteken lesz egy éve, hogy itt dolgozol.

– Igen. Így van.

– Hát, a szerződésed szerint egy év után már nem csökkentett, hanem teljes fizetésre vagy jogosult. – Megvonja a vállát. – De miért fizessek neked többet, amikor keríthetek valaki mást, aki kevesebbért is megcsinálja ugyanazt, amit te? Józan paraszti ész. Biztos megérted.

– Nem, nem értem. – Felemelem kissé a hangom, mire figyelmeztetésként kapok két nehéz kezet a vállamra.

Ó, a kurva életbe.

– Angela, ez a munkahely az életem. Nem valami játék. Te mondtad, amikor könyörögtél nekem, hogy vállaljam el, hogy ez a munka meg fogja változtatni az életemet.

– És nem így lett? – Széttárja a karjait. – Az Angeloop mindenkinek megváltoztatja az életét. – Az órájára pillant. – Ó, öt perc múlva már meztelennek kell lennem. A barnítósok nem lacafacáznak. – Az ujjával int a mögöttem álló pasasnak. – Fogjátok rövidre, fiúk.

Ketten megfognak, és felemelnek a székemből.

– Most biztos csak viccelsz – mondom, mert még mindig nem fogtam fel teljesen, hogy mi történik. – Most komolyan, biztonságiakkal dobatsz ki az irodádból?

– Nem jókedvemben – mondja Angela ártatlan arcot vágva. – Fenyegető attitűdöd kényszerít rá.

– Fenyegető? – kérdezek vissza. – Azért vagyok fenyegető, mert ok nélkül rúgsz ki.

– Jaj, édesem, nem hiszem el, hogy így látod a dolgot – mondja leereszkedő hangon. – Nincs ebben semmi személyes. Tudod, hogy ugyanúgy szeretlek, és még mindig áll, hogy havonta egyszer együtt reggelizzünk. Ez csak üzlet. – Csókot dob. – Na pá, kis kedvencem.

Ennek elment a kicseszett esze.

Az öltönyösök az ajtó felé kezdenek húzni, de megvetem a szőnyegben a két szezont megélt Jimmy Choo cipőm sarkait.

– Angela, de most komolyan, nem rúghatsz ki.

Felnéz, félrebillenti a fejét, és a szívére teszi a kezét.

– Jaj, nézzenek már oda, hogy tepersz a munkádért. Egek, mindig is nehéz volt veled. – Újabb csókot dob, majd visszakiált. – Majd hívlak, és akkor elpanaszolhatod, hogy milyen csúnya gonosz volt veled a főnököd. Ja… ne felejts el visszajelezni, hogy jössz-e a középiskolás osztálytalira. Tudod, két hónap múlva. Tudnunk kell a létszámot.

Ekkor végigsöpör rajtam a vereség érzése. Cipősarkaim elengednek, testem elernyed, és a hónom alá nyúlva reptetnek ki az Angeloop, az internet legidiótább és legabszurdabb életmódmagazinjának épületéből. Ahol eleve egyáltalán nem is akartam dolgozni.

A kollégáim csak bámulnak.

A biztonságiaknak a szemük sem rebben, ahogy kicipelnek a magas üvegajtón.

És mielőtt még újra levegőt tudnék venni, a személyes cuccaimmal teli dobozzal a kezemben állok az épület előtt, és a gusztustalanul hatalmas Angeloop-táblát bámulom.

Hogy a francba történhetett ez?

Első fejezet

HUXLEY

– Kurvára kinyírok valakit – ordítom, majd áthajítom a zakómat az irodán, és bevágom az ajtót.

– Úgy látom, jól ment a megbeszélés – mondja JP. Az irodám drága üvegfalának támaszkodik.

– Úgy látom, kifejezetten jól ment – mondja Breaker, aki a bőrkanapémon fekszik.

Elengedem a fülem mellett a fivéreim szarkasztikus megjegyzéseit, beletúrok a hajamba, és kibámulok az irodám alatt elterülő Los Angelesre. Ropogósan tiszta az idő, az éjjeli eső kimosta a szmog nagy részét az utcákról. Az utat szegélyező pálmafák az ég felé nyújtóznak, de ilyen magasból egészen aprónak tűnnek.

– Beavatsz? – kérdezi JP, és leül.

Elindulok feléjük. Két idióta fivérem felé, akik jóban-rosszban mellettem álltak. Akikkel együtt utaztam életünk hullámvasútján. Akik mindent hátrahagyva csatlakoztak hozzám, hogy egy őrült ötlettől vezérelve arra használjuk fel az elhunyt apánktól örökölt pénzt, hogy belevessük magunkat a Los Angeles-i ingatlanpiacba. Együtt építettük fel ezt a birodalmat.

De most, hogy a negédes képüket nézem, legszívesebben a farkuknál fogva rángatnám ki őket az irodámból.

– Úgy nézek ki, mint aki bármibe is be akar avatni?

– Nem – vigyorodik el Breaker. – De faszom, akkor is mindenről tudni akarunk.

Hát persze.

Mert ők mondták, hogy nem szabad találkoznom Dave Toney-val.

Mert ők mondták, hogy időpocsékolás lesz.

Mert ők röhögtek ki, amikor megmondtam nekik, hogy találkozóm lesz vele ma.

És ők kívántak szarkasztikusan sok szerencsét, amikor kiléptem az ajtón.

De be akartam nekik bizonyítani, hogy tévednek.

Meg akartam mutatni nekik, hogy rá tudom beszélni Dave Toney-t, hogy dolgozzon a Cane vállalatnak.

Vigyázat, spoiler: nem sikerült.

Végül megadom magam a fivéreim átható tekintetének.

– Picsába – motyogom.

– Hadd találjam ki, nem sikerült elbűvölnöd a sármoddal? – kérdezi Breaker. – Hiszen olyan megnyerő tudsz lenni.

– Ennek nem is szabadna számítania! – csattantok fel, és belemélyesztem az ujjam a bőrszékem plüss karfájába. – Ez üzlet, nem a baráti tutujgatásról és egymás babusgatásáról kellene szólnia.

– Szerintem lemaradt valamiről az üzleti suliban – mondja JP Breakernek. – Vagy nem volt olyan óránk, hogy üzleti kapcsolatok ápolása? – Szarkazmusa reszelőként siklik végig az idegeimen.

– Azt hiszem, volt – mondja Breaker.

– Odamentem, és körbecsókolgattam a seggét. Mi mást akar még?

– De ki volt rúzsozva a szád? Nem biztos, hogy a barátnője örülne neki, ha ajaknyomokat találna a pasija seggén – vigyorodik el Breaker.

– Gyűlöllek titeket. Kibaszottul gyűlöllek.

Breakerből kutyaugatás-szerű röhögés tör fel.

– Utálom, hogy ezt kell mondanom… de mi megmondtuk, tesó. Dave Toney nem dolgozik ám bárkivel. Másik ligában játszik. Sokan próbáltak beférkőzni a rengeteg ingatlanja közé, de senkinek sem sikerült. Miből gondoltad, hogy veled más lesz?

– Abból, hogy mi vagyunk a Cane vállalat! – ordítom. – Mindenki velünk akar dolgozni, baszd meg! Mert a mienk a legnagyobb ingatlanportfólió Los Angelesben. Mert egy év alatt egy lepukkant épületből is millió dolláros üzletet csinálunk. Tudjuk, hogy mi a faszt csinálunk, Dave Toney-nak pedig, bár sikeres, van azért pár döglött ingatlana, ami rontja az üzletét. És ezt ő is tudja, kurvára tudja. Rá akarom tenni a kezemet azokra az ingatlanokra.

JP megfogja az állát.

– Pontosan mit is mondtál neki? Remélem, nem ezt. Mert bár az én mellbimbóim felkeményedtek a kis beszédedet hallgatva, nem hiszem, hogy ő nagyra értékelte ezt a stílust.

A szememet forgatom.

– Hasonlót, csak pepitában.

– Ugye tudod, hogy Dave Toney milyen büszke ember? – kérdezi Breaker. – Ha megsérted, akkor nem fog veled dolgozni.

– Nem sértettem meg! – kiáltom. – Korrekt feltételeket kínáltam, tudjátok, hogy lássa, normális alak vagyok.

Mindketten felhorkannak.

– Igenis normális vagyok.

JP és Breaker egymásra pillantanak, majd mindketten előrehajolnak. Már tudom, hogy mi jön: a nagy „Jézus-a-keblére-ölel” pillanat. Ezt szeretik időnként előadni.

– Tudod, hogy szeretünk, ugye? – kérdezi Breaker. Kezdődik.

– Itt vagyunk neked, bármikor is legyen ránk szükséged – teszi hozzá JP.

Végighúzom a kezemet az arcomon.

– Essünk már túl rajta.

– Nem vagy normális. Sok minden vagy, de az pont nem. Egyikünk sem az. Beverly Hillsben élünk, állandóan premierekre és celebbulikra hívnak meg minket, és sokszor szerepeltünk a bulvárlapok címoldalán. Semmi sem normális velünk kapcsolatban. Dave Toney… Na, ő viszont normális.

– Aztán mért? – kérdezem. – Mert őt nem hívják meg celebafterokra?

Breaker megrázza a fejét.

– Nem. Hanem azért, mert két lábbal jár a földön. Megközelíthető. Az ember simán megihat vele egy sört egy bárban anélkül, hogy össze kellene szarnia magát. Te viszont pont az ellentéte vagy. Szeretsz villogni.

– Nem is villogok.

JP az órám felé biccent.

– Szép kis Movado. Új?

A szerkezetre pillantok.

– Múlt héten vettem… – felvonom a szemöldökömet, és a testvéreimre nézek. – Mi van, nem költhetem el a nehezen megkeresett pénzemet?

– De – bólint JP. – Teljesen elfogadható, ahogyan az életedet éled. A ház, a kocsi, az óra, mindet tisztességesen szerezted. De ha Dave Toney közelébe akarsz férkőzni, akkor más megközelítést kell alkalmaznod. És ez nem azt jelenti, hogy tedd le a drága ruhákat és a kocsit. Ezen át fog látni. Már tudja, hogy szeretsz villogni. De más megvilágításban is látnia kell.

– Óóó, ez tetszik – szólal meg Breaker. – Más megvilágítás. Pontosan erre van szüksége. – Megütögeti ujjával az állát. – De vajon milyen megvilágítás legyen?

Ingerülten pattanok fel a székemből, és felkapom a zakómat, amit pár perce hajítottam keresztül az irodán.

– Amíg ti, barom állatok, ezen töritek a fejeteket, addig én elmegyek ebédelni.

– Bárcsak Toney is látná ezt! Huxley Cane nem az asszisztensével hozat ebédet, hanem mint a pórnép, végigsétál Los Angeles utcáin, hogy étket szerezzen magának – mondja JP.

A hőség ellenére magamra kanyarítom a zakómat. Mit sem törődve velük az ajtó felé indulok.

– Hoznál nekünk is valamit? – kiált utánam Breaker.

Felsóhajtok.

– Írjátok meg, hogy mit akartok.

– Savanyú ubit. Az összes savanyú ubit – kiált fel JP, amikor már a folyosón járok, és a lift felé fordulok. Szerencsére azonnal kinyílik előttem az ajtó, belépek, megnyomom az előtér szintjének gombját, majd zsebre dugott kézzel nekidőlök a falnak.

Más megközelítést. Még csak azt sem tudom, hogy mit akar ez jelenteni. Azt viszont tudom, hogy nemcsak olyan emberekkel kötöttem üzletet, akikkel jól kijöttem, hanem olyanokkal is, akiket abszolút megvetettem. A különbség csak annyi köztem és Dave Toney között, hogy én magasról leszarom, hogy kinek a zsebébe vándorol a pénzem, vagy kinek adok el. Az üzlet az üzlet, és ha jó ajánlatot kapok, akkor azt elfogadom.

Ma pedig kibaszottul jó ajánlatot tettem le Dave asztalára. Ha őszinte akarok lenni, még jobbat is, mint amit megérdemel. De ahelyett, hogy kezet rázott volna velem, és elfogadta volna, hátradőlt a székében, megvakargatta az arcát, és képes volt azt mondani: „Nem is tudom. Azt hiszem, még megrágom.”

Megrágja.

Megrágja a kibaszott ajánlatomat.

Senki sem rágcsálja az ajánlataimat, azonnal elfogadják őket, és személyesen a Megváltó Jézus Krisztusnak mondanak köszönetet, amiért a Cane vállalattal üzletelhetnek.

Kilépek a liftből, átvágok a zsúfolt előcsarnokon, majd az épületből kilépve elindulok az utca végén lévő kis csemegebolt felé.

Két háztömb. Általában nem is az asszisztensemet, Karlát szalasztom le ebédért, mert egyrészt nem vagyok ekkora seggfej – annak ellenére, hogy mit gondolnak rólam az emberek –, másrészt élvezem, hogy kiszabadulhatok az irodából, és szívhatok egy kis friss levegőt. Jó, ez itt LA, szóval a friss egy kicsit túlzó, de akkor is. Van pár percem újraindítani az agyamat, mielőtt visszaülök az asztalomhoz, hogy pár gombnyomással milliárd dolláros üzleteket bonyolítsak le.

Rezegni kezd a zsebemben a telefonom, de nem nézem meg, mert tudom, hogy JP és Breaker küldte át a rendelését. Nem is értem, hogy miért mondtam nekik, hogy írjanak, mikor minden egyes alkalommal ugyanazt rendelik. Akárcsak én: Philly sajtos steaket extra gombával. És persze savanyú ubival. Nem gyakran esszük, de amikor a csemegeboltot választjuk, akkor mindig ezt rendeljük.

Több a járókelő, mint általában. Rászakadt a nyár LA-re, ami azt jelenti, hogy megjelentek a turisták, max.-ra pörögnek a celebbuszjáratok, a 101-es út pedig kész rémálom lesz a forgalom miatt. Szerencsére mindössze harminc percre lakom az irodától.

Ahogy a csemegebolt felé közeledek, ismerős fekete SUV parkol le elé. Amikor kinyílik az ajtaja, megpillantom Dave Toney-t. Emlegetett szamár. Mégis mennyi ennek az esélye?

Akármekkora is, úgy tűnik, hogy nekem kedveznek. Semmi sem jobb, mint egy megbeszélés utáni lazulás, hogy nyélbe üsse az ember az üzletet. Talán JP-nek igaza van, talán Dave Toney meggondolja magát, amikor látja, hogy magam szaladtam le ebédért. Na, ez már tényleg egy más megközelítés.

Begombolom a zakómat, és szaporábban lépkedek. Az üzletben soha ne szalassz el egy kínálkozó lehetőséget. Soha. Ahogy közelebb érek, döbbenten látom, hogy egy női kéz jelenik meg az ajtóban Dave mögött. Lelassítok, és a kezet bámulom… az aprócska kezet, rajta a HATALMAS eljegyzési gyűrűvel.

Te jóságos ég, Dave jegyben jár?

Gondolom, igen, mivel a nő kezét fogja.

De jegyben… Hogy maradtam én le erről?

Általában azért képben vagyok az ilyesmivel…

Aztán megtorpannak a gondolataim, és erősen pislogni kezdek, mert a menyasszony elfordul, és meglátom a profilját.

Atya… Úr… Isten.

Úgy tűnik, nem az eljegyzés a nap legnagyobb meglepetése.

A karcsú lányra szabott szűk ruha nem hagy kétséget afelől, hogy Dave menyasszonya bizony gyermeket vár.

Dave Toney jegyben jár, és gyereket várnak. Hogyan… mikor?

Odaint a sofőrnek, becsukja a kocsi ajtaját, és éppen csak annyira pillant hátra, hogy összeakadjon a tekintetünk. Meglepetten vonja fel a szemöldökét, majd teljesen felém fordul, és odaint.

– Cane, nem számítottam rá, hogy az utcán futunk össze.

Na igen, egyikünk sem számított a másikra, de nem hagyom, hogy a meglepő fejlemények eltántorítsanak.

Kezdődhet a műsor.

Mosolyt ragasztok a képemre.

– Csak leugrottam ebédért a fivéreimnek és magamnak, közben pedig kiélvezem a kaliforniai napsütést. – Odalépek hozzá, és kinyújtom a kezemet. Röviden rázza meg. – Ez a csemege a kedvencünk.

– Tényleg? – kérdezi Dave meglepetten. – Ellie-é is. Én még sosem jártam itt, de azt mondja, itt a legjobb a savanyú uborka.

– A fivéreim is imádják az itteni savanyú uborkát. – A lány felé nyújtom a kezemet. – Akkor minden bizonnyal ön Ellie.

– Egek, de bunkó vagyok – mondja Dave, és kínosan nevet. – Igen, ő Ellie. Ellie, Huxley Cane.

– Örvendek – mondja Ellie édes déli hangján. Amilyet hallottam már korábban.

Kezet rázunk.

– Hadd találjam ki: Georgia?

Felragyog a mosolya.

– Igen. Honnan tudta?

Egy-null ide.

– A nagyikám büszke georgiai teremtés. Számtalan kegyetlen, párás nyarat töltöttem a verandájának árnya alá húzódva. Együtt ringtunk a karosszékben, miközben a legújabb városi pletykákkal traktált.

– Tényleg? Merrefelé?

– Peachtree City.

Elkerekedik a szeme, és a mellkasához emeli a kezét.

– Én Fayetteville-ben nőttem fel, Peachtreetől délre. Azta, de kicsi a világ.

Az, tényleg az. Főleg, hogy a nagyim San Diegóban él, és valójában soha még csak nem is járt Georgiában, de ezt ugye nekik nem kell tudniuk. Mint ahogy azt sem, hogy azért ismertem fel az akcentusát, mert fősuli alatt randiztam egy lánnyal, aki Peachtree Cityből származott. De ez mellékes.

Elégedettséggel tölt el, hogy rákapcsolódtam Dave világára, úgyhogy feléje fordulok. De mit látok? Olyan arckifejezéssel néz rám, mint egy őrkutya, akinek a területére tévedtem. Ajjaj! Megfeszült állkapocs. Összevont szemöldök. Úgy tűnik, egyáltalán nem tetszik neki, hogy ilyen kicsi a világ.

A csávó mindjárt vicsorogni fog, úgy védi a territóriumát. Még az se lepne meg, ha elkezdene körözni Ellie körül, és körbevizelné.

Figyelembe véve, hogy mit tud rólam: szeret villogni, folyton flörtöl, beceneve Mr. Bulvár – szerencsére mostanában már nem –, valószínűleg vetélytársat lát bennem. Jó, Ellie tényleg egy szőke szépség. Csinos, kék a szeme, de terhes – rémálom –, ráadásul jegyben jár, szóval kiszállt a versenyből.

De azok alapján, amit a fivéreim mondtak, Dave valószínűleg nem így van ezzel.

Vagyis gyorsan fel kell oldanom a helyzetet.

De hogyan…

Hogyan lehetne…

Ekkor bevillan.

Ti is láttátok ezt a fényes villanást? Igen, egy ötlet pattant ki a fejemből. Nem a legravaszabb, nem is a legokosabb ötlet, amit valaha kitaláltam, de Dave minden pillanattal egyre feszültebbé válik, úgyhogy…

Most ugrik a majom a vízbe.

Remélem, nem cseszek rá – ez egyike a híres utolsó mondatoknak.

– Fayetteville, mi? – Megnyalom a számat. – Azta, őrület. Azt hiszem, a menyasszonyom szülei palmettóiak. Az nem északra van?

Ja, menyasszony. Mondtam, hogy nem túl okos ötlet, de ennél jobb nem jutott eszembe.

– Igen, Palmetto északra van tőle – mondja Ellie örömmel, Dave pedig védelmezően karolja át a derekát.

– Menyasszony? – kérdezi, miután megköszörüli a torkát. – Te jegyben jársz, Cane? – Őszinte kíváncsiság villan a szemében, és lassan elszáll belőle a feszültség.

– Ja.

– Hát, most megleptél.

Semmit sem tudok leolvasni az arcáról. Elhitte? Csak szívat? Csak rontottam a helyzetemen? Bassza meg, remélem, hogy nem. Nem akarom elszalasztani ezt az üzletet.

Nem hagyom, hogy most csússzon ki a kezeim közül, amikor már ilyen közel vagyok. Elképesztően nagyot dobna a portfóliónkon, ha megszerezném azokat a telkeket. Főleg annak fényében, hogy mit tervezünk velük. Ha pedig a megfoghatatlan Dave Toney-val kötnék üzletet, az csak emelné a győzelmem fényét. Előtérbe ugrik az üzleti agyam, és fellöki a józan eszemet.

Mielőtt még végiggondolnám, hogy mit is mondok, nagyot nyelek, és belevágok.

– Biza, jegyben… és babát várunk.

Amint a hazugság elhagyja a számat, rögtön rossz érzés fog el. Pontosan tudom, hogy némely nőnek milyen nehéz teherbe esnie, szóval ilyesmiről hazudni… egyszerűen nem helyes. De ahogy említettem, a józan eszem félre lett lökve, és az idióta ösztöneim vették át a helyét.

– Tényleg? – sikkant fel Ellie. – Szent egek! – Megsimogatja a pocakját. – Mi is. Dave, hát nem izgi?

– De, az. – És ekkor átalakul az arca. Már nem bizonytalan, védelmező vőlegény… Valami olyasmit látok az arcán, amit még soha. Együttérzést.

Megértést.

Ki merjem mondani?

Bajtársiasságot.

Zsebre dugom a kezemet, hogy ne lássák, hogy az idegességtől folyamatosan járnak az ujjaim. Aztán kibököm életem legnagyobb hazugságát.

– Igen, igen, a nagyikám mutatott be minket Peachtreeben. Olyan tipikusan tökéletes, első látásra bugyután beléd esek pillanat volt.

Ellie összecsapja a tenyerét.

– Jaj, imádom az ilyen találkozásokat.

Megvonom a vállamat.

– Hát ja, gyorsan össze is melegedtünk. – Az ég felé pillantok, és igyekszem magam elé képzelni kitalált terhes menyasszonyomat, és hogy mennyire szerelmes vagyok belé. – Kicsit visszafelé haladtunk, mert először teherbe esett, de szerintem ha a társadalmilag elfogadott idővonalat nézzük, akkor semmit sem a megfelelő sorrendben csináltunk.

– Dettó – bólint Dave, és látom, látom, ott van a szemében. Más szemmel néz rám. Hát erről beszéltek a srácok. Hát ez kellett. Hogy Dave embernek lásson.

Hát itt vagyok, új megközelítést alkalmaztam Dave-vel szemben. Új szinten kapcsolódtunk. Ebben a pillanatban nem felvágós, nem-ejtek-foglyokat típusú üzletembernek lát, hanem egy olyan fickónak, akit elhívhat sörözni, és akivel kitárgyalhatja az eljövendő apasággal kapcsolatos félelmeit.

Valószínűleg pontosan erre van szükségem. Egy kis csevegésre, egy apró, kegyes hazugságra, amivel nem ártok senkinek. Hiszen nem kell találkoznia a képzeletbeli menyasszonyommal. Nem is kell túl sokat tudnia róla. De már a tudat, hogy van, más színben tüntet fel.

Azta, talán nem is volt olyan rossz ez az ötlet.

Talán újra felvillant briliáns zsenialitásom.

Higgyétek el, holnap ilyenkor felhív, és már nem rágicsálni akarja majd az ajánlatomat, hanem elfogadni.

Huxley Cane, egy kibaszott lángelme vagy.

– Dave, hát nem lenne fantasztikus, ha meghívnánk Huxley-t és a menyasszonyát vacsorára?

Izé, hogy mi?

Vacsorára?

Ellie újra összecsapja a tenyerét, és lelkesen folytatja.

– Annyira jó lenne olyanokkal beszélni, akik abban a cipőben járnak, mint mi. – Előrehajol. – A családunk korántsem repes az örömtől, hogy csak a baba születése után akarunk egybekelni. Az én szüleim eléggé maradiak.

Izzadságcseppek kezdenek táncolni a felső ajkamon. De igyekszem fapofát vágni.

Vacsorarandi.

A menyasszonyommal.

Ó, a faszom…

Akció lefújva, Cane. LEFÚJVA!

– Hát az csodálatos lenne – mondja Dave boldogan mosolyogva.

FASZOM!

– Mit szóltok a szombathoz? – folytatja.

Szombat este?

Duplafaszom!

Az csak négy nap.

Négy nap, hogy ne csak egy sima menyasszonyt, de ráadásul egy terhes menyasszonyt találjak!

Huxley Cane, te nem egy lángelme, hanem egy igazi idióta vagy.

– Jaj, hadd beszélje meg előbb a párjával – mondja Ellie. Legszívesebben megköszönném neki, de hát az egész vacsora eleve az ő ötlete volt. – Majd csörögj rá Dave-re, és szólj neki, hogy jó-e a szombat. Én nagyon szeretek főzni. Ha gondoljátok, főzök nektek egy hamisítatlan déli vacsorát.

Az agyam máris fogalmazza a kifogásokat, hogy miért is nem tudunk ott lenni a menyasszonyommal szombaton.

– És talán az üzletről is beszélhetnénk valamikor – mondja Dave, az arcán őszinte mosollyal.

Faszom.

Faszom. Faszom. Faszom.

Most már nem mondhatok nemet. Hiszen azzal kockára tenném az üzletet.

Jézusom…

A szám száraz, mint a sivatag, de valahogy sikerül nyelnem egy nagyot, és bólintanom.

– Ja. – Megremeg a hangom. – A szombat jól hangzik.

– Csodálatos! – Ellie megint összecsapja a tenyerét. – Jaj, alig várom. A legjobb barackos cobblert és kelkáposztát fogom készíteni, amit valaha ettetek. Dave-vel majd megbeszélitek a részleteket.

– Tökéletes – mondom reszketeg mosollyal a számon. Mi a frászkarikába kevertem magam?

– Ó, kicsim, el fogunk késni. Majd beugrunk a csemegébe óra után, jó? – szólal meg Dave.

– Csak ha dupla adag uborkát kapok – mondja Ellie, majd csókot nyom Dave szájára.

Fordul egyet a gyomrom. Na nem azért, mert undorítónak találom, hogy előttem csókolgatják egymást, hanem azért, mert az is arra emlékeztet, hogy micsoda szarba kevertem magamat.

– Jó, megyünk Lamaze-órára. Később beszélünk – mondja Dave, és odaint nekem.

Visszaintegetek, és csak remélni tudom, hogy nem remeg a kezem. Teljesen kimegy a fejemből a csemegebolt, sarkon fordulok, és visszaindulok az irodába. Közben folyamatosan azon agyalok, hogyan fogok kimászni ebből az elbaszott helyzetből.

Huxley Cane, te egy hamisítatlan barom vagy.

Második fejezet

LOTTIE

Kezemmel a kormányon bámulok ki a szülői házamra, amely már az otthonom. Egy aprócska házikó, mely évek óta a család tulajdonában van. Szó szerint évek óta. Pru nagyi az ötvenes években vette vissza, majd odaadta anyámnak, aki ott nevelt fel engem és a húgomat, Kelsey-t. Egymaga.

Az évek alatt megfakult a fehér stukkó, és már inkább krémszínű, a vörösagyagszínű zsalutetőn több munka lenne, mint amit anya ki tudna fizetni, pedig a pasija, Jeff, aki már tizenhárom éve él vele, ki akarta cserélni neki.

Ha már szóba került Jeff, éppen ott ül a ház előtt. Túlméretes farmernadrág és klasszikus fehér alsógatya van rajta. A füvet nyírja. Jeffnek mindig egy meggyújtatlan cigaretta lóg ki a szájából, mert bár már nem dohányzik, azt mondja, megnyugtatja a gondolat, hogy bármikor elszívhatná. Ne kérdezzétek, hogy mi lehet ennek a pszichológiája. A lényeg, hogy jól bánik anyámmal, és az elmúlt tíz évben engem és a húgomat is támogatott. Bánom is én, ha cigi lóg a szájából. Lehetne rosszabb is.

De így, hogy Jeff a kertben van, nem tudom észrevétlenül bevinni a házba a személyes holmimmal teli dobozomat. Nem akarom, hogy Jeff vagy anyám kérdéseket tegyenek fel. Nem tudhatják meg, hogy Angela kirúgott. Az förtelmes katasztrófa lenne.

Nem, SOHA nem tudhatják meg.

Hogy miért?

Hát mert szinte könyörögtek, hogy keressek egy olyan munkát, ahol nem olyasvalakinek kell dolgoznom, akivel évekig toxikus kapcsolatban tengődtem.

De tudjátok, hogyan megy ez. A szülők hülyék, mi vagyunk az okosak, aztán meg kell ennünk, amit főztünk, és rá kell jönnünk, hogy… inkább hallgatnunk kellett volna nevezett szülőkre.

Ajjjj!

Nem akarom felkelteni Jeff gyanakvását, úgyhogy a dobozt a hátsó ülésen hagyva szállok ki a szebb napokat is látott VW Bogaramból. A vállamra kanyarítom a táskámat, és gyönyörű mosolyt erőltetek az arcomra. Tudom, hogy ezzel Jeff napjába is örömöt csempészek.

– Szia, Lottiebogyó! – köszönt a becenevemen, amit évekkel ezelőtt aggattak rám anyámmal.

– Szia, Jeff! – Odaintek neki, mire ő leállítja a fűnyírót, és feljebb tolja orrán a napszemüveget. – Jól fest az udvar.

– Köszi. Szerintem idén a házszépítészeti bizottságnak is fel fog végre tűnni.

Jeff, az örök optimista.

Tudjátok, épp a határon élünk. Vagyis egyetlen utca választ el minket a Beverly Hills-i Flatstől. Van egy bizottság, ami minden nyáron egyesével végigjárja a házakat, kiválasztja a legszebb kerteket, és díjjal jutalmazza őket. Sokszor jártuk végig a Flats környékét, és csak csodáltuk a pázsitokat, amiket profi tájépítészek terveztek, és nem is a tulajok gondoztak, hanem a kertészeik. A bizottság érkezése előtti hét valóságos bolondokháza. Igen, itt nálunk is, mert a bizottság által utoljára szemlézett ház az utca túloldalán van, szóval ha azt megnézik, a bokrokon keresztül a miénket is látják, Jeff pedig eltökélte, hogy egyszer felhívja magára a figyelmet.

– Ha azt akarod, hogy esélyed legyen, akkor rá kell venned anyát, hogy javíttassa meg a tetőt.

Nagy összegben fogadnék rá, hogy soha nem fogják észrevenni a mi kis kertünket. A házszépítészeti bizottságot egy rakás sznob alkotja, akik sosem pillantanak át az utca túloldalára. De nem akarom elvenni Jeff kedvét, főleg, hogy ilyen keményen dolgozik.

Leejti a vállát.

– Már mondtam neki. A tetőnek makulátlannak kell lennie. Ezekkel a csorba zsindelyekkel nem lehet nyerni. Arra is gondoltam, hogy egy nap csak áthívom a fiúkat, míg dolgozik, és megcsináltatom. Előbb cselekedj, aztán kérj bocsánatot.

– Ravasz megközelítés.

– Milyen volt a munka?

A bejárati ajtóra nézek, de megállok. Erőltetett mosollyal válaszolok.

– Remek. Csak a szokásos. – Ja, a szokásos csatangolás LA utcáin, hogy elüssem valahogy az időt, mielőtt hazajöhetek, mert tisztában vagyok vele, hogy anya és Jeff pontosan tudja, hogy meddig dolgozom. Ha korábban értem volna haza, azonnal gyanút fogtak volna. És amilyen szerencsés vagyok, a csatangolásom során a csupasz lábamra pillantva rám förmedt egy dülöngélő hajléktalan, hogy vegyek már fel harisnyát. Mentás fagyival vigasztaltam magam, mely gyorsan megadta magát a ragyogó kaliforniai napsütésnek, és végigcsöpögött a fehér blúzomon. Ja, és ha ez még nem lenne elég, beleakadt és letört a cipősarkam egy rácsos csatornafedélbe, úgyhogy búcsút inthettem a kétéves Jimmy Choo cipőmnek. Ez az oka annak, hogy mezítláb sétálok a ház felé.

Ez már csak egy ilyen nap.

– Egy hét az előléptetésig, mi? – kérdezi Jeff. – Izgulsz? Végre kereshetsz magadnak egy saját lakást.

Mély sóhaj.

Felmutatom neki a hüvelykujjamat.

– Szuperizgi.

Kinyitom a bejárati ajtót, és azonnal megcsap anya házi halrudacskáinak illata. Jézus ereje, már megint?!

Sose unja meg.

– Jeff, mindjárt kész a vacsora.

– Én vagyok az, anya – mondom a szobám felé igyekezve, de mielőtt még túl messzire jutnék, anya kidugja a fejét a konyhaajtón.

– Lottiebogyó, pont jókor. Kész a vacsora.

Intek a levegőben.

– Nem igazán vagyok éhes. – A hasamra teszem a kezemet. – Későn ebédeltem. Később, lehet, bekapok egy almát.

– Na, ne viccelj már. Eredj kezet mosni! – Igen, még mindig rám szól, hogy mossak kezet vacsora előtt. – És szedd rendbe magad. Neked is terítek.

Felsóhajtok.

– Jól van, anya. – Amikor a szobámba érek, becsukom az ajtót, majd lecsúszok, és leülök. – Egek, kell egy ital.

Kiveszem a táskámból a telefonomat, és írok a húgomnak.

Lottie: Pia kell. Holnap iszunk, amikor anya és Jeff elmennek. Benne vagy?

Kelsey csak tizenkét hónappal fiatalabb nálam, és feltörekvő rendezgető – igen, én is pont ennyire meglepődtem, amikor megosztotta velem ezt az információt. A lényeg, hogy saját rendezgető vállalkozást hozott létre. Tulajdonképpen azt csinálja, hogy elmegy idegenek házába, és megmutatja nekik, hogyan rendezgessék át a kamrájukat és a gardróbjukat, hogy a lehető legjobban kihasználják a teret. Magyarán: hogyan szabaduljanak meg a felesleges kacatoktól. Egyszer megkérdeztem, hogyan különbözteti meg magát azoktól, akik szintén felugrottak a nagy házátalakítós lelkesedésvonatra, és olyan okos választ adott, hogy padlót fogtam: a fenntartható rendszerezésre összpontosít. Nem egyszerűen csak azt mondja az ügyfeleinek, hogy használjanak akril tárolódobozokat. Nem, ő együtt dolgozik egy céggel, ami fenntartható forrásból származó rendszerezőeszközöket gyárt, illetve teljesen újrahasznosított anyagokból készült felszereléseket is kínál. Ugye? Nekem is leesett az állam. Tulajdonképpen csak egy celeb választja el attól, hogy befusson. Én hiszek benne. Jelenleg éppen csak annyit keres a vállalkozással, hogy növekedni tudjon, és megengedhessen magának egy apró stúdiólakást Nyugat-Hollywoodban.

Csipogni kezd a telefonom.

Kelsey: Nem kellene dolgoznod holnap?

Felállok, és kihúzom a pólómat a nadrágomból.

Lottie: Kellene…

Leteszem a telefonomat, és levetkőzöm. A foltokkal mit sem törődve hajítom a ruháimat a kosárba. Rövidnadrágot húzok, felveszek egy pántos felsőt, és felkötöm hosszú, barna hajamat.

Kelsey: Ne mondd, hogy az a ribi kirúgott.

Lottie: Mondjuk úgy, hogy álláskereső státuszba rakott.

Kelsey: KURVÁRA megmondtam, hogy ez lesz. Az a nő akkora egy… egek, Lottie, ha még egyszer szóba állsz vele, akkor kitagadlak. Érted?

Lottie: Hidd el, Angela halott a számomra. Annak ellenére, hogy milyen hitben él.

Kelsey: Hadd találjam ki, az a nárcisztikus rohadék még mindig azt képzeli, hogy barátok vagytok.

Lottie: Talált. Na mindegy, egyelőre nem mondom el anyának és Jeffnek. Előbb ki kell találnom valamit. Még mindig azt hiszik, hogy jövő héten elköltözök. Tudod, amikor megkapom az „előléptetésemet” – amit immár lefokoztak kirúgássá.

Kelsey: Megőrzöm a titkodat. Kilenc körül átmegyek. Viszek tequilát meg minden más egyebet, ami egy jó margaritához kell.

Lottie: Elhoznád az ötletelős füzetedet?

Kelsey: Már be is tettem.

Lottie: Imádlak.

Kelsey: Én is. És ne aggódj. Kitalálunk valamit.

Megkönnyebbülök kicsit. Aztán leteszem a telefonomat a komódra, mert ha anya meglátja az étkezőasztal közelében, akkor elveszi, és lehúzza a vécén. Egyszer tényleg megcsinálta. Csak egyszer. Ha az ember egy egész éjszakán át szárítgatja rizsben a vécévíztől átázott telefonját, akkor egyszer és mindenkorra megtanulja az illemet.

Lemegyek, és befordulok az étkezőbe. Jeff éppen puszit nyom anyám arcára. Köszönömöt suttog a fülébe, mielőtt leül. Átöltözött, és lemosta a kezéről a kertészkedés mocskát. Pontosan tudom, hogy vacsora után rögtön vissza fog menni a kertbe, de értékelem, hogy tiszteletben tartja anyám szabályait az asztal körül.

– Jó az illata, anya – hazudom, miközben leülök. Jeff imádja a házi halrudacskáit. Én ki nem állhatom. De azért megeszem, mert nagyon fiatal koromban megtanultam, hogy panaszkodás nélkül meg kell enni, ami a tányérunkon van. Örülj, hogy egyáltalán van mit enned!

– Köszönöm. Desszertnek a kedvenc cobbleredet készítettem.

Na, ezért már érdemes lenyomnom a torkomon pár halrudacskát.

– Fantasztikus vagy. Köszönöm.

Anya is leül, majd, mint egy cuki, háromtagú család, megfogjuk egymás kezét. Anya mondja az imádságot, majd hozzáfogunk enni. Hála az égnek, anya nem szedett nekem sokat. A friss cobbler ígéretével a fejemben könnyedén be tudom lapátolni.

– Hogy ment ma a munka, szívecském? – kérdezi anya, miközben egy jó adag tartárt kanalaz a tányérjára. Átadja a tálat Jeffnek, aki szintén szed belőle, majd én következem. A savanyú ubival teli szósz majdnem felét a tányéromra merem, mert csak így vagyok képes lenyelni a halrudacskákat.

– Remek – mondom, és a hazugság végigmarja a nyelvemet.

Az, hogy egy erős, független nő mellett nőttem fel, megtanított három dologra: nem hazudunk, nem csalunk, és mindig keményen dolgozunk a céljainkért. Na, én pont most hazudtam, de egyszerűen nem bírnám elviselni, hogy elmondom az igazat. Úgy meg főleg nem, hogy anyától és Jefftől is azt hallgattam, hogy mennyire rossz ötlet elfogadni Angela ajánlatát. A forrófejű és hidegvérű Angela. A nárcisztikus és kiszámíthatatlan Angela. Megmondták, hogy legyek türelemmel, majdcsak akad valami nekem – aki a UC Irvinen végzett üzleti mesterdiplomát – való állás.

Valami majdcsak jön.

Bármi.

De semmi sem jött.

Abszolúte nulla lehetőség.

Egyre elkeseredettebb lettem.

A diákhitel már az ajtómon kopogtatott, a felelősség érzése pedig kezdett beszivárogni alatta.

Kellett egy állás.

Angela volt az egyetlen lehetőségem. Átmeneti pozíciót ajánlott fel a cégénél olyan kevés fizetésért, hogy ha Dél-Kaliforniában akartam maradni, akkor kénytelen voltam anyámnál lakni. Persze megígérte, hogy ha jól teljesítek, akkor egy év után megtriplázza – igen, megtriplázza, ennyire keveset kerestem – a fizetésemet, és felvesz állandóra. Anya és Jeff szerint hülye voltam, hogy elfogadtam. Azt is mondták, hogy valahogy át fog verni.

De nem volt más választásom. Semmi. Úgyhogy jobb híján elvállaltam.

És odatettem magam.

A következő hónapokban szárnyra kapott az életmódblog. Celebek álltak be mögé, és mielőtt még észbe kaphattam volna, már mindenki ismerte az Angeloop nevet. És én részese voltam ennek. Amikor a blog először került be a Today Show-ba, rögtön anya és Jeff orra alá dörgöltem, hogy én megmondtam. Megmondtam nekik, hogy látjátok, csak bele kellett feccölni a munkát, és jönnek az eredmények.

Ti is halljátok a szarkasztikus nevetést.

Most nemhogy pénzem nincs, de már állásom sem, és egy hét múlva – hacsak el nem mondom anyának és Jeffnek az igazat – már tető se lesz a fejem felett.

Ahogy Rachel Green mondaná, ez tökönrúgásosan és arculköpősen fantasztikus.

– Aláírtad már a bérleti szerződést? Ha jól tudom, Nyugat-Hollywoodban találtál lakást, nem messze a húgodtól.

Tényleg így volt, de az isten áldja meg az elköteleződéstől való félelmemet, ennek hála, végül nem írtam alá a papírokat. Még csak az kellett volna ehhez a rémálomhoz.

– Nem igazán tetszett a hely. Nem volt jó a rezgése.

Jeff felnevet.

– Maura, emlékszel, hogy amikor huszonöt éves voltál, akkor te is a rezgés alapján válogattál lakásokat? – Tréfásan megmarkolja a mellkasát. – Jaj, az emlékek.

Anya kuncogni kezed, és megsimogatja Jeff hátát.

– Emlékszem, hogy a koreai negyedben találtam egy egyszobás lyukat. A vécé az ágyam mellett volt, azt használtam éjjeliszekrénynek. Az egyik ilyen pillanatban, amikor letettem valamit az éjjeliszekrény-vécédeszkámra, ötlött belém, hogy azta, itt aztán van rezgés. – Anya rám néz. – Szegénységi rezgés.

Jeff kuncogva bólogat.

– Vécé-éjjeliszekrény, na, ezzel te nyertél. Nekem csak egy szomszéd jutott, aki állandóan a seprűnyelével csapkodta a rezgésemet.

Előbb az egyikükre, majd a másikukra néztem.

– Tudjátok, majdnem Z generációs vagyok. Néha mélyen sért a szarkazmusotok.

Mindketten felnevetnek.

– Csak egy érzékeny millenniál vagy – mondja anya. – Semmi baj. Maradhatsz itt velünk. Addig maradsz anyucival és pótpapival, amíg csak szeretnél. Imádjuk, hogy semmi privát életünk sincs. – Elvigyorodik, és tudom, hogy csak húzza az agyamat. Sosem rúgna ki a házból, de azt is tudom, hogy egy ideje már várják, hogy mikor lépek le.

– Ha úgysem vágytok privát életre, akkor akár egy pizsipartit is rendezhetnénk. Majd mind összebújunk a hatalmas ágyatokban.

Jeff felemeli a kezét.

– Kérlek, kegyelmezz!

Szegény Jeff, micsoda remek fickó, de látom rajta, hogy tényleg szeretne már kettesben lenni anyával. Tizenöt éves korom óta él velünk. Szerintem már alig várja, hogy tényleg egyedül legyen anyámmal. És tessék, meg is érkezett a bűntudat. Szar érzés, hogy Angela így átbaszott? Persze hogy az, de ami még ennél is szarabb, hogy ha nem találok ki valamit, akkor anya és Jeff szabadságról szőtt terveit is csúnyán keresztülhúzom.

– Nagyon szeretnénk már meztelenül flangálni – mondta anya hirtelen. Amikor szörnyülködve nézek rá, folytatja. – Ezt csináljuk, amikor a húgodnál vagy. Felteszünk egy Harry Connick Jr.-lemezt, levetkőzünk, és pucéran táncolunk a nappaliban.

– Ó, édes istenem, és miért is mondod ezt el nekem? – Leteszem a villámat, mert most már annyi étvágyam sincs, mint előtte. Jó, Jeff és anyám vonzó emberek. Jeff súlyokat emel a garázsban, és anya sem engedte el magát, de Jézus ereje! Az ilyesmit nem akarja maga elé képzelni az ember.

– Csak hogy tudd, mire vágyunk. – Rám kacsint, majd hanyagul a tartárba mártja az egyik halrudacskáját.

– Meglettem volna ezen információ nélkül – dőlök hátra, és karba teszem a kezemet.

Anya a tányérom felé int a villájával.

– Egyél, kicsim. Vár a cobbler.

Hogyan is felejthettem el?

Egy bokor mögött gubbasztok, az ágak között leselkedve figyelem, ahogy Jeff magához húzza anyámat, megcsókolja, megmarkolja a fenekét – ehh, öregek –, majd mindkettő beszáll a maga kocsijába, és elindulnak dolgozni. Nem pattanok rögtön ki a bokorból, várok még két percet, hátha visszajönnek, mert itthon felejtettek valamit. Amilyen szerencsém van, pont akkor jönnének vissza, amikor kinyitok egy zacskó csipszet.

Amikor úgy érzem, hogy tiszta a levegő, ügyelve, nehogy egy ágban fennakadjon a ceruzaszoknyám – elvégre nem lenne bölcs tönkretenni egy remek állásinterjús szettet –, megkerülöm a bokrot, és fekete magas sarkúmban végigkopogok az utcán. Legyenek áldottak a magas bokrok, nekik hála szerintem nem vettek észre. Feltipegek a lépcsőn a ház felé, kinyitom az ajtót, beslisszanok, és végre kifújom a levegőt.

Küldetés teljesítve. Bár most eszembe jut, hogy vajon miért nem mentem el Kelsey-hez, megspórolva ezt az egész kommandózást.

A néma házban csak a hűtő hümmögése hallatszik. Akkurátus rend, a legutolsó díszpárna is a helyén, a mosogatóban egy fia tányér sincs. Anya minden bizonnyal pont erre vágyik. Nyugalomra. Arra, hogy végre élvezhesse az otthont, aminek a megtartásáért ilyen keményen dolgozott.

Nem mintha hangos vagy idegesítő „lakótárs” lennék, de azért jobb egyedül élni egy házban, hogy azt csinálhassuk, amit akarunk, anélkül, hogy valaki állandóan besétálhatna a szobába. Ez az, amit anyám és Jeff annyira szeretnének.

Ezt azért tudom, mert minden egyes nap elmondják.

Találnom kell egy állást. Méghozzá gyorsan.

Nemcsak azért, hogy végre kettesben legyenek Jeff-fel, hanem azért is, mert nem sok pénzem van a számlámon, a diákhitel pedig nem fizeti ki magát. Nem beszélve arról, hogy közeledik a középiskolai osztálytalálkozóm, és hát mondhatom, frenetikus lenne, ha munkanélküliként, állig a diákhitelbe merülve jelennék meg egy öt éve vásárolt ruhámban úgy, hogy anyámnál lakom.

Az pedig ki van zárva, hogy nem megyek el, mert ha nem megyek el, annak Angela tudni fogja az okát, én pedig nem vagyok hajlandó megadni neki azt az élvezetet, hogy megtudja, ennyire függtem tőle.

Nem, ki kell találnom valamit.

A szobámba megyek, levedlem a munkaruhámat, és magamra kapok egy rövidnacit meg egy kopott Taylor Swift-pólót, ami megvan már vagy tíz éve.

Éppen akkor kezd rezegni a telefonom, amikor leérek a nappaliba.

Kelsey: Tiszta a levegő?

Lottie: Tiszta.

Kelsey néhány perccel később tequilával és a margaritához szükséges hozzávalókkal a kezében viharzik be a házba.

– Itt van minden, ami elfeledteti veled a gondjaidat.

Odalépek hozzá, kiveszem a kezéből a tequilát, és átölelem.

– Kösz, hogy átjöttél.

– Mire valók a tesók? Ráadásul ma laza napom van. Csak pár e-mailt kell elküldenem. Elhoztam a laptopomat, úgyhogy dolgozni is tudok egy kicsit.

– Ivászat közben? – kérdezem felvont szemöldökkel. – Nem tűnik bölcs döntésnek.

– Majd lassan kezdünk. – Szúrósan néz rám. – Az alkohol csökkenti a fájdalmat, de nem megoldás semmire. Hacsak… eldöntötted már, hogy elmondod anyának és Jeffnek? Mert ha igen, akkor csúnyán bekarmolok veled. Csak mondd ki a varázsszót, és két óra múlva felváltva görnyedünk a vécé fölé.

Megrázom a fejemet.

– Nem, nem mondom el anyának és Jeffnek. – A margarita hozzávalóival indulunk a konyhába, és lepakolunk a konyhapultra. – Szerintem nincs elég merszem hozzá. Látnod kellett volna az arcukat tegnap este, amikor arról beszéltek, hogy végre övék lesz a ház, és meztelenül táncolhatnak a nappaliban.

– Pfuj! – Kelsey felhúzza az orrát.

– Nekem mondod? Pont erre a jelenetre volt szükségem a lelki szemeim előtt, miközben anya halrudacskáit igyekeztem leerőltetni a torkomon.

Kiveszek a felső szekrényből két poharat és a shakert. Kelsey a hűtőhöz lép, és kivesz egy tálca jégkockát – anya éppen úgy nem hisz a hűtőszekrény korszerűsítésében, mint a tetőjében.

– Izgatottak voltak, hogy végre lelépek, és ha csak eszembe jut, hogy megmondjam nekik, a közeljövőben nincs esély arra, hogy elköltözzek, hát legszívesebben húzóra meginnám ezt az üveg tequilát. – A kezembe temetem az arcomat. – Akkora rakás szerencsétlenség vagyok, Kelsey.

Mögém lép, és átölel. Megölelem a karjait, és élvezem a tesós ölelést.

– Nem vagy az – mondja Kelsey. – Csak kátyúba futottál az úton.

– Mind azt mondtátok, hogy végül át fog baszni, és bár az elején még én is ebben a hitben voltam, utána annyira megtaláltam magam abban a munkában, és nekem köszönhetően olyan jól ment a cégnek, hogy abba a hitbe ringattam magam, hogy megbízhatok benne. Tényleg elhittem, hogy megtaláltam a helyemet. – Csóválni kezdtem a fejemet. – Mekkora barom vagyok.

– Barom sem vagy. – Megveregeti a vállamat, és elenged. – Csak hajlamos vagy rossz döntéseket hozni.

– Rengeteg rossz döntést hozok. Emlékszel, amikor figyelmeztettél, hogy ne hívjam el randira Tyler Dretcht, merthogy te tetszel neki, de rád akartam cáfolni, és mégis elhívtam? Tudod, mit mondott? Hogy inkább a fiatalabb énemmel akarna randizni. És ez középiskolában volt. KÖZÉPISKOLÁBAN, Kelsey.

Felnevet.

– Tudom. Én megmondtam.

– És amikor megvettem azt a barackszín kreppnadrágot? Meggyőztelek, hogy ez a legújabb divat, csak még nem árulják a boltok, és azt vettem fel a tengerpartra, hogy aztán az első lehajolásomkor szétszakadjon a lábam között? Sem azelőtt, sem azután nem szorítottam össze olyan erősen a seggemet.

– Még mindig előttem van a rettegéssel teli arcod, amikor megérezted az óceáni szellőt a lábad között. Bugyit sem vettél fel. Újabb rossz döntés.

– Látod? Mintha nekem ismeretlen fogalom lenne a jó döntés.

– Ez nem igaz. Ezek csak apróságok. Remek döntéseket is hoztál.

– Ó, tényleg? – kérdezem, és a shakerbe pakolom a margarita hozzávalóit. – Kérlek, elevenítsd már fel a pompás döntéseimet.

Kelsey a pultra hajol, és ütemesen ütögeti az állát.

– Hát… tudod… volt az, amikor… ó, és mi van azzal, amikor… áh, az talán mégsem.

– Gyerünk, ne kímélj – mondom szárazon. – Máris csak úgy záporoznak a jó döntéseim. Alig kapok levegőt tőlük.

– Jesszus, adj már egy percet. Na, például üzleti mesterdiplomát szereztél. Az remek ötlet volt.

– Tényleg? – kérdezem. – Csak mert az elmúlt egy évben arra költöttem a soványka fizetésemet, hogy a kövér diákhitelemet fizessem. Az üzleti diploma eddig semmi hasznomra nem volt, leszámítva, hogy szereztem vele egy állást Angelánál, ami mint jól tudjuk, hogyan végződött.

– Ó, ki is ment a fejemből a diákhitel. Ennyire gáz? – Kelsey felhúzta az orrát.

Rázni kezdem a shakert.

– Őszintén? Rá se merek nézni, hogyan áll. Rettegek, hogy mit látok majd. Beállítottam, hogy automatikusan vonja.

– Mennyi van a számládon?

Összerezzenek.

Nem sok.

Tudtam, hogy fel fogja tenni a kérdést, de attól még nem lett könnyebb.

Két pohárba töltöm a margaritákat.

– Nem tudom. Ezt is félek megnézni.

Kelsey mély levegőt vesz, és kezébe veszi az italát.

– Hát, ha ki akarjuk deríteni, hogy mihez kezdj, akkor erőt kell venned magadon, és meg kell nézned, miből gazdálkodhatunk. Tudnunk kell, hogy mekkora a kétségbeesési szinted.

Előveszi a táskájából a laptopját, és az étkezőasztal felé biccent.

– Itt az idő.

Basszus… attól tartok, igaza van. Itt az idő.

Felállok, és hatalmasat kortyolok az italomból.

Szükségem lesz rá.

Mindketten üveges tekintettel bámuljuk a falat.

Egy szót sem szólunk.

Nem mozdulunk.

Csak… bámuljuk.

Pár percenként bekapcsol a légkondi, és hűvös levegővel árasztja el felhevült testemet. De ennyi. Ez az összes mozgás a házban, hajam egy tincsének rebbenése gyászos, döbbent arcomon.

Hallottam már róla, milyen a padlóra kerülni. Olvastam is róla. Még láttam is másokon.

Azt hittem, hogy tegnap én is padlón voltam.

De tévedtem.

Most… most vagyok a padlón.

Végül úgy öt perc csend után Kelsey végre megszólal.

– Szóval, azt mondanám, hogy a kétségbeesési szinted a legmagasabb riadókészültség közelében van.

Felhajtom a maradék italomat.

– Ja. – Csak ennyit tudok kipréselni a számon.

Harmincezer dollárnyi adósságom van, és kevesebb mint háromezer dollár van a számlámon.

Ez nem elég arra, hogy kifizessem egy saját lakás kaucióját és az első havi lakbért.

Arra sem, hogy tovább fizessem a diákhitelemet.

Arra sem, hogy legyen némi tartalékom.

Semmire sem.

Kelsey jól fogalmazott: legmagasabb riadókészültség. Atomháború fenyeget.

– Tényleg nem sokat kerestél, mi? – kérdezi Kelsey.

– Nem, tényleg nem. – A homlokomra nyomom a tenyeremet, mert most már tényleg kezdem átérezni a helyzetem súlyosságát. – Gyűlölöm a gondolatot, de lehet, hogy a végén vetkőznöm kell.

– Hogy mi? – kérdezi Kelsey.

– Ja, vetkőzni. Láttam ám, hogy mennyit keresnek a sztriptíztáncosnők. Ki vannak tömve. – Felemelem a pólóm gallérját, és bekukucskálok. – Szép a cicim. Jó, talán kicsit kisebb, de a faszik ezt is szeretik, nem? Elég peckesek. És tudok én… vonaglani zenére.

– A sztriptízklubok nem arra kíváncsiak, hogyan tudsz Taylor Swiftre vonaglani. Ott rendesen pörögni kell a rúdon. Tudod, mit jelent az?

– Jó pap holtig tanul. Csak mozgatni kell a csípődet, nem? Azt mondom, kerekedjünk fel, nézzünk be pár klubba, térképezzük fel a konkurenciát. Lássuk, manapság mire állnak fel a hollywoodi farkak!

– Most megmondom neked, hogy nem elég az a kétlépéses ide-oda táncikálás, mint amit te szoktál csinálni. Ja, és anya ki is nyírna. És ugye tudod, hogy egy szál combfixben lennél, közszemlére téve a cicidet?

A szememet forgatom.

– Nem vagyok hülye, tudom, mit csinálnak a sztriptíztáncosnők. – Megkocogtatom az államat. – Szerinted jobbak lennének az esélyeim, ha piercinget lövetnék a mellbimbómba?

Kelsey komolyan elgondolkozik rajta egy pillanatra.

– Hát lehet… hé, nem! – Csóválni kezdi a fejét. – Nem fogsz vetkőzni. Kell lennie jobb megoldásnak annál, mint hogy férfiak előtt félmeztelenül járod el a kétlépésesedet. – Feláll, és kinyújtja a kezét. Felsegít. – Gyere, járjunk egyet. A friss levegő majd kitisztítja az agyunkat. A pia segít felejteni, de mi nem felejthetünk, mert riadókészültség van. Ötletekre van szükségünk, nem sopánkodásra.

– Most azt akarod mondani, hogy nem dagonyázhatok az önsajnálatban?

Újra csóválni kezdi a fejét.

– Nem. Erre most nincs időnk. Hacsak nem akarod elmondani anyának…

– Nincs az az isten.

– Akkor vedd a cipőd, mert gondolkoznunk kell.

Nem bajlódok a cipőmmel, belelépek a szandálomba, bezárjuk a házat, és már indulunk is. Kelsey átmegy az út másik oldalára, és jobbra fordul.

– Te keresztül akarsz menni a Flatsen? – kérdezem. – Még jobban el akarsz keseríteni?

– Lehet, hogy pont arra van szükséged, hogy flancos házak között sétálgass. Tudod, inspiráció.

Szinte magamat vonszolva követem őt, hogy megkezdjük sétánkat Los Angeles legpuccosabb negyedében. A járdák makulátlanul tiszták, egy repedés sincsen rajtuk, a pázsit pedig olyan precízen van nyírva, hogy messziről műfűnek tűnik. Pálma- és tölgyfák szegélyezik az utakat, a birtokokat díszes kovácsoltvas kerítések védik, és az eléjük ültetett, gondosan nyírt bokrok még a belátás lehetőségét is elveszik a hozzánk hasonló földi halandóktól.

– Ez olyan nyomasztó – mondom, ahogy körbefordulok.

– Nem, ez inspiráló. Meg kell változtatnod a szemléletmódodat. Ki tudja, lehet, hogy belefutunk egy gazdag fazonba, aki megkér, hogy dolgozz a jótékonysági egyletében…

– De cuki vagy.

Kuncogni kezd.

– De most komolyan, sosem lehet tudni, hogy kibe fut bele az ember. Nem hallottál olyan történeteket, hogy az emberek egy befektető mellé kerültek egy repülőn, és a következő pillanatban már az ország minden áruházában ott voltak a termékeik?

– Nem – vágom rá. – Nem hallottam még ilyet.

– Hát, pedig van ilyen. Nem tudhatod, kibe futsz bele. – Felnevet. – Lehet, hogy találkozol egy gazdag pasival, aki azonnal beléd szeret, és feleségül vesz. – Végignéz rajtam. – Jó, ebben a ruhában mondjuk nem…

– Tudod, ez nem is olyan rossz ötlet – mondom.

– Mi? Találkozni egy gazdag pasival? Csak vicceltem.

De a fejemben egyáltalán nem viccnek hangzik. Igen, lehet, hogy a tequila – az a kicsi, amit megittunk – beszél belőlem, de csak van itt a környéken olyan pasi, aki feleséget keres, nem? Valami magányos agglegény, aki egy kis etyepetyére vágyik a méregdrága matracán. Abból pedig bármi kisülhet hosszú távon. Most már attól sem riadnék vissza, hogy szexuális fortélyaimmal vegyek le a lábáról egy férfit. Ne feledjük, a legmagasabb szintű riadókészültségben vagyunk.

– Nem, ez nem rossz ötlet.

– Ó, Jézusom! – kiált fel Kelsey. – Lottie, tudom, hogy kétségbe vagy esve, de okos kétségbeesettnek kell lenned. Nem egy gazdag férj fog megoldást jelenteni a problémáidra. Mégis mi a terved? Jövő héten megházasodsz?

– A szerelem ilyen gyorsan is szárba szökkenhet.

– Jó, ezt most fejezd meg. Nem ez a megoldás. Valami konkrét dologra van szükséged, valamire, amit mi irányítunk.

– Nem. – Körbemutatok a házakon. – Nézd meg ezeket a vityillókat. Ne mondd nekem, hogy odabent az összes ember tökéletes életet él. Lefogadom, hogy akad itt pár agglegény, aki csak arra vár, hogy valaki megmelegítse az ágyát. – A mellkasomra bökök. – Akár én is lehetek az. Kedves vagyok. Ölelő karjaim vannak, és nem félek használni őket.

– Jézus, gyere le – sóhajt Kelsey, és összetett kézzel néz az ég felé.

Előveszem a telefonomat, és megnyitok egy böngészőt.

– Mit csinálsz? – kérdezi Kelsey.

– Rákeresek, hogyan kell gazdag férjet szerezni.

– Lottie, neked elmentek otthonról. Ennél lejjebb már nincs.

– Pontosan. Éppen ezért innen már csak felfelé vezethet az utam. Na, ezt nézd! – A telefonomra mutatok. – Egy cikk arról, hogyan nyűgözzük le a gazdagokat. – Rábökök, és görgetni kezdek. – Azt írja, szeretik a hajfonatokat. – Kelsey-re pillantok. – A gazdagok szeretik a hajfonatokat? Az ügyfeleidnek van hajfonatuk?

Kelsey elgondolkozik.

– Hát… volt pár ügyfelem, akinek ilyen minifonatja volt.

– Jó, hajfonat: pipa.

– Lottie, ezt nem mondhatod komolyan.

Felemészt a kétségbeesés, és ha csak egy fikarcnyi esély is van rá, hogy valamivel kimászhatok a jelenlegi helyzetemből, akkor mindent felteszek arra az egy lapra. Úgyhogy de, komolyan gondolom.

– Ízléses ruházat, semmi hivalkodó. – Lenézek a pólómra. – Szerinted tetszene nekik a Taylor Swift-pólóm?

– Nem – vágja rá Kelsey. – Senki sem szereti ezt a pólót. Lyukas a hónalja.

– Hacsak nem tapasztaltad meg, hogy milyen kellemes a lyukakon beáramoló friss fuvallat, akkor a véleményed irreleváns. De megjegyzem, hogy szerinted talán nem tetszene a gazdagoknak. – Végigfutom a cikket. – Smink, kifinomult társalgás. Széles körű műveltség. – Ezen elgondolkozom. – Szerinted sokat tudok?

– Miről?

Újra átfutom a cikket.

– Nem írja. Csak hogy sok mindenről.

– Hát, végül is tudsz egy csomó mindent a valóságshow-król.

– Az igaz. – Kihúzom magam. – És azok szórakoztatók.

– Valószínűleg azoknak annyira azért nem, akik húszmillió dolláros villákban laknak.

– Hmm, na igen, ebben van valami. Na, cseppet se félj, átlapozom a Wikipédiát, és magamba szívok némi tudást.

– Persze, mert erre pont elég a Wikipédia – mondja Kelsey maró szarkazmussal, majd megállít, és maga felé fordít. – Szerintem koncentrálnod kellene, Lottie. Találj ki valami tényleg működő tervet. Tudom, hogy végképp nem akarod, de talán megkérdezhetnéd Kent, hogy esetleg…

– Nem – vágom rá, majd elfordulok tőle, és folytatom a sétát a filmdíszletszerű utcán. – Nem hívom fel Kent.

– Pedig szerezne neked munkát. Ezt te is tudod.

– Ki van zárva. Inkább dörgölöm a cicimet egy részeg képébe, mint hogy felhívjam.

– Azért, mert most Angelával jár?

Megfeszül az állkapcsom, ajkam oldalra rándul.

– Nem. Csak épp nem vagyok abban a hangulatban, hogy térden állva könyörögjek az exemnek, aki a főnököm miatt hagyott el, miután bemutattam őket egymásnak. Soha nem könyörögnék neki állásért abban a béna szállítmányozási cégében. De komolyan, hamarabb el tudnám képzelni a cicimet egy részeg képében.

– Tudod, hogy segítene – erősködik Kelsey.

Megrázom a fejem, majd sarkon fordulok, hogy hazainduljak.

– Ennek semmi értelme. Használható ötleteken kellene járjon az agyunk, nem azon, hogy felhívom az exemet, és munkát kérek tőle. Komolyan, Kelsey, nem vagy ma formában.

– Nem sokat aludtam az éjjel, és szerintem a margarita egyik hozzávalója már lejárt.

A hasára teszi a kezét.

Megfogom a kezét, és megfordítom.

– Hát nem jött be ez a friss levegő ötlet.

– Jobb, mint otthon ücsörögni egy kancsó margaritával.

– Bátorkodom más véleményen lenni – mondom, amikor meglátom a felénk tartó fekete, lesötétített ablakú kocsit. – Tudod, lehet, hogy abban a kocsiban ül a szabadulókártyám ebből a slamasztikából. Még mindig azt hiszem, hogy egy gazdag férj lesz a megoldás.

– Álomvilágban élsz. Ugye tudod? Főleg, hogy úgy nézel ki, mint egy munkanélküli csavargó. Ebben a hacukában senki nem fog még csak rád sem nézni.

– Csak hogy tudd, ez a szép nadrágom. Csak hároméves.

Kelsey lassan tapsolni kezd.

– Bravó, tesó.

Átmegyünk az úton, és már a ház felé tartunk, amikor megszólal a zsebemben a telefonom. A ház felé vezető járdán járunk, amikor előveszem.

A döbbenettől azonnal megtorpanok.

Kelsey-nek is feltűnik.

– Mi van? Mi az? Anya és Jeff rájött, hogy otthon voltunk?

Megrázom a fejem, és megmutatom neki a telefonomat.

– Angela írt.

– Neeeeee! – Kelsey kikapja a telefont a kezemből, és beüti a kódomat. Igen, ilyen jóban vagyunk. – Szerinted mi a frászkarikát akar?

– Nem tudom. Elvetted a telefonomat.

Együtt hajolunk a képernyő fölé, Kelsey pedig úgy tartja a telefont, hogy mind a ketten el tudjuk olvasni az üzenetet.

Angela: Hé, csajszi, most, hogy temérdek időd van, benne lennél, hogy segítesz megszervezni az osztálytalálkozót? Jól jönne a varázskezed. Mindenben olyan szupi vagy.

– Mi a retkes rothadás? – kiált fel Kelsey. – Még van pofája rád írni, és segítséget kérni? Elment ennek az esze? És mi az, hogy temérdek időd van? Épp miatta nincsen temérdek időd, az összes elmegy arra, hogy új munkát keress.

Csak bámulom az üzenetet, és képtelen vagyok megmozdulni. Teljesen meg vagyok döbbenve, hogy képes volt ilyesmit írni. Hogy ez így szerinte rendben van azok után, hogy kirúgott.

Nem személyes…

Hát nekem az.

Csóválni kezdem a fejemet.

– Szerintem a legaljadékabb emberi lény, akivel valaha is találkoztam.

– Örülök, hogy végre rájöttél. – Kelsey megveregeti a vállamat, és a ház felé tessékel, de nem mozdulok.

– Kizárt, hogy elmenjek az osztálytalálkozóra. Tudod, miért? Mert azt is arra fogja használni, hogy megalázzon.

Kelsey maga felé fordít, és felemeli a fejemet, hogy a szemébe nézzek.

– Ó, pedig elmész az osztálytalálkozóra. Hallod? Elmész, és méghozzá egy perzselően dögös faszi oldalán, aki mellett Ken egy kibaszott barlangi trollnak fog tűnni, Angela pedig a nyálát csorgatja majd utána.

– Két hónap múlva lesz. Jelen pillanatban még munkám sincsen, az anyámmal élek, és zéró esélyem van pasit találni. – Rámutatok. – És ha csak poén szintjén is megemlíted, hogy fogadjak escortot, hát akkor vége a tesóságunknak. Vágod?

Bólint.

– Értem. Escort kilőve. – Megütögeti az állát. – Menjünk be, és törjük tovább a fejünket. Készítsünk tervet. Kivakarunk ebből a szituból, még akkor is, ha a végén pár hétig a lakásom padlóján kell aludnod.

– Na, én meg azt hittem, hogy a padlóra kerültem. Kösz, hogy emlékeztetsz rá, hogy még ennél is van lejjebb.

Kelsey: Na, lemértem a lakást, és a bútorok miatt nem fog beférni még egy ágy. Mi lenne, ha betennék pár párnát az asztal alá? Olyan lenne, mint egy bunki.

Lottie: Nem költözök hozzád.

Kelsey: Tegnap egész nap a fejünket törtük. Ennél jobb ötletem nincs. Tudod jól, hogy ha megengedhetném magamnak, akkor felvennélek hozzám, hogy intézd az összes üzlettel kapcsolatos dolgot, hogy végre teljesen az ügyfelekre összpontosíthassak. De pénzre van szükséged.

Lottie: Álomszerű lenne veled dolgozni, de ha ki akarok költözni anyáéktól, akkor pénzre lesz szükségem. De ne aggódj, megoldom.

Kelsey: Hogy érted azt, hogy megoldod? Megmondtam, nincs vetkőzés. Bármilyen hetykék is a cicijeid.

Lottie: Nem vetkőzöm. Szerintem a mellbimbóim még nem állnak készen az ilyesfajta népszerűségre.

Kelsey: Akkor viszont attól tartok, hogy rá kell kérdeznem, mi is a terved.

Lottie: Nem mondom, hogy ez a végcélom, de ez is valami, míg nem akad jobb.

Kelsey: Lottie, mégis mi a fenét művelsz?

Lottie: Csak… sétálgatok.

Kelsey: Édes istenem! Ugye nem a Flatsen vagy?

Lottie: Nincs semmi baj egy kis egészségügyi sétával. Át kell mozgatnom a testemet.

Kelsey: Mi van rajtad? Ha azt mondod, hogy egyberuha és magas sarkú, akkor azonnal indulok, és felszedlek. Ez nem a Micsoda nő! Hallod? Julia Robertsnek mákja volt Edwarddal. A lottó ötösre nagyobb az esélyed!

Lottie: Az csak egy film.

Kelsey: Mindegy, mi van rajtad?

Lottie: [kép] Egyszerű edzőruha.

Kelsey: Csak egy sportmelltartó van rajtad póló nélkül. Ez feltűnő.

Lottie: Igen, ezek az alakok pedig feltűnőek. Magasra kötöttem a lófarkamat, hogy megközelíthetőnek és szórakoztatónak tűnjek, és persze egyik oldalt be is fontam. Vakítóan fehér edzőcipőt húztam, mert ordít róla, hogy imádom a teniszt. És tegnap, amikor úgy tettem, mintha munkából jöttem volna haza, találtam a földön egy Fiji vizespalackot. Kimostam, és elhoztam magammal, hogy lássák, milyen flancos vizet iszom.

Kelsey: Pfuuuj! Iszol is belőle?

Lottie: Egek, dehogy! Nem szeretnék szifiliszes lenni. Ez csak egy kellék.

Kelsey: Kellék? Bocs, de beválogattak egy filmbe, vagy mi?

Lottie: Még nem, de jelentkeztem egy ügynökséghez, ahol filmekhez és sorozatokhoz keresnek statisztákat. Akár negyven dollárt is lehet keresni egy nap. Csing-csing.

Kelsey: Tudod, soha nem hittem volna, hogy egyszer így látlak, de… azta.

Lottie: Ez meg mit akar jelenteni?

Kelsey: Be vagy zsongva, hogy akár napi negyven dollárt is kereshetsz, miközben facér, gazdag pasikat keresve járod az utcákat egy olyan környéken, ahol semmi keresnivalód. HÍVD FEL KENT!

Lottie: ELŐBB DÖGLÖK MEG. Érzem, Kels. Ez az én napom. Ma meg fog változni az életem, még ha ehhez egész nap fel-alá kell járkálnom ezeken a rohadt utcákon. Így fogok kitörni.

Kelsey: Ne lepődj meg, ha hazaérve ott találod az összes ismerősödet, akik segítő csoportot alakítottak érted. Mert ez már a legalja, Lottie.

Lottie: Ezt még sokszor az orrod alá fogom dörgölni. Csak figyelj!

Harmadik fejezet

HUXLEY

JP a halántékára nyomja az ujját.

– Várjál, baszd meg! Jól értem? – néz fel rám. – Belefutottál Dave Toney-ba az utcán, és azt mondtad neki, hogy eljegyeztél egy georgiai lányt, aki ráadásul terhes?

Megnyaltam az ajkamat.

– Valahogy így.

Sörrel a kezünkben ülünk a verandámon, itt mondom el a fivéreimnek, hogy nemcsak elbasztam, de ORBITÁLISAN elbasztam. Tegnap, az eset után közvetlenül még nem mondtam el nekik, mert őszintén szólva kellett egy kis idő, míg fel tudtam fogni, hogy mi a francba kevertem magam. Most, hogy huszonnégy órát töltöttem gondolkozással, rájöttem, hogy valóban szükségem lesz a testvéreim segítségére ahhoz, hogy kimásszak ebből a helyzetből.

Breaker a széke karfájára teszi a sörét.

– Mégis mi a fenét gondoltál?

Megvonom a vállam.

– Láttam egy lehetőséget, és gondolkodás nélkül lecsaptam rá.

– Azt állítani, hogy a nem létező menyasszonyod a nem létező gyerekeddel állapotos, az, kérlek szépen, egy kurva nagy hiba. Tesó, három nap múlva együtt kell vacsoráznod vele!

A hajamba markolok.

– Tudom! Bassza meg, most mit csináljak?

– Hát, elmondhatnád neki az igazat. Hogy hazudtál – mondja JP.

– Mert akkor rögtön rohanni fog aláírni a szerződést, mi? – A szememet forgatom. – Azt nem tehetem. Ha bevallom neki, hogy hazudtam, akkor lehúzhatom a vécén a jó hírnevemet. Soha, senki nem akar majd velünk dolgozni.

– Nem lehetett volna, hogy ez azelőtt jut eszedbe, hogy kitaláltál egy kamumenyasszonyt és egy kamukisbabát? – kérdezi Breaker. – Basszus, tesó…

Igen, én is tudom.

Múlt éjjel semmit sem aludtam, mert folyton azon kattogott az agyam, hogyan fogok kimászni ebből. Őszintén, fogalmam sincs, hogy mi ütött belém.

Igen, hatalmas profitot hozhatnának nekünk Dave ingatlanjai, főleg annak fényében, hogy mit tervezünk velük, de nem a cég túlélése múlik ezen az üzleten. Szerintem arról van szó, hogy egy részem szeretne megkapni valamit, ami nem lehet az enyém. És jelen pillanatban ezek azok a bizonyos ingatlanok. Szemet vetettem rájuk, és nagyon úgy tűnik, hogy bármire képes vagyok, hogy megszerezzem őket.

Még akkor is, ha ezzel az egész vállalatot teszem kockára.

A gondolattól el is hánytam magam hajnali háromkor. A fivéreimmel építettük fel a Cane vállalatot azzá a hatalmas konglomerátummá, ami ma. Kőkeményen dolgoztunk, sok jó döntést hoztunk, és sok pénzt forgattunk vissza bele.

A tegnapi aprócska hiba miatt viszont mindent elveszíthetünk, amiért ilyen sokat dolgoztunk. Főleg, ha elterjed a szóbeszéd.

– Vannak szingli nőismerőseid? – kérdezi Breaker.

– Rátok is alig jut időm. Szerinted volt időm nőkkel barátkozni?

– Hé! – Breaker felemeli a kezét. – Ne engem csesztess. Te álltál elő ezzel a kibaszottul jó ötlettel.

Felsóhajtok, felállok, és leteszem a sörömet.

– Mit csinálsz? – kérdezi JP.

– Járok egyet. Ki kell szellőztetnem a fejemet.

– Jó – mondja Breaker, és ő is feláll. – Addig rendelek valami kaját. És tudod mit? Jégkrémet is, baszd meg, mert ez egy ilyen jégkrémes pillanat.

– Süti és jégkrém. Meghalnék most érte, tesó – mondja JP, és mindketten bemennek a házba.

Lekocogok a tornác lépcsőjén, végigmegyek a házig vezető járdán. Nem akarom kinyitni a nagy kaput, úgyhogy az őrök által használt kisajtón lépek ki. Jobbra fordulok.

Kicsivel múlt hat. Hamarabb hazajöttem, mert képtelen voltam tovább ücsörögni az irodában, ennek pedig az az oka, hogy a képernyőmön ott virított egy elektronikus meghívó Dave Toney házába vacsorára a párommal. Igen, a párommal.

Keserű mementója volt annak, hogyan is veszítettem el tegnap a józan eszemet. Az ember azt hinné, hogy harmincöt évesen már képes uralkodni magán… de én nem. Eluralkodott rajtam a késztetés.

Talán azért, mert úgy érzem, nekem kell lennem a legjobbnak. Amikor harmincöt lettem, rájöttem, hogy még mindig fiatal vagyok, rengeteg bennem a potenciál, és ha továbbra is olyan jó üzleteket kötök, mint eddig, akkor jó eséllyel mi lehetünk a legfiatalabb milliárdosok ezen a piacon.

Nem a pénznek kellene motiválnia, de a pokolba is, a vele járó presztízs bizony motiváló.

Frusztráltan dörzsölöm végig a tarkómat. Apa minden bizonnyal szétröhögi magát rajtam odafentről, hogy mibe keveredtem. Bár én voltam hármunk közül a legidősebb, fiatalabb korunkban mégis én voltam a legnagyobb bajkeverő. Aki mindig a határokat feszegette. Nem egy tipikus elsőszülött személyiség. Csak küzdöttem, küzdöttem és küzdöttem, hogy kikeveredjek a slamasztikákból, amikbe kevertem magam, apa pedig ilyenkor mindig hátradőlt, és jókat nevetett. De mindig sikerült kijutnom. Most azonban nem vagyok benne biztos, hogy sikerrel járok.

Sok csodát vittem már véghez, de három nap alatt talán még én sem vagyok képes arra, hogy találjak egy nőt, magamba bolondítsam, elérjem, hogy igent mondjon a lánykérésemre, és még teherbe is ejtsem.

Bárcsak az ölembe pottyanna egy lány, aki hajlandó minderre. Valaki, bárki…

Befordulok a sarkon, és majdnem nekiütközök egy zavartan pislogó barnaságnak.

– Ó, bocsánat – mondom, és gyorsan elkapom mindkét karját, nehogy elessen.

– Hé, nézz már az orrod elé! – csattan fel, és elhúzódik.

– Jézusom – emelem fel a kezemet. – Nem szándékos volt.

Kihúzza magát, és megigazítja hosszú, barna lófarkát. Gyorsan végigmérem. Alacsony, karcsú teremtés, feje búbja alig ér az államig. Bőrén a kaliforniai nap nyoma csillog, vagyis van ideje lemenni a partra vagy egy medence szélén üldögélni. Karjának izmaiból az is sejthető, hogy edzőterembe is van ideje járni. Talán egy háziasszony, aki sétál egyet, gyorsan letudja a kardiózást, mielőtt a férje késő este hazaesik az irodából.

De amikor felém fordul… mintha villám hasítana a mellkasomba, amikor rám emeli zöld szemét. Színe akár a tenger tajtéka, olyan világos, hogy szinte ragyog temészetes fekete, dús pillái között.

A rohadt életbe!

Tekintete gyorsan végigfut a testemen, majd újra a szemembe néz. Ezúttal azonban már nem ellenséges, sokkal inkább… frusztrált.

– Bocsánat, csak… ah, eltévedtem. És nem kellene közölnöm egy vadidegennel, hogy eltévedtem, mert az olyan, mintha egy „Használj ki!” táblával a nyakamban mászkálnék. De lemerült a telefonom, és nem emlékszem, hogy merre kell mennem.

– Ó, szóval nem errefelé laksz?

Felhorkan.

– Targetes nadrág van rajtam, amit négy éve vettem. Hidd el, nem itt lakom. – Aztán, mintha csak eszébe jutna valami… – Vagyis úgy értem, hogy de, itt lakom… Puccos vagyok, meg ilyenek. – Mély sóhaj tör fel belőle, megrogynak a vállai, és csípőre teszi a kezét. – Kit is áltatok? Hülye ötlet volt, és most tessék, eltévedtem, éhes vagyok, és ha nem érek haza időre, akkor anyám kihívja a rendőröket.

Jézusom, hány éves ez a lány? Azt hittem, elég idős, de ha aggódni fog az anyukája…

– Holnap iskola, szóval megértem, hogy aggódna – mondom. – Használhatod a telefonomat, ha akarod.

Még jobban kihúzza magát.

– Iskola? Hány évesnek nézel te engem?

Megdörzsölöm a tarkómat.

– Nem tudom. Azt mondtad, anyukád aggódni fog.

– Csak azért, mert túlságosan is félt. Egy huszonegy éves vesztes vagyok, aki azért tévedt el ezen a puccos környéken, mert gazdag férjet akart fogni magának.

– Hogy mi? – Felnevetek.

– Aha. – Karba teszi a kezét, ami még jobban kinyomja a mellét a sportmelltartójából. – Próbáltam keresni egy gazdag férjet. De nem vagyok aranyásó, ha erre gondolsz. Csak bosszút forralok egy középiskolai osztálytalálkozóra. Biztos érted.

– Nem, nem igazán próbáltam még gazdag férjet találni magamnak.

– Akkor nem vagy meleg?

A hajamig szalad a szemöldököm. Ennek a csajnak aztán felvágták a nyelvét.

– Melegnek nézek ki?

– Hát, ha le akarjuk rombolni a sztereotípiákat, akkor nem, sokkal inkább tűnsz egy seggfej alfának, olyasfélének, akik az igazgatótanácsokban pöffeszkednek. A frizura és az óra miatt.

Lenézek az órámra, majd vissza rá. Tényleg nagyon drága óra.

– Az igazgatótanácsos alfát értem, de miért seggfej?

Orrát felhúzva néz végig rajtam.

– A parfümöd. Túl jó az illata. A jó fej pasik illata sosem ilyen jó.

– Azt hiszem, ebből a rövidke beszélgetésből is következtetni tudok arra, hogy eddig még nem járt sikerrel a gazdag férj megkeresése.

– Nem. – Megnyomja a szó végi hangot. – Tulajdonképpen te vagy az első pasi, akivel összefutok. Képzeld csak el. De sok megvető pillantást kaptam a nőktől.

– Szerintem a négyéves targetes nadrág lehet az oka – poénkodok.

– Igen, ezek kiszagolják az ilyesmit. – Félrebillenti a fejét. – Kérdezhetek valamit?

– Persze – felelem, és kezdem élvezni ezt a furcsa találkozást.

– Gazdag vagy, mi? – Amikor nem válaszolok, forgatni kezdi a szemét. – Nem fogok előkapni egy körömreszelőt, hogy leszúrjalak, ha ezen aggódsz. Olvastam egy cikket arról, hogyan kell gazdag pasikat felszedni, és van egy olyan érzésem, hogy az egyik tanács totál baromság.

Zsebre dugom a kezemet, és a lehető legsemlegesebb hangon szólalok meg.

– Van pénzem.

Felhorkan.

– Igen, persze, csak úgy van. – Csóválni kezdi a fejét. – Jó, szóval maradjunk annyiban, hogy tele vagy, mert ez elég egyértelmű. Szóval, arra vagyok kíváncsi, hogy a gazdag fickók tényleg szeretik a fonott hajat?

– Fonott hajat? – kérdezem értetlenül.

– Tudod. – A feje oldalára mutat, ahol vékony sávban húzódik egy hajfonat, majd beleolvad a lófarkába. – Fonott haj. Szeretitek?

– Hát… persze. Nem azt mondom, hogy totál rá vagyok izgulva, de nem is utálom, vagy ilyesmi.

– Tudtam – suttogja, és csettint egyet. – Rohadt kattintásvadász cikk. Mondjuk már a kismillió állandóan felbukkanó reklámablakból is sejthettem volna. Megint átvertek.

– Akarom tudni?

– Valószínűleg nem.

Előre-hátra billegek a sarkamon.

– Szóval gazdag pasit keresel, mi?

Szkeptikusan húzza össze a szemét.

– Igen.

– Tudod, én szingli vagyok.

Tudom, tudom. Mégis mi a fenét képzelsz, Huxley? Ez egy idegen lány, akibe most futottál bele az utcán, és aki gazdag pasit akar fogni. Akár aranyásó is lehet. Akár bajt is hozhat rád. Az is lehet, hogy csak csali, és mindjárt melléd gördül egy fekete furgon, hogy kiraboljanak. Nem ez lenne az első eset a környéken.

És ahogy a nadrágja szorosan simul lapos hasára, az is elég egyértelmű, hogy nem terhes, szóval a tervem esélyei exponenciálisan csökkentek. De jelen pillanatban nem látok más lehetőséget.

Nő. Szingli. Jelenleg csak ez a két tulajdonsága érdekel.

Még mindig szkeptikusan méreget, és karba teszi a kezét.

– Szingli vagy.

– Az. Mint az kisujjam.

– És miért is mondod el ezt nekem?

Tényleg, miért is mondod el neki, Huxley? Miért is mondod el egy vadidegennek, hogy szingli vagy, hacsak nem azzal a hátsó szándékkal, hogy kihasználd?

Mert akárcsak én, ő is úgy néz ki, mint akire ráfér egy kis segítség. És ha tanultam valamit az üzleti világban, akkor az az, hogy ha a végén mindkét fél jól jár, akkor bármi üzleti tranzakció tárgyát képezheti.

Én pedig üzleti tranzakciót szimatolok.

– Tudod, szerintem be kellene ülnünk valahova enni valamit.

Nem mozdul. Még csak nem is pislog.

– Jó, miféle perverz alak vagy?

– Pardon?

Felém lóbálja a mutatóujját.

– Éppen most mondtam el, hogy gazdag pasit keresek. Hanyatt-homlok kellene menekülnöd. Talán a rendőröket is rám kellene hívnod, hogy visszavigyenek anyám rozoga kulipintyójába. De az biztos, hogy nem kellene meghívnod kajálni. Szóval, mire megy ki a játék, ember?

Kemény, szókimondó csaj. Egyáltalán nem olyan, mint amilyenekkel eddig találkoztam, az már egyszer biztos. És igaza van. Félnem kellene. Olyan állhatatosság sugárzik belőle, ami bármelyik férfit térdre tudná kényszeríteni. Ugyanakkor tökéletesen illene a tervembe. És csak három nap van a vacsoráig. Hajlandó vagyok kockáztatni.

– Semmire.

– Ne szórakozz velem.

Azta, tényleg szókimondó!

– Bökd már ki, hogy mit akarsz!

– Jó – mondom beletörődően. – Meglehet, hogy szükségem van egy kamumenyasszonyra. – Az állapotos részt egyelőre megtartom magamnak.

– Kamumenyasszonyra? Aztán mégis miért?

Körbepillantok.

– Nem szeretem az utca közepén kitárgyalni az üzleti ügyeimet. Ha érdekel a dolog, akkor találkozzunk egy óra múlva a Santa Monica és a Beverly sarkán lévő Chipotle-ben.

– Chipotle? – kérdez vissza döbbenten. – Gazdag vagy – állítólag legalábbis –, és oda akarsz elvinni?

– Szeretem a burritót – mondom egy vállrándítással. – Meg aztán más rendes helyre nem fognak beengedni egy négyéves cicanadrágban és egy sportmelltartóban.

Még akkor sem, ha fantasztikusan néz ki a melle ebben a sportmelltartóban.

Nem válaszol azonnal, láthatóan alaposan végiggondolja a dolgot.

– Jogos. Megtennéd, hogy irányba állítasz az otthonom felé, hogy a Chipotle-höz megfelelő ruházatot öltsek magamra?

– Hogyne. – Előveszem a telefonomat, és megnyitom a Google Mapst. Odaadom neki a telefont, ő pedig bőszen görget. – Amúgy Huxley vagyok.

Felém rebbenti a pilláit.

– Huxley, mi? Érdekes egy név. A szüleid a Huckleberry Finnből inspirálódtak?

– Amennyire tudom, nem. – Visszafordul a telefonhoz. – Te pedig…

– Lottie – feleli, de nem néz fel a képernyőből, bőszen közelít és távolít a térképen.

– Lottie – ismétlem. – A szüleid talán a lottóból inspirálódtak?

Felnéz, és felvonja a szemöldökét.

– Nem. A Leiselotte becézése. De senki, ismétlem, senki nem hív így. Még a szüleim sem. – Nekem szegezi az ujját. – Eszedbe ne jusson így nevezni. Világos?

Védekezően felemelem a kezemet.

– Világos.

– Jó. – Visszaadja a telefonomat. – Most már tudom, merre induljak. Úgy egy mérföldre vagyok otthonról.

– Elég lesz egy óra, hogy visszaérj?

– Szerinted törpejárásban közlekedek?

Milyen tüzes.

Milyen ádáz.

– Nem, csak nem tudom, mennyi ideig tart majd, míg, tudod… lezuhanyozni.

Felvonja a szemöldökét.

– Arra célzol, hogy büdös vagyok?

Jézusom.

Végigsimítom az arcomat.

– Nem, én csak… nem tudom, mennyi idő, míg elkészülsz.

Felemeli az egyik kezét.

– Hidd el, nem kell sok idő. Nem akarok én senkit sem lenyűgözni. – Tesz egy lépést hátra. – Chipotle, egy óra múlva. – Rám mutat. – És te fizetsz.

Azzal elkocog, én meg valami okból kifolyólag nem tudom levenni a szememet a szív alakú fenekéről.

Üzlet. Lehetőség. Cane. Erre kell koncentrálnom, mert jó eséllyel a kis Miss Senki-Nem-Hív-Leiselotte az, akire szükségem van. Okos. Talpraesett.

Kétségbeesett.

– Hogy érted azt, hogy elmész? – kérdezi az étkezőasztalomnál ülő JP. – És miért öltöztél így?

– Hogy? – kérdezem, miközben megigazítom az ingem mandzsettáját.

– Mint aki randira indul – feleli Breaker, majd belekortyol a sörébe.

– Mert oda indulok.

Mindkét testvérem kiegyenesedik a székében, és leteszik a sörüket a szantálfa asztalra. Nem én akartam, a dizájnerem vette, mert szerinte passzol az ízlésemhez.

– Hogy érted azt, hogy randira mész? – kérdezi JP. – Az előbb még sétálni voltál, hogy valahogy kikapard magad a szarból, amibe Dave Toney-nál ástad magad. Elmentél sétálni, és egy randival jöttél vissza?

– Ja – felelem kurtán, és a cipőmbe bújtatom a lábamat.

– De hogyan? – kérdezi Breaker.

– Belefutottam valakibe. Egy gazdag hapsit keresett. Történetesen az vagyok. Úgyhogy tökéletesen összeillünk.

– Hogy mi? – kérdezi JP hitetlenkedve. – Ácsi! Találkoztál egy csajjal az utcán, ő elmondta neked, hogy egy gazdag pasit keres, erre te elhívod randira?

Bekötöm a cipőmet, felállok, és megigazítom palaszürke nadrágomat.

– Ja. – Már éppen ki akarják nyitni a szájukat, amikor elhallgattatom őket a szúrós tekintetemmel. – Vagy van jobb ötletetek? Elő tudtok húzni néhány nőt a tarsolyotokból, aki vállalná a szerepet?

– Miért, ő vállalja a szerepet? – kérdezi JP.

– Tudja, hogy szükségem van egy kamumenyasszonyra.

– Hát nem tudom – mondja Breaker. – Nekem ez nagyon rossz ötletnek tűnik. Randira hívni valakit, akit nem is ismersz.

Zavarodottan nézek rá.

– Tesó, pont ez a randizás lényege. Elmész valahova valakivel, akit nem ismersz.

– De ez más. Egy gazdag pasit akar magának, neked pedig kamumenyasszonyra van szükséged. Mi a biztosíték arra, hogy nem fog kihasználni? Honnan tudod, hogy nem fog belemenni mindenbe, amit csak akarsz, hogy aztán egyből a médiához rohanjon, és tönkretegye a hírnevünket?

A zsebembe csúsztatom a telefonomat.

– Nem azért fizetünk egy vagyont az ügyvédjeinknek, hogy olyan szerződéseket írjanak nekünk, amik megakadályozzák ezt? – Amikor látom, hogy Breaker még mindig nyugtalanul fészkelődik, folytatom. – Nézzétek, nem mondtam meg neki a vezetéknevemet, és szerintem nem is ismert fel, úgyhogy puhatolózok egy kicsit, aztán meglátjuk, érdekli-e a dolog. Ha igen, akkor íratok Harvey-vel egy titoktartási nyilatkozatot, melyet mindketten aláírunk.

– Hát nem is tudom – mondja Breaker, és hátradől a székében. – Kurvára rizikósnak hangzik.

– Akkor várom az ötleteket, hogy mit kellene tennem. Van talán más tervetek? – kérdezem, és széttárom a karomat.

– Teszem fel, mondd azt Dave-nek, hogy ezen a héten nem ér rá a menyasszonyod – mondja Breaker. – Hogy két hétig nincs itthon. Hogy el kell halasztania a vacsorát. Bár mondjuk én eleve nem hazudtam volna ekkorát.

– Ehhez már kicsit késő – pufogok, és felkapom a kulcsomat. Mellesleg mielőbb le akarom zárni az üzletet, nem akarok még két kibaszott hetet várni. Amúgy sem hiszem, hogy két hét múlva közelebb lennék egy kamumenyasszonyhoz, mint most. Elindulok a garázs felé. – Majd jövök. Zárjatok be, ha elmentek.

Sosem vallanám be, de igazuk van – ez az egész egy őrültség, egy baromság, ráadásul elképesztően kockázatos, de már megástam a síromat. Akkor akár bele is fekhetek.

Negyedik fejezet

LOTTIE

Lottie: Atyaég, Kelsey!

Kelsey: Mi az, anya és Jeff rájött?

Lottie: Nem, találtam egy gazdag pasit.

Kelsey: Izé… mi?

Lottie: Nincs sok időm. Töltőn van a telefonom, és úgy húsz perc múlva találkozom vele a Chipotle-ben. De ja, találtam egy gazdag pasit.

Kelsey: Na, várjunk egy percet. Hogy érted azt, hogy találtál egy gazdag pasit? Mégis mit művelsz?

Lottie: Séta közben. Eltévedtem, és BUMM, a gazdag pasi megmentett. Megmondtam, hogy előbb-utóbb találok egyet a Flats utcáit járva.

Kelsey: Most szopatsz.

Lottie: Eskü nem. Épp sminkelek, és azon tűnődök, hogy hétköznapi cuccokat vegyek fel vagy egy nyári ruhát. De őszintén szólva nem kell lenyűgöznöm. Ő akarja megbeszélni a dolgokat.

Kelsey: Megbeszélni a dolgokat? Ez meg mit akar jelenteni? És miért nem veszed fel, amikor hívlak? Tudnom kell, hogy mi a fene folyik itt.

Lottie: Nem beszélhetek. Nem akarom, hogy anya és Jeff meghallja. A fickó egy kamumenyasszonyt keres. Tök jó lesz.

Kelsey: MIII? Lottie, te látod, hogy miket írsz? Szerinted ez biztonságos? Belefutsz valakibe az utcán, és mit ad isten, pont kamumenyasszonyt keres? Hát nem látod, milyen… véletlenszerű ez az egész?

Lottie: Mázli, mi?

Kelsey: Ó, édes istenem… meg fognak gyilkolni.

Lottie: Kizárt. A pasas a Chipotle-be hívott. Nem fog egy olyan helyen megölni, ahol fizetni kell az extra guacamoléért.

Kelsey: Mégis mi köze ennek a guacamoléhoz?

Lottie: Semmi. De muszáj volt kiadnom magamból, hogy szerintem pofátlanság pénzért adni a plusz guacamolét. Na mindegy, most már mennem kell. Gyalog megyek, és nem akarok csatakosra izzadni, úgyhogy nem siethetek. Írok, ha végeztem.

Kelsey: Lottie! Tudom, hogy kétségbe vagy esve, de ez semmivel sem jobb, mintha mindent elmondanál anyának és Jeffnek. Nyeld le a büszkeségedet, és mondd el nekik! Nem az a megoldás, hogy idegenekkel ülsz be kajálgatni.

Lottie: Az emberek állandóan idegenekkel ülnek be kajálgatni. Ez a randizás lényege.

Kelsey: Nem randizol vele!

Lottie: Még nem. Később írok, hugi. Szeretlek.

Jó, ez nagy hülyeség.

Beismerem.

Kelsey-nek minden oka megvan arra, hogy kiakadjon, mert erről a helyzetről csak úgy ordít, hogy rossz döntésekkel van tele, de szeretem azt hinni, hogy jó emberismerő vagyok, a srácnak pedig nem volt sorozatgyilkos aurája. Sőt ugyanazt a kétségbeesést láttam a szemében, mint amit én érzek. Akárcsak nekem rá, neki is szüksége van rám. És pont ez kell ahhoz, hogy az ember keresztülvigyen egy ilyen helyzetet: kölcsönös szükség.

Na mármost, anyám nem hülyének nevelt, eljátszom majd a megközelíthetetlen nőt, mert igen, elsődleges célom elköltözni anyától és Jefftől, találni egy munkát, és egy dögös pasassal beállítani az osztálytalálkozóra, de meg is akarom tudni, hogy mit akar mondani a fickó. Kipuhatolom, hogy mit akar, és ha nem elég meggyőző a sztorija, akkor agyő.

Meg akarom menteni a méltóságomat, de a lelkemet azért nem adom el.

Befordulok a sarkon, és az utca másik oldalán meglátom a Chipotle-t. Már a vakítóan fehér épület és a vörös paprikás logó látványától is megkordul a gyomrom. Ha más nem, kapok egy potya vacsorát. Jövök már, burritótál!

Amikor hazaértem, gyorsan lezuhanyoztam, szoros kontyba kötöttem a hajamat, magamra húztam egy farmert és egy egyszerű Aerosmith-pólót. Felvettem pár karkötőt és a kedvenc rózsaszín Birkenstock szandálomat – egy olyan turiban találtam, ahová a gazdagok adják le az alig használt ruháikat, amiket marha olcsón lehet megszerezni –, és már indultam is.

Csak annyira volt időm feltölteni a telefonomat, hogy fel tudjak valakit hívni, ha ki kell menteni vagy ha el akarnak rabolni. Most, hogy átkocogok az utca túloldalára, némi idegesség eszi be magát a gyomromba.

Általában bátor vagyok, de vannak pillanatok, amikor elhalványul a bátorságom, és felvillan a sebezhetőségem. Érzem, hogy most is pislákol már.

Amikor átérek az út túloldalára, mély levegőt veszek, és belépek az étterembe. Azonnal kiszúrom Huxley-t. Nehéz is lett volna nem észrevenni.

Meg kell hagyni, nagyon vonzó pasi. Magas, legalább száznyolcvanhét centi magas, bőre aranyszínre barnult, haja gyönyörű gesztenyebarna – igen, gyönyörű –, és olyan átható, sötét tekintete van, mellyel bárkit ketté tudna hasítani egy igazgatótanácsi ülésen vagy az utcán. Most éppen a telefonját bámulja, egyik lábát a falnak nyomja, úgy támaszkodik. Sötétszürke nadrágot és világoskék inget visel, mely pont a megfelelő helyeken simul a testére. Az ingujját felhajtotta a könyökén túl, és – hellóka, mellkas – nem gombolta be a felső két gombot, feltárva egy kis férfidekoltázst. Nem annyit, hogy gyökérnek nézzen ki, de éppen eleget ahhoz, hogy felkeltse az érdeklődésemet. Nem mintha potenciális randipartnert látnék benne, de azért ebben az… üzleti tranzakcióban azért számításba kell venni a dögösségi faktort is.

Ő pedig…

Elképesztően jól néz ki.

Az tuti, hogy Angelának csorogna a nyála.

Felnéz a telefonból, és észrevesz. Tekintete veszélyes lassúsággal méri végig minden egyes porcikámat. Amikor végre a szemembe néz, ellöki magát a faltól, feláll, zsebre teszi a telefonját, és odasétál hozzám.

– Hát itt vagy.

– Aggódtál, hogy lógva hagylak?

– Egy kicsit – vallja be, de egy pillanatra sem inog meg az önbizalma, mintha végig biztos lett volna benne, hogy úgyis eljövök. A pult felé biccent.

– Akarsz rendelni? Aztán rátérünk az üzletre.

– A hasam nagyon örülne.

Beállunk a sorba, és hagyja, hogy én rendeljek először – jár neki a piros pont, hogy úriember –, én pedig a szokásos csirkés burritótálat rendelem fekete babbal és fajita zöldségekkel. És mivel a gazdag pasi fizet, jó nagy adag guacamolét kérek. Huxley steak burritót kér fehér babbal, rizs nélkül, rengeteg salátalevéllel és salsával. Nem kér guacamolét. Nem szereti, vagy sóher kifizetni a plusz pénzt? Örök rejtély marad. Amikor a kasszához érünk, mindkettőnknek levesz egy sört, mellé csipszet és salsát, majd fizet. Amikor látom, hogy egy fekete Amex kártyát vesz elő, kissé megnyugszom. Na igen… Nem hazudott, tényleg gazdag. Jó tudni.

Huxley egy emelt asztalt választ nekünk, ami elkülönül kissé az étterem többi részétől. Tökéletes egy olyan beszélgetéshez, amire éppen készülünk.

Amikor leülünk, odabiccentek felé.

– Nem kértél guacamolét, szóval úgy sejtem, nem szereted.

Csóválja a fejét.

– Nekem túl nyálkás. Nem szeretem az állagát.

– Tősgyökeres kaliforniai vagy?

Bólint.

– Ja. Santa Monicában születtem.

– Lenyűgöző – mondom, és végignézek rajta. – Szerintem sosem találkoztam olyan tősgyökeres kaliforniaival, aki ne szeretné a guacamolét.

– Egy anomália vagyok. A fivéreim szerint is fura vagyok, úgyhogy nem vagy egyedül a véleményeddel.

– Szerintem nem vagy fura, csak… érdekes. Rizst sem kértél.

– Nem rajongok a rizsért. – Rám pillant, ahogy kicsomagolja a burritóját. – Szeretnéd még tovább elemezni a rendelésemet?

– Sört kértél üdítő helyett. Vagy rohadt ideges vagy, vagy az a fajta fazon vagy, aki mindenféle szégyenérzet nélkül rendel alkoholt egy gyorsétteremben.

– Nem tudom, milyen idegesnek lenni – mondja olyan érzelemmentes, monoton hangon, hogy még el is hiszem neki. Gyors és hirtelen válaszából nem tudom eldönteni, hogy ismeri-e egyáltalán ezt az érzelmet. – És szégyenkezni sem szoktam. Nem pocsékolom a mentális energiámat.

Felveszem a villámat, és megkavargatom a burritótálamat. Beleharap az övébe.

– Aha, már tudom, miféle vagy.

Rág és nyel, majd megtörli a száját a szalvétájával.

– Tényleg? Kérlek, világosíts fel.

– Egy olyan erős férfi.

– Erős férfi?

– Tudod, akikről állandóan olvasni lehet: a sikeresek, akik pontos rutin szerint élik az életüket. Minden héten elolvasnak egy önsegítő könyvet, mindennap edzenek, könyörtelenül tárgyalnak, és annyi vizet isznak, hogy a hólyagjuk már nem is tudja, milyen a sárga pisi.

Félig a szájában van a burritója, mikor megszólal.

– Amikor kijön a The Challenge új évadja, akkor sokszor másfél hétbe is beletelik, hogy átrágjam magam egy önsegítő könyvön.

Aztán beleharap a burritójába, és olyan faarcot vág, hogy fogalmam sincsen, hogy viccel vagy komolyan beszél. Lehet, hogy próbára kellene tennem a tudását.

– Te nézed a The Challenge-et?

Lassan bólint.

– Mindörökké CT.

Jó, jó, ne akadj ki.

Bahh… de pont CT?

– Ő az álompasim – tör fel belőlem önkéntelenül. – Ízes bostoni akcentus, sötét múlt, izmok – még az aputest időszakában is – és markolni való fenék. Annyira imádom. Te is ezért szereted?

Megtörli a száját.

– Igen – mondja szárazon. – Nem tudok betelni a seggével.

Nézzenek oda, egy humoros pasas! Ez tetszik. Máris sokkal kényelmesebben érzem magam.

– Tudtam, hogy seggmániás pasi vagy.

– Honnan?

– Átható a tekinteted. Ordít rólad, hogy seggmániás vagy.

– Nem is tudtam, hogy meg lehet mondani valakinek a tekintetéből, hogy seggmániás – mondja, majd az ajkához emeli a sörösüveget.

– Könnyedén.

– Vicces – mondja. Belekortyol a sörbe, majd visszateszi az asztalra. – Mert egy jó fenék szexi ugyan, de nekem a nyak a gyengém.

– A nyak? – kérdezem, és a számba tolom a villámat. – Mármint… úgy érted, hogy szeretsz másokat fojtogatni?

– Nem. De van abban valami szexi birtoklási ösztön, amikor az ember ráfog a barátnője nyakára.

– Birtoklási, mi? – kérdezem. Igyekszem rájönni, miféle ember.

– Jogot formálok arra, ami az enyém.

– Érdekes. De ha ez a helyzet, akkor miért keresel magadnak kamumenyasszonyt? A jogot formálás igénye komoly reakciónak tűnik, nem olyasminek, amit ilyen könnyedén vennél.

– Nem veszem könnyedén. Pont ezért nem találtam még meg a megfelelő embert. Igen komolyan veszem ugyanis a szerelmi életemet. Illetve annak hiányát. Nem pazarolom olyasvalakire az időmet, aki iránt nem érzek azonnali, sürgető testi vágyat arra, hogy jogot formáljak rá.

– Azt hiszem, hogy értem. – Végignézek rajta. – De akkor mire kell a kamumenyasszony? Én elmondtam, hogy egy olyan pasit keresek, aki eljátszhatja az osztálytalálkozómon, hogy a pasim. Neked mi az indokod?

– Erre is hamarosan sor kerül – mondja. – Előbb többet akarok tudni rólad. Meg akarlak ismerni, mielőtt elmondanám, hogy mit akarok.

– Jó. De csak ha közben én is tehetek fel kérdéseket rólad.

– Kérdés a kérdésért. Ez hogy hangzik?

Könnyedén hajlik a kompromisszumra. Meglepő. Nem feltétlenül ez sugárzik belőle, főleg ezzel a birtoklási vágyas dumával. A tudtára is fogom adni, hogy ez az apró részlet bizony igen felvillanyoz. Nem mintha tényleg randizni akarnék vele, vagy ilyesmi.

– Benne vagyok. Te kezded.

– Mivel foglalkozol? – Nagyot harap a burritójába, és ahhoz képest, hogy elegáns férfi, látványosan csócsálja.

– Jelenleg két állás között…

– Szóval munkanélküli – vág közbe, én pedig védekező állásba helyezkedek.

– Nem önszántamból.

– Tehát kirúgtak?

Kérdően vonja fel a szemöldökét.

Kidüllesztem a mellkasomat.

– Az igazság az, hogy tényleg kirúgtak, de nem azért, mert nem végeztem jól a munkámat, hanem mert az idióta főnököm azt hiszi, hogy felvehet valakit, aki ugyanazt a munkát kevesebbért is elvégzi, mint én. – Gonosz mosolyra húzom a számat. – Remélem, kártyavárként omlik össze a cége.

Halkan kuncog.

– Pocsék lehet ott a menedzsment.

– Így is mondhatjuk. A főnököm az egyik legjobb barátnőm volt. Együtt nőttünk fel. Ingatag barátság volt, nagyon toxikus. Egy percen belül képes voltam imádni és gyűlölni. Azt mondta, hogy nem személyes okból rúg ki, majd másnap megkérdezte, hogy segítenék-e neki az osztálytalálkozó megszervezésében. Tudod, mivel már sok a szabadidőm.

Összerezzen.

– Durva.

– Az. A sátán lánya.

– Nekem úgy tűnik, hogy szívességet tett neked.

Megrázom a fejemet.

– Átbaszott. – Elmosolyodok. – De róla később is beszélhetünk. Most én jövök. Te mivel foglalkozol?

– Ingatlanokkal – válaszolja egyszerűen.

– Ennyi? Ennyi a mondandód?

Belekortyol a sörébe.

– Bocs, nincs tragikus történetem arról, hogyan veszítettem el a munkámat.

– Te most gúnyolódsz rajtam?

Felemeli a fejét, összeakad a tekintetünk.

– Arra próbállak rávenni, hogy legyél a kamumenyasszonyom. Szerinted gúnyolódnék rajtad?

– Azt hiszem, nem.

– Következő kérdés. Fűznek jelenleg romantikus szálak bárkihez is?

– Ha fűznének, akkor nem keresnék valakit, hogy kísérjen el az osztálytalálkozóra, nem? – Újabb falatot teszek a számba a burritótálból, és azt kívánom, bárcsak ne akarnék finom úrinőnek látszani a pasi előtt, mert piszok jól sikerült ma a csirke, és legszívesebben két pofára falnám.

– Akkor ez egy nem. De azt akarom, hogy kimondd.

Micsoda hivatalosság.

– Igen, ez egy nem. Senkivel sem állok romantikus kapcsolatban. – Végigmutatok a testemen, és az öreg hölgy hangján szólalok meg a Titanicból. – Nyolcvannyolc esztendeje már, hogy senki sem érintette ezeket a melleket.

Elvigyorodik, és bólint.

– Jó.

– És te? – kérdezem. – Hülye kérdésnek tűnik, hiszen kamumenyasszonyt keresel, de ki tudja. Talán valami félresiklott drogügybe keveredtél, és szükséged van egy kamunőre, akit a farkasok elé vethetsz a feleséged helyett. Úgyhogy egy ártatlant akarsz használni csalinak, akibe az utcán botlottál bele. Extra guacamole ígéretével és jó szagú parfümmel csalod lépre.

Látom rajta, hogy jól szórakozik. Megtörli a száját, hátradől, és az asztalra dobja a szalvétáját.

– Kezdek félni, hogy mi más járhat még a fejedben.

– Hidd el, olyan hely az, ahol nem akarsz eltévedni – vigyorodok el, majd még több csirkét nyomok a számba. Édes Chipotle-istenek, ma túltettetek magatokon. Csókoltatom a szakácsot.

– Én is úgy érzem. De hogy megválaszoljam a kérdésedet, nem, senkihez sem fűz romantikus viszony. Nincs rá időm.

– Óóó, munkamániás vagy, mi? Egy férfi, aki a munkáját vette feleségül, mindig jó parti egy szingli csajnak.

– Még nem találtam senkit, aki el tudna szakítani a munkámtól. – Az utolsó falat burritót is lenyeli, és ha a tesóm lenne, akkor lepacsiznék vele, hogy így kivégezte ezt a menüt. Le vagyok nyűgözve.

– Szóval azt mondod, hogy ha rátalálnál a megfelelő nőre… vagy férfira…

– Nőre – mondja, és belekortyol a sörébe.

– Csak biztosra akartam menni. Az ember sosem tudhatja. Szóval a megfelelő nő mellé korán hazaérnél?

– Ha rátalálnék a megfelelő nőre, akkor sokkal jobban foglalkoztatna a gondolat, hogy a házam minden helyiségének minden létező felületén megdugjam, mintsem hogy unalmas e-mailekre válaszoljak, és italokat fizessek az üzleti partnereimnek.

Hát… jó.

Ez is… ez is fontos információ.

– Szóval szeretsz dugni. Jó tudni – mondom zavartan bólogatva.

– Te nem szeretsz dugni? – kérdezi, és most már biztos vagyok benne, hogy sosem találkoztam még hozzá hasonlóval. Merész, rámenős, domináns, de van egy játékos oldala is, már ha az ember elő tudja csalogatni.

– Hát… tudod… mivel nyolcvannyolc éve volt, nem igazán tudom már felidézni az utolsó kellemes dugásom emlékeit.

Lassan bólint, de nem mond semmit. Csak végigmér. Átható tekintete alatt meztelennek érzem magam, mintha csak lassan levetkőztetne, míg semmim sem marad, csak a puszta lélegzetvételem.

Uram, irgalmazz!

– Szóval akkor most én kérdezek? Kicsit elvesztettem a fonalat – mondom.

– Persze. Kérdezz bármit!

Bólintok, de az elmém üres vászon, mert csak arra tudok gondolni, ahogyan azzal a „nem ejtek foglyokat” tekintetével bámul. Szinte irányít a tekintetével, mintha hipnotizálna. Állhatatos és rendíthetetlen, a tekintete igazat szól és pusztít. A sötét állvonalán húzódó borostájától csak még félelmetesebb, és teljesen kizökkent a gondolataimból, ahogy hanyagul az asztalra helyezi a kezét, mintha csak azt is magának követelné, és hirtelen egy kérdés sem jut az eszembe.

– Miért nem kérdezel inkább te? – kérdezem, majd újabb adag csirkét lapátolok a számba.

– Kellemesen érzed magad a társaságomban?

Erre a kérdésre nem számítottam, bár kellett volna, hiszen eddig is mindig kimondta, amit gondolt. Ő aztán nem köntörfalazik.

Megrágom a falatot, nyelek, és csak utána válaszolok.

– Tudom, hogy nem lenne szabad. Éppen olyan férfi vagy, mint amilyenektől anyám egész életemben óvott. Egy munkamániás alfa, aki mindent megkap, amit csak akar. Domináns, félelmetes, nem fogja vissza magát. Nem családos embernek tűnsz, az sem rí le rólad, hogy gondoskodó pasi lennél, de mégis… olyan légkör vesz körül, ami miatt megbízhatónak tűnsz. És még nem tudom eldönteni, hogy ez megnyugtató vagy félelmetes.

– Ezt igennek veszem. – Áthajol az asztalon, most először kivesz egy csipszet. Eddig egyikünk sem vett belőle, túlságosan is lekötött a beszélgetés. – Azt akarom, hogy kellemesen érezd magad mellettem, Lottie. Szükségem van a bizalmadra.

– Ugye tudod, hogy a bizalomra rá kell szolgálni? – kérdezem.

Bólint.

– Igen, de nyitottnak kell lenned. Tisztességesek a szándékaim, kissé nyakatekertek ugyan, de tiszták. Tudtam, hogy úgy hívlak el erre a találkozóra, hogy sokat kérek tőled, de mielőtt még kiteregetem a lapjaimat, tudnom kell, hogy nyitott vagy-e.

Azta.

Na, most már tényleg kíváncsi vagyok. Jó, eddig is az voltam – na és persze az ingyenkaja is csábított –, de most mintha felfedné előttem a sebezhetőségét, valamit, amit egy Huxley-hoz hasonló férfi nem gyakran tesz meg.

– Nyitott vagy, Lottie?

Leteszem a villámat, és meglapogatom a számat a szalvétámmal.

– Munkanélküli vagyok, anyámmal élek, és jelen pillanatban semmim sincs. Azt hiszem, bármire nyitott tudok lenni, ami az utamba kerül.

Bólint, és még közelebb hajol.

– Kurvára elbasztam, és most próbálom menteni a seggemet.

– Óóó, egy pasi, aki beismeri, hogy tévedett. Kushadj, szívem.

Nem mosolyodik el. Sőt még komolyabb arcot vág.

– Ez a ballépés tönkreteheti a hírnevemet. És nemcsak az enyémet, de a fivéreimét is, és lerombolhat mindent, amit együtt építettünk fel.

– Mit tettél? – kérdezem, és én is közelebb hajolok. Nem hittem volna, hogy valami szaftos pletykát is megtudok ezen a találkozón, de most már jöhet.

– Röviden: igyekeztem nyélbe ütni egy üzletet. A fickó, akit megkörnyékeztem, nem harapott rá az ajánlatomra. A fivérem szerint azért, mert nem tud velem személyes szinten kapcsolódni. Aztán a találkozó után összefutottam vele az utcán. Bemutatta a menyasszonyát, és még mielőtt végiggondoltam volna, mit teszek, azt mondtam, hogy én is jegyben járok valakivel.

Összerezzenek.

– A szád hamarabb lépett működésbe, mint az agyad.

– Igen, így is mondhatjuk. A lényeg, hogy meghívott engem és a menyasszonyomat vacsorára. Az első vacsorára, amit ezzel a fickóval költök el. A probléma csupán annyi, hogy szombaton lesz.

– Hát, akkor iparkodnod kell, mi?

– Így is mondhatjuk. – Szinte átéget a tekintetével. – És itt jössz te a képbe.

– Azt akarod, hogy elkísérjelek erre a vacsorára, és eljátsszam, hogy a menyasszonyod vagyok?

– Igen. De egészen addig kellene játszanod a szerepedet, míg nyélbe nem ütjük az üzletet.

– És ez mégis mennyi idő lenne?

Megvonja a vállát.

– Egy hét. Vagy több.

Lassan bólintok, és elkezdem átgondolni a dolgot.

– És mégis miből állna a szerepem? Én lennék neked Julia Roberts?

– Julia Roberts?

– Tudod. Micsoda nő! Richard Gere felbérli Julia Robertset, hogy minden fontos üzleti találkozójára elkísérje. Nem láttad a filmet?

A fejét csóválja.

– Nem.

– Lényegében a nő beköltözik a pasi hoteljébe, és mindig ott terem, amikor szüksége van rá.

– Nem kellene hozzám költöznöd – mondja.

Basszus, itt úszik el az újabb esélyem, hogy elköltözzek anyámtól és Jefftől. Nem mintha összeköltöznék egy vadidegennel. Annyira őrült még én sem vagyok.

– De elérhetőnek kell lenned, amikor szükségem van rád.

– Értem. – Karba teszem a kezemet. – És szerinted képes lennék erre, tekintve, hogy nincsen munkám?

– Vannak kapcsolataim. Szerezhetek neked munkát.

Felemelem a kezemet, hogy elhallgattassam.

– Nem kell a könyöradomány állásod. Jobb szeretem magam építeni a karrieremet.

– Ezt tiszteletben tartom. – Megfeszül az állkapcsom. – Ha munkát nem szerezhetek neked, akkor mit adhatok cserébe? Végtére is ez egy üzleti tranzakció.

Valami lyuk jó lenne, ahol megalhatok.

Pénz, hogy kifizessem a diákhitelemet, de ezt sosem kérném tőle.

Csak az osztálytalálkozót kérhetem tőle. De elég vajon ennyi? Azzal nem sokra megyek. Csak átmeneti megoldás lenne. Sem a pénzügyi gondjaimat nem oldja meg, sem azt, hogy elköltözzek anyáméktól.

Őszintén, mire is számítottam, amikor elindultam gazdag férjre vadászni? Mi volt a végcélom? Minél többet töröm a fejem, annál inkább az az érzésem, hogy nem volt végcél. Ez csak… a francba is, csak el akartam terelni a gondolataimat.

– Nem tudom – felelem végül.

– Elmehetek veled az osztálytalálkozódra, úgy tehetek, mint aki szerelmes beléd, amit csak akarsz.

Kétségbeesés csepeg a hangjából.

– Még az sem biztos, hogy elmegyek oda – mondom. – Tudod, nem vagyok biztos benne, hogy én vagyok a te embered. Ki kell fizetnem a diákhitelemet, és nem állhatok készenlétben, amikor hívsz, mert munkát kell találnom. – Hátradőlök, és az asztalt bámulom. – Basszus, mit képzeltem, mikor ide jöttem? Munkát kell találnom, ezzel kéne törődnöm, nem pedig azzal, hogy vajon hogyan nézek majd ki egy hülye osztálytalálkozón. – Huxley-ra nézek, aki megrökönyödve húzza össze a szemöldökét. – Hiba volt ide jönnöm. Ne haragudj!

Felállok.

– Várj! – szólal meg. – Kitalálhatunk valamit, ami mindkettőnknek előnyös.

Megrázom a fejemet. Végtére is ez is egy olyan szituáció, amikor a gazdag a szegény kárára éri el, amit akar. Bár jelen pillanatban is hazudok anyámnak és Jeffnek, gyűlölök hazudni. Megvan az eszed ahhoz, hogy többre vidd, hogy egy olyan munkát találj, ami kihasználja a képességeidet. – Tudom, hogy túl büszkének hangzik, de nem hiszem, hogy adományokat kellene most elfogadnom. Ki kell találnom, hogy mihez kezdjek az életemmel. – A zacskó csipszre pillantok, és elmarom. – De azért annyira büszke nem vagyok, hogy ne fogadjam el az ingyenkaját. – Meglapogatom a zacskót. – Kösz mindent, és kösz az idődet. Szép napot, uram.

Azzal sarkon fordulok, és kimegyek. Egészen addig bírom ki, míg a zebrához nem érek, ott aztán a zacskóba nyúlok, és kiveszek egy csipszet. Jelen pillanatban a lime-os, sós rágcsa az egyetlen vigaszom.

Lottie: Még élek.

Kelsey: Hát hála az égnek! Merjem megkérdezni, hogy eljegyeztek-e?

Lottie: Nem. Csábító volt, de most tényleg a karrieremre kell koncentrálnom. Csak ez rángathat ki ebből a rémálomból, nem valami kétségbeesett kamumenyasszonyos komédia.

Kelsey: Tudod… talán nem is lenne olyan rossz.

Lottie: Most szórakozol velem? Elment az eszed?

Kelsey: Gondolkoztam, míg ti ettetek… Talán megcsinálhatnád ezt a kamumenyasszonyos dolgot, és közben dolgozhatnál nekem. Közel vagyok ahhoz, hogy terjeszkedjek, és elkélne némi segítség a vállalkozás üzleti oldalában. Hamarosan fizetést is tudnék adni neked, és pár hétig lakhatnál nálam. Meg tudnánk csinálni. Ő pedig segíthet.

Lottie: Neked elment az eszed. Semmi baj, édesem. Aludj rá egyet, és holnap hívjál fel. Szeretlek.

Kelsey: Komolyan mondom!

Lottie: Jó éjt!

– Szia, kicsim, hogy ment a munka? – kérdezi anya a konyhából, ahol a vacsorát készíti.

Úgy teszek, mint akit teljesen leszívott a fárasztó nap, amit Angelával töltött.

– Csak a szokásos.

– Van valami hír az előléptetésről?

Nagyot nyelek.

– Még nincs. – Leülök a konyhasziget előtti székre, és nézem, ahogy anyám egy lábas spagettiszószt kavargat, amiről azt állítja, hogy házi, pedig tudom, hogy nem az. Azt mondja, hogy a saját fűszerkeverékével ízesíti, de a mosogató mellett álló üres Prego-üvegek másról tanúskodnak.

– Hát, biztos vagyok benne, hogy nem tart már soká. És a lakáskeresés? Az hogy megy?

Jó, értem anya, azt akarod, hogy húzzak már el.

– Találtam egy cukit nem messze Kelsey-től. Gondolkozom rajta.

Gond nélkül siklik ki a hazugság az ajkaim közül.

– Ó, az csodálatos lenne! Közel laknátok egymáshoz.

– Ja – motyogom, miközben Jeff belép a bejárati ajtón. Már megint az előkerttel babrált.

– Lottie, megmagyaráznád, kérlek, ezt? – kérdezi, és feltart egy nagy csokor vörös rózsát.

Mi a fészkes fene?

– Ezek nekem jöttek? – kérdezem.

Bólint.

– Igen, itt áll rajta a neved.

– Ó, talán Angela így üzeni meg az előléptetésedet.

Jézusom, más sem jár az eszében?

Leugrok a székről, elveszem Jeff kezéből a csokrot, és az asztalra teszem. Kiveszem a tartójából a fehér borítékot, és kihúzom belőle a kártyát. Nagyon is férfias kézírással – dőlt, szinte olvashatatlan betűk – írták meg.

„Kérlek, gondold át.”

Aláírás: „H”

Alatta egy telefonszám.

Honnan a francból tudja, hol lakom?

Tudom, hogy a gazdagoknak olyan dolgokhoz is hozzáférésük van, amihez nekünk, földi halandóknak nincsen, de a fickó még a vezetéknevemet sem tudja, sőt semmi olyasmit, amiből össze tudná rakni, hogy hol lakom.

– Ki küldte? – kérdezi anya, és mögém lép.

A mellkasomhoz szorítom a borítékot.

– Senki – vágom rá, majd felkapom a csokrot, és felrohanok a szobámba. Becsukom az ajtót, és újra a padlóra csúszok. Csak éppen most egy csokor virággal a kezemben.

Mi a fészkes fene?

Ötödik fejezet

HUXLEY

– Dave Toney hív – mondja Karla, miután bekopog az irodám ajtófélfáján.

– Kapcsold át ide! – mondom, majd JP-hez fordulok. – Magamra hagynál egy percre?

Megrázza a fejét.

– Jobb szeretném meghallgatni ezt a beszélgetést.

Amikor nem mozdul, rájövök, hogy nem viccel.

A szememet forgatva veszem fel a telefont.

– Dave, jó hallani a hangodat – szólok bele a telefonba. – Mi a helyzet?

– Minden rendben. Tegnap este beszélgettem Ellie-vel, és ragaszkodott hozzá, hogy derítsem ki, van-e a menyasszonyodnak bármilyen ételallergiája, érzékenysége vagy bármi, amit nem szeret. Mióta babát vár, Ellie például képtelen megmaradni a sült krumpli mellett. Hányingere van már az illatától is. Nem értem, de elfogadom.

Na, ez jó kérdés.

Kibaszottul jó kérdés.

Nos, ha egy másik univerzumban élnék, és tényleg lenne egy állapotos menyasszonyom, akkor gondolom, lenne olyan, hogy rátör a terhesfalás, és lennének olyan ételek is, amiktől elfogná a rosszullét, de mivel nincsen állapotos menyasszonyom, így válaszom sincsen erre a kérdésre.

De még mindig számítok Lottie segítségére. Annak ellenére, hogy még nem keresett.

Tudom, hogy megkapta a virágokat, a kézbesítő ideadta a blokkot, úgyhogy már vissza kellett volna jeleznie valamit. A nárcisztikus énem legalábbis így gondolja. Én pedig ki fogok tartani, mert láttam a szemében, hogy érdekli a dolog. Segítségre van szüksége. Attól sem riadok vissza, hogy bemocskoljam a kezemet, ha így megkapom, amit akarok. Ez mondjuk már abból is nyilvánvaló, hogy ebbe a szarba kevertem magam.

Úgyhogy ahelyett, hogy válaszolnék az allergiákkal kapcsolatos kérdésre, a vágyódásokra terelem a szót, mert ha valami olyasmit hozok szóba, amiről tudom, hogy megeszi, akkor azzal kizárom, hogy valami olyat egyen, amire allergiás.

– Allergiáról nem tudok – hála az égnek az együtt töltött időnk alatt még nem volt semmire sem allergiás reakciója.

Dave felnevet.

– Na, az tönkre tud tenni egy randit.

Felfordul a gyomrom, hogy milyen jókedvű ez a pasi. Hogy milyen nyugodt. Mintha eddig karóval a seggében császkált volna az üzleti ügyeit intézve, aztán előhúz a farzsebéből egy terhes menyasszonyt, és egy csapásra ő Mr. Apuci, a vidám mázlista a New Balance 409-esében, aki a legszebb napjait éli.

– Ja, ilyen még nem volt. Hála az égnek. De mostanában él-hal a burritótálakért. Épp tegnap kellett rendelnem neki egyet a Chipotle-ből.

– Őrület. Mostanában Ellie is meg van veszve a Chipotle-ért. Mi is azt ettünk tegnap este. Arra is gondoltam, hogy egyszerűen rendelhetnénk onnan valamit szombat estére. Tudom, hogy Ellie hamisítatlan déli vacsorát ígért, de mostanában nagyon kimerült, és így legalább nem kellene egész nap a konyhában állnia. Tudod, hogy mi a menyasszonyod kedvence a Chipotle-ből?

Na, ezt tudom.

Elmosolyodok, és azóta, hogy felvettem a telefont, most először tudatosul bennem, hogy JP ott ül velem szemben. Karba tette a kezét, egyik lábát átvetette a másikon, és úgy vigyorog, mint aki túlságosan is élvezi a szenvedésemet.

– Igen, tudom, mit szeret – mondom, és hátat fordítok JP-nek. – A burritótál a kedvence. – JP röhögni kezd mögöttem. Bekaphatja. – Csirke, fekete bab, salátalevél, és rengeteg guacamole. Mindig azon aggódik, hogy fizetni kell az extráért, de tudod, hogy van ez – nagyot nyelek –, amit a kicsim megkíván, azt meg is kapja.

JP felhorkan.

Vörösen izzó szégyen kúszik fel a nyakamon. Ezért halálra fognak szekálni.

– Tökéletes – mondja Dave, elnyújtva a szót, mintha mindent leírt volna. – És te?

Itt tart hát az életem. Egy másik pasinak diktálom le a Chipotle-rendelésemet. De nemcsak egy egyszerű pasinak, hanem valakinek, akivel üzletet akarok kötni. Nem azt tárgyaljuk meg, hogy többet nem beszélünk üzletről vagy hogy cápák módjára tárgyalunk, nem, Chipotle-rendeléseket beszélünk meg. Elmondom neki, hogy mit kérek.

– Szeretitek az ottani csipszet?

– Imádjuk – felelem. Tegnap este arra számítottam, hogy hazavihetem azt a zacskó csipszet, hogy aztán magányosan majszoljam el a szobámban, miközben a medencét bámulom, és az életemen töprengek. De Lottie magával vitte búcsúajándékként, mielőtt még megállíthattam volna. Idegesítenie kellene a dolognak, de inkább mulattat. Nem mondanám, hogy volt már olyan nő az életemben, aki így orozott el előlem egy zacskó csipszet.

– Jó, akkor rendelek pár zacskóval. Ellie is nagyon kívánja a sósat, úgyhogy örülni fog neki. De biztos, hogy jó lesz ez a vacsora? Ellie minden bizonnyal ki lesz akadva, hogy gyorskaját rendelünk a vendégeinknek, de tudom, milyenek a terhes nők.

– Bízz bennem, Lottie ki fog ugrani a bőréből.

– Lottie. Tetszik ez a név. Most először mondtad ki. A Charlotte becézése?

– Valójában a Leiselotte-é. – Érzem magamon JP égető tekintetét. Érzem, hogy az agyában milliónyi kérdés cikázik.

– Csodás – mondja Dave. – Alig várom, hogy megismerjem. Jó akkor a szombat hat óra?

Nem.

Egyáltalán nem jó. Valójában csodás lenne, ha kapnék még egy kis időt, hogy legalább egy hajszállal jobb jelöltet találjak, mint az az instabil lány, akit most hajkurászok. De nincs időm. Inkább előbb, mint utóbb kell jó benyomást tennem Dave-re, hogy bezsákoljam végre azt a rohadt üzletet.

– Persze, jó. Ott találkozunk.

– Tökéletes.

Megpördülök a székemben, és JP-vel mit sem törődve leteszem a telefont. Megmozgatom az asztalon heverő egeremet, mire életre kel a számítógépem. Belevetem magam az e-mail-fiókomba, ahol a legkényelmesebben érzem magam.

JP nem mond semmit. Csak bámul. Eltelik pár perc, az idegszálaim pedig egyre inkább megfeszülnek, mígnem végül el is pattannak.

– Mi van? – kérdezem.

– Semmi. Meg sem szólaltam.

Idegesítően széles vigyora felé fordulok.

– Nem is kell mondanod semmit. Ott van minden a szemedben.

– Csak le vagyok nyűgözve, ennyi az egész. Mert nemcsak hazudtál Dave-nek erről az egész terhes menyasszonyos dologról, de most még mélyebbre ástad magad, mert megmondtad neki a nevét, a teljes nevét. És leadtad a Chipotle-rendelését. Neked aztán van vér a pucádban. Főleg, hogy a csaj még nem is mondott igent.

– Majd fog – vetem oda.

– Igen, ilyen biztos vagy benne?

– Teljes mértékben. Ismerem a gyengeségeit, és ha kell, ki is fogom használni.

– Tökéletes módja annak, hogy rávegyél valakit arra, hogy megtegye, amit szeretnél. Fenyegetés. – JP tapsolni kezd. – Nem semmi vagy, Huxley. – Feláll. – Szerintem még mindig az lenne a legbölcsebb, ha bevallanád neki, hogy hazudtál. – Begombolja a zakóját. – Én csak azért imádkozom, hogy ne baszd el nekünk ezt az egészet. Rohadt keményen dolgoztunk, hogy felépítsük ezt a birodalmat.

– Szerinted én ezt nem tudom? – kérdezem. – Éppen azért fogok mindent megtenni annak érdekében, hogy megmentsem a seggünket. Hogy jóvátegyem.

– Ajánlom is – mondja JP. – És remélem, Lottie megjelenik veled azon a vacsorán, mert nem hiszem, hogy elfogadják kifogásnak, hogy beteg. Akkor kezdheted újra az egész estét.

Igaza van, ez is egy opció.

De én ismerem annyira Dave-et, hogy tudjam, jó benyomást akar kelteni. Ha találkozni akar a menyasszonyommal, akkor annyiszor fog meghívni, míg meg nem történik.

– Sok szerencsét, tesó, szükséged lesz rá – mondja még JP, mielőtt kilép az irodámból. Hátradőlök a székemben, és kifújom magamból a frusztrációt.

– Bassza meg – motyogom.

Az asztalomat bámulva töröm a fejemet a következő lépésen. Nyilvánvaló, hogy a csokor nem vált be. Ami azt jelenti, hogy mocskos eszközökhöz kell nyúlnom.

Gyűlölni fog érte, de nem baj. Csak az érdekel, hogy eljöjjön velem, és ne csináljon belőlem hülyét a vacsora közben.

Kibaszott idiótaság az egész, és bárki, aki látná, hogy mit csinálok, egyetértene velem. De a kétségbeesés már vadul dörömböl az ajtómon, nekem meg be kell engednem.

Csokoládéval a kezemben – mert fogalmam nincs, hogy mit szeretnek a nők, sosem csináltam még ilyet – sétálok végig a kis járdán, amely Lottie otthonához vezet. Egy makulátlan kerttel körülvett kis házikóban él, egy kőhajításnyira a Flatstől. Egy vagyont érhet az ingatlan. A telek szép, és egy gazdag negyed szomszédságában van.

Bekopogok, és visszatartom a levegőt.

– Majd én, anya – hallom Lottie hangját, mielőtt kinyitja az ajtót.

Egy pamutnadrágot és egy Rolling Stones-pólót visel. Fel van kötve a haja, felfedve az egész arcát. Szeme elkerekedik a meglepetéstől.

– Szia, kicsim! – mondom ördögi vigyorral. – Úgy hiányoztál.

– Te meg mi a fenét keresel itt? – préseli ki a szavakat összeszorított fogai között.

– Nem is akarsz behívni?

– Nem… nem akarlak – makogja. Úgy néz ki, hogy nem lesz könnyű dolgom.

– Lottie, ki az? – hallatszik egy női hang a házból.

– Senki! – kiált vissza Lottie. Érzem, hogy pillanatokon belül rám fogja vágni az ajtót, úgyhogy gyorsan beljebb lépek, és megállok az útban.

– Senki? Hát így kell bánni a vőlegényeddel? Azt hittem, többet jelentek neked.

– Te megőrültél – suttogja. – Egyáltalán honnan tudod, hol lakom? Követsz? Vagy az egyik embered jár a nyomomban? A gazdagok ilyenekre is képesek. Tudom, miféle befolyásotok van.

Igyekszem elrejteni a mosolyomat.

– Beírtad a címedet a Google Mapsbe a telefonomon. Ott volt az előzményekben.

– Ó. – Lassan bólint. – Az igaz.

Jézusom.

– Lottie, a desszert… kész. Nocsak, nocsak. – Nagyon hasonlít Lottie-ra, úgyhogy ha nem csal a gyanúm, akkor az anyukája. – Ő meg ki lenne?

Mielőtt még Lottie bármit is mondana, megelőzöm.

– Huxley, asszonyom – mondom, és kinyújtom a kezemet. – Lottie párja.

– Párja? – kiált fel az anyukája meglepetésében. A lányához fordul. – Mióta van neked párod?

– Három hónapja – vágom rá. – Nem vertük nagydobra. Alaposan meg akartuk ismerni egymást, mielőtt még bárkinek is elmondjuk. Főleg a foglalkozásom miatt.

– Hú, meg vagyok döbbenve. Még azt sem tudtam, hogy Lottie randizik, de ez fantasztikus hír! – Végre megfogja a kezemet. – Maura vagyok.

Gyengéden megrázom a kezét.

– Huxley. Örvendek a találkozásnak.

– Huxley, micsoda remek név. Hát kerüljön beljebb. Épp most készült el a desszert, csodás lenne, ha csatlakozna hozzánk.

Átadom neki a csokoládét.

– Akkor talán ezt is hozzácsaphatjuk a desszerthez – mondom, de mielőtt még Maura elvehetné a dobozt, Lottie kikapja a kezemből.

Mohó tekintetet villant.

– Ez az enyém.

Az anyja felnevet.

– Soha ne állj Lottie és az édessége közé! Hozok még egy tányért a vendégünknek. Jöjjön, kerüljön beljebb, Huxley.

Úgy is teszek.

Belépek különös, de otthonos házukba. Fekete Tom Ford cipőmet és a fekete zakómat is leveszem. Kigombolom a mandzsettámat, és felhajtom az ingem ujját. Közben végig Lottie-t nézem, aki gyűlölettel a szemében bámul rám.

– Szia, kicsim! – mondom újra, ezúttal mosolyogva.

– Neked teljesen elment az eszed – suttogja. – Mégis mi a fenét művelsz?

– Mocskosul játszom. Megpróbáltam szépen, de az nem tetszett neked, úgyhogy stratégiát váltottam. Piszkos eszközökhöz nyúlok.

– És miből gondolod, hogy belemegyek a játékba? – szegi fel a fejét.

– Mert tudom, hogy nincs munkád. És nem akarod, hogy anyád rájöjjön.

Elsápad, és ebben a pillanatban kicsit rosszul érzem magam. Egyértelmű, hogy Lottie nehéz időszakon megy keresztül. Végignéztem a harcát a lelkiismeretével, amikor a Chipotle-ben próbálta eldönteni, hogy mit tegyen. Tiszteltem is érte. De nincs időm rájönni, hogy mit akar, és hogy őszinte legyek, nincs akkora lelkiismeret-furdalásom, hogy felhagyjak a színjátékkal. Főleg, hogy én nagyobb szarban vagyok, mint ő.

– Most zsarolni akarsz?

– Nem, csak kihasználom a rendelkezésemre álló eszközöket, hogy elérjem, amit akarok. Ne tégy úgy, mintha neked nem lenne szükséged rám.

– Nincs is. Pont azért nem hívtalak, te elmebeteg! – csattan fel.

Felnevetek, és kissé hangosabban szólalok meg.

– Te is hiányoztál, kicsim.

– Na, miért nem jöttök ide? – szól ki Maura a konyhából.

Elmosolyodok, és megfogom Lottie kezét. Megpróbálja elrántani, de elég keményen fogom ahhoz, hogy ne menjen sehova. Odahajolok, és a fülébe súgok.

– Esküszöm, hogy neked is meg fogja érni.

Amikor elhúzódik, összeakad a tekintetünk egy pillanatra. Meglepetten néz. Aztán a konyha felé húzom.

Anyukája éppen akkor fordul meg, és tányérokat tesz a kicsi, négyszemélyes asztalra. Az asztal egy hatalmas ablak előtt áll, szép kilátás nyílik a tökéletesen karbantartott kertre. A fák lombkoronája és egy régi stukkófal nyújt némi privát szférát a közeli szomszédoktól.

– Jeff ma sokáig dolgozik, úgyhogy Lottie-val kihasználjuk az alkalmat, és eszünk egy fagylaltkelyhet. Jeff laktózérzékeny.

Gondolom, Jeff a férje lehet.

– Azt hiszem, Lottie említette – mondom, folytatva a színjátékot. – Nem tudom, mihez kezdenék, ha laktózérzékeny lennék. Túlságosan is imádom a jégkrémet.

– Én is – mondja Maura. – Hálás vagyok, hogy meg tud vele birkózni az emésztőrendszerem. Kérem, foglaljon helyet.

Először Lottie-nak húzok ki egy széket. Lehet, hogy nincsen nagy randitapasztalatom, de tudom az illemet. Kihúzni egy lánynak a széket aranyos gesztus. Maura arckifejezéséből látom, hogy egyetért ezzel. Amikor Lottie leül, én is helyet foglalok, és felveszem a kanalamat.

– Hű, el vagyok kényeztetve – mondom. – Fantasztikusan néz ki.

– Halálra etetem, akárcsak magamat és Lottie-t. Remélem, nem allergiás a magvakra, meg kellett volna kérdeznem.

– Nem, nem – forgatom meg a kelyhet. – Mi van benne?

– Vanília jégkrém, forró karamell, aprított mogyoró, kis cseresznyeszörp, tejszínhab, csokireszelék és cseresznye.

– Elképesztően néz ki. Köszönöm szépen. – Belekanalazok a kehelybe, és hatalmas adagot tolok a számba. Tényleg jó. Idejét sem tudom, mikor ettem utoljára fagylaltkelyhet, de kár volt eddig várni vele. – Nagyon finom.

Lottie úgy bámul rám, mintha még mindig nem hinné el, hogy itt vagyok, az anyja konyhájában fagylaltozom, és úgy teszek, mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

Valójában pont ez történik.

Bárcsak hallanám a gondolatait.

Valószínűleg olyasmit mondogat magában: „Megölöm.”

– Lottie, nem eszel? – kérdezi az anyukája.

A combjára teszem a kezemet.

– Biztos még sokkos állapotban van. Nem tudom, hogy készen állt-e már arra, hogy meséljen rólam. Én azt hittem, hogy senki nincs itthon, amikor rám írt, szóval gondoltam, benézek. Megszorítom a combját. – Bocsi, kicsim. Kibújt a szög a zsákból.

– Ó, édesem, de hát mi miatt aggódtál? – kérdezi az anyukája.

Mindketten Lottie-ra nézünk, aki úgy bambul, mint egy őz a kocsi fényszórójába.

– A hírnevem miatt – felelek helyette. – Az van, hogy nem a legjobb, de nem én vagyok a hibás miatta. Nem tudom, hallott-e már a Cane vállalatról.

Maura döbbenten néz rám.

– Huxley Cane? Te vagy Huxley Cane?

Lottie-ra nézek, aki még mindig bambán néz. Érdekes.

– Igen. És bár a bulvárlapok szeretnek azon csámcsogni, hogy melyik este épp melyik lányt viszem haza, ebből egy szó sem igaz. Semmit sem szabad elhinni, amit azok az újságok írnak.

Szerencsére egy ideje leszálltak rólam, ez legalább jól illik a Lottie-sztorimba.

– Ó, én egy celebpletykát sem hiszek el, hacsak nem személyesen Hoda Kotb szájából hallom – legyint Maura.

Lottie végre életre kel.

– Anya, te mindig elhiszed, amit a pletykalapok írnak. A minap azt mondtad, hogy Jennifer Aniston hármas ikreket szült, és eladta őket Will Arnettnek.

Maura idegesen nevet fel.

– Az csak vicc volt. – Megköszörüli a torkát. – Na mindegy, akkor ezért vonakodtál elköltözni? – kérdezi Lottie-tól. – Össze akartok költözni Huxley-val?

Ó, a francba…

– Ezt meg mégis honnan veszed? – kérdezi Lottie idegesen.

– Mert amikor rákerestem a Kelsey környékén lévő lakásokra, nem találtam semmit. Úgy éreztem, hogy kerülöd a témát, és nem is tudom, most, hogy kiderült, barátod van, arra gondoltam, hogy talán már az összeköltözést tervezgetitek. – Maura felém fordul. – Ne érts félre, imádjuk, hogy Lottie velünk lakik, de izgatottak vagyunk az előléptetése miatt, és hogy találjon magának egy saját lakást. Végre.

Érdekes. Szóval szüksége van egy lakásra. Hát nekem nem ezt mondta. És mivel az előléptetést már biztosan nem kapja meg, mivel ugye kirúgták, van benne ráció, hogy nem mondta el az anyjának. Szerintem a markomban van a kis Lottie.

Maura sunyi mosolyra húzza a száját.

– Jeff-fel szeretnénk meztelenül flangálni a házban.

– Anya! – kiált fel Lottie, és azonnal elvörösödik.

Odahajolok Maurához, és rákacsintok.

– Tökéletesen megértem. – Megköszörülöm a torkomat. – Már megkérdeztem, hogy hozzám költözik-e. Azóta is a válaszára várok.

– Tényleg? – kérdezi Maura. Izgatottság csillog a szemében. – Ó, hát ez nagyon izgalmas. Édesem, igent fogsz mondani?

Mindketten Lottie-ra nézünk. Tele van a szája jégkrémmel. Hol rám, hol az anyjára pillant, és tudom, hogy meg akar ölni, mert ha egy pillantással gyilkolni lehetne…

Már két méterrel a föld alatt lennék.

Óvatosan nyel.

– Még nem tudom. Ő jobban ragaszkodik hozzám, mint én őhozzá. – Újabb nagy adag fagyit nyom a szájába.

– Lottie, hogy mondhatsz ilyet?! – kérdezi Maura szörnyülködve, majd suttogva folytatja. – Ráadásul előtte.

– Ó, csak viccelődik – szólok közbe. – Valójában ő mondta ki először, hogy szeretlek.

Maura szeme elkerekedik.

– Azta… ezt nem is… nem is tudtam. – A lányához fordul. – Szomorú, hogy nem bízol meg bennem annyira, hogy elmondj nekem egy ilyen dolgot.

Jaj, nem szabad elszomorítanom anyucit.

– Az én hibám – vágom rá. – Én kértem arra, hogy ne mondja el senkinek. Tényleg nem akartam nagydobra verni. El akarta mondani önnek és Jeffnek, de megkértem, hogy ne tegye. Kérem, ne legyen rá mérges. Ha mérges akar lenni valakire, akkor legyen inkább rám.

Lottie vonásai egy pillanatra kisimulnak, amikor rám néz, majd visszafordul a fagylaltjához, és nagyot kanalaz belőle.

– Nagyra értékelem az őszinteségedet, Huxley. – Egek, ha tudná… – Nos. – Maura az asztalra teszi a kezét. – Hogyan ismerkedtetek meg?

– Séta közben – mondom, bár Dave-nek nem így meséltem a dolgot. Jézusom, máris kezdek belezavarodni a dologba. De legalább a séta igaz. – Lottie eltévedt, én pedig segítettem neki hazatalálni. Azonnal tudtam, hogy meg kell szereznem a számát. Képtelen voltam levenni róla a szememet. Megbabonáztak ezek a zöld szemek.

Lottie felém pillant, és meglepetten bámul. Ja, figyelek az apró részletekre. Bár csak párszor pillantott rám velük, rögtön belém vésődött a szemeinek látványa.

– Milyen édes. Lottie, nagyon csendes vagy.

Mert folyamatosan a szavába vágok, amikor megpróbál megszólalni. Mert bár tudom, hogy azt akarja, fedezzem, nem vagyok még teljesen biztos benne, hogy nem pattan el benne valami, és nem buktat le minket.

– Csak Huxley-t nézem – mondja. – Hogy vajon beleillik-e a környezetembe. – A fagylaltját kavargatja. – Még nem tudom eldönteni.

– Kérlek, bocsáss meg a lányomnak, úgy tűnik, a szobájában hagyta a jó modorát. Lottie, ő a párod.

Maura szíve a helyén van.

– Semmi baj, Maura. Gyakran szorongatja a mogyoróimat – már bocsánat a kifejezésért.

– Ó, itt nálunk nem kell semmiért sem bocsánatot kérned. Semmilyen szempontból sem vagyunk normálisak. Azt hiszem, tőlem örökölte ezt a magatartást. Én is gyakran szívom Jeff vérét.

– Ez adja meg egy kapcsolat sava-borsát. Főleg, hogy utána pedig éjjel hozzám bújik, hogy öleljem meg, és a számra nyomja az édes ajkát. Ekkor tudom, hogy megéri, mert a barátnőm szeret. Tényleg szeret.

És az Oscart kapja…

Lottie a táljával a kezében áll fel.

– Végeztem. Huxley, hadd mutassam meg a szobámat.

– Nem vagy szégyellős – mosolygok, és egy nagy kanál fagylaltot nyomok a számba. Amikor visszabámul rám, felállok. – Maura, ne haragudjon, de úgy tűnik, a barátnőm intim percekre vágyik. Tegyem a tálat a mosogatóba?

Legyint.

– Nem, majd én elintézem. Menjetek csak.

– Köszönöm. – Megfogom Lottie kezét, és hagyom, hogy végigvezessen a folyosón az utolsó, balra nyíló szobáig. Kinyitja az ajtót, berángat, és bevágja mögöttem.

Körbepillantok a kicsi, de teljesen kidekorált szobában. Rockegyüttesek poszterei borítják a falakat. Beatles, ELO, Boston, itt van mindenki, még a plafon is tele van velük. Az ágya nincsen bevetve, a földön ruhák hevernek szanaszét, az öltözködőasztal tele van sminkesdobozokkal és más kencékkel. Úgy érzem, mintha visszarepültem volna az időben húsz évet, és az egyik volt barátnőm szobájában állnék. Kupi, minden, ami egy kicsit is fontos neki, a falhoz szegezve, és bár UV-lámpát nem látok, az ajtókeret körül fényfüzér tekereg. A csaj majdnem velem egykorú, de sokkal fiatalabbnak érződik.

– Hány éves is vagy? – kérdezem, és feléje fordulok. Egy nagyon-nagyon dühös lánnyal találom szemben magam: karba tett kezek, megfeszült állkapocs, doboló láb.

Anyám, a csaj tényleg gyilkolni tudna a tekintetével.

– Te meg mi a fészkes fenét keresel itt?

– Egy pillanat, és mindjárt elmondom. Csak tudnom kell, hogy hány éves vagy.

A szemét forgatja.

– Ne aggódj, kicsim, huszonnyolc vagyok. Nem kell hívnod az ügyvédedet. – Ellép mellettem, válla beleütközik az enyémbe. Vetetlen ágyához megy, és leül. Lepedőjét aprócska szívek díszítik, a takaró fekete és bársonyos. Próbálom kiismerni, de eddig esélyem sincs. Kész összevisszaság ez a csaj.

Rockposzterek. Szívecskés lepedő.

Mogorva. Törődik a szüleivel.

Rám förmed az asztalnál. Bármit befal, amit elé tesznek.

– Na, mondd el végre, hogy mi a francot keresel itt! – mondja.

– Szívességet teszek neked.

A nadrágom zsebébe dugom a kezemet.

– Mióta szívesség hazudni az anyámnak? Most tényleg azt hiszi, hogy egy pár vagyunk.

– Ami a ragyogó színészi alakításomnak köszönhető. Te is gyakorolhatnál egy kicsit.

Összehúzza a szemöldökét.

Vegyél vissza a szekálásból, most nem vevő rá.

– Azt hittem, világosan fejeztem ki magam a Chipotle-ben. Nem érdekel a dolog.

– De érdekel – mondom. – Csak megijedtél. Nem tudom, hogy mitől, de láttam rajtad. Tudtam, hogy nem végleges a döntésed. Csak egy kis bátorításra van szükséged. Erre voltak hivatottak a virágok. Bátorításra.

– Aha. És a mai napot minek neveznéd?

– A mai nap egy seggbe rúgás.

– Nincs nekem szükségem seggbe rúgásra. Rád viszont rád férne.

– Ó, tényleg? – kérdezem kissé öntelten az újonnan felszedett információim birtokában. – Mert nekem nagyon úgy tűnik, hogy az anyukád már vágja a centit, hogy mikor költözöl el. Abban is biztos, hogy nemsokára előléptetést kapsz, pedig az igazság az, hogy kirúgtak. Elmondanád, hogy miért is hiszi ezt?

Lottie ütemesen mozgatja az állkapcsát, de nem válaszol.

Hüvelykujjammal az ajtó felé mutatok.

– Akkor kérdezzem meg tőle én? – Felállok, hogy elinduljak, de villámgyorsan felpattan, elkapja a karomat, és visszahúz.

– Egy kurva szót se szólj az anyámnak! – Visszaül az ágyra, és hátradől. – Istenem, miért ilyen szörnyű ez az egész?

– Nem kell annak lennie – mondom. – Nagyon egyszerű is lehet. Kisegíthetnénk egymást, de valamiért nem hagyod.

– Talán azért, mert egyáltalán nem ismerlek – sziszeg rám. – Azt akarod, hogy a menyasszonyod legyek, hozzád költözzek, és amikor csak füttyentesz, ott teremjek? Nekem is van életem, nincs nekem arra időm, hogy a flancos faszi játékodat játsszam.

– Nekem ez nem játék, Lottie – mondom. – Kurvára elbasztam, és éppen azon vagyok, hogy helyrehozzam. Mindenki érdekében. És egyáltalán nem fogok füttyenteni neked, néha egy-egy vacsora, talán valami hétvégén, csak addig, míg nyélbe nem ütöm az üzletet. Aztán felőlem elküldhetsz a picsába.

– És mit kapok cserébe? – kérdezi. Felül, és megtámaszkodik a könyökén.

– Amit csak akarsz – vágom rá, mert már itt tartok. Azt akarom, hogy tudja, a határ a csillagos ég, mert a babavárós dolgot még nem is említettem. – Kell egy hely, ahol meghúzhatod magad? Van egy hétszobás házam. Kell egy partner az osztálytalálkozódra? Én vagyok az embered. Kell valaki, aki felhívja a volt főnöködet, hogy megmondja neki, mekkora hibát követett el? Itt vagyok. Munka kell? Azt is szerezhetek.

– Nem akarok én munkát tőled – mondja. – Azt akarom… – elhal a hangja, csóválni kezdi a fejét, és kinéz az ablakon.

Ó, akkor hát vágyik valamire. Látom a távolba révedő tekintetében. Vágyakozó, reménykedő. Van valami, amire nagyon, nagyon, nagyon vágyik.

Kihasználom az alkalmat, és leülök melléje az ágyra. Ez a pillanat hozhatja el az áttörést, amikor végre a páncélja mögé kerülhetek.

– Mire vágysz, Lottie? Hidd el, szinte bármit el tudok intézni.

Elhúzza a száját, és kerüli a tekintetemet. Tudom, hogy a vágyára gondol, mert összehúzza a szemöldökét. Azon tűnődik, elmondja-e nekem. Nem erőltetem tovább. Csak várok.

És várok.

Aztán…

– Segíteni akarok a húgomnak – mondja halkan. – Ki akarok teljesedni a karrieremben, azt akarom, hogy elismerjenek, és tudom, hogy mindezt elérhetem Kelsey mellett. Ő a legjobb barátom, valóra vált álom lenne, ha vele dolgozhatnék. – Végre rám néz. – De még nem engedheti meg magának, hogy felvegyen. Nekem pedig pénzre van szükségem.

– Mivel foglalkozik? – Felismerem hangjában a sebezhetőséget. Amikor nem rejtőzik a pufogás és a szarkazmus mögé, akkor ő a legönzetlenebb ember, akit ismerek. Átvitt értelemben Aladdin lámpását nyújtom át neki, de ő még ekkor is a húgán akar segíteni. Valódi önzetlenség. Nahát!

– Saját rendszerezőcége van. Olyan, mint a Rendrakás rendesen, csak fenntartható módon.

– Mi az a Rendrakás rendesen? – kérdezem zavartan. Tudnom kellene vajon?

– Anyám, haver – motyogja. – A Rendrakás rendesen arról szól, hogyan rendszerezze az ember a lakását. Tudod, összepárosítani a dolgokat, hogy ne káoszban, hanem rendben éljünk. Mennyországot varázsolnak a spájzodból, mesterműveket alkotnak a hűtőkből. Lenyűgöző. Kelsey már az áttörés határán van, nemsokára megengedhetné magának a terjeszkedést, de jelenleg nehezen tudja kordában tartani a vállalkozás üzleti oldalát. Így jönnék én a képbe.

– Értem. – Lenézek rá. – Tudod, rengeteg kapcsolatom van. A fivéreim mellé sem ártana valaki, aki megtanítja őket rendet rakni. Az irodánkra is ráférne már a felújítás. Nemcsak azt érhetem el, hogy a húgod vállalkozására olyanok figyeljenek fel, akik egy talicskányi pénzt költenének el nála, de fel is tudnám virágoztatni.

– Nem kell könyöradomány.

– Ez nem az. Nem mondom azt az embereknek, hogy forduljanak hozzá, de Lottie, ha boldogulni akarsz az üzleti világban, akkor bizony kapcsolatokra van szükséged. Néha elég találkozni egyetlen emberrel. Egyetlen ember, aki lángra lobbantja a szikrát. Mert lehet, hogy az az egy ember ismer még ötöt, azok meg szintén ismernek ötöt. Így, ajánlások révén növekednek a vállalkozások. Nektek én vagyok az a bizonyos személy, és hidd el, több mint öt embert ismerek.

– Mire akarsz célozni?

– Arra, hogy segíteni akarok nektek. – Hogyan érhetném el, hogy higgyen nekem? – Mit szólsz ehhez: úgy teszel, mintha a menyasszonyom lennél, és elkísérsz pár üzleti eseményre. Cserébe lakhatsz nálam…

– Nem költözök hozzád. Ellakhatok Kelsey-nél is. Kizárt, hogy együtt éljek egy vadidegennel.

– Jó. Akkor elvállalod a munkát Kelsey-nél, odaköltözöl hozzá, én pedig segítek nektek szerezni pár kapcsolatot.

Látom rajta, hogy megrágja a dolgot. Oldalra rándul a szája.

– És tudod… – folytatom, és megköszörülöm a torkomat. – Az is jó lenne, ha terhes is lennél.

– Hogy mi? – ül fel teljesen. – Neked a maradék eszed is elment? Nem fogsz teherbe ejteni!

– Picsába, nem, nem így értettem. Tégy úgy, mint aki terhes. Játszd el. Nem foglak megdugni, vagy ilyesmi.

Összehúzza a szemöldökét.

– Mi a fenéért tettetném azt, hogy terhes vagyok?

– Mert azt mondtam a fickónak, akivel üzletelek, hogy terhes vagy.

– De mi a francért? Mi a francért mondanál ilyesmit?

Felsóhajtok, és megdörzsölöm a tarkómat.

– Az ő menyasszonya terhes. Próbáltam kapcsolódni a fickóhoz.

– Úgy, hogy kitalálod, hogy van egy terhes menyasszonyod? Hú, Huxley, te tényleg nyakig ülsz a szarban.

– Tényleg. Ezért van rád szükségem. Szóval, Lottie, mi az ára? – Széttárom a karomat. – Nevezd meg, és megkapod.

– Nem tudom, hogy mit akarok.

– Jó. – Felállok, és járkálni kezdek a szobájában. – Egy tökéletes világban hogyan nézne most ki az életed? – Feléje fordulok, és felemelem az ujjamat. – A húgoddal dolgoznál, igaz?

Bólint.

– Nem anyáddal és Jeff-fel élnél.

Megint bólint.

– Felvágnál a főnököd előtt, aki kirúgott.

– A gyerekkori legjobb barátnőm előtt, aki a kezdetektől mérgezett. Szívesen az orra alá dörgölnék mindent.

Felnevetek.

– Jó, el lehet intézni. Még valami?

– Egy tökéletes világban? – kérdezi bizonytalanul.

– Egy tökéletes világban.

Finoman a szája szegletére harap.

– Hát, elköltöznék itthonról, a húgommal dolgoznék, beinthetnék Angelának, ki lenne fizetve a diákhitelem, és minden alkalommal, amikor elered az eső, lenne egy hely, ahol anélkül feküdhetnék ki az esőre, hogy bárki is ítélkezne felettem.

– Vedd úgy, hogy el van intézve.

– Hogy mi? – kérdezi hitetlenkedve.

– Az összes. El van intézve. Gondoskodom róla. Segítek a húgod vállalkozásán, hogy vele dolgozhass. A húgoddal fogsz élni, lakhatás megoldva, és összedobunk egy tervet, hogy beinthess Angelának. Könnyedén kifizetem a diákhiteledet, és tudok egy tökéletesen elszigetelt helyet, ahol kifeküdhetsz az esőre.

Csóválni kezdi a fejét.

– Nem fogod kifizetni a diákhitelemet.

– Aztán miért nem? – kérdezem.

– Mert nem vagyok prosti.

Megvakarom a tarkómat.

– Nem emlékszem, hogy azt mondtam volna, azért fizetek, hogy megdugjalak.

– Nem is, de attól még… furcsa. Fizetsz, hogy az escortod legyek.

– Először is, nem vagy escort. Felejtsük is el ezt a kifejezést, jó? Másodszor, ez az egész nem csak rólam szól. Hanem kettőnkről. Ez egy alku. Egy megállapodás. Üzleti tranzakció két érdekelt fél között. Mindkettőnk számára tisztességes egyezséget kötünk, szolgáltatásokat váltunk, és kész. Semmi több. Bízz bennem, hatalmas összeget is rááldoznék, hogy meggyőzzelek. Biztos vagyok benne, hogy a diákhiteled sem lehet olyan vészes.

Összerezzen.

– Harmincezer dollár.

Felhúzom a szám szegletét.

– Az uzsonnapénz, Lottie.

Elkerekedik a szeme.

– Neked uzsonnapénz az én harmincezer dolláros adósságom?

– Hidd el, milliárdok forognak a kezeim között.

Zavartan pislog.

– És miért is mondod el ezt nekem? Ki is zsarolhatnám belőled azokat a milliárdokat.

– Meglehet, de szerintem nem fogod. Nem tűnsz te olyannak.

– Nem is vagyok olyan – mondja lemondóan. – Bárcsak olyan lennék! Sokkal egyszerűbb lenne az életem.

Kuncogni kezdek.

– Azért örülök, hogy nem vagy hajlamos a zsarolásra. Reményt ad a jövőre nézve. – Felállok, és zsebre teszem a kezemet. Lehajtom a fejemet, és úgy nézek rá. – Mondj igent.

Összepréseli a száját.

– Honnan tudjam, hogy betartod az alku rád eső részét?

– Az ügyvédeim összeraknak egy szerződést.

Még mindig bizonytalanul bámulja a kezét.

– Nem tudom.

– Mondd el, hogy miért nem akarod megcsinálni! – mondom. Ahhoz, hogy végig tudja vinni a dolgot, el kell mondania, hogy mi tartja vissza. Legyen az bármi is.

– Csak olyan… helytelennek érzem. Igen, tudom, én kajtattam őrült módjára gazdag férjek után, hogy oldják meg minden problémámat, de most, hogy félig valóra vált a dolog… helytelennek tűnik. Mindenért, amit az életben elértem, keményen megdolgoztam. Ez meg olyan, mintha hirtelen az ölembe hullana valami. Nem jó érzés.

Ezt át tudom érezni. Ha nem lett volna az apám, akkor most nem lenne meg a vállalatunk.

– Megértem a büszkeségedet, ami abból fakad, hogy mindenért magad dolgoztál meg. Túl jól ismerem az érzést. De tudod, hogy mi hogyan fogtunk bele a vállalkozásunkba?

Megrázza a fejét.

– Őszintén szólva semmit sem tudok rólad.

– Hát, két dologból állt össze. Volt egy ötletünk és volt némi pénzünk apám életbiztosításából. A biztosítási pénz nélkül esélyünk sem lett volna eljutni oda, ahol most vagyunk. Igen, a kemény munka, az eltökéltség és a jó döntéseink megfialtatták azt a pénzt, de szükségünk volt arra a lökésre. Arra a segítségre. A kezdésre. Mindenkinek szüksége van egy jó kezdésre. Időnként pedig egy kis lökésre. Ne úgy tekints erre, mintha az öledbe pottyanna valami, Lottie. Tekints rá úgy, mint egy lökésre.

– Azt hiszem, ebben van ráció. – Rám emeli ragyogó tekintetét. – Meglehet, hogy életem lehetőségét ajánlod fel. De tudnod kell valamit. – Feláll, és bár vagy fél méterrel alacsonyabb nálam, mégis úgy lép oda elém, mintha meg akarna félemlíteni. – Semmivel sem tartozom neked, csak azzal, amit aláírunk. És ez a mai kis műsorod, ez a pofátlan szemfényvesztés… többet nem fordul elő. Nem bírom, ha sarokba szorítanak vagy zsarolnak, és ezért most egy kicsit utállak.

– Jogos – mondom. – De nem fogok bocsánatot kérni érte. – Összehúzza a szemét. – Csak akkor szokásom bocsánatot kérni, ha megbántam valamit. Ezt azonban nem bánom. Üzletemberként mindig olyan döntéseket hozok, melyek a végcélom felé segítenek.

– Szóval akkor ez nem több, mint… egy üzleti tranzakció?

– Semmi több.

– Jó – mondja, és az ajtóra mutat. – Most már elmehetsz.

Csóválni kezdem a fejemet.

– Szép próbálkozás, Lottie, de szükségem lesz pár információra, mielőtt elmegyek. A telefonszámod. A húgod címe. Ruha- és cipőméret.

– Aztán mire kell mindez?

Közelebb lépek hozzá, és meghúzogatom a régi, rockbandás pólóját. – Nem mintha nem lenne baromi szexi, de ha mellettem leszel, akkor valami… drágábbra lesz szükséged.

A mutatóujjammal felemelem az állát.

– És a gyűrűméretedre is szükségem lesz. A menyasszonyom nem mászkálhat rendes gyűrű nélkül.

Nagyot nyel.

– Jó, de akkor én is meg akarom tudni, mekkora a farkad, mielőtt elmész.

– Azt meg miért akarod tudni?

– Mert… – mondja mosolyogva – tudnom kell, hogy egy boldog menyasszony szerepét kell eljátszanom vagy egy elégedettét.

Basszus, szókimondó, az már biztos. Mikor beszélgettem utoljára ilyen őszintén és nyíltan egy nővel?

Felforrósodik a tarkóm, amikor megszólalok.

– Hidd el, kurvára elégedett vagy.

Megvonja a vállát.

– Akkor, azt hiszem, ezt el kell hinnem neked bemondásra.

Odalép az éjjeliszekrényéhez, elővesz egy tollat és egy darab papírt, és írni kezd. Megkerülöm a kupit a földön, és mögéje lépek.

– Ha a húgodnak rendszerező vállalkozása van, akkor hogy lehet, hogy a te szobádban ekkora a rendetlenség?

– Próbált segíteni, de reménytelen eset vagyok. Örülj, hogy nem élsz velem.

Lehet, hogy a húgod számára reménytelen vagy, de nekem te vagy a megtestesült remény.

Hatodik fejezet

LOTTIE

Anya: [kép] Tessék egy kép arról, hogy Jeffe-fel meztelenek vagyunk a nappaliban. Kíméletből csak nyaktól felfelé fotóztam. De látod, immár szabad, szellős életet élünk.

– Miért, anya, miért? – kérdezem, és leteszem a telefonomat. Kiráz a hideg.

– Mi az? – kérdezi Kelsey, aki az egyik dobozommal küzd.

– Két órája sem költöztem el, és máris meztelenül flangálnak a nappaliban.

Kelsey mímelt öklendezésbe kezd.

– Én aztán totál egyetértek azzal, hogy az ember engedje szabadjára önmagát, de vannak azért dolgok, amiket nem kellene megosztania a lányával.

– Egyetértek – mondom, és nekidőlök Kelsey apró stúdiólakása falának. – És nekünk meg arra az ülőgarnitúrára kell ülnünk, amikor átmegyünk.

– Mostantól állni fogok – mondja Kelsey, majd morogva egymásra tesz két dobozt.

Hogy is mondjam, nem túl sok nála a hely.

– Kels, kezdek parázni.

– A ma esti vacsora, a szerződés vagy amiatt, mert dobozvárat kell építenünk, hogy be tudj költözni?

Igen, így van. Aláírtam a szerződést, és egészen addig Huxley Cane-hez kötöttem magam, míg a kontraktus feltételei maradéktalanul nem teljesülnek.

És igen, ma el fogom játszani a várandós menyasszonyát.

Nem beszélve arról, hogy a beköltözésem után egy talpalatnyi hely sem maradt Kelsey lakásában. Miért hittem, hogy nagyobb? Miért hittem azt, hogy elég két embernek?

– Mindhárom miatt – mondom végül. – Szerinted nagy hibát követtem el?

– Őszintén? Nem tudom. – Kelsey nagyot sóhajt. – Úgy gondolom, minden döntés kockázattal és nyereséggel kecsegtet. Igen, kockázatos, hogy szerződés köt ehhez a Huxley fickóhoz, ami csak akkor jár le, ha nyélbe üti az üzletet. De gondolj inkább a potenciális nyereségre – és nem csak arra gondolok, hogy milyen lendületet kaphat a vállalkozásom. Gondolj arra, hogy megszabadulhatsz a diákhiteledtől.

– Igen, ez például még mindig nem tűnik helyesnek.

Kelsey egy doboz cipő tetejére emel egy doboz ruhát.

– Gondolj arra, hogy Huxley minden bizonnyal egy rahedli pénzt kaszál majd azzal az üzlettel. Különben nem menne el ilyen messzire azért, hogy véghez vigye, nem?

– De.

– Hát, akkor tekints úgy a diákhiteledre, mint a jutalékodra, amiért segítesz neki.

– Huhh, igen, szerintem gondolhatunk rá így.

– Látod? – Újabb dobozt emel fel. – Ezeket ide tesszük, amíg ki nem dolgozok egy tökéletes tárolási rendszert. – A padlón megvetett ágyamra mutat. – Biztos, hogy nem gond, hogy párnákon alszol? Alhatunk felváltva is az ágyban.

Legyintek.

– Jó lesz. És nézzenek oda, milyen cukin ágyaztál meg. Megteszi. – Felsóhajtok. – Kösz, hogy befogadtál.

– Mit mondtál anyának és Jeffnek?

– Azt, hogy összeköltöztem Huxley-val.

– Jaj, és mit fogsz csinálni, amikor bejelentik, hogy meg akarnak látogatni?

– Megbeszélünk egy időpontot, átviszem pár személyes cuccomat, és arra a pár órára úgy teszek, mintha ott laknék. Nem hiszem, hogy benéznének a fürdőszobába, hogy lecsekkolják, ott van-e a doboz tamponom.

– Igaz – nevet fel Kelsey. – Azt nem hinném. Hát, nagyon úgy tűnik, hogy mindent kiterveltél. És a ma este? Készen állsz? Megvan a sztoritok?

– Miféle sztori?

– Tudod, hogyan találkoztatok, hogyan kérte meg a kezedet… Hogy hány hónapos vagy.

Ó, egek, nincs is sztorink.

A szerződésben erről egy szó sem volt.

És Huxley-ról is csak egyszer hallottam azóta, hogy elment tőlünk a minap, amitől csak még jobban megnyugszom.

Remélem, érződik a szarkazmus.

Mert annak szántam.

Azonnal rám tör a szorongás, amikor rájövök, hogy egy szót sem váltottunk a háttértörténetünkről. Semmi másról nem beszéltünk, csak a szerződésről és hogy aláírom-e, vagy sem. Hosszasan elbeszélgettem az ügyvédjével, aki gyakorlatilag életveszélyesen megfenyegetett egy titoktartási szerződéssel. Rákérdeztem, hogy Kelsey-re is vonatkozik-e a titoktartási szerződés, és amint megbeszélték a dolgot Huxley-val – engem be sem avattak –, közölték velem, hogy nem, ő nem számít bele. De azért vele is aláírattak egy külön titoktartásit. Embert próbáló.

– Semmiféle háttértörténetet nem beszéltünk meg – mondom az ujjaimat tördelve. Igyekszem visszaszorítani a torkomon felfelé kúszó hányingert.

Kelsey elhúzza a száját.

– Ó, én a helyedben ráírnék, megkérdezném, hogy hánykor van a vacsora, és mikor akar eljönni érted, aztán pedig megbeszélném vele, hogy mi a közös történetetek, mert nem hiszem, hogy szeretné, ha elszólnád magad. Nem írt olyasmit a szerződés, hogy szerepben kell maradnod?

– Szerinted írt? Basszus, jobban el kellett volna olvasnom.

– Te nem olvastad el a szerződést? – kérdezi Kelsey szörnyülködve.

– Húsz oldal volt, Kels! Túl sok jogi rizsa az ahhoz, hogy egy ültő helyemben elolvassam.

– Jézusom, Lottie! Egy olyan megállapodást írtál alá, ami az egész életedre hatással lehet, és te el sem olvastad?

– A lényeget átfutottam.

– Nyilvánvalóan nem.

Most már a nyelvemen táncol a hányinger.

– Nem segítesz a szorongásomon, ugye tudod? – A telefonomért nyúlok, és gyorsan ráírok Huxley-ra.

Lottie: Mi a történetünk? Hogyan találkoztunk? Hogyan kérted meg a kezemet? Mennyi idős terhes vagyok? Látszania kellene már? Lányunk lesz vagy fiunk? Hogy hívják az embereket, akikkel együtt vacsorázunk? Mi a francért írtam alá azt a kibaszott szerződést?

Félredobom a telefonomat, és leülök a kétszemélyes bisztróasztalhoz.

– Rossz ötlet volt ez az egész – mondom. – Megígértem, hogy karakterben maradok, de még azt sem tudom, ki a karakterem. Aláírtam egy szerződést, Kelsey.

– Hát, nem fogok hazudni, most már én is szorongok.

– Nagy segítség vagy – döföm át a tekintetemmel.

Kopp-kopp.

– Megjött a kaja – mondja Kelsey, és ugrándozva elindul az ajtó felé. – Tedd félre a szorongásodat, nem megy a tavaszi tekercshez.

Miért, van olyan kaja, amihez jól megy?

A falnak dőlök, amikor kinyílik az ajtó. De csak egy pillanatig, mert Kelsey pihegve pillant az irányomba. Megrettenek, hogy mégis mi lehet az ajtó túloldalán, és félve hajolok előre. Éppen akkor lép be egy férfi. Ruhásdobozokat és egy cipősdobozokkal teli táskát cipel be. Leteszi őket Kelsey ágyára, majd kimegy. Huxley lép be a helyére. Gazdagnak és komolynak tűnik. Amikor rám néz, összehúzza a szemöldökét. Ezt mivel érdemeltem vajon ki?

– Izé, segíthetek? – kérdezi Kelsey.

A húgomhoz fordul, leheletnyit enyhül a zord arckifejezése.

– Biztosan te vagy Kelsey. – Kinyújtja a kezét. – Huxley vagyok. Örvendek.

– Ó, édes istenem – mondja Kelsey, és megrázza a kezét. Rám néz. – Nem is mondtad, hogy ennyire jóképű – suttogja.

– Hiába suttogsz, akkor is hall – suttogom vissza neki.

Huxley felnevet, és becsukja maga mögött az ajtót. Körbepillant a négy méterszer négy méteres helyiségben. Minden másodperccel erősödik az arcán az elégedetlenség. Nem tűnik túl boldognak.

– Te itt akarsz lakni?

– Van vele talán valami baj?

Beljebb lép, kritikus pillantása a földön megvetett párnaágyra siklik. Megböki a cipőorrával.

– És itt akarsz aludni?

– Hát nem cuki?

Nem felel, csak ellép a doboztorony mellett, amely imbolyogni kezd.

– És hova akarod tenni ezeket a dobozokat?

– Nem mintha bármi közöd is lenne hozzá, de Kelsey mindent el fog rendezgetni. Ebből él, rémlik?

Újra végigszalad a helyiségen a bíráló tekintete.

– A világért sem akarom kritizálni a szakmai felkészültségét, de szeretném én azt látni, hogyan fér be ez a sok minden ebbe a pici lakásba. Értem, hogy Kelsey igyekszik kihasználni a belmagasságot, de látom, micsoda kuplerájt vagy képes csinálni a szobádban.

Feltüzelve jött, mi?

– Kelsey, megtennéd, hogy helyreteszed? – kérdezem közönyösen. Ha valaki képes eldönteni ezt a vitát, akkor az ő. Ha rendszerezésről van szó, a húgom kész csodatévő. Úgy látja át a rendszerezni való dolgokat, mint senki más. Ha valaki képes itt rendet tenni, akkor az ő.

– Hát… nem hittem, hogy ilyen sok dobozt hozol át – mondja Kelsey, és még nálam is kevésbé magabiztos. – És akkor még nem is tudjuk, hogy mi van ezekben a dobozokban és táskákban, amit Huxley hozott.

– Kelsey – mondom, és kihúzom magam. – Ez a szakterületed.

– Tudom – mondja a kezét tördelve, majd Huxley-hoz fordul. – Nem akarom, hogy azt hidd, nem vagyok jó abban, amit csinálok, mert az vagyok, de néha bizony szembe kell néznünk a ténnyel, hogy a rendrakás előtt alapos szelektálásba kell kezdenünk. Minimalista vagyok, és Lottie, szerintem ki kell szelektálnunk néhány holmidat, ha azt akarjuk, hogy működjön a dolog.

– Szelektálni? – kérdezem, mert már a gondolat is döbbenetes. – Felfogod, hogy csak a legszükségesebbeket hoztam magammal? Még nincs is itt az összes ruhám! Ez mind alapvető a túlélésemhez.

– Majd én elintézem – mondja Huxley, előveszi a telefonját, és pötyögni kezd rajta. – Andre eljön a dobozokért.

– Hogy érted azt, hogy eljön értük? És mit fog csinálni velük?

Huxley felpillant a telefonjából, és felvonja a szemöldökét. Izzó tekintete lyukat éget a lelkembe.

– Átviszi őket a házamba.

Megrázom a fejemet.

– Nem, az ki van csukva. Kizárt. Megmondtam, hogy nem költözök hozzád.

– Ne idétlenkedj már. Egy hét hálószobás házban élek. Minden dobozodnak külön szobája lehet.

– Nem bútorozok össze egy olyan pasival, akit nem ismerek.

Karba fonom a kezemet.

Egymást bámuljuk. Azt hiszem, meghúztam a határokat.

Vajon könnyebb lenne, ha Huxley-val élnék? Biztos, de hát nem ismerem. Miféle őrült személy költözne össze egy totál idegennel?

Hát én nem.

És a húgom sem engedné.

– Tudod, lehet, hogy ez nem is olyan rossz ötlet – mondja Kelsey.

Egy pillanat, csak felvakarom az államat a padlóról.

Hogy mi?

Nem rossz ötlet?

– Kelsey – suttogom döbbenten. – Mi a frász? Az én pártomat kellene fognod.

– Azt csinálom. – A dobozokra mutat. – Ha így költözöl ide, egy hétvége után megutáljuk egymást. És nézz rá. Egész normálisnak tűnik.

– Egész normálisnak? – kérdezem tátott szájjal. – És neked ennyi elég? Hogy egész normális?

– És mennyei az illata, és tudjuk, hogy kicsoda, úgyhogy ha bármivel is bepróbálkozik, akkor feljelenthetjük, és a sárba tapossuk a hírnevét. Látod, milyen messzire hajlandó elmenni, hogy ezt elkerülje.

Van benne igazság, de akkor is…

– És mégis mihez kezdjek? Csak éldegéljek ennek a fickónak a villájában?

Kelsey elvigyorodik.

– Hát ja. Tudom, hogy szörnyen hangzik.

Odahajolok Kelsey-hez, és elsuttogom.

– De hát nem is kedvelem.

Visszasuttog.

– Ő is hall minket.

– Nem kell kedvelned ahhoz, hogy üzletelj velem. Ne feledd, ez csak egy üzleti tranzakció. Minél hamarabb kezdesz így gondolni rá, annál könnyebb lesz kizárni belőle az érzelmeidet.

Összehúzott szemöldökkel nézek Huxley-ra, aki túlságosan is laza, ahogy zsebre tett kézzel hintázik a sarkán.

– Igaza van – mondja Kelsey. Amikor semmit sem reagálok, folytatja. – Mit szólsz ehhez? Odaköltözöl a hétvégére, meglátod, hogyan alakul, és ha vissza akarsz jönni, akkor nyitva áll előtted a stúdiólakásom ajtaja. A párnaággyal meg mindennel együtt.

– Ezt most komolyan mondod? Nem akarod, hogy maradjak?

– Nem fog megenni – mondja Kelsey.

– Most ezt mondod. Aztán holnap már tele lesz az internet meg a hírek az eltűnésemmel.

– Nevetséges vagy. Mindent tudunk róla. Ha bepróbálkozik, tönkretesszük a hírnevét. Hidd el, jó emberismerő vagyok. Nem hülye a fickó.

El sem hiszem, hogy egyáltalán elgondolkodom a dolgon, de amikor Kelsey-ről Huxley-ra nézek, majd vissza, érzem, hogy egyre inkább az igen felé hajlok. Nem azért, mert egy villában lakhatok, hanem azért, mert nem akarom, hogy Kelsey megutáljon, és tudom, hogy ha pár napot eltöltünk a kis lakásában összezárva, akkor lehet, hogy tele lesz velem a bakancsa. Az egy dolog, hogy itt élnék, de hogy itt éljek és még itt is dolgozzak, az már más tészta.

Felsóhajtok.

– Jó, de a tiedtől legtávolabbi szobát kérem. – Nekiszegezem az ujjamat. – Semmi disznóság!

– Ne szállj el annyira magadtól – mondja Huxley szárazon, majd az ágyhoz lép, és felnyalábol három dobozt. Kelsey felhorkant, és eltakarja a száját, míg én sa aját levemben fövök.

– Jó, hát te se… szállj el annyira magadtól – mondom végül.

– Úúú, de kemény – gúnyolódik Kelsey. – Most jól megmondtad neki.

Megdörzsölöm a halántékomat.

– Kelsey, tudnám értékelni, ha az én oldalamra állnál.

– Ott állok, pont ezért sarkallak jobb beszólásokra. Használd kicsit a fejed, mielőtt megszólalsz, oda szúrj neki, ahol igazán fáj. Tudod, olyasmivel, hogy… izé, a hajad… nem, az jól áll neki. Akkor talán az öltönyöd… tökéletesen szabott. Várjunk, ez inkább bók. Jaj, megvan, az állad olyan éles… tökéletesen szimmetrikus. Az egész arca olyan szimmetrikus. Tökéletes példány.

– Azta. – Lassan tapsolni kezdek. – Köszi, Kelsey, ezek igazán szuper beszólások.

Huxley előbb Kelsey-re, aztán rám néz.

– Végeztetek a szánalmasan béna visszaszólogatásokkal?

– Te vagy szánalmas – vágok vissza, majd diadalittasan Kelsey-re pillantok. Felmutatja a hüvelykujját, és bólint. Háhh, ezt megkapta.

Huxley állkapcsa megfeszül.

– Fel kell próbálnod pár szettet.

– Szebben is kérhetnéd.

– Ez üzlet. Nem akarlak bármiről is meggyőzni vagy lenyűgözni téged. Ebben a pillanatban a főnököd vagyok, úgyhogy azt teszed, amit mondok.

Harag kezd bugyogni bennem, Kelsey eltakarja az arcát.

– Hű! Akkor ez után a falkavezér-beszéd után hívjon inkább apucinak?

– Kelsey, a jó isten szerelmére! – Összecsípem az orromat. – Visszafognád a hormonjaidat, légy szíves?

Újabb kopogás hallatszik.

– Na, ez most már biztosan a kaja – mondja Kelsey. – Hacsak nem vár rám is valaki az ajtó mögött. – Vonogatni kezdi a szemöldökét, aztán kihúzza magát. – Egek, tényleg vissza kellene fognom a hormonjaimat. – Kinyitja az ajtót, elveszi a kaját, és beviszi a pici konyhába.

Huxley közben felnyit egy dobozt, és kivesz belőle egy gyönyörű, zöld, karcsúsított, bő ujjú maxiruhát. A dekoltázsa mélyebb, mint amit általában megengedek magamnak, de az anyaga annyira finom, hogy tudjátok… muszáj felpróbálnom.

– Vedd ezt fel. Látni akarlak benne.

Felállok, és kikapom a kezéből a ruhát.

– Megtanulhatnád használni a kérlek szót.

A fürdőszobába megyek, gyorsan kibújok a ruháimból, majd az egyik sarokba rúgom őket. Kelsey kitérne a hitéből, ha látná. Aztán magamra húzom a ruhát, a finom anyag végigsimítja a csípőmet.

– Hűha! – suttogom, ahogy végignézek magamon a tükörben. Mintha rám öntötték volna. Kiemeli a csípőmet, a mellem pedig fantasztikusan néz ki. Úgy tűnik, pénzzel tényleg mindent meg lehet vásárolni, mert soha nem lenne pénzem ilyen alakot vásárolni magamnak.

Ideje, hogy a főnök úr is lássa.

Kinyitom az ajtót, és kicsit kínosan érzem magam, amikor kisétálok a fürdőszobából. Fogalmam sincs, hogy mit kezdjek a kezemmel, úgyhogy idétlenül magam elé tartom.

– Erre gondolt, gazdám?

Nem változik meg az arckifejezése, és az elismerésnek még csak a szikrája sem csillan a szemében. Zord hangon szólal meg.

– Ma estére megteszi.

Mintha a gazda lenne a Babe, a kismalacból. Mintha meglapogatta volna a fejemet, és azt mondta volna: „Megteszi, malackám, megteszi.”

Anyám…

De legalább nyilvánvalóvá tette, hogy mit vár tőlem. Ez csupán üzlet. Nem valami tündérmese, ahol kirángat a rongyaimból, és hercegnővé változtat. Nem mintha ilyesmire vágynék. Magam akarom elérni a céljaimat, de tudjátok, legalább a szokatlanul mély dekoltázsommal kivívhattam volna némi kedvességet vagy elismerést.

– A többi ruhát majd más alkalmakra veszed fel. A dobozban cetliket találsz, azokon rajta van, hogy mikor és hogyan kell viselned őket. Az is ott áll, hogy melyik cipőt válaszd hozzájuk, de most, hogy eldőlt, hozzám költözöl, majd mindent jóváhagyok, mielőtt kilépnél a házból.

– Jóváhagysz? – kérdezem. – Ugye tisztában vagy vele, hogy ez az én testem?

– Nagyon is tisztában vagyok vele, hogy a te tested. De aláírtál egy szerződést, melyben szerepel, hogy az összes öltözékedet jóvá kell hagynom, mielőtt megjelenünk egy üzleti eseményen.

– Azt hittem, hogy ez csak… tudod, formaság. – Legyintek.

– A szerződésekben semmi sem formaság – ripakodik rám. – Ezt jobb, ha most azonnal az eszedbe vésed, főleg, ha te akarod menedzselni a húgod vállalkozásának üzleti részét. Elengedhetetlen lesz hozzá, hogy ismerd a jogi kifejezéseket.

– Ismerem én – vágok vissza. – Ne tégy úgy, mintha semmit sem tudnék.

– Ha formaságként hivatkozol a szerződésünk pontjaira, akkor joggal feltételezem, hogy nem vagy elég felkészült. Főleg, hogy a testvéred üzletének egy részét akarod átvenni, aki az egész vállalkozását a semmiből építette fel. Ilyesmivel nem szórakozunk!

– Nem szórakozok vele!

– Hát akkor komolyabban kell venned – parancsol rám.

– Komolyan veszem.

– Ez nem egy játék, Lottie. Ez egy jó lehetőség arra, hogy megragadd életed következő nagy lehetőségét. Hogy szintet lépj. De ha csak szórakozol…

– Mi a francért gondolod, hogy szórakozok? – Széttárom a karomat. – Itt állok egy olyan ruhában, amit te adtál rám, később meg jön valami fickó, hogy átvigye a dobozaimat a te házadba. Ami szintén a te ötleted volt. Ma este egy vacsorára megyek a kedvedért, aminek már a gondolatától is a hideg ráz, már pusztán azért is, mert ha belesülök vagy valami rosszat mondok, akkor mindent elbaszok neked. És valami furcsa okból kifolyólag nem akarom ezt. – Odalépek elé, és a mellkasába bökök. – Úgyhogy ne mondd még egyszer azt, hogy szórakozok. Megértetted?

Majszolás hangja töri meg a csendet. Huxley-val egyszerre fordulunk Kelsey felé, akinek egyik kezében evőpálcika, a másikban pedig egy tál kaja van. Abbahagyja a rágást, és elmosolyodik.

– Jaj, bocsi… csak élvezem a műsort. – Felénk nyújtja a tálat. – Egy kis kínait?

Dühösen fordulok sarkon, és visszamasírozok a fürdőszobába, ahol újra levetkőzöm, de ezúttal félmeztelenül leülök a vécé fedelére.

Van bőr a képén ennek a pasinak…! Talán itt az ideje elolvasnom azt a szerződést.

A kocsi légkondija képtelen enyhíteni a testem lángoló hőjét.

Tudom, hogy csak üzlet, és nem is várok mást, csupán egy üzleti tranzakciót, de belehalt volna a fickó, ha legalább az elismerését fejezi ki, amiért ilyen messzire mentem, és begöndörítettem a hosszú hajamat? Azt is ő kötötte ki, hogy göndörítsem be, azt pedig kifejezetten követelte, hogy természetes hatású sminket tegyek fel. Ezek után legalább egy elismerő fejbiccentés jólesne az embernek.

Szerintetek kaptam? Amikor kiléptem a fürdőszobából – csak jelzem, hogy rohadt jól néztem ám ki! –, semmit sem mondott, csak azt, hogy indulás.

Kelsey bátorítóan átölelt, mielőtt elindultunk, és azt mondta, írjak vagy hívjam fel, ha vissza akarok jönni a lakásába. Ideges tekintetéből ítélve, amikor azon gondolkodtunk, hogy mit is kezdjünk a dobozokkal, szerintem a meghívása csak puszta udvariasság volt.

Huxley egy csendes kis utcába kormányozza a kocsit, majd egy nagy ház előtt áll meg, ami úgy néz ki, mint az, amiben a Kaliforniába jöttem epizódjait forgatták. Grandiózus oszlopok és hatalmas függőlámpák díszítik.

A kilincshez nyúlok, de rám szól.

– Mégis mit képzelsz, hova mész?

Hátrapillantok rá a vállam felett.

– Hát nem is tudom, gusztustalanul korán állítok be egy vacsorarandira? – Az órára mutatok. – De őszintén, ki a fene érkezik egy órával korábban? Ez valami gazdag dolog, amit mi, földi halandók nem érthetünk?

– Sokat segítene, ha félretennéd a szarkasztikus megjegyzéseidet.

– Könnyebben tenném félre, ha te meg félretennéd a seggfejkedésedet… Szóval a te térfeleden pattog a labda, Huxley.

Egyre nő közöttünk a feszültség, én pedig már meg sem tudom mondani, hogy mikor kezdődött. Talán amikor megjelent Kelsey lakásán, és azt követelte, hogy próbáljam fel a ruháit.

Akármikor is történt, most már meghatározza a kettőnk közötti hangulatot.

Csak úgy szikrázik közöttünk a feszültség, az már biztos.

Megfeszül az állkapcsa, majd lassan felém fordul, kissé összehúzva hatalmas alakját a kocsi szűkös belső terében.

– Ez nem az ő házuk. Dave lejjebb lakik az utcában. Arra gondoltam, hogy a te érdekedben átbeszélhetnénk pár kérdést, amit üzenetben küldtél át. De ha idejekorán, diszfunkcionális párként akarsz odaállítani, akkor rajta, persze, indulás.

Rámutatok az ujjammal.

– Ez még mindig seggfejkedés.

– Majd abbahagyom a seggfejkedést, ha azt látom rajtad, hogy komolyan veszed ezt az egészet.

– Komolyan is veszem! – kiáltok rá. Feléje libbentem a hajamat. – Van fogalmad arról, milyen nehéz begöndöríteni a hajamat? Nagyon ritkán veszem rá magamat, és amíg te vidáman kínait faltál a húgommal, én állat módjára izzadtam a fürdőszobában, hogy kinézzek valahogy melletted. Bocs, hogy nem az egyik magazin címlapjáról léptem le, de te akartad, hogy segítsek, úgyhogy be kell érned ennyivel.

Zord tekintete mit sem változik, arcáról semmit sem lehet leolvasni, és egy pillanatra erős késztetést érzek arra, hogy megbökjem az arcát, hogy lássam, nem változott-e szoborrá. De aztán a telefonjára pillant, és leveszi a műszerfalról. Görgetni kezd a képernyőn.

– Tudni akarod, hogyan ismerkedtünk meg.

Szóval szóra sem érdemes, hogy mennyit vesződtem a hajammal? Jó, csak tudni akartam. Képzeljetek ide egy szemforgatást.

– Lehet, hogy nem ártana, mert biztosan meg fogják kérdezni. Vagy maradjunk a „belefutottam az utcán” mesénél? Mert bár nem izzik a szenvedélytől, könnyű elmesélni. De az én verziómban egy hatalmas fasz vagy. Hadd találjam ki, én meg egy hárpia a tiédben?

– Majdnem – motyogja. – Georgiában találkoztunk.

– Georgiában? – kiáltok fel. – Mi a francért találkoztunk volna Georgiában? Soha életemben nem jártam ott.

– Nem? – kérdez vissza, mintha nem férne a fejébe ilyen képtelenség.

– Ne nézz úgy rám, mintha olyan kaliforniai lennék, aki nem járt még Disneylandben. De történetesen nem repültem át az egész Államokat, hogy csak úgy látogatást tegyek Georgiában, mikor Nevadánál tovább még sosem merészkedtem.

– Ez meg hogyan lehet?

– Nem mindenki teheti meg, hogy csapot-papot hátrahagyva, huss, elrepüljön máshova, Huxley. Mellesleg… öreg vagy. Több időd volt utazgatni.

Oldalra rándul a szája.

– Kutakodtál utánam?

A körmömre pillantok, csodálom a fantasztikus munkát, amit korábban végeztem, amikor kifestettem. Mattfehér, ha már ilyen kíváncsiak vagytok rá. Igen, felültem a trendvonatra, és élvezem a száguldást.

– Gondoltam, segíthet. Nem hittem volna, hogy ekkora liliomtipró vagy. Hét év korkülönbség azért már nem semmi.

– Vannak olyan ügyfeleim, akik huszonöt évvel fiatalabbakkal házasodtak össze. Hét év, az semmi.

– Huszonöt? Jézus, az apjuk lehetnének.

– Miből gondolod, hogy férfiakról van szó?

– Hát… nem tudom – mondom, és közben belegondolok, hogy igaza van. – Csak úgy vagyok vele, hogy a férfiak szeretik az eleven teremtéseket.

– Az idősebb nők pedig szeretik az állóképességet az ágyban.

Jó, ez igaz, én sem utasítanék vissza egy kis állóképességet.

– Szóval nőkről van szó. Egy csomó milf.

– Nem, valójában férfiak.

A levegőbe emelem a kezemet.

– Jézus ereje, akkor meg mi értelme volt ennek?

– Hogy megtanítsalak rá, sose vonj le elhamarkodott következtetéseket. Főleg az üzleti életben. Könnyen visszaüthet.

Erőteljesen fújom ki a levegőt.

– Édes istenem, kérlek, segíts át ezen a rémálomszerű helyzeten, amit a magam fejére hoztam. – Beletelik egy pillanatba, míg összeszedem magam. Hátradőlök, és erőltetetten rámosolygok. – Szóval, édesem, kérlek, meséld el, hogyan ismerkedtünk meg ott Georgiában.

– Ne nevezz édesemnek, nem szeretem. Ha már mindenképpen muszáj becézgetned, akkor maradjunk a Huxnál.

– Milyen eredeti. – Felmutatom neki a hüvelykujjamat.

– Dave-nek azt mondtam, hogy a nagymamám Georgiában él. Pontosabban Peachtree Cityben. Onnan északra nőttél fel.

– Nőttem fel? – kérdezem döbbenten. – Hogy a bánatba meséljem el, hogy egy olyan államban nőttem fel, ahol életemben nem jártam? Nem maradhatnánk inkább az utcás sztorinál? Minek belekeverni egy másik államot? Még déli akcentusom sincs!

– Mert már elmondtam nekik, hogy a nagymamám mutatott be minket egymásnak, amikor meglátogattam őt Georgiában.

Karba teszem a kezemet.

– Hát ez jó nagy hülyeség volt.

– Eleve zavart egy beszélgetés volt. De mondhatjuk azt, hogy te is csak látogatóban voltál Georgiában, elmentél a családodhoz, vagy mit tudom én. Tízévesen költöztél Kaliforniába. Ez megmagyarázza, hogy miért nincsen akcentusod, és Kaliforniát legalább ismered. A lényeg, hogy mind a ketten rokonlátogatáson voltunk, amikor a nagymamám bemutatott minket egymásnak. Ő a te nagymamád, Charlotte legjobb barátnője, és összebeszéltek, hogy ha már úgyis mindketten Los Angelesben élünk, akkor miért is ne látogassuk meg őket egyszerre.

Bólintok.

– Jó, ez működhet. Mi történt, amikor találkoztunk? Megdöbbentett a szépségem?

– Igen – feleli, és egy pillanatra sem szakítja meg a szemkontaktust. – Folyamatosan az járt a fejemben, hogy milyen rabul ejtő a tekinteted.

Hmm. Ez már a második alkalom, amikor a szememet említi. Kezdem azt hinni, hogy ez a követelőző seggfej tényleg úgy gondolja, hogy szépek.

Nem mintha érdekelne.

De, tudjátok, soha nem árt, ha az embert emlékeztetik rá, hogy szép a szeme.

– Csak a szemem? Semmi más? – kérdezem a pillámat rebegtetve.

– Ha bókokat akarsz kicsikarni belőlem, akkor van egy rossz hírem.

– Jézus… mi történt azzal a kedves fickóval, akit a Chipotle-ben ismertem meg? Vagy a kedves sráccal, aki eljött hozzánk, és levette a lábáról anyámat?

– Csak megjátszottam magam. Mint ahogy az ember az üzletfelei előtt teszi.

– Hűű! – Tapsolni kezdek. – Szép volt. Tényleg sikerült elhitetned velem, hogy kedves pasi vagy.

– Kedves vagyok, de munka közben nincs szükség kedvességre, ott rögtön a lényegre térek.

– Értem. – Rámosolygok. – Márpedig ha azt akarod, hogy működjön a dolog, akkor biza szükséged lesz némi kedvességre. Értem én, hogy ez üzlet meg minden, de attól még nem kell tahónak lenni. Technikailag társak vagyunk. Annak ellenére, hogy az egész a te ötleted volt. Úgyhogy mi lenne, ha parancsolgatás helyett kipróbálnánk valami mást? Kezdhetjük mondjuk pár kérlekkel és köszönömmel.

Az órájára pillant, majd újra rám.

– Nincs időnk arra, hogy az abszurd tárgyalási technikáidról értekezzünk. Már az is időpocsékolás volt, hogy egyáltalán felhoztad a témát. Maradj végre csöndben, és hallgasd végig a háttértörténetünket. Tanuld meg. Ha kell, adj hozzá, de hagyjuk a… sallangot.

Ó, nézzenek már oda, az én kis ragyogó napsugaramra, akihez szerződés köt. Milyen szerencsés vagyok!

– Na most, a háttértörténetünk. Figyelj és koncentrálj, mert Ellie, Dave felesége georgiai.

Felmordulok, és a fejtámlára hajtom a fejemet.

– Ritkán látott idióta vagy, ugye tisztában vagy vele?

Semmit sem mond, úgyhogy a hallgatását egyetértésnek veszem.

– Mielőtt még elfelejtem… – Huxley benyúl a kesztyűtartóba, és kivesz belőle egy kis dobozt. Átadja nekem. – Vedd fel.

Hát nem romantikus?

Felnyitom a bársonydobozt, ami a legnagyobb gyémántot rejti, amit valaha is láttam. Több másik gyémánt ül körülötte, a gyémántokkal kirakott gyűrű pedig gyönyörű rozéarany fényben pompázik.

Tátott szájjal veszem ki a dobozból, hogy jobban megnézzem.

– Ez meg mi a búbánat?

– Egy eljegyzési gyűrű – mondja közönyösen.

– Nem, ez nem eljegyzési gyűrű, ez egy egész gyémántbánya. – Felnézek rá. – Mi a fene, Huxley? Te most tényleg azt akarod, hogy ezt felvegyem?

– Igen.

– Csak úgy: igen? Magyarázat nélkül?

– Magyarázat kell hozzá?

– Huxley, te láttad ezt az izét? – Felemelem, és esküszöm, van vagy fél kiló.

– Persze hogy láttam, én választottam. Nagyon közelről megvizsgáltam, hogy biztos legyek benne, nincsen rajta tökéletlenség.

– És szerinted ez a megfelelő gyűrű?

Felém fordítja a testét.

– Egy milliárdos kamumenyasszonya vagy, Lottie. Úgyhogy igen, a bankszámlámhoz mérten ez a megfelelő gyűrű. Minden más hiteltelen lenne, és a vicc kategóriába esne. Most pedig húzd fel a kicseszett ujjadra, és ne is vedd le.

Megdöbbent a hangjának éle, de azért leteszem a dobozt, és felhúzom a gyűrűt.

– Nahát, sosem hittem volna, hogy ilyen tökéletes lánykérésben lesz egyszer részem. „Húzd fel a kicseszett ujjadra, és ne is vedd le.” Ez annyira romantikus.

Kinyitja a kocsiajtót, én pedig követem a példáját.

– Ne szállj ki!

– Ne szálljak ki? – kérdezek vissza zavarodottan.

– Igen, ne szállj ki.

– Szóval… azt akarod, hogy egész este a kocsiban maradjak? Akkor mégis mi értelme volt az elmúlt egy órának?

Végighúzza a tenyerét az arcán.

– Ne szállj ki, hogy kinyithassam neked az átkozott ajtót.

Ja, vagy úgy.

Kuncogni kezdek magamban. Amikor kiszáll, a válla csak úgy feszül az idegességtől. A legszívesebben azt kiáltanám, hogy „Uram, igen, uram!”, de már becsukta a vezetőoldali ajtót, és megkerülte a kocsit.

Valami nagyon felcseszte ma.

Amikor feltépi az ajtómat, a kezét nyújtja.

– Fogd meg a kezemet.

– Mondhatnád, hogy légy szíves. – Gyilkos pillantásokat vet rám. Jajjj! – Vagy nem. – Megfogom a kezét, és kisegít a kocsiból. Megigazítom a zöld ruhámat, imádom, ahogy átöleli a testemet. Huxley becsukja mögöttem az ajtót.

Együtt lépkedünk a grandiózus kőház felé, melynek egész homlokzatát vadszőlő nőtte be. Amikor áthajtottunk a kapun, úgy éreztem magam, mintha a vidéki Angliába kerültünk volna, mert karcsú fák hajlottak a felhajtó fölé, melynek mentén alacsony kőfal futott. Nagyon Titkos kert-szerű.

– Szerinted mibe fáj rendben tartani azt a vadszőlőt?

– Légy szíves, ne tegyél fel ilyen kérdéseket – mondja Huxley. – Ordít róla a kulturálatlanság.

– Elfelejtetted, hogyan találtál rám? Egy gazdag férjet keresve róttam az utcákat. A legalja jutott neked, Hux.

Rám pillant.

– Nem mondanám, hogy a legalja vagy.

A mellkasomra szorítom a kezemet.

– Ah, egy bók. Egész éjjel kebelemre ölelem, miközben eljátszom szerelmes, terhes menyasszonyodat.

A bejárati ajtóhoz vezet, és becsönget. Szorosan fogja a kezemet, mintha attól tartana, hogy elrohanok. Higgyétek el, eszembe is jutott. Az idefelé úton sokszor eszembe jutott, hogy eljátszom a klasszikus, „ugorj ki a mozgó járműből, és gurulj végig a betonon” trükköt, de két okból végül mégsem tettem meg. Egy: féltem, hogy összevissza töröm magam. Kettő: aláírtam egy szerződést, melynek alapján simán elővehetnek, ha ilyet teszek. Tulajdonképpen ha nem játszom végig a szerepemet, akkor mindent elveszítek. De nemcsak én, hanem az anyám, Kelsey, de még a női szerveimben leledző, meg nem született gyerekeim is.

Azon gondolkozok, hogy vajon ő is ilyen ideges-e.

Nem úgy néz ki, mint aki az. De ugye róla még mindig azt feltételezem, hogy képtelen kimutatni az érzelmeit. Annyira hűvös. Teljesen más, mint az a férfi, akivel összefutottam az utcán, és akivel együtt vacsoráztam. De akkor vajon melyik az igazi Huxley Cane? Egy részem el akarja hinni, hogy a kezemet minden érzelmet nélkülözve fogó férfi csak színjáték, hogy megvédje mindazt, ami amögött a büszke és kidüllesztett mellkasa alatt rejtőzik.

Amikor kinyílik az ajtó, újabb hullámban jár át az idegesség. Két olyan ember áll előttem, akik tökéletesen megtestesítik a gazdag kertvárosi létet. Dave átöleli Ellie vállát, Ellie pedig a mellkasára teszi a kezét.

Mosolyogva. Szerelmesen.

Az egész olyan nyálas a tökéletes bőrükkel és fogukkal.

Mintha a Vidéki Otthon magazin fotósait várták volna.

Ki nyit úgy ajtót, mintha kamerák lennének az ajtó másik oldalán? Tökéletesnek tűnnek.

Dave elképesztően jóképű. Az a tipikus „szőke, kék szemű, pénzügyi kocka” hangulat lengi körül, Ellie pedig kerek perec a leggyönyörűbb teremtés, akit valaha láttam. Szőke, tökéletesen hullámos haj keretezi az arcát, mely csak úgy ragyog a sminkjében. Cuki, vörös halásznadrágja és laza fehér felsője pedig angyali megjelenést kölcsönöz neki, amibe rögtön beleszeretek.

– Üdv minálunk! – mondja Dave szélesen mosolyogva. – Örülünk, hogy el tudtatok jönni.

Elképesztően hosszú este lesz. Máris érzem. Vacsora Burzsujfalván – szinte biztos vagyok benne, hogy ez nem az a hely, ahol az ember ledől a kanapéra, meglapogatja a hasát, és azt mondja: „Anyám, ha még egy tacót eszem, akkor kidurranok.” Aztán gyorsan elveszi az utolsó tacót, mielőtt kiviszik a tálat a konyhába.

Megszoktam, hogy Jeff vacsora közben az inggallérjába gyömöszöli a szalvétáját, anyám pedig beavat minket a legújabb celebpletykákba – amikről persze azt állítja, hogy őt aztán nem érdeklik –, úgyhogy egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy minden illemszabály eszembe fog jutni. Nincs asztalra könyökölés. Csevegés anélkül, hogy megemlítenénk, hogy vakondot találtunk a hátsó kertben vagy hogy a gyagyás szomszéd éppen milyen csirkecsontot dobott át a kerítésen.

– Nagyon köszönjük a meghívást – mondja Huxley olyan kellemes hangon, hogy majdnem kiesek a dizájner szandálomból. – Ő itt Lottie. Lottie, ők Dave és Ellie.

Dave előrelép, és felém nyújtja a kezét.

– Lottie, micsoda öröm, hogy végre megismerhetlek!

– Kölcsönös az öröm – mondom, mert a filmekben ezt mondják az emberek, nekem viszont pontosan nulla örömöt okoz, hogy megismerem ezt a férfit. Valójában éppen az öröm ellentétét érzem. Vagyis… örömtelenséget. Ja. Örömtelenség találkozni velük. – És Ellie, olyan jó egy másik állapotos nővel találkozni. Az összes barátom teljesen más életszakaszban van.

– Teljességgel megértem – mondja, miközben kezet fogunk. – Én is hasonló cipőben járok. Gyertek csak, gyertek. Odabent folytatjuk.

Visszafordulok, hogy megfogjam Huxley kezét, és mintha a lehető leghalványabb elismerés csillanna meg a szemében, amikor belépünk a házba.

Hmm… talán most már kedvesebb lesz velem.

Hetedik fejezet

HUXLEY

– Gyűlöllek – suttogja a fülembe Lottie, miközben feláll az asztaltól. Szeretetteljesen végigsimítja a vállamat, ahogy ellép mögöttem.

– Köszönöm, kicsim – mondom. Folyamatosan őt nézem, ahogy felveszi a poharamat, és a konyhába megy, hogy újratöltse. Ahogy Ellie mondta, nem rajong a gondolatért, hogy kiszolgálja a férfit.

Lottie nem sok mindenért rajong.

Ha nem játszaná tökéletesen a szerepét, nem ragasztana műmosolyt az arcára, és nem tenne úgy, mintha érdekelné Ellie és Dave szerelmi története, akkor bizonyára mogorván bámulna maga elé, záporoznának a szarkasztikus kommentjei, és néha még dühösen a levegőbe is dobálná a karjait.

Egy kis méregzsák. A méretéhez képest van benne spiritusz.

Nehezen bírtam fapofával, amikor felhúzta magát a kocsiban. De úgy voltam vele, hogy nem biztos, hogy díjazná, hogy kiröhögöm a bosszúságát.

– Remek lány – mondja Dave. – Már értem, miért mutatott be neki a nagymamád. Úgy látom, Ellie is kedveli.

– Igen, nagyon szerencsés vagyok – mondom, és így is gondolom. Szerencsés rohadék vagyok, hogy ilyen rövid idő alatt – négy nap, hogy pontos legyek – képes voltam találni valakit, aki gond nélkül hajlandó volt segíteni nekem, és elvállalni a terhes menyasszonyom szerepét.

Micsoda szerencsés rohadék vagyok.

Lottie egy pohár vízzel a kezében tér vissza, és mosolyogva lépked felém. Igen, tökéletesen áll neki ez a ruha. Első látásra tudtam, hogy jó melle van, de ebben a ruhában? Kurvára szépek. Egyáltalán nem nagyok, tökéletes a méretük, kicsit kisebbek, mint ami még pont belefér az ember tenyerébe. És hát tényleg gyönyörű, ahogy laza hullámokban lebeg utána gyönyörű, gesztenyebarna haja. Mint mondtam, szerencsés rohadék vagyok.

Átnyújtja nekem a poharat, majd leül. Odahajolok hozzá.

– Beleköptél? – suttogom.

Ő is közel hajol.

– Ha Ellie nem lett volna ott, akkor végignyaltam volna a peremét, beleköptem volna, és még ecetet is löttyintettem volna bele.

Elhúzódok, és hangosabban folytatom, hogy Dave is hallja.

– Tökéletes vagy.

Az arcomhoz nyúl, és végigsimítja a borostámat.

– Tudom.

Dave hangosan felnevet, Ellie visszafogottan kuncog.

– Tökéletes válasz egy ilyen erős férfinak – mondja Dave. – Ismerem már Huxley-t pár éve, és elég sokat képzel magáról, amire meg is van minden oka, hiszen egy egész birodalmat épített fel, de hogy nem azt válaszoltad neki, hogy „Te is az vagy”… Hát ez a nap fénypontja.

Biztos vagyok benne, Dave.

Lottie rám mosolyog, és látom, hogy csintalan fény csillan meg a szemében, amikor Dave és Ellie felé fordul.

– Tudom, hogy meg fog ölni, amiért ezt mondom…

Akkor ne mondd, bassza meg.

– …de messze nem tökéletes – előrehajolva folytatja. – Képtelen például összeszedni és a szennyesbe dobni a zokniját.

Ellie felhorkant, és Dave-re mutat.

– Ő sem.

Dave szégyenlősen emeli fel a kezét.

– Lebuktam. De már javulófélben vagyok. Hatott a nyaggatás.

– Hmm, talán nekem is többet kellene nyaggatnom – mondja Lottie. A combomra teszi a kezét, körme jobban váj bele a nadrágomba, mint ami kellemes. Főleg, ahogy aztán észak felé kezdi húzni a kezét. Hékás, csak óvatosan.

– Mit szólsz, Huxley? Megbirkóznál egy nyaggató menyasszonnyal?

– Eddig is megbirkóztam – felelek kacsintva, hogy Dave és Ellie tudják, csak vicceltem.

– Hát nem elbűvölő? – kérdezi Lottie. – Ebbe szerettem bele. Ebbe a csak rá jellemző, végtelen sármjába. Na és persze az is segített, hogy a nagyikám szerint bánatos és magányos férfi volt, akire ráfér egy kis móka és kacagás.

Nem érdekel a megjegyzése. Látom, hogy kezdünk ellazulni egymás társaságában. Kezdjük jól érezni magunkat.

Ez egy kicsit megrémít, mert Lottie kétségtelenül olyan, mint egy elszabadult hajóágyú.

– Hát nem mind bánatosak és magányosak vagyunk? – kérdezi Dave a fejét csóválva. – Öldöklő ez az üzleti élet. Néha brutális. Az, hogy itthon egy olyan nő vár, aki szeret, aki nem az üzletről akar beszélni, hanem kettőnkről, a kapcsolatunkról… – Felemeli Ellie kezét, és megcsókolja a kézfejét. – Mindig is erre vágytam. Biztos vagyok benne, hogy te is így vagy ezzel – fordul felém.

Hogyne. Persze. Frankón.

Bólintok.

– Engem is megtörtek a végtelenbe nyúló irodai éjszakák. Egészen addig fogalmam sem volt róla, hogy mennyire szükségem van Lottie-ra, míg fel nem bukkant az életemben.

Ellie felsóhajt.

– Hát nem ők a legjobbak? – kérdezi Lottie-tól.

– Totálisan – feleli Lottie negédes mosollyal.

– Szóval, mikor lesz a nagy nap? – kérdezi Ellie. – Nem könnyű mostanában jó helyszínt találni. Nektek is nehezen ment?

Leteszem az érintetlen vizemet, és Lottie lábára ejtem a kezemet.

– Valami szolid dolgon gondolkodtunk. Talán a hátsó kertemben.

– Ahh, álomszerű lenne – mondja Ellie. – De Dave anyja világraszóló szertartást és fogadást követel. Pompát és fényűzést akar a fiának. Az élő zenétől kezdve a csillagszórókon át az akkora desszertbárig, amibe annyi süti fér, amit ember még nem látott. – Közelebb hajol. – Jó, a sütiket nem bánom, de a többi, a felhajtás, a sok ember… Már a gondolattól ideges leszek.

– Ott leszek melletted, édes kis szívem – mondja Dave nyugodtan. – Ígérem. Csak te és én.

Egészen… megvilágosodom, ahogy Dave-nek ezt az oldalát látom. Nem csoda, hogy nem tudunk egymásra hangolódni az üzleti életben. Érzékeny. A tárgyalásaink fényében egyáltalán nem számítottam erre. Nem a megfelelő hozzáállással közeledtem felé. Az üzletről hadováltam, számokkal dobálóztam, de már ebből az egyetlen vele töltött estéből is le tudom szűrni, hogy a fickóban több van ennél. Van lelke, úgyhogy egyértelműen nem fog működni nála a „vágjunk a közepébe” megközelítésem. A megállapodásunkban is látni akarja a lelket.

Szemforgatás.

Kurvára gyűlölöm ezt a szarságot.

Ez üzlet. Ki kell zárni belőle az érzelmeket. Egy üzlet vagy előnyös pénzügyi szempontból, vagy nem. Vagy nyersz rajta, vagy nem. Ha nem életképes, akkor lépjünk tovább.

Higgyétek el, Dave nagyon jól járna az ajánlatunkkal.

– Milyen lenne az álomesküvőd? – kérdezi Lottie. Keresztbe teszi a lábát, és odahajol hozzám. Tetszenek az apró érintései. A testbeszéde, a felém vetett pillantásai, hogy mindig rajtam van a keze. Jól csinálja. Hirtelen nem is tudom, hogy örüljek vagy megrettenjek.

Ellie Dave szemébe néz, és elbűvölően rámosolyog.

– Imádnám, ha egy hajón kelnénk egybe. Dave a malibui naplementében kérte meg a kezemet, kint a nyílt vízen, és ez azóta is tökéletes pillanatként élt a fejemben. Imádnám, ha kibérelnénk egy jachtot, és csak a szüleinket hívnánk meg a szertartásra. Férjként és feleségként csókolni meg egymást a naplementében.

– Akkor miért nem csináljátok ezt? – kérdezi Lottie. Mocorogni kezdek, és erősebben szorítom a lábát. Nem akarom, hogy bármilyen vitát is szítson Dave és Ellie között. Ellie már elmondta, hogy Dave családja ragaszkodik a nagyszabású esküvőhöz. Egy ennyire kellemetlen témát felhozni senkinek sem lesz jó. De Lottie mintha nem venné a lapot, vagy mintha egyáltalán nem törődne vele, mert leveszi a kezemet a lábáról, és mosolyogva összefonja az ujjainkat.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezi Ellie.

– Jön már az a kaja? – kérdezem, igyekezve témát váltani. – Nem hagyhatom, hogy a nőm kiéhezzen – mutatok Lottie-ra. – Olyankor felmérgeli magát. Folyton ez történik.

Dave felnevet, és Ellie-re mutat.

– Vele is.

Ellie játékosan ellöki Dave kezét, majd újra Lottie felé fordul.

– Azt mondod, hogy két esküvőt kellene tartanunk?

Már megint ez? Picsába.

– Miért is ne? – kérdezi Lottie. – Úgy értem, elég nyilvánvaló, hogy ez egy különleges alkalom Dave szüleinek, és ezt tiszteletben is tartom. – A hasára teszi a kezét. – Amikor ez a kis apróság megházasodik majd, hidd el, az égre fogom íratni, hogy a kicsikém összekötötte valakivel az életét. De azon gondolkodom, hogy miért nem csináltok egy kicsi, intim ceremóniát. Csak ti ketten. Aztán talán másnap megrendezhetitek az eltervezett ünnepséget. – Lottie megvonja a vállát. – Azt hiszem, megéri átgondolni. Így mindenki boldog lehetne.

Dave Ellie-hez fordul.

– Ez boldoggá tenne, kis szívem?

Ellie elmosolyodik, és bólint.

– Igen. Nagyon-nagyon szeretném.

Amikor Lottie felém fordul, a legragyogóbb bekaphatod nézését villantja rám. És én még azt gondoltam, hogy én vagyok beképzelt.

– Akkor beszélek anyámmal, és felvázolom neki a terveket. Ezt neki is el kell fogadnia.

Ellie éppen akkor nyom izgatott csókot Dave szájára, amikor megszólal a csengő.

– Megjött a kaja. Kinyitnád, Dave? Lottie-val bemegyünk az étkezőbe.

– Hát hogyne!

– Segítek – ajánlom fel, majd felállok, és Lottie-t is felsegítem, aki hálásan elfogadja a kezemet.

Ellie Lottie-ba karol.

– Annyira jó, hogy megismertelek.

Együtt elindulnak az étkező felé, Dave pedig megragadja a vállamat, és a bejárati ajtó felé irányít.

– Meg kell mondanom neked, sosem hittem volna, hogy valaha is ilyen izgatottnak látom majd Ellie-t. Ez a Lottie… ember, nem semmi. Bölcsen tette a nagymamád, hogy összehozott titeket. Mintha lekerekítené a durva sarkaidat, és beragyogja a helyiséget. Nem semmi fogás.

Ha tudná…

De a pokolba is, Lottie javára kell írni, hogy pokolian jól játssza a szerepét.

Több mint jó fogás. Tökéletes.

– Szóval, hányadik hónapban is jársz? – kérdezi Ellie. – Gondolom, még az elején, mert nem látszik még.

– Nyolcadik hét – mondja, majd meglök a vállával. – Nem is lett volna még szabad senkinek sem elmondania, de hát úgy látom, nem tudja tartani a száját.

Aztán belevetettük magunkat a Chipotle-be, és a lányok fejezték be először az adagjukat. Ha nem tudnám, akkor tényleg azt hinném, hogy Lottie terhes, mert pont úgy falta fel a vacsorát, mint Ellie. Már kint ülünk, a köztünk lévő tűzrakó helyen tűz pattog. Lottie-val az egyik kétszemélyes kanapét foglaljuk el, Dave és Ellie pedig egy másikat. Lottie hozzám bújik, haja az arcomat csikizi, arca a mellkasomon pihen. Tényleg aprócska teremtés, tökéletesen illik az oldalamhoz. Soha nem vallanám be neki – mert istentelenül fájdalmas lenne végighallgatni a dicsekvését –, de jó érzés, hogy hozzám bújik.

Úgy tűnik, már teljesen elfelejtettem, hogy milyen is a női társaság. Nem mintha valaha is lett volna ilyenem. Randizgattam ugyan, a női érintés, a női figyelem pedig… hát igen. Jó érzés.

– Én is alig bírtam ki, hogy ne mondjam el mindenkinek – mondja Dave. – Amikor az ember megtudja, hogy a párja gyermeket vár, azt nehéz nem világgá kürtölni.

– Dettó – mondom. – Képtelen vagyok magamban tartani.

– Vettetek már valamit a babának? – kérdezi Ellie.

– Még nem. De megnéztem már pár kiságyat a Pottery Barnban, és volt olyan, ami tetszett. A húgom a fenntarthatóság megszállottja, a Pottery Barn pedig sok bútorát újrahasznosított fából készíti.

– Ó, az nagyon klassz. Dave, el kellene mennünk a Pottery Barnba.

– Amit csak szeretnél, kicsi szívem.

Dave egy kicseszett igenember, ha Ellie-ről van szó. Bárcsak az üzletben is ilyen igenember lenne. Talán Ellie taktikáját követve kellene megpuhítanom.

Az biztos, hogy a fivéreim alaposan megpuhítanának, ha látnák, hogy Ellie-hez hasonlóan Dave hóna alá bújok, és lassan simogatom a combját, miközben a mellkasához dörgölöm a fejemet.

Na de… Lottie tényleg kiságyakat nézeget? Kétlem, hogy bármi olyasmit mondana, ami nem igaz, mert nem akar lebukni. Szóval honnan a fenéből tud ő bármit is az újrahasznosított fából készült kiságyakról?

– Hallottad? – kérdezi Lottie. – Dave mindent megad Ellie-nek, amit csak akar. Mi is így vagyunk? – Lottie meglapogatja a mellkasomat, és felnéz rám. Centikre van tőlem, és tudom, hogy egy kívülálló szemében százszázalékosan úgy nézünk ki, mint egy igazi pár. És ez mind Lottie-nak köszönhető.

– Tudod, hogy te is megkaphatsz mindent, amit csak szeretnél – válaszolom. – Mikor mondtam én neked nemet?

Ujjai az inggombommal játszadoznak.

– Éppen tegnap éjjel, amikor arra kértelek, hogy…

– Ne mások előtt! – vágok közbe, pedig nem is tudom, hogy mit akar mondani. De meg kell előznöm a dolgot, még mielőtt valami olyasmi jön ki a száján, aminek nem kellene.

Dave kuncogni kezd.

– Legjobb lesz, ha hozzuk a desszertet, míg Lottie meggyőzi Huxley-t, hogy tegyen meg… mindent, amit csak szeretne.

– Tényleg az lesz a legjobb – mondja Lottie, és kacsint.

Dave és Ellie visszamennek a házba. Lottie akkor sem mozdul, amikor becsukódik mögöttük az ajtó, de azonnal eltűnik hangjának édes színe.

– Nem tetszik, hogy akárhányszor azt hiszed, hogy valami rosszat fogok mondani, szorongatni kezded a lábamat. Nyoma marad.

– Ne dramatizáld túl.

Arcomon játszik az ujjával, körmével a borostámat kapargatja.

– Úgy látom, ma este csak én vagyok pályán. Nem is csoda, hogy Dave nem akar üzletelni veled. Olyan vagy, mint egy döglött hal, amire inget húztak.

Összehúzom a szemöldökömet.

– Nem vagyok döglött hal.

– Ja persze. Mintha foghúzás kellene hozzá, hogy mutass már valami érzelmet. De most komolyan, hova lett a Chipotle-srác? Sokkal szórakoztatóbb, mint ez, akit egész este tutujgatok.

– Nem is tutujgatsz.

– Pedig úgy érzem – teszi rá az ujját az alsó ajkamra. – Csókolózni is fogunk? Mert azt végképp nem akarom. Nem szívesen csókolnék meg egy döglött halat.

– Nem vagyok döglött hal! – sziszegem.

– Akkor jól átvertél – mondja. – Alig nevettél. Pedig az segít. Tudod, a nevetés, az interakció. Néha egy-egy poén. Tudom, hogy üzlettárs, de akkor is. Lazíts már, haver.

– Mi lenne, ha rám hagynád az üzleti kommunikációt, és csak továbbra is azt csinálnád, amit eddig?

– Vagyis továbbra is megnyerőnek láttassalak, mert történetesen volt annyi eszed abban a borsónyi agyadban, hogy megkérj, legyek a kamumenyasszonyod?

– Kibírhatatlan vagy – mondom.

Felszökik a szemöldöke, és elkerekedik a szeme a dühtől.

– Én vagyok kibírhatatlan? Bagoly mondja verébnek. Nem is értem, hogyan lehetek kibírhatatlan, amikor én viszek életet ebbe a vacak Hallmark-filmbe, amit két órája forgatunk itt. – Még mindig suttogva folytatja. – Huszonnyolc vagyok, és házasságról, gyerekekről meg olyasmiről kell beszélnem, hogy milyen ágynemű a kedvencem. Ölj. Meg.

– Akkor beszélj valamiről, amit szeretsz – mondom.

– Ó, tényleg ezt akarod? Meséljek a legújabb dildómról, amit egy malac weboldalon vettem? Mert képzeld, tapadókorong is van rajta, és imádom a zuhany alatt használni.

Jézus.

Krisztus.

Feljebb ülök, hogy szembe tudjak fordulni vele.

– Ezt ne említsd.

Elvigyorodik.

– De hát azt hittem, azt akarod, hogy arról beszéljek, amiről akarok.

– Na látod, ezért vagy kibírhatatlan.

– Mondja ezt az, akinek karó van a seggében. – A számra néz, aztán vissza. – Kellemetlen vagy.

– Kiakasztó vagy.

– Megszólalsz, és mindenki elalszik – vág vissza.

– Ellenszenves vagy.

– Seggfej vagy.

– Trágár vagy.

– Basáskodó vagy.

– Jaj, nézd már őket – mondja a kilépő Ellie. – Annyira cukik, nem, Dave?

– Tökéletesen illenek egymáshoz.

Ha tudnák…

Lottie-ra mosolygok, és szeretetteljesen simogatni kezdem az arcát. Aztán Dave és Ellie felé fordulok, akik mini pudingos tálkákat egyensúlyoznak egy tálcán.

– Barackos cobblert akartam készíteni, de tegnap óta nem bírja a gyomrom a barackot, úgyhogy remélem, mindenki szereti az epres gyümölcstortát. – Ellie Lottie-hoz fordul. – Lottie, oda kell adnom neked a receptet. Belehalsz, olyan jó.

Lottie felül, de nem engedi el a lábamat.

– Az nagyon jó lenne, Ellie.

Megszorítja a combomat, ahogy felül, én pedig pontosan tudom, hogy mit jelent ez a szorítás.

Előbb ugrana le a tizedikről, mint hogy recepteket csereberéljen Ellie-vel.

Tudjátok, hogy melyik volt az este legrosszabb része?

Nem az, hogy kerülgetnem kellett Ellie kérdéseit.

Nem az, hogy időnként meg kellett simogatnom Lottie lapos hasát, mint ahogy Dave tette Ellie-vel.

És nem is az, hogy néznem kellett, amint a tárgyalásokon tisztelt férfi papuccsá változva bólogat mindenre, amit Ellie mond.

És még csak nem is az, hogy megtudtam, Lottie-nak van egy tapadókorongos dildója, amit a zuhany alatt használ, és nem is az, hogy azóta is folyamatosan ez a kép lebeg a szemem előtt.

Ezeket még a helyén tudom kezelni.

De azt nem, hogy egy megveszekedett percet sem tudtam kettesben tölteni Dave-vel. Egyszer sem tudtam szóba hozni az üzletet. Még megemlíteni sem tudtam, mert Ellie és Lottie előtt nem szívesen tárgyalnék erről. Éles határvonalat kell húzni a család és az üzlet között. De azt hittem, lesz egy pillanat, amikor félre tudok húzódni Dave-vel. Ám Ellie egy pillanatra sem engedi el a karmaival, Dave pedig, baszd meg, még örül is ennek.

Ellie ásít egyet.

– Ó, micsoda este. Nagyon jól éreztem magam.

– Én is. – Lottie is ásít, majd meglapogatja a mellkasomat. – De azt hiszem, ideje mennünk. A világért sem akarnánk, hogy ne tudjátok kipihenni magatokat… Igaz, Dave?

Dave nevetve bólogat.

– Igen, Lottie, tényleg ki kell aludnom magam, különben borzalmasan fogok kinézni reggel.

– Én azt mondanám, a te pozíciódban sosem árt, ha az ember a frászt hozza másokra – mondja Lottie. – De a ma este után lefogadom, hogy nem ilyen vagy.

– És igazad is lenne. Jó megfigyelő vagy, Lottie.

Meghajol kissé.

– Köszönöm. – Aztán felém fordul. – Mehetünk, lépesmézem?

Még ezt a becenevet is elviselem.

– Felőlem igen.

Felállok, majd a kezemet nyújtom, és Lottie-t is felsegítem. Aztán Dave-hez fordulok, megrázom a kezét. Ekkor döbbenek rá, hogy véget ért az este, és semmit sem tárgyaltunk meg. – Dave, köszönjük a meghívást. Öröm volt megismerni Ellie-t.

– Nagyon örülünk, hogy eljöttetek.

Kikísérnek, és amikor az ajtóhoz érünk, Ellie megöleli Lottie-t, Dave pedig újra megrázza a kezemet. Az egész olyan… családias. Kertvárosias. Klausztrofób.

Összeszorul a torkom, és miközben Lottie újra elköszön tőlük, én csak megbiccentem a fejemet, ahogy elindulok a kocsi felé, hogy kinyissam neki az ajtót. A hátára teszem a kezemet, amikor beszáll, majd becsukom az ajtót.

Megkerülöm a kocsit, és én is beszállok. Dave és Ellie az ajtóban áll, és egymás derekát ölelve mosolyognak. Ha ezt jelenti, hogy az embernek menyasszonya van – ezt a háziasodást, ezt a meghunyászkodást –, akkor nagyon hálás vagyok, hogy köztem és Lottie között semmi ilyesmi nem fog történni. Soha nem lesz ilyen, és pont.

Beindítom a kocsit, majd még egyszer odaintek a házigazdáknak, mielőtt körbemegyek a kör alakú kocsibeállón, és elindulok lefelé a kavicsos felhajtón. Ekkor végre kifújom a levegőt.

Lottie is, de ő meg is rogyik az ülésében.

– Végre nem kell összeszorítanom a seggemet – mondja, majd apró vigyorra húzza a száját. – Ez… nem e világi volt. Az egész este. Úgy éreztem, mintha egy másik testbe kerültem volna, és ez az új test irányította volna minden szavamat és tettemet. Mert ha a saját testemben lettem volna, akkor kikaptam volna Ellie kezéből azt a gyümölcstortát, és még fejbe is térdeltem volna, nehogy visszavegye. Kurva jó volt. Csak úgy zabáltam. És hogy Ellie ide akarta adni a receptet? Nem, nem akarom a receptet. Akarok valakit, aki megcsinálja nekem.

– Annak azért örülök, hogy nem térdelted fejbe.

– Annyira lassan ette. Eskü valami szexuális játékot űztek előttünk.

– Semmilyen szexuális játékot nem űztek előttünk – mondom, gyorsan megcáfolva a gondolatát.

– Biztos vagy te ebben? Figyeltél te egyáltalán? Mert úgy néztél ki, mint egy robot. Ellie szexin nyalogatta a kanalat, és közben Dave-et nézte. Láttam, hogy Dave többször is mocorog a székében. Lefogadom, hogy máris leszaggatták egymásról a ruhát, és ott dugnak az előszobában. Bár Dave nem olyannak tűnik, mint aki az előszobában dug. – Egy pillanatra elgondolkozik ezen. – De általában a csendesek őrülnek meg a legjobban az ágyban. – Felém fordul. – Te is csendes vagy. Megőrülsz az ágyban?

– Emiatt szerintem nem kell aggódnod – válaszolok.

– Istenem – nyög fel frusztráltan. – Kösz a kitérő választ. Akkor majd magam vonom le a következtetéseket, és arra a konklúzióra fogok jutni, hogy kicsi a pömpölőd, és nem is tudod, hogyan kell használni.

Szorosabban markolom a kormányt.

– Mi lenne, ha nem beszélgetnénk?

Duzzogni akarok. Csendben fortyogni. Mert azzal a céllal indultam el erre az üzleti vacsorára, hogy nyélbe ütöm az üzletet, erre egy szót sem szóltunk róla, helyette olyan marhaságokról csevegtünk, hogy milyen árnyalatai vannak a krémszínnek, hogyan képes feldobni a nappalit egy szőnyeg, és hogyan lehet szervírozni az avokádós pirítóst. Egek.

– Ó, úgy látom, érzékeny pontra tapintottam. Tényleg kicsi a pömpölőd. Biztosan ezért vagy szingli, ezért töltesz annyi időt az irodádban, ezért nem sürögnek körülötted lányok, hogy a segítségedet kérjék, és ezért kellett az utcáról levadásznod egy lányt. Már mindent értek.

– Lottie, elég!

De nem áll le.

– Ugye tudod, hogy kedvességgel többre mész? Kicsit állíthatnál a hozzáállásodon. Elvégre is társak vagyunk, ugyebár. Te hogyan éreznéd magad, ha magammal rángatnálak valahova, aztán úgy beszélnék veled, ahogy te velem?

Nem válaszolok neki. Helyette arra gondolok, hogy Dave milyen kellemesen érezte magát. Mennyire a… helyén volt. Nem arra célzok, hogy a megbeszéléseken furcsán viselkedne, vagy ilyesmi, de sosem láttam még ennyire nyugodtnak. Sokszor kifejezetten bizalmatlan és nyugtalan. De ahogy ott ült a kertben Ellie mellett, teljesen kikapcsolta a védekező mechanizmusát.

– Biztos vagyok benne, hogy te sem vennéd jó néven az ilyen viselkedést. Úgy kell szólnod másokhoz, mint ahogy te szeretnéd, hogy szóljanak hozzád. Nem hinném, hogy ez túl nagy kérés lenne. És ha már itt tartunk, úgy bánj másokkal, ahogy…

– Nem fognád be legalább egy rohadt percre? – csattanok fel. Cikáznak a gondolataim, igyekszem összeilleszteni a kirakós darabjait.

– Hogy mondod? – Karba teszi a kezét. – Újrafogalmaznád, kérlek? Mert hacsak nem szeretnéd, hogy visszamenjek a házukba, és felvillantsak egy negatív terhességi tesztet, akkor én a helyedben állítanék magamon.

– Szerződés köt.

– És tudod, mit? Szerintem a családom inkább boldogan elveszítene mindent, mint hogy eltűrjék, hogy egy seggfej verbálisan bántalmazzon. Én is ember vagyok, Huxley. Megpróbálhatnál annak kezelni – csattan fel, majd elfordul, és kibámul az ablakon.

Bassza meg.

Elönt a bűntudat, mert igaza van.

Ember, és remek munkát végzett ma. Általában nem vagyok ekkora seggfej. Tudom, hogyan kell civilizáltan viselkedni, de akkor meg miért dobom ki az ablakon az illemet, ha Lottie-val beszélek?

Rápillantok.

Bezárkózott. Tudom, hogy most semmit sem mondhatok, amivel át tudom törni a falat, amit kettőnk közé emelt. Úgyhogy ahelyett, hogy valami béna bocsánatkéréssel próbálkoznék, inkább csendben merülök el a saját gondolataimban, és végigpörgetem magamban az estét.

Úgy tűnik, hogy Dave akkor a legfogékonyabb, amikor otthon van Ellie-vel, de az is nyilvánvaló, hogy olyankor nem hajlandó az üzletről beszélni. De akkor hogyan hozzam össze a kettőt?

Általában nem hajszolom az ilyen üzleteket. Valójában soha nem is tettem. Sőt soha nem hazudtam még, és soha nem viselkedtem seggfejként senkivel, hogy elérjem a céljaimat. De a szemem a tízmillió dolláros profitra szegeződik, amit ez az üzlet hozhat, úgyhogy semmi sem állhat az utamba. A Cane vállalatnak szüksége van azokra az ingatlanokra. Ez a prioritás.

És garantálom, hogy végül meg is szerzem őket.

Nyolcadik fejezet

LOTTIE

Gyűlölöm.

Annyira gyűlölöm.

Tessék, szétjátszom a fejemet, hallgatom, hogy mi a különbség a fagyasztott és a friss spenót között, ahogy Ellie elmeséli, hogy Dave imádja a spenótgolyókat, amiket készít neki. Sőt mosolyogva hallgatom, átgondolt kérdésekkel érdeklődöm, és még annak is örülök, hogy e-mail-címeket akar cserélni, hogy, ahogy ő fogalmazott, átküldje az összes receptjét.

És az este végén mit kapok Huxley-tól?

Azt hiszitek, hogy megköszönte?

Vagy azt mondta, szép munka?

Nem azt akarom, hogy ünnepelje a teljesítményemet, de azért el tudnék fogadni egy kis kedvességet.

Ám nagyon úgy tűnik, hogy a kedvesség nem tartozik Huxley Cane erényei közé.

Rendben van ez. Nem, semmi baj. Mert tudjátok, mit? Legalább most már tudom, mit várhatok tőle.

Semmit.

Semmit sem várhatok tőle.

Néma csend tölti meg a kocsit, ahogy Beverly Hills felé haladunk. Huxley egy kézzel kormányoz, és csak úgy suhanunk át az utcákon. Másik keze a sebváltón, és látszólag egyik út menti sebességkorlátozó táblát sem veszi észre. És amikor odapillantok, látom, milyen szorosan markolja a finom bőrrel borított kormányt, látom, mennyire megfeszül az állkapcsa, és hogy mély árkok húzódnak a szemöldöke között. Mi a fene aggasztja ennyire? Hiszen engem daráltak le ma.

Ő meg csak ott üldögélt, és dirigált.

Idegesít, úgyhogy előreszegezem a tekintetemet. Végre lassít. Egy hatalmas, fából készült kapu előtt állunk meg. Megnyom egy gombot a kocsiban, mire a kapu lassan kinyílik jobbra. Egy fehér falat pillantok meg. Vadszőlő borítja. Hát persze.

Aha, biztos ez lesz az otthon, édes otthon. Úgy képzeltem, hogy valami hivalkodó, oszlopos háza lehet gusztustalanul nagy szökőkutakkal, aranyozott berendezési tárgyakkal, és hogy mindent márvány borít, még a falakat is, csak azért, mert futja neki rá. De amikor ráfordulunk a kocsibeállóra, és megpillantom a házat, őszintén meglepődöm. Tengerparti stílusban épült fehér, fekete ablakkeretes ház, a bejárati ajtó mindkét oldalán hatalmas, délies stílusú lámpák, egyszerű, fekete tető.

Hát egyáltalán nem erre számítottam.

Ez menő.

Modern.

Van stílusa.

A méretét leszámítva nincsen benne semmi hivalkodó.

Amikor Huxley leparkol, kilép valaki a házból, és kinyitja neki a kocsiajtót.

– Üdv itthon, Mr. Cane!

– Köszönöm, Andre. – Huxley átnyújtja neki a kulcsokat. – Minden kész?

– Igen, uram.

– Köszönöm, hogy tovább maradt. Most már hazamehet.

– Előbb még beparkolok a garázsba, és töltőre rakom a kocsit. Jó éjszakát kívánok!

– Magának is – mondja Huxley, miközben igyekszem felkaparni az államat a földről, mert… hogy létezik, hogy Andréhoz emberhez méltóan szólnak, hozzám meg nem?

Huxley kinyitja nekem az ajtót, majd a kezét nyújtja, de mivel már nem vizslat minket Dave vagy Ellie, nem fogadom el a segítségét. Kiszállok, és megpróbálom becsukni a kocsi ajtaját. De Huxley elkapja a tetejét, és nem engedi.

– Te meg mi a fenét csinálsz? – kérdezi.

– Ki tudom nyitni magamnak az ajtót, és ki tudok szállni egy kocsiból magam is.

Közelebb hajol.

– Nekem meg személyzet van a házamban, akik figyelni fognak minket, úgyhogy úgy kell viselkedned, mintha a menyasszonyom lennél.

– Pardon? Ez nem volt része az egyezségnek.

– Végigolvastad a szerződést?

Az a rohadt szerződés. Hányszor fog még kísérteni?

– Természetesen.

Természetesen nem.

Ki a fene olvasgat manapság szerződéseket? Az ügyvédek, senki más. A fontosabb részeket átfutottam – vagyis azt hittem. Volt egy rész a személyzetről, de azt átugrottam. Azt hittem, csak arról szól, hogy személyzete van, úgyhogy… legyek kedves velük. Vagy ilyesmi.

– Akkor láttad az erre vonatkozó részt. Andre a jobbkezem, és ő az egyetlen, aki tud a megállapodásunkról. Senki más.

– A személyzeted nem írt alá titoktartásit? – kérdezem.

– Dehogynem, de bármikor félremehetnek a dolgok. Rúgtunk már ki embereket azért, mert informálták a médiát, úgyhogy nem mindenkiben bízom meg maximálisan a házban.

– Nekem hülyeségnek tűnik – mondom, és vonakodva megfogom a kezét. – Megengeded ezeknek az idegeneknek, hogy a házadban mászkáljanak és kiszolgáljanak, közben meg nem is bízol bennük. Nagyon okos húzás.

– Nagyon kevés emberben bízom meg.

– És bennem megbízol? – kérdezem, ahogy a főbejárat felé indulunk. A cserepes virágok ellenére elég félelmetes nagy, fekete ajtó.

– Nem – vágja rá gondolkodás nélkül.

– Hű, hát ez elég… elbaszott helyzet így.

– Alig ismerlek. Miért bíznék meg benned? – Kinyitja az ajtót. Díszes előtér fogad, világos krémszín padló, fehér falak, zavartalan kilátás egészen a ház hátsó részéig, ahol a legnagyobb üveg tolóajtó áll, amit életemben láttam. Egy gyönyörűen megvilágított medencére és egy álomszerű kertre nyílik, amiben annyi a fa és a növény, hogy teljesen kitakarja a szomszédos házakat. A hátamra teszi a kezét. – Ki kell érdemelned a bizalmamat.

Felpillantok rá.

– Nem vagy ezzel egyedül.

– Szörnyű üzletasszony lennél, ha azonnal felajánlanád a bizalmadat. Jobban tisztellek, mert azt akarod, hogy kiérdemeljem.

– Hurrá, kiérdemeltem a tiszteletedet – mondom gúnyosan, és beljebb lépek a házba. Szemügyre veszem a személytelen dekorációt, és hogy minden tárgynak akkurátusan meg van határozva a helye. Hatalmas vázák, kecses tálak, szobanövények. Semmi személyes tárgy. Valószínűleg a tárgyak felének létezéséről nem is tud.

Az előtéren túl a ház egy nagy nappaliba nyílik. A boltíves mennyezetet fehér hajódeszkák és világosra festett fagerendák borítják. A házban alig vannak színek, csupán a fehér árnyalatait, néhol feketét és helyenként zöldet lehet látni, de az is csak a növényeknek köszönhető. Biztos vagyok benne, hogy nem ő locsolja őket. A konyha is hatalmas. A konyhasziget az egész helyiségen keresztülhúzódik, márványból van a munkalap, a konyhaszekrények pedig feketék, de a konyha falainak alsó és felső részei fehérre vannak festve, róluk modern fekete konyhai felszerelések lógnak. Álomkonyha. Ha Kelsey itt lenne, most csorogna a nyála.

– Bármit vehetsz a konyhából. A szakácsom előre főz, és mindent a hűtőbe tesz. Ha valami mást szeretnél, csak szólj, és gondoskodok róla, hogy elkészítsék.

– Én is tudok főzni.

– Hányszor kell még emlékeztesselek rá, hogy a menyasszonyom vagy?

Feléje fordulok. Zsebre dugott kézzel áll, és mintha egy pillanatra sebezhetőnek tűnne, ahogy a házát méricskélem. Odahajolok hozzá.

– Kamumenyasszony – suttogom.

Mintha meg sem hallotta volna.

– Szabadon mozoghatsz a házban. Ami az enyém, az a tied is.

– Ó, akkor nem fenyegetsz meg, hogy nehogy belépjek a nyugati szárnyba?

Értetlenül húzza össze a szemöldökét.

– Tudod, mint a Szépség és a szörnyetegben.

– Te most a Szörnyeteghez hasonlítasz?

– Nem teljesen. Neki mintha jobb modora lett volna, amikor a foglyával beszélt.

– Nem találom ezt olyan viccesnek.

– Döbbenet – mondom, és a hűtőhöz lépek. Kinyitom az egyik hatalmas ajtót. Ahogy mondta, elkészített ételadagok sorakoznak benne gondosan felcímkézve és feldátumozva. Anyám, mi mindenre képes a pénz.

– Szereted a kelbimbót, mi? – kérdezem, mert egy csomót látok.

– Egészségesek.

– Én is úgy hallottam. – Becsukom a hűtőt. – Hol van a szobám? – Aztán belém hasít. – Ó, várj… egy szobában fogunk lakni? – Felemelem a kezemet. – Mert akkor itt húznám meg a határvonalat. Nem alszom egy ágyban veled. Saját szobát akarok.

– Erre – mondja, és a nappali melletti lépcső felé indul.

– Nem válaszoltál. Egy ágyban alszunk? Most megmondom, hogy ezt nem akarod. Meztelenül alszom.

– Engem aztán nem zavar – motyogja, és elindul felfelé a lépcsőn.

– Ez most bók akart lenni? – kérdezem, és követem. – Azt akarod mondani, hogy jó testem van? Várj… nem számít, ha erre céloztál. Ne legyél perverz.

– Nem vagyok perverz. Az egész meztelen dolgot te hoztad fel.

– Csak próbálok rávilágítani, hogy miért nem vagyok jó az ágyban. – Egy pillanatra elhallgatok. – Várj, nem így akartam mondani. Nagyon is jó vagyok az ágyban. Csodákra vagyok képes a kezeimmel. Szexuális szempontból igenis jó vagyok. És igen, jól szopok, ha erre gondolsz.

– Nem gondoltam erre.

– Pedig így van. Nincs semmi bajom a saját szexualitásommal. Szeretek kísérletezni. De ha az alvásról van szó – nem a szexről, az alvásról –, akkor jönnek a gondok. Kiszámíthatatlan vagyok. Keresztben fekszem. Ha kell, rúgással csinálok helyet magamnak, és nem bújok össze. Szóval tudod… nem valami jó ötlet egy ágyban aludni velem.

Amikor felérünk a lépcsőn, jobbra fordul, és elindul a hosszú folyosón.

– Hallasz te engem?

– Hallak.

Utolérem.

– Akkor miért nem válaszolsz?

– Mert idegesít a szüntelen csacsogásod.

– Azta, tényleg hatalmas seggfej vagy – mondom, amikor kinyit egy bal oldali ajtót.

Belépek a szobába, és azonnal leesik az állam, amikor meglátom a modern, világos színű baldachinos ágyat, melyet fehér ágyneművel húztak fel, és tele van puha párnákkal. Az ágy lábánál egy öltözőpad áll még több párnával, az ággyal szemben kandalló, előtte két fekete, századközepi, modern szék. Jobbra a fürdőszoba, és biztos vagyok benne, hogy az is csupa márvány. De amin igazán megakad a tekintetem, az az előkertre nyíló hatalmas ablak alatt álló öltözködőasztal. Mert ott áll rajta a három dildóm. Az egyik rózsaszín, a másik lila, és a harmadik, a tapadókorongos, amit nemrég vettem. Jézus ereje, mit keresnek ezek az asztalon? És ki a fene nyúlt hozzájuk?

Huxley-ra pillantok, szerencsétlenségemre ő is éppen a játékszereimre mered.

– A személyzeted kipakolta a cuccaimat?

– Igen – feleli.

– Úgy látszik, rábukkantak a játékszereimre.

– Így nevezed őket? – kérdezi.

– Nevezhetem őket dildónak is, ha ettől jobban érzed magad. Bár nem igazán vet rád jó fényt, hogy ilyenjeim vannak, mi? – Oldalba könyökölöm. – Elvégre elégedettnek kellene lennem melletted.

– Nem újdonság ez nekik. Tudják, hogy nekem is vannak játékaim.

Hogy… micsoda?

Jól hallottam? Huxley Cane-nek játékai vannak. Micsoda csavar.

– Őőő, hogy mi? Hol? – Körbepillantok a szobában. – Az éjjeliszekrényedben rejtegeted őket? – Odalépek az egyikhez, kinyitom, de nem találok benne semmit.

– Ez nem az én szobám.

Felegyenesedek.

– Várj, akkor nem egy szobában leszünk?

– Nem. Az én szobám a folyosó végén van.

– Értem. – Karba teszem a kezemet. – És mégis mit fog ehhez szólni a személyzeted?

– Tájékoztattam őket, hogy az esküvőig igyekszünk tartózkodni a testi élvezetektől.

Hangosan felhorkanok, majd gyorsan az orromra teszem a kezemet.

– Biztos jót röhögtek rajta.

– Miért röhögtek volna?

– Tudod… – legyintek. – Hát nem hozol haza folyamatosan nőket?

– Nem.

– Ó. – Ezen elgondolkodom egy pillanatra. – Hát, ez csak jó hír nekem. Nem kell úgy tennem, mintha nem zavarna eltévelyedő tekinteted.

Határozottan lép oda hozzám.

A kulcscsontom fölé teszi a kezét, és keményen megragad, ujjai a lapockámba vájnak. Nemcsak a figyelmemet ragadja meg a mozdulattal, de a lélegzetem is elakad tőle.

– Tisztázzunk valamit – mondja fenyegetően. – Soha nem tévelyedik el a tekintetem. És szerződés köt hozzád. Ami azt jelenti, hogy míg a megállapodásunk kötelezettségei nem teljesülnek, addig te az enyém vagy, én pedig a tied. Megértetted?

Átdöfnek jelentőségteljes, maró szavai.

Azt jelenti, hogy míg él a szerződésünk, addig senki másra sem fog ránézni. Senki mást nem fog megdugni, de ennek nem szabadna bármilyen hatással lennie rám. De valamiért mégis jéghideg borzongás fut végig tőle a gerincemen.

Idegesíti, hogy nem mondok semmit, úgyhogy még közelebb lép. Már csak centik választják el egymástól a testünket. Keze felcsúszik a nyakamon, hüvelykujja az állam alatt áll meg. Felemeli a fejemet, kényszerít rá, hogy a szemébe nézzek.

– Megértetted, Lottie?

Istenem, most, hogy ilyen közel áll hozzám, és domináns, baljós tekintetébe nézek… ebben a pillanatban rájövök, hogy mennyi mindent tettem kockára. Mert bár semmi más nem sugárzik a személyiségéből, csak arrogancia – és sosem tudnám elképzelni, hogy beleessek egy ilyen tekintélymániás férfiba –, önkéntelenül is érzek valamit, amikor ilyen meggyőzően beszél hozzám. Amikor a magáénak tud.

Nagyot nyelek.

– Nincs kufirc. Értem.

– Hűséges leszek hozzád, és tőled is ezt várom el.

– Úgy csinálsz, mintha sorban állnának a pasik, hogy megkapjanak. Hidd el, nincs miért aggódnod. – Meglapogatom a mellkasát, hogy oldjam egy kicsit a feszültséget, és ellépek tőle, hogy újra levegőt tudjak venni.

Hát ez… felemésztett. Erre emlékezni fogok – ha irányítása alá von egy helyiséget, ha irányítása alá vonja a figyelmemet, ha irányítása alá vonja minden mozdulatomat, akkor el tudom képzelni, hogy elnyel a jelenléte. Ez kétségtelen.

A dildóimhoz lépek, egyesével kézbe veszem és megvizsgálom őket. Bár Huxley kibírhatatlan és meglehetősen szeszélyes, ugyanakkor elképesztően vonzó is, és ahogy az előbb azon az alfahangon szólt hozzám… dögös volt. Gyerünk, büntess meg. Tudom, hogy egyáltalán nem lenne szabad vonzónak látnom, főleg az elmúlt órák után, de ehh… az a mély, perzselő tekintet, ahogy fölém tornyosul, hangjának baritonja… ja, olyan dolgokat indított el bennem, melyekhez szükségem lesz egyik rezgő barátom segítségére.

Talán ma a lilát fogom elővenni. Imádom a tekergő mozdulatait. Bár a tapadókorongos is nagyon hívogató, de az a zuhany alatt a legjobb. Pont ezért vettem, hogy hátulról csináljam vele. Az az egyik kedvenc pózom.

– Te meg mit művelsz? – kérdezi Huxley, amikor látja, hogy fel-le mozgatom az ujjamat a lila dildómon.

Úgy döntök, hogy tesztelem a tűrőképességét.

– Próbálom eldönteni, hogy melyikkel dugjam meg magam ma este. Tudod, a vőlegényem cölibátust fogadott, nekem meg szükségem van egy kis lazításra. Bizonyára a személyzeted is megérti a körülményeket. – Kézbe veszem a tapadókorongos dildót, és simogatni kezdem a végét. – Istenem, imádom hátulról. De túl fáradt vagyok lezuhanyozni. – Felveszem a lilát. – Azt hiszem, Thorral jól el fogunk szórakozni ma este.

Huxley-ra pillantok. Megfeszült állkapoccsal, ingerülten néz rám.

Tökéletes.

Bosszút álltam.

Nem azt mondom, hogy szépségkirálynő vagyok, és minden mozdulatommal képes vagyok felizgatni ezt a fickót, de tudok egyet s mást a férfiakról. Mindegy, hogy nézel ki, ha egy dildót szorongatsz a kezedben, akkor a szexre fognak gondolni. És mikor a szexre gondolnak, akkor beindulnak. Engem pedig elégedettséggel tölt el, hogy ennek a beindult seggfejnek egyedül kell ágyba bújnia.

Remélem, szenved… csak hogy ugyanazt érezze, amit ma este én.

– Reggeli holnap fél nyolckor. Legyél ott.

– Fél nyolckor? De hát holnap vasárnap.

– Meg kell beszélnünk néhány dolgot. – Azzal becsukja a szobám ajtaját. Hallom, ahogy a folyosó végén lévő szobájába megy, és becsukja az ajtaját.

Valakinek indulatkezelésre lenne szüksége. Talán tévedtem, talán éppen úgy bánik velem, mint ahogy a Szörnyeteg bánt Belle-lel.

– Jobban örültem volna egy meghívásnak, mint egy parancsnak – motyogom, és leteszem Thort az ágyra. A gardróbhoz lépek, és rá kell jönnöm, hogy egyetlen ruhám sincsen benne. Dizájnerruhákkal van tele. Virágos mintástól a szűk kisestélyikig, blúzoktól a farmerokig. És rengeteg cipő. Jó, ez elég figyelmes, mert…

– Ó, édes istenem – suttogom, majd felkapom és a mellkasomhoz szorítom az egyiket. – Louboutin. Isten az égben. – Óvatosan visszateszem, és megsimogatom. – Gyönyörű vagy. Ezt sose feledd, főleg, amikor csoszogni fogok benned, mert néha úgy járok, mint egy újszülött őzike.

Kihúzom az egyik fiókot, és… azta. Kihúzok belőle egy fűzős tangát. A fény felé emelem.

– Ebben nem sok anyag van. – Lepillantok, és kihúzok egy másik fiókot. Megtalálom a hozzá tartozó melltartót. – Tényleg ilyen fontos a fehérnemű? – Hát, végül is a személyzet mos, gondolom, Huxley nem akarta, hogy meglássák a saját össze nem illő holmimat.

Idegesítő, hogy ilyen rövid időn belül ilyen sok mindent el tudott intézni.

Visszadobom a ruhadarabokat a helyükre, és nekifogok megkeresni a pizsamámat… ami sehol sincs. Az összes fiókot áttúrom, és feltűnik valami: sok fehérneműt találok, de nyoma sincs a túlméretes pólóimnak, a zenekaros pólóimnak és úgy általában a személyiségemnek.

Az egyik fiókból kihúzok egy kétrészes selyemdarabot – pici rövidnadrág, ami szinte semmit sem fog takarni a seggemből, és egy hozzá illő top. Azt akarja, hogy ilyeneket hordjak?

A ruhadarabokkal a kezemben viharzok ki a szobámból, át a folyosón az ő szobájáig. Dörömbölni kezdek az ajtaján.

– Beszédem van veled! – kiáltom.

Csak pár másodperc múlva reagál, de amikor kivágódik az ajtó, a kezemnél fogva beránt, megpördít, a falnak nyom, és becsapja az ajtót.

Fölém tornyosul. Csak nadrág van rajta. Tökéletesen izmos mellkasa ütemesen emelkedik és süllyed, ahogy engem bámul. Teste szinte elnyom, hatalmas, izzó. Huxley Cane szorgalmasan látogatja az edzőtermet, mert… azta. Csak… azta.

Ki hitte volna, hogy létezik ilyen vaskos mellizom? Lefogadom, hogy ugrál, amikor fut.

– Mi a fenéért kiabálsz?

Hát…

Mit is akartam kérdezni?

Bocsánat, de kissé elterelte a figyelmemet az előttem álló isten. Igen, első látásra is egyértelmű volt, hogy vonzó férfi. Hazudnék, ha letagadnám. De sosem hittem volna, hogy ilyen testet rejteget a ruhája.

Vaskos, lapos mellizmok. Izmos vállak. Faragott márványszerű bicepszek. Olyan a teste, mint egy szörfösnek, nyaktól lefelé csupa izom, tökéletesen kidolgozott hasizmok, csípőjén V alakú bevágás. És mivel az élet nem igazságos, a bokszeralsója pár centivel kilóg a nadrágjából.

Immár hivatalos. A kamuvőlegényem igazi álompasi.

Milyen kár, hogy egyben a legnagyobb seggfej is, akivel valaha találkoztam!

– Mi a fenét akarsz? – kérdezi dühösen.

Ja igen. Nekem kellene hogy mérges legyek rá.

Egyik kezemet csípőre teszem, a másikkal az orra alá emelem a neglizsét.

– Azt akarod, hogy ezt vegyem fel?

A fekete selyemre siklik a tekintete, majd vissza rám.

– Mi ezzel a baj?

– Hát az, hogy ez nem pizsama.

– Mintha azt mondtad volna, hogy meztelenül alszol. Akkor meg mi a probléma?

– Hát, nem fogok meztelenül aludni egy vadidegen házában.

– Akkor a kezedben tartott ruhadarab éppen megfelelő lesz.

Összehúzom a szememet.

– Hol vannak a ruháim?

– Elraktároztam őket.

– Miért?

Végighúzza a tenyerét az arcán.

– Mert nem megfelelők ahhoz a szerephez, amit el kell játszanod. Ezt már megbeszéltük. Miért jössz most ezzel, amikor már lefekvéshez készülődöm?

– Mert azt hittem, hogy legalább pár saját ruhámat meghagyod, hogy legyen mit felvennem.

– Nem szükséges. Gondoskodtam róla, hogy mindened meglegyen. Ha ez minden, akkor szeretnék lefeküdni.

Tudna még ennél is nagyobb barom lenni?

Valószínűleg igen.

Lefogadom, hogy ez még csak a jéghegy csúcsa. Lefogadom, hogy sokkal nagyobb seggfej tud lenni, ami kapcsán azonnal arra gondolok, hogy vajon meddig feszegethetem a határait. Úgy tűnik, hogy lesz időm kitalálni.

Megmarkolom újdonsült pizsamámat.

– Rettenetes vagy, ugye tudod?

– Te sem aranyozod be a napjaimat.

Bár majdnem egy fejjel magasabb nálam, odalépek hozzá, és felnézek rá.

– Remélem, egy szemhunyásnyit sem fogsz aludni.

– Szép rémálmokat! – vág vissza olyan gúnyosan, hogy arra gondolok, emberemre akadtam ezen a téren.

Kár, hogy még csak nem is sejti, hogy én is tudok ám mocskosan játszani.

Lehet, hogy szerződés köt hozzá, de attól még biztos vagyok benne, hogy horrorfilmmé tudom változtatni az életét. És pontosan ezt is fogom tenni.

Kilencedik fejezet

HUXLEY

JP: Hogy telt az este? Semmit sem hallottunk felőled, és aggódom, hogy a csaj elszúrta. Elszúrta? Kurvára elbaszta?

A fivérem által küldött üzenetet bámulom, majd kézbe veszem a bögrémet, melyben kávé gőzölög. Megfújom, majd lassan belekortyolok az italba, és hagyom, hogy a kesernyés, selymes lé végigfolyjon a torkomon.

Elbaszta volna Lottie a múlt estét?

Nem, egyáltalán nem.

Egyáltalán nem baszott.

Ha értitek, mire gondolok.

Ha őszinte akarok lenni, akkor egyáltalán nem számítottam rá, hogy ilyen rohadt jól fog kinézni abban a ruhában, amit én választottam. Arra sem számítottam, hogy istennőként fog kilépni a húga fürdőszobájából a hullámos hajával, a finom sminkjével és a megbabonázó szemével.

Arra meg végképp nem számítottam, hogy ő fog a fejemben járni éjszaka. Egész éjszaka. A rohadt vibrátorával együtt. Miután lefeküdtem, esküszöm, levegőt is alig mertem venni, hátha meghallom, ahogy magát kényezteti.

Úgy harminc perc várakozás után már kőkemény volt a farkam. Könnyítettem magamon, majd lefeküdtem.

Három dildó.

Miféle nőnek kell három?

Lottie-nak, ki másnak. Mert nemcsak az a helyzet, hogy az idióta hibáimnak köszönhetően egy hajszál választ el attól, hogy romba döntsem az egész birodalmamat, de ráadásul képes voltam egy olyan nőt választani, aki percek alatt képes az idegeimre menni. Idegesítő, bosszantó, gyönyörű és gunyoros. Teljességgel kiszámíthatatlan. Minden szavától eláll a lélegzetem, hogy aztán meglepjen a zsenialitásával.

Kimerítő.

Leteszem a kávémat, és ránézek az órámra. Máris két percet késik a reggeliről. Várakozás közben válaszolok JP-nek a fivéreimmel közös chatbe.

Huxley: Nem cseszte el. Idegesítően túlteljesítette az elvárásokat. Dave és Ellie valósággal beleszerettek, és jó fényben tüntetett fel.

Újra belekortyolok a kávémba.

Breaker: És ez miért is idegesítő? Nem örülnöd kellene?

JP: Ajjaj! Szar van a palacsintában?

Huxley: Kibaszottul kibírhatatlan a csaj.

Breaker: LOL. Na, ettől meg én vagyok boldog.

JP: Nehéz vele?

Huxley: Így is mondhatjuk. Mindenbe beleköt, és késik a reggeliről.

Breaker: Időre hívtad reggelizni? Ember, vasárnap van!

JP: Hadd találjam ki, full seggfej vagy vele. Tipikus Huxley.

Huxley: Nem vagyok seggfej vele. De üzleti tranzakcióként fogom fel a kapcsolatunkat. Mert erről szól ez az egész. Üzlet, semmi több.

Breaker: Milyen romantikus valaki.

Huxley: Nincs ebben semmi romantikus.

Breaker: Szóval azt akarod mondani, hogy egy kicsit sem találod vonzónak?

JP: Egyébként is, hogy néz ki?

Huxley: Számít?

Breaker: Igen.

JP: Száz százalékban.

Huxley: Miért?

Breaker: Mert tudnunk kell, hogy dugással fog-e végződni a megállapodásotok.

JP: Készenlétbe kell állítanunk az ügyvédeket.

Huxley: NEM LESZ DUGÁS a vége. Higgyétek el.

Ekkor hallom meg papucsának csattogását a keményfa padlón. A lépcső felé fordulok. Lottie úgy csoszog végig az étkezőn, mintha halottaiból támadt volna fel, de basszus… az a pizsama van rajta.

A nadrág alig nevezhető nadrágnak. Felcsúszik combjának és csípőjének találkozásán, rásimul domborulataira, a felső meg… hát, feltárja a hasát a köldöke felett, és éppen csak eltakarja a mellét. Ha fehér lenne az anyag, akkor biztosan látnám, ahogy a feszes kis mellbimbói majdnem átbökik az anyagot.

A haja még mindig hullámos, de az arcáról lemosta a tegnap esti sminket.

Az egész lány rendezetlen, mint aki otthon érzi magát… mint akiből sugárzik a baj.

A mellettem lévő helynél meg van terítve. Egy szó nélkül lezuttyan, elveszi a kávémat, és belekortyol. Lecsúszik a széken, és hátradől.

– Késtél – mondom. – És az az én kávém.

Odanyúlok érte, de mint egy veszett állat, rám mordul. Rettegve húzom vissza a kezemet.

– Ha hozzányúlsz, meghalsz – mondja mély hangon, mintha valami démon szállta volna meg.

Nem korán kelő típus. Megjegyzem.

Néhány másodperc és pár nagy korty után leteszi a bögrémet, és lassan felém fordul.

– A fél nyolcas reggelid egy baromság.

Tényleg nem korán kelő.

A szakácsom, Reign kihoz két tányér reggelit a konyhából. Mindkét tányéron tökéletesen szervírozott avokádós pirítós, rántotta és gyümölcssaláta van.

– Köszönöm, Reign – mondom. Már éppen elmenne, amikor a földre szállt ördög felé mutatok. – Ő itt a menyasszonyom, Lottie. Lottie, ő itt Reign. Szerencsések vagyunk, hogy velünk van. Kifogástalan a főztje.

Lottie megpróbálja magát újra emberré varázsolni, felül, és a füle mögé sepri a haját.

– Jó reggelt, Reign! Szeretem a hasam, úgyhogy szerintem jóban leszünk.

– Miss Lottie, örülök, hogy megismertem. Kérem, nyugodtan kérjen tőlem bármit. Eljuttatom önhöz a kérdőívemet, hogy tudjam, mik a kedvencei.

– Köszönöm – mosolyog rá Lottie. Amikor Reign visszamegy a konyhába, Lottie felém fordul, és összehúzza a szemöldökét. – Szólhattál volna, hogy mások is lesznek itt. Szinte meztelen vagyok.

– Mondtam, hogy személyzet van a házban.

– Hétvégén? – sziszeg. – Egy szörnyeteg vagy.

– Elég jól kompenzálom őket érte.

– Remek, szóval van pénzük, csak éppen nem tudják elkölteni, mert állandóan nálad dolgoznak. – Kirázza a textilszalvétáját, és az ölébe teszi.

Végignézek rajta. Megfigyelem, ahogy fellengzősen felszegi a fejét, kidülleszti a mellkasát, és ahogy megfeszíti vállát a makacsság.

– Ha annyira aggódsz amiatt, hogy mit szólnak mások ahhoz, hogy mit viselsz, akkor miért ebben jöttél le reggelizni? Engem sem ismersz annyira még.

Beleszúrja a villáját a tojásba, és lassan rám néz.

– Ha láttad a dildóimat, akkor tulajdonképpen már mindent láttál.

– Mindent azért nem – mondom, majd kézbe veszem a bögrémet, belekortyolok, és lopott pillantást vetek a mellkasára.

– Ettől most el kellene olvadnom? Pocsolyaként kellene a lábaid elé folynom? Ettől az átható pillantástól meg a mély hangodtól? Ennél azért jobban kell igyekezned.

– Ki mondta, hogy igyekszem? – kérdezem, és leteszem a bögrémet az asztalra.

– A meglepett hangod, amikor múlt este a szobádba mentem.

– Szerintem összekeversz magaddal. Te voltál az, aki alig tudott megszólalni. Pihegve csorgott a nyálad a meztelen felsőtestemre.

– Pfff, na jó, Huxley. – A szájába tol egy adag tojást.

Jó védekezés. Tagadhatja, ahogy csak akarja, de én tudom, mit láttam múlt este. Lehet, hogy éppen úgy gyűlöl, mint ahogyan azt láttatni akarja, de nem fogja vissza magát, amikor bámulásról van szó.

– Most, hogy ilyen látványosan visszavágtál, térjünk vissza az üzletre.

Rám néz, de nem mond semmit. Kinyitom a tőlem balra az asztalon heverő mappát, kiveszem belőle a legfelső lapot, és odaadom neki. Értetlenül veszi el.

– Ez meg mi? – kérdezi.

Hanyagul kézbe veszek egy avokádós pirítóst.

– Az értesítés, hogy kiegyenlítettem a diákhiteled. Jól tedd el.

Eltátja a száját, ahogy a papírlapot nézi. Észreveszem, hogy mikor akad meg a tekintete az összes tartozás soron, ami most már nulla, mert szinte elsápad.

– Az egészet kifizetted?

– Ez áll a szerződésünkben, nem?

– De… de… tényleg kifizetted?

– Úgy nézek ki, mint aki nem tartja meg az ígéretét?

– Az egyik üzleti partneredet éppen félrevezeted, hogy azt higgye, van egy terhes menyasszonyod. Elnézést, ha kissé szkeptikus vagyok. – Leteszi a papírlapot.

– Szerződést kötöttem veled – mondom. – Ezeket nem veszem félvállról. Eljöttél velem a vacsorára, cserébe kifizettem a hiteledet. Most továbblépünk.

– Csak így? Továbblépünk? Hogyan? Úgy tűnik, gyűlöljük egymást.

– Attól, hogy gyűlölsz valakit, még együtt tudsz vele dolgozni. Meg kell tanulnod kizárni az üzletből az érzelmeket.

– Most akkor a tanítványoddá akarsz fogadni? – kérdezi.

– Azzal aláírnám a halálos ítéletemet. Nincs nekem időm a hülyeségeiddel foglalkoznom.

– Hülyeségeimmel? – kérdez vissza éppen akkor, amikor Reign visszajön az étkezőbe.

– Hogy ízlik a reggeli? – kérdezi.

Lottie dühe mosollyá változik az arcán, és felnéz a szakácsomra.

– Fantasztikus, köszönjük.

– Remek. Mr. Cane, minden rendben?

Bólintok.

– Mint mindig. Megtenné, hogy hoz még egy kávét? Bár szeretem Lottie ajkát a bögrémen tudni, kicsit sokat iszik belőle.

Reign kuncogni kezd.

– Természetesen. Az én hibám. Miss Lottie, hogyan szereti a kávét?

– Jó lesz így, ahogy Huxley issza.

Reign bólint, majd visszatér a konyhába.

– Félelmetes, hogy milyen gyorsan tudsz dühről kedvességre váltani – mondom.

– A magad nevében beszélj. Te vagy a modern Dr. Jekyll és Mr. Hyde.

Amikor Reign behozza Lottie kávéját, és aztán újra kettesben maradunk, visszatérek az üzlethez.

– Nem tudom, meddig fog tartani a megállapodásunk. Nagyon úgy tűnik, hogy Dave nem fogja elsietni a tárgyalásokat, én pedig nem akarok kockáztatni, és nyomás alá helyezni.

– Azt észrevettem – mondja teli szájjal. Hátradől a székében.

Furcsa, hogy a társaságomban mennyire másképpen viselkedik. Elengedi magát, minden szégyenérzet nélkül lecsúszik a székén, és teli szájjal beszél hozzám. És ami ennél is furcsább, nem találom taszítónak. Inkább izgalmasnak. Tényleg nem törődik a tetteivel? Az illemmel? Pedig múlt este elegánsan viselkedett Dave és Ellie házában. Rendkívül összezavar ez a kontraszt.

– Dave-nek csak Ellie járt a fejében tegnap este. Van még mit dolgoznod az ügyön.

– Ami azt jelenti, hogy neked is. Biztos vagyok benne, hogy Dave keresni fog engem holnap, hogy beszéljünk a tegnap estéről. Amennyire meg tudom ítélni, Ellie kedvel téged. Valószínűleg el akar majd hívni valahova téged. Kettesben.

Lottie kezében megáll a villa.

– Hogy mi? Ez nincs benne a szerződésben.

– Beleesik az egyéb találkozók kategóriájába – mondom. – Az ügyvédeim mindenre gondoltak.

– Szóval azt akarod mondani, hogy el kell mennem vele kávézni? Külön vele? Ugye tisztában vagy vele, hogy a valóságban semmi közös nincsen bennünk? Ő… tehetős külvárosi, én meg… nekem meg van egy befőttesüvegem, amibe pénzt dugdosok, hogy ha a Foreigner itt lép fel, akkor tudjak venni egy jegyet a kakasülőre. Biztos vagyok benne, hogy Ellie még csak azt sem tudja, hogy kik azok a Foreigner. Te tudod?

Hátradőlök.

– Szeretem a Cold as Ice-t.

Felvonja a szemöldökét.

– Hát tudod. Legalábbis ismered az egyik legnépszerűbb számukat.

– Az Agent Provocateur a kedvenc albumom tőlük.

Feljebb ül.

– Tényleg? – Látom, hogy majdnem mosolyra rántja a száját az érdeklődés. – Nem néztelek Foreigner-rajongónak.

– Miért, minek néztél?

– Nem tudom. Azt hittem, folyamatosan a The Imperial March megy a fejedben.

A tányéromra pillantok, és majdnem én is elmosolyodok, mert tényleg vicces a kép, hogy Darth Vader zenéjére masírozok.

– Az a második kedvencem. – Megköszörülöm a torkomat. – Ami a munkádat illeti…

– Ahhoz semmi közöd.

– Azt mondtam, hogy segítek fellendíteni a húgod vállalkozását. Megvannak a szükséges kapcsolataim. Túl nagy az egód és a büszkeséged ahhoz, hogy leülj velem, és a vállalkozásáról beszéljünk?

Állkapcsának megfeszüléséből tudom, hogy nem tetszik neki a megközelítésem. Kár, hogy már késő. Az üzlet az üzlet.

– Nem, de nem vagyok biztos benne, hogy bele kellene ütnünk az orrunkat.

– Mennyit is fizet neked? – kérdezem, miközben belekortyolok a kávéba. Természetesen pontosan tudom, hogy semennyit.

– Istenem, mekkora seggfej vagy. Egy pillanatra tényleg elhittem, hogy normális vagy, mert hiszen szereted a Foreignert, de aztán meg mondasz valami ilyesmit. – Csóválni kezdi a fejét. – Mielőtt még ítélkezni kezdenél, minden vállalkozásnak el kell kezdenie valahol…

– Nem ítélkezek. Segíteni próbálok. Csak éppen nem hagyod.

– Nem kell a segítséged.

– Akkor mit keresel itt? – vágok vissza halkan.

Már éppen válaszolni akar, de aztán becsukja a száját, és hátradől. Pár pillanatig a tányérját bámulja, majd felkapja a szalvétáját, a tányérba dobja, és feláll. Kisétál az étkezőből, és felmegy a lépcsőn.

Remek. Kurvára remek.

Tizedik fejezet

LOTTIE

Mielőtt még reggel összetalálkoztam volna Huxley-val, magamra kaptam valami flancos selyemruhát, és kiosontam a házból. A ruha anyaga olyan, mintha egy felhőbe csomagoltak volna. A fene esne ezekbe a drága ruhákba.

Semmit nem akartam Huxley-tól. Azt sem, hogy kérdésekkel bombázzon.

A tegnapi nap szörnyen telt. Reggeli után felmentem a szobámba, és az összes ötletemet leírtam, hogyan lehetne fejleszteni Kelsey vállalkozását. Az ebédet és a vacsorát néma csendben költöttük el Huxley-val, aztán visszamentem a szobámba. Tegnap vacsora óta nem láttam, és jó is ez így.

Amikor reggel lementem a kocsimhoz, hogy elmenjek Kelsey-hez, rájöttem, hogy nincs kocsim. Úgyhogy lesétáltam egy háztömböt, hívtam egy Ubert, és átvitettem magam Nyugat-Hollywoodba.

Most kedvenc kávéinkkal a kezemben sétálok Kelsey lakása felé. Izgatottan várom, hogy találkozzunk, és beszámoljak neki a fantasztikus fejleményekről. Bekopogok, és várok. Korán van, de remélem, már felkelt.

Kinyílik az ajtó, és…

– Te meg mi a faszt keresel itt? – kérdezem Huxley-t.

– Nem adtál búcsúpuszit – feleli szarkasztikusan.

Félrelököm, és bemegyek.

– Bújj fel a saját seggedbe, és fulladj meg. – Kelsey a konyhában ül, és mosolyogva fal egy bagelt. – Minek engedted be a lakásodba?

– Azt hittem, hogy valami baj van, hogy történt veled valami. Aztán azt mondta, hogy nem köszöntél el tőle, én meg rosszul éreztem magam miatta.

Megpördülök, és Huxley-ra meredek. Sötétkék öltönyt, fehér inget és palaszürke nyakkendőt visel. Minden hajszála tökéletesen áll, arcát éppen csak annyi borosta borítja, hogy kellemesen fenyegető legyen.

– Hogy a fenébe vagy máris felöltözve?

– Ha az én szobámban laknál, akkor tudnád, hogy mindennap négykor kelek.

– Jézusom, te klinikai eset vagy! – Odanyújtom Kelsey-nek a kávéját. – Már bánom, hogy hoztam neked kávét. Úgy látom, élvezettel nézed lassú halálomat.

– Valójában meglehetősen kedves fickó – mondja Kelsey.

– Kivel? Veled? Persze, mert te nem a bábja vagy. Hidd el, ha akkora szarban lennél, mint én, akkor másképpen gondolnál rá.

Kelsey a ruhám ujjára mutat.

– Szóval dizájnerruhák jelzik a szar helyzetedet?

Huxley fellengzősen zsebre dugja a kezét, előre-hátra hintázik a sarkán, nevetségesen jóképű arcán vigyor terül el.

– Inkább járnék meztelenül, ha az az ára annak, hogy nincs közöm hozzá.

– Ezt is elintézhetjük – mondja Huxley, mire a húgom kuncogni kezd.

– Hé! – kiáltok rá. – Te meg kinek az oldalán állsz?

– Természetesen a tiéden. Mindig a te oldaladon állok. De ez annyira szórakoztató.

Felmordulok, és visszafordulok Huxley felé.

– Fogalmam sincs, hogy mit keresel itt, de most el kell menned, hogy kibeszélhesselek a húgommal.

Kivesz a zsebéből egy fekete kártyát, és felém nyújtja.

– Ez meg mi?

– A kocsikulcsod.

– Ez nem kocsikulcs, ez egy hitelkártya.

Csóválni kezdi a fejét.

– Kinyitja a kocsidat, és enélkül nem indul be, szóval de, ez egy kocsikulcs. Az épület parkolójában egy fehér Tesla Model 3 áll. Elvárom, hogy ezzel járj. A PIN-kód, ami szintén szükséges a beindításához, az asztalon lévő borítékban van. – Amikor nem veszem el a kártyát, odalép hozzám, és a dekoltázsomba dugja. – Legyen szép napod… édesem.

Azzal elmegy.

A zárt ajtót bámulom, a kártya még mindig ott fityeg a melleim között.

Amikor tátott szájjal megfordulok, Kelsey felnevet.

– Jaj, annyira szórakoztató.

– Miért vagy ilyen pocsék testvér?

Felnevet, és a pultra teszi a bögréjét.

– Nem vagyok pocsék testvér, csak örömömet lelem életednek ebben az új helyzetében.

Az ajtóra mutatok.

– Abban a férfiban semmi örömteli nincs.

– Hát nem is tudom – vigyorodik el. – Nekem úgy tűnik, hogy vannak azért jó tulajdonságai.

Karba teszem a kezemet.

– Tényleg? Egy mosollyal már meg is lehet vásárolni a hűségedet? – A mellkasomra bökök. – A nővéred vagyok! Nekem tartozol hűséggel.

– Jaj, nyugi már – mondja, és kiveszi a kártyát a melleim közül. Aztán az egyik konyhapult előtt álló bárszékhez vezet. – Tudod, hogy a te oldaladon állok, de azt mondom, adj neki egy esélyt. Ne legyél annyira… ingerlékeny mellette. Segít rajtad.

– Én segítek rajta.

– Segítetek egymásnak. De nézd, mit meg nem tett érted. Még egy új kocsit is adott, hogy ne azt a lepukkant Bogarat vezesd, ami már alig megy; tele vagy új ruhákkal, ami mindkettőnk számára előnyös, mert, már meg ne sértődj, de végre kinézel valahogy, ami nem jön rosszul majd az üzleti megbeszéléseken; beköltöztetett a házába, úgyhogy nem kell velem laknod, vagy ami még rosszabb, anyával és Jeff-fel. Kifizette a diákhiteledet is, úgyhogy nem kell azon paráznod, hogy mikor találsz munkát, hogy visszafizesd. Sokat tett érted, Lottie. Te pedig elmentél vele egy vacsorára, hogy nyélbe üssön valami üzletet. Nem akarok senki pártjára állni, de nekem úgy tűnik, hogy sokat tett érted.

– Hát… ha így mondod, akkor tényleg úgy tűnik, mintha egy szent lenne, de nem az. Higgy nekem. Egy felvágós seggfej. Sokszor bunkó és lekezelő. Nem tisztel.

– Te tiszteled, vagy folyton csak veszekszel vele? Ahogy ismerlek, inkább az utóbbi lehet.

Túl jól ismer a húgom.

– Ő kezdte! – kiáltok fel. – Az egész hozzáállásával. Mégis mit kellett volna tennem? Csak dőljek hátra, és nyeljek? A francokat. Pokollá teszi az életemet? Hát akkor én is az övét.

– Annyira örülök, hogy közben nem veszítetted el a felnőtt énedet – mondja Kelsey. – No, bár ez a Huxley Cane-téma nagyon izgi, dolgunk van. – Odahozza a laptopját, és a kezembe nyomja.

– Mégis mit kezdjek én ezzel?

– Hozzá kell látnunk a vállalkozásszervezési feladatokhoz, és furcsamód ezt a részét utálom a legjobban az egésznek. Ma lesz egy megbeszélésünk egy várhatóan nagy ügyféllel, én pedig gondoskodni akarok róla, hogy minden rendben van, és ha kérdéseket tesznek fel, akkor a pontos számokkal tudjunk válaszolni.

– Pontos számokkal a…

– Tudod. Leltár és pénzügyek. Ilyesmi.

Gyanakodva húzom össze a szememet.

– Miért érdekelné őket az ilyesmi?

A szemét forgatja.

– A gazdagok tudni akarják, hogy mennyire vagy sikeres. Sikeresnek kell tűnnöd. Legalábbis papíron.

– Jó, és te mit fogsz csinálni?

Előveszi az iPadjét, és elmosolyodik.

– Természetesen a dizájnt.

– Természetesen – sóhajtok fel, és felnyitom a gépet. Minden fájl, amire csak szükségem lehet, már meg van nyitva. – Nagyon foglak utálni, mire végzek?

– Valószínűleg igen. De ezt a munkát élvezed a legjobban.

– Fura, de tényleg. – Megropogtatom az ujjamat. – Akkor lássunk munkához, hugi.

– Hogyan kell leállítani a kocsit? – kérdezem, és közben valamiféle kikapcsológombot keresek.

– Szerintem nem kell leállítani – mondja Kelsey, és átveti a vállán a táskáját.

– Hogyhogy nem kell leállítani? Csak kell legyen rajta valami gomb.

Megrázza a fejét.

– Egyszer randiztam egy sráccal, akinek ilyen kocsija volt. Csak P-be tette a sebváltót, kiszállt, bezárta, és elsétált. A kocsi tudja, mikor nem ülsz benne. – Kiszáll, én meg morogva P-be lököm a sebváltót, és kiszállok.

Huxley bármilyen kocsit adhatott volna nekem, de ő egy olyat választott, aminek saját akarata van. Az oldalablakhoz nyomom a kártyát, és figyelem, ahogy behajlanak a visszapillantó tükrök.

– Be van zárva? – kérdezem.

– Gondolom. – Kelsey az órájára pillant. – Gyere, ha sokat tökölsz ezzel az izével, akkor még elkésünk.

A táskámba ejtem a kártyát – kulcskártya egy kocsihoz, nagyon fura amúgy –, és Kelsey után sietek, aki már félúton jár az épület felé.

– Egyébként kivel is találkozunk? Nem mondtál róla semmit. Csak annyit tudok, hogy a könyvelésed szinte könyörgött a segítségemért, és csak pár saccperkábé számot tudtam kihozni belőle.

Nem válaszol, csak benyomja a nagy üvegajtót, és belép a modern, letisztult előtérbe. Egy teremtett lélek sincsen odabent, csak a recepciós.

Nincsenek táblák.

Nincsenek logók.

Semmi sem jelzi, hogy hol a bánatban vagyunk.

– Miss Kelsey, Miss Lottie, örülök, hogy eljöttek – mondja a recepciós. – Kérem, a harmadik lifttel menjenek fel a tizedikre. Már várják önöket.

– Köszönjük – mondja Kelsey, és a lift felé siet.

Utánakocogok, és alig lépek be, amikor már csukódik is be mögöttem a liftajtó.

– Jézusom, mi ez a nagy rohanás?

– Nem késhetünk el. Rossz fényt vet ránk.

Felemelem a karját, hogy az órájára pillantsak.

– Még van két percünk. Nyugi.

A szemembe néz.

– Ez fontos, Lottie. Ez jelentheti az áttörést, érted? Kérlek, próbáld megérteni a jelentőségét.

Elszántság villan meg a kishúgom szemében.

– Hé, tudom én, hogy milyen fontos ez. Sosem tennék semmi olyat, amivel elcseszném. Csak próbállak megnyugtatni. Az sem segít a helyzetünkön, hogy úgy rontasz be, mint egy őrült.

Mély levegőt vesz.

– Igazad van. Ez éppen olyan megbeszélés, mint a többi.

– Pontosan. Mindenünk megvan, ami kell, és itt vagyok melletted, hogy segítsek.

– Köszönöm. – Megszorítja a kezemet, a lift csengője lágy hangon megszólal, az ajtók kinyílnak, mi pedig ott állunk egy tárgyaló előtt, szemben három magas, széles vállú és félelmetes férfi.

Az egyiket ismerem.

– Mi a fene… – motyogom, amikor megállapodik a tekintetem Huxley-n.

– Jó modor – suttogja Kelsey, és kihúz maga után a liftből.

– Kelsey, Lottie, örülök, hogy el tudtatok jönni – mondja Huxley vigyorogva. – Itt leszünk – mutat a tárgyalóra.

Kelsey elindul befelé, de megragadom a karját, és Huxley-ra mutatok. Fájdalmas mosolyra húzom a számat.

– Kérem, adjanak egy percet, rögtön jövünk.

Huxley bólint, a három férfi bemegy a tárgyalóba, és becsukják maguk mögött az ajtót.

– Mi a fasz, Kelsey? Mit keres itt Huxley?

Széles vigyor terül el az arcán, hogy a három férfi lássa, hogy minden rendben.

– Ezért jött át ma reggel. Mármint ez volt az egyik oka. Hogy megbeszéljünk egy találkozót. És persze hogy odaadja a kocsidat.

– Miféle megbeszélést?

– Az irodájának – mondja, és ha lehet, még szélesebbre húzza a mosolyát. – A potenciális lehetőséget arra, hogy megállapodást kössünk arról, hogy rendszerezem és fenntarthatóbbá teszem az irodáját. Nagy ügyfél lehet, Lottie. Ha jól és hatékonyan csináljuk, akkor ezzel felkerülhetünk a térképre.

Látom a tekintetében az izgatottságot, a bimbódzó reményt, és úgy érzem, mintha örvénybe kerültem volna. Mert nem tűnik helyesnek, szinte túl szép ahhoz, hogy igaz legyen, és mint idősebb testvér, meg akarom őt védeni. De hogyan fejezzem ki az aggályaimat anélkül, hogy azt higgye, el akarom szúrni az esélyét?

Nem bízom meg Huxley-ban.

Sem a szándékaiban.

Láttam már, meddig képes elmenni annak érdekében, hogy rávegyen valakit egy megállapodásra. Honnan tudjam, hogy nem fogja ezt tenni a húgommal is?

De Kelsey könyörgő tekintete semmissé teszi erős akaratomat. Akarja ezt. Akarja ezt az esélyt arra, hogy pályára állítsa a vállalkozását, és a francba, nem vehetem ezt el tőle, még akkor sem, ha nyugtalanít a dolog.

Félrelököm a tétovázásomat.

– Jó, de legyünk óvatosak. Nem tudhatjuk, mi sül ki a dologból, és nem szabad elfelejtenünk, hogy Huxley egy dörzsölt üzletember.

Elvigyorodik.

– A bizalom nem egy nap alatt épül fel, tudom. – Megfogja a kezemet. – Na gyerünk, döntsük le őket a lábukról.

Felnevetek.

– De ugye… nem szó szerint?

Elkerekedik a szeme.

– Igaz, nem döntünk le senkit a lábáról.

Együtt lépünk be a tárgyalóba, és megállunk az asztal végében, szemben a három elképesztően jóképű férfival. Bár mind a hárman elképesztően jóképűek – ami nyilván egy cseppet sem megfélemlítő –, az én szemem mégis a középen ülő, összekulcsolt kezét az asztalon nyugtató Huxley-n akad meg.

– Mr. Cane, nagyra értékeljük, hogy időt szánt ránk – mondja Kelsey, én pedig majdnem felhorkanok a Mr. Cane hallatán. Ehh, undi. Nekem is így kellene hívnom?

És ez a két másik fickó vajon tudja, hogy ki vagyok? Oda kellene talán lépnem Huxley-hoz, és meg kellene csókolnom?

Ó, Jézusom… és ha tényleg?

Ez is a teszt része?

Amikor visszapillantok Huxley-ra, látom, hogy engem bámul. Pontosabban az ujjamon lévő gyűrűt, amit idegességemben a hüvelykujjammal forgatok.

Mondani akar valamit? Ez valami jel lenne? Amikor ideértünk, rögtön leráztam, de mi van, ha meg akart ölelni? Azt kellene feltételeznem, hogy ez a másik két pasi tudja, hogy jegyben járunk? Vagy ez csupán üzleti megbeszélés? A személyzete tudja, hogy jegyben járunk.

Ó, Jézus a mennyekben, de jó lett volna, ha előre szólnak!

Mindketten. A húgom és Huxley is.

Izzadságcseppek ülnek ki a tarkómon, és ég a fülem, amikor előrelépek. Huxley-ra szegezem a tekintetemet, és teszek még egy lépést. Inkább tűnhetek egy rozsdás robotnak, mint egy magabiztos menyasszonynak. De fogalmam sincs, mi ilyenkor a protokoll.

MI A ROHADT PROTOKOLL?

– Lottie, jól vagy? – kérdezi Kelsey.

Újabb lépés, még közelebb, lassan, kínosan, de biztosan.

– Ó, igen, csodásan. Csak, izé, köszönni akartam. Tudod… nagyot nyelek – az én… tudod… páromnak. – Huxley-ra mutatok, és teszek még egy lépést. – A férfinak, akit nem tudok kiverni a fejemből. – Újabb lépés, és most már a széke előtt állok. A másik két férfi felhúzott szemöldökkel mered rám. Darabos mozdulatokkal vállon veregetem Huxley-t. Egy laza izom sincsen a testemben. – Szia, édes… lépes… mézem. – Elmosolyodok. – Elragadóan nézel ki. – Mindenki engem néz. Előrehajolok, egyre közelebb és közelebb, majd végül csókot nyomok a feje búbjára. Azonnal megcsap parfümjének és férfias hajfixálójának finom illata. – Ó, de jó az illata. – Meglapogatom a fejét. – Egyáltalán nem pézsmaszagú. Csak… tudod, pont olyan, mint amilyennek egy férfinak szaglania kell. Olyan hegyvidéki és gazdag. Igen, gazdag szagod van. – Az idétlen csók után elhúzódok a fejétől, majd ellépek tőle, és felmutatom a hüvelykujjamat. – Szeretek egy kis vonzalmat csempészni az unalmas munkanapokba… vőlegény. – Rákacsintok, majd teszek még egy lépést hátrafelé. Izzadságcsepp gördül végig a hátamon.

Hát ez egyáltalán nem ment simán.

– Az isten szerelmére, mondd, hogy Dave előtt nem így viselkedett – kiált fel a jobb oldalon ülő férfi.

Huxley hátradől, és megtámasztja az állát összekulcsolt kezén.

– Nem tudom, hogy ez mi a fasz volt, de vasárnap nem ilyen volt.

– Pardon? – kérdezem, és hol az egyik férfira nézek, hol a másikra.

– Izé, Lottie, talán visszajöhetnél ide mellém – mondja Kelsey, és bőszen lóbálja a karját. – Hogy, tudod, professzionális benyomást nyújtsunk, és elkezdhessük a prezentációt.

– Ácsi! – mondom, és felemelem a tenyeremet a húgom felé. Visszafordulok Huxley-hoz.

Mélykék öltönyében, éjfekete székében ülve még baljósabb hatást kelt. Ahogy ül – lazán, mégis határozottan, a tekintete rajtam –, egészen nyugtalanító. Ez a férfi egy erő, melyet számításba kell venni, nekem pedig nem okoz gondot nekifeszülni ennek az erőnek.

A másik két férfi felé intek.

– Tudják?

– Pontosan mire célzol? – kérdezi Huxley olyan önelégülten, hogy legszívesebben sípcsonton rúgnám.

– Természetesen az eljegyzésünkre, édesem – válaszolom negédes hangon. – Tudnak a jelenlévő urak arról, hogy a világ legboldogabb nőjévé tettél?

Összekulcsolom magam előtt a kezemet.

Kelsey megköszörüli a torkát.

– Lottie. Gyere ide!

– Nem tűntél kifejezetten boldognak. Főleg, amikor kiléptél a liftből. – Huxley mutatóujja elindul felfelé az arcán, és a halántékán áll meg. Hüvelykujját az álla alá teszi. Erőt sugárzó póz, mintha csak lazán akarná irányítása alá vonni a teret… és engem. Rohadjak meg, ha hagyom, hogy irányítson.

Csípőre teszem a kezemet.

– Na, már miért is mondanál ilyesmit? Meglepődtem, hogy látlak, ennyi az egész. És nem számítottam rá, hogy ennyi kolbászba futok bele a délután kellős közepén.

– Lottie – suttogja Kelsey, és újra integet, hogy menjek oda mellé. Nem törődöm vele.

A Huxley két oldalán ülő férfi láthatóan jól szórakozik, a székeikbe süllyedve figyelik az előadást.

– Értem – mondja Huxley, még mindig engem nézve. – És örültél, hogy láthatod a vőlegényedet?

Ez meg mit művel?

Mire megy ki a játék?

Nem tűnik valami professzionálisnak.

Mintha gúnyolódna rajtam. Mintha próbára akarna tenni.

Tudod mit, haver? Ezt a játékot ketten is lehet játszani.

Megnyalom az ajkamat.

– Nagyon… izgatott lettem – mondom lassan, majd még lassabban végigmérem a testét a mellkasától az ágyékáig, majd vissza.

Tessék. Lássuk, ezzel mit kezdesz.

– Megbocsátanának a nővéremnek, ő…

– Kelsey, semmi baj, már kibújt a szög a zsákból – mondom, hogy lecsillapítsam. – Jegyben járunk. Tudom, hogy egyesek megdöbbennek ezen, de – újra Huxley-hoz lépek, és megfogom a kezét – szeretjük egymást.

Az egyik férfira nézek. Eltakarja a száját, úgy vigyorog. Hát ez kurvára taplóság.

A másik férfira pillantok, az meg szélesen vigyorog, de nem boldogan, sokkal inkább úgy, mint aki jól szórakozik a helyzeten. Mi a fene folyik itt?

– Bocsánat – mondom egy pillanattal később. – Tapsra és ujjongásra számítottam, tudják, a szerelmünknek. – Még mindig mindenki engem bámul, és Huxley egyáltalán nem segít ki. Leereszkedek, és az ölébe ülök. Az oldalamra teszi a kezét, én pedig átölelem a nyakát. – Annyira szeretjük egymást – mondom, és mélyet szippantok a parfümjének illatából. Gyűlölöm, hogy ilyen jó az illata.

Huxley a csípőmre teszi a kezét, és még akkor sem veszi le rólam a tekintetét, amikor megszólal.

– Magunkra hagynátok egy percre?

Na, erre most mit mondjak?

Kelsey-re pillantok, aki egyre ingerültebbnek tűnik, de összeszedi a holmiját, és kimegy a tárgyalóból. A két férfi követi.

– Ez meg mi a jó franc volt? – kérdezi Huxley, amikor becsukódik az ajtó.

Le akarok szállni róla, de nem engedi, a keze már a fenekemet markolja, és szorosan magához húz.

– Próbáltam rájönni, hogy mi a fene ez az egész! – Végigmutatok a tárgyalón. – Esetleg elmondhattad volna, hogy találkozol ma a húgommal.

– Miért kellett volna elmondanom, mikor a húgod is elmondhatta volna?

– Hát, nem is tudom, mondjuk szólhattál volna, hogy ki lesz még itt a találkozón. Hogy tudjam, milyen szerepet játsszak el, az epekedő menyasszonyt vagy az idegbeteg hárpiát?

– Bár nagyon szeretem az idegbeteg hárpiádat… ezt a kis műsort, amit itt előadtál, tényleg epekedő menyasszonynak neveznéd? Ez inkább a bizonytalan nő volt, aki azt se tudja, mit csináljon.

– Mert ilyen helyzetbe hoztál! Fogalmam sem volt, hogyan viselkedjek. Fogalmam sincs, hogy ki tud rólunk és ki nem. Mikor indítsam be a menyasszony üzemmódot és mikor ne.

– Mellettem mindig legyél beindulva.

A szemébe nézek.

– Nem úgy. Istenem, mekkora perverz vagy.

– Én sem úgy értettem.

– Ja, peeeersze. A lényeg, hogy fogalmam sem volt, hogy mit tegyek, a zavarodottság pedig ezt hozza ki belőlem, úgyhogy tessék, ezt kaptad. Ha fel tudok készülni, akkor tudom, milyen szerepet játsszak, de teljesen kizökkentett, amikor megláttalak a lift előtt.

Lassan bólint.

– Megrémítettelek?

– Nem – vágom rá gyorsan. Felnyúl, és a fülem mögé sepri a hajamat. – Te meg mit művelsz? – kérdezem ijedten, és érzem, hogy finom borzongás fut végig a karomon, amikor az ujja hozzáér az arcomhoz.

– Mindenki lát minket – mondja, és oldalra billenti a fejét. – És mivel az irodámban vagyunk, nem gondolod, hogy mindenkinek látnia kellene minket együtt, egymással érintkezve? Mert tudod, ennek az egész komédiának az a lényege, hogy nyélbe üssem azt az üzletet.

– Aha – mondom, és elgondolkozom egy pillanatra. – Azt hiszem, ennek van értelme.

– Egy dolgot jól véss az eszedbe, Lottie: mindig van értelme annak, amit mondok.

Összeakad a tekintetünk.

– Narcisztikus vagy.

– Magabiztos – vágja rá.

– Bepöcs.

Felvonja a szemöldökét.

– Mi a fene az a bepöcs?

– Beképzelt pöcs. Vagyis bepöcs.

Végigsimítja a fenekemet, majd elveszi a kezét. Gyűlölnöm kellene az érzést, de valami visszatetsző okból nem így érzek. Nem bánom, hogy hatalmas tenyere a fenekemet simogatja.

Jézus, segíts rajtam, valami baj van a fejemben.

– Szóval mivel tudom, mit akarok, tudom, hogyan akarom és tudom, mikor akarom, attól már rögtön bepöcs vagyok? – A számra néz, majd vissza.

Egy nehéz, lüktető, bizsergő érzés kezdi feszíteni a mellkasomat. Olyan, amilyet még sosem éreztem.

– Nem. – Nagyot nyelek, és valamiért a szájára pillantok. Jó ajka van. Férfihoz képest nem túl telt, éppen megfelelő, és tudom, hogy ha valaha is az enyémre tapasztaná a száját, akkor nem lenne rossz az a csók. Már a megszólalásából, az utasító hangjából biztos vagyok benne, hogy jól csókol. – Nem. Nem azért. Azért vagy bepöcs, mert nem vagy kedves az emberekkel.

– Értem. – Nem rendül meg a tekintete. – Szóval ha jól értem, nem vagyok kedves másokkal. Akkor minek neveznéd azt, hogy gondoskodtam számodra egy közlekedési eszközről? Vagy hogy virágot küldtem anyukádnak és Jeffnek, hogy gratuláljak nekik az üres házhoz?

Virágot küldött? Anya nem is mondta.

– Vagy hogy mindent úgy rendeztem a házban, hogy jól érezd magad.

Mi mindent?

– Vagy a húgoddal leszervezett mai megbeszélés, ami miatt teljesen fel kellett forgatnom a naptáramat, hogy be tudja mutatni a cégét. Ezeket hogyan neveznéd?

Háááát…

Már éppen válaszolni akarok, amikor kinyílik a tárgyaló ajtaja. Női hang szólal meg, Huxley pedig átnéz a vállam felett.

– Elnézést a zavarásért, Mr. Cane, de Bower keresi az egyesen.

Huxley bólint.

– Köszönöm, Karla. Azonnal megyek.

Becsukódik az ajtó, Huxley pedig elenged, és segít talpra állni. Aztán ő is feláll, és begombolja a zakóját.

A szemembe néz.

– Otthon találkozunk.

El akar sétálni, de utánaszólok.

– Hé, és mi lesz a megbeszéléssel?

– Úgy tűnik, elhasználtad az időmet.

– Hogy mi? – Utánaszaladok, és a hatalmas teste elé állok. Érzem magunkon a tekinteteket, az egész cég minket bámul, úgyhogy igyekszem visszafogni a dühömet. Felcsúsztatom a kezemet a zakóján. – Huxley, a húgom egész nap erre a megbeszélésre készült. Le lesz sújtva, ha nem adhatja elő neked a prezentációját.

– Erre korábban kellett volna gondolnod.

Újra elindul, de megint megállítom.

– Kérlek, Huxley.

A szemembe néz, és egy múló pillanatra emberséget látok a tekintetében. Ennek a férfinak tényleg van lelke. Ott van, üres tekintetének csokoládészíne mögött.

– Otthon találkozunk – ismétli, és oldalra lép. – Egyébként pedig ha tényleg segíteni akarsz a húgodnak sikerre vinni a vállalkozását, akkor minden egyes ügyfélnek utána kell nézned, akivel csak találkoztok.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezem.

– A férfiak, akik mellettem ültek. Ők nem az üzlettársaim, hanem a fivéreim. Ők pedig mindenről tudnak, ami az életemben zajlik.

Összehúzom a szemem, de igyekszem megőrizni a hidegvéremet.

– Tehát egyáltalán nem kell színészkednem?

– Nem, nem kell. Pontosan tudják, hogy ki vagy és miben segítesz nekem, de ha valóban készültél volna, akkor erről is tudtál volna. Talán újra leülök majd tárgyalni a húgoddal, ha bizonyítod, hogy képes vagy professzionálisan viselkedni egy üzleti megbeszélésen.

A harag a koponyám tetejéig lövell, arcomat elsötétíti a szégyen.

– Gyűlöllek – mondom, a szóból pedig olyan méreg csöpög, hogy érzem a keserűségét a nyelvem hegyén.

– Tisztában vagyok az irántam táplált érzéseiddel. Nem kell folyton emlékeztetned rá. – Azzal kimegy a tárgyalóból, úgy sétál el Kelsey mellett, hogy rá sem néz, és eltűnik az irodájában. A húgomra pillantok, aki megtörten, a laptopjával és a portfóliójával a kezében áll. Egyedül.

Ekkor hasít belém.

Elbasztam neki.

Kurvára elbasztam.

Kelsey a kilincshez nyúl, hogy kinyissa a kocsiajtót, de megragadom a karját.

– Kérlek, Kelsey. Csak mondj valamit.

Lehorgasztja a fejét, és lassan megrázza.

– Azt sem tudom, hogy mit mondhatnék. Annyira kiborultam. Nem akarok valami durvát mondani.

– Sajnálom, Kelsey. Tényleg.

Hátranéz a válla felett, és csalódottságot látok a szemében. Borotvaéles üvegcserepekként vág a lelkembe.

– Megértem, hogy furcsa helyzetben vagy. Egy olyan ember rúgott ki, akiben azt hitted, hogy megbízhatsz, aztán belementél ebbe a megállapodásba ezzel a domináns férfival, akivel nem is nagyon jössz ki, és próbálsz valahogy kikecmeregni ebből a káoszból. De ez nem jogosít fel arra, hogy mártírkodj.

– Mártírkodjak? – kérdezem meglepetten. – De hát én nem is mártírkodok.

– Nem? – kérdez vissza, majd felém fordul. – Mert én úgy látom, hogy elég kényelmes helyzetben vagy. Nem sok ember ölébe hull olyan esély, mint a tiedbe. Nem elég, hogy valami villában élsz egy elképesztően helyes pasassal, de kifizették a diákhiteledet, semmilyen kiadás miatt nem kell aggódnod, és egy olyan üzletemberrel kerültél kapcsolatba, akitől rengeteget tanulhatsz. Felfogtad, hogy ez az ember milliárdokat ér? MILLIÁRDOKAT. A fivérei oldalán a semmiből építette fel a vállalkozását, de te ahelyett, hogy kihasználnád azt, hogy első kézből tanulhatsz a tapasztalataiból és a szakértelméből, amit te négy évig tanultál az egyetemen, inkább csak bosszantod. És közben azokat az embereket is bántod, akiket szeretsz.

– Ez nem olyan egyszerű – mondom.

– Nem olyan egyszerű kicsit visszább venni, felismerni a lábaid előtt heverő fantasztikus lehetőséget, és kicsit hálásnak lenni? – kérdezi. – Mert a te helyedben én pontosan ezt tenném.

– Most ezt mondod, de nem vagy a helyemben.

Bólint.

– Igazad van. Fogalmam sem lehet, hogy min mész keresztül, de azzal tisztában vagyok, hogy ma fontos megbeszélésünk volt, de ahelyett, hogy félretetted volna az egódat, az az égig lőtt ki, és hagytad, hogy elvegyen tőlünk egy lehetőséget. Amikor azt mondtam, hogy ez egy nagy dobás lehetne, akkor komolyan is gondoltam, Lottie. Nem csak arról van szó, hogy a Cane vállalat milliárdokat ér, de arról is, hogy Los Angeles-szerte rengeteg üzletük és ingatlanuk van. Nem beszélve más államokról. Ami azt jelenti, hogy ha lehetőséget adnak, és tetszik nekik, amit csinálunk, akkor nemcsak a saját irodájukkal bíztak volna meg, de minden egyes ingatlannal is, ami a birtokukban van. De ez eszedbe sem jutott, amikor azt a kis műsort adtad elő a tárgyalóban, igaz?

– Fogalmam sem volt, hogyan viselkedjek! – vágok vissza. – Beférkőzte magát a fejembe. Fogalmam sincs, hogyan közeledjek hozzá, hogyan… bánjak vele.

– Megpróbálhatnád némi tisztelettel – mondja Kelsey, és kinyitja az ajtót.

– Ő kezdett provokálni a tárgyalóban – mondom még mindig védekezőleg.

– Mert hagytad. Én úgy láttam, hogy tökéletesen viselkedett. Te néztél ki úgy, mint egy idióta. – Azzal bevágja maga mögött a kocsiajtót, és elindul a lakása felé.

Leengedem az ablakot, és utánaszólok.

– Itt felejtetted a laptopodat.

– Tartsd meg. A legkevesebb, amit tehetsz, hogy rendbe teszed a weboldalt.

Azzal besétál az épületbe.

Harag, frusztráció és szégyen csap össze bennem, előbb mellbe vág, majd felkúszik a nyakamon, felforrósítja az arcomat, végül könnyekké válva kezd remegni a szememben.

– Bassza meg – mondom csendben, amikor az első könnycsepp legördül az arcomon. Huxley-nak és Kelsey-nek is teljesen igaza van.

Minden tárgyalásra készülj fel. Tudd, kivel ülsz egy asztalhoz. Minden részletét ismerd a prezentációdnak. Légy magabiztos, és állj készen válaszolni minden kérdésre.

Ezek a tárgyalások alapvetései, én mégsem követtem ma egyiket sem. Évek tanulmányait húztam le a klotyón. Miért? Annyi ember előtt tehettem volna tanúbizonyságot alkalmatlanságomról, de mégis a Cane vállalat tulajdonosai előtt történt meg. Bassza meg.

És Kelsey vállalkozása.

Kelsey-vel sokat veszekedtünk már, de valamiért úgy érzem, hogy ezt most nem fogja helyrehozni egy Dupla-Dupla és egy csokis tejturmix az In-n-Outból.

Ez a veszekedés sebeket ejtett.

És ez mindennél jobban megrémít.

Tizenegyedik fejezet

HUXLEY

– Lenne egy kérdésem – mondja Breaker, amikor leül az irodámban. JP szorosan követi.

– Mi? – kérdezek vissza. Kimerített ez a nap.

– Igyekszel mindent megtenni annak érdekében, hogy Lottie gyűlöljön?

– Már gyűlöl. Semmit sem kell tennem, hogy elérjem – felelem, majd kilépek a levelezőprogramból, és kikapcsolom a laptopomat.

– Arra nem gondoltál esetleg, hogy… nem is tudom, megkedveltesd magad vele?

– Miért akarnám, hogy kedveljen? Ez egy üzleti megállapodás. Semmi több.

– Nem szexuálisan érti – mondja JP. – De nem gondolod, hogy könnyebb lenne vele együtt dolgozni, ha nem esnétek folyton egymás torkának?

– Lehet – válaszolom.

– Akkor meg minek húzod fel minden egyes alkalommal?

– Amit ma délután csináltál – szól közbe Breaker. – Brutál volt.

– Igen, szabályosan sajnáltam a húgát. Totál padlót fogott – teszi hozzá JP.

– Nem volt választásom – mondom. – Bower hívott. Azóta vele dolgoztam, hogy kijöttem a tárgyalóból.

Breaker kihúzza magát.

– Minden rendben New Yorkban?

Megrázom a fejemet. Bower a helyi vezetőnk, és csak akkor hív a megbeszélt időpontokon kívül, ha valami nincs rendben.

– Nem. Azért hívott, mert elektromos tűz ütött ki a Kilencvenötödik utcai helyszínen. Kihívták a tűzoltókat, ki kellett üríteni az épületet, pár embert a tűzoltók hoztak ki. – A homlokomhoz nyomom a kezemet. – Egy kibaszott rémálom volt. Egész délután a dolgozókat hívogattam, hogy biztos mindenki rendben van-e.

– Basszus! – Breaker végighúzza a kezét a száján. – Vannak komoly sérültek?

– Két férfinak harmadfokú égési sérülései lettek a karján, de úgy tűnik, jól tartják magukat. Hála az égnek, mindenki más jól van.

– Jézusom – mondja JP. – Küldtünk valamit?

Bólintok.

– Igen, küldettem pár apróságot a kórházba. Az egyik fickónak egy Kilencedik utcai pizzéria a kedvence, a másiknak a Gray’s Papaya. Gondoskodtam róla, hogy mindketten kapjanak vacsorát, és küldettem nekik muffinokat is a Magnolia pékségből. A családjaiknak is küldettem pár dolgot. Karla egész hétre intéz vacsorát a dolgozóknak. A biztosítót is felhívtam, hogy jelentsem, mi történt. – Hátradőlök a székemben. – Karlával újabb időpontot egyeztetek Kelsey-vel, mert érdekel, hogy mit tehet a cégért és a jövőbeli lokációinkért.

– Érdekes üzleti modellnek tűnik az övé – mondja JP.

Breaker felnevet.

– Szerintem maga a csaj jobban érdekelt.

Felvonom a szemöldökömet, és JP-re nézek.

– Tényleg?

Megvonja a vállát.

– Dögös.

– Többről van szó, mint arról, hogy dögös. Láttam, hogy az irodájában egy papírra azt firkálta, hogy J és K örökké.

– Nem is, baszd meg! – csattan fel JP. – Megemlítettem Breakernek, hogy dögös a csaj, ő meg azóta is képzelődik.

– El tudod képzelni? A fivérek a lánytestvéreket veszik feleségül – mondja Breaker. Vicces.

– Neked elment az eszed – mondom, és felállok. – A házasság nem nekem való. Nem beszélve Lottie-ról.

– Ez meg mit akar jelenteni? – kérdezi Breaker, és ő is feláll.

A zakóm belső zsebébe süllyesztem a telefonomat, a pénztárcámat pedig a nadrágom zsebébe.

– Kész káosz az a nő. Rendetlen, kiszámíthatatlan és az én ízlésemnek túl szeszélyes. Kiismerhetetlen, nekem pedig nincsen most erre szükségem.

Breaker elmosolyodik.

– Szerintem meg pont erre van szükséged. Egy karót nyelt seggfej vagy. Talán pont rá van szükséged, hogy kicsit belazulj.

– Nem lesz semmilyen belazulás.

Kilépünk az irodámból, és elindulunk a liftek felé. Az egész emelet csendes, mi vagyunk az utolsók. Lehet, hogy egy milliárd dolláros birodalmat irányítunk, de pontosan tudjuk, mi kell ahhoz, hogy az alkalmazottjaink boldogok legyenek, az egyik ilyen dolog pedig az, hogy mindennap ötkor hazaindulhassanak a családjukhoz.

JP megnyomja a lift gombját.

– Ha bárkinek is szüksége van egy Lottie-ra az életében, akkor az te vagy.

Szinte felnyársalom a tekintetemmel.

– Ne is kezdjünk bele, jó?

– Igaza van – mondja Breaker. – Már abból a röpke pillantásból is, amit rávetettem, látszik, hogy egy igazi vadmacska. Szíves örömest végignézném, ahogyan az őrületbe kerget.

– Máris az őrületbe kerget.

Kinyílik a liftajtó, mi pedig belépünk.

– Nem is tudom. Szerintem máris van köztük valami – mondja JP. – Te is láttad, Breaker?

Breaker bólint.

– Láttam.

– Mindketten baromságokat beszéltek.

Lemegyünk a magánparkolónkig, és amikor kinyílnak az ajtók, meg sem várom a fivéreimet, azonnal a kocsimhoz indulok.

– Arról beszélek, ahogy akkor néztél rá, amikor kilépett a liftből. Meg amikor odament hozzád a tárgyalóban. Meg amikor az öledbe ült! – kiált utánam JP. – Felizzott a tekinteted.

Mit sem törődve velük, kinyitom a kocsimat, és beülök. Még csak az hiányzik, hogy ez a két barom is gondolatokat ültessen el a fejemben. Semmi sincsen köztem és Lottie között, csupán plátói kapcsolat.

Hogy vonzónak találom-e? Vak lennék, ha nem. Kibaszottul gyönyörű, de ezt félre tudom tenni.

Hogy jól nézett-e ki ma abban a testére simuló ruhában? Igen, kurvára, de csak ismételni tudom önmagamat, ezt is félre tudom tenni, mert profi vagyok, és tudom, hogyan kell elkülöníteni a vonzalmat és az üzletet.

Megugrok, mert bekopognak a kocsi ablakán. Breaker az. Leengedem az ablakot.

– Kurvára nem tetszik a csaj, jó?

Breaker elmosolyodik, lehajol, és megtámaszkodik az ajtón.

– Nem akartam semmit sem mondani a dologgal kapcsolatban, de ez a védekezés egyértelművé teszi a dolgot. – Már éppen fel akarom húzni az ablakot, amikor megállít. – Gondoskodj róla, hogy Karla foglaljon új időpontot. Szarul érzem magam, hogy nem néztük meg a prezentációjukat. Mi nem vagyunk ilyenek.

– Tudom.

– És gondoskodj róla, hogy Lottie tudjon róla. Magyarázd el neki, hogy mi történt.

– Nem kell tudnia.

Breaker bólint.

– De igen. Meg kell tudnia bízni benned, Hux. Ha összejön a dolog, akkor mindkettőtöknek félre kell tenni az utálatotokat, és meg kell tanulnotok együtt dolgozni. Ha nem, akkor Davis előbb vagy utóbb át fog látni a szitán, és akkor mindent elveszítesz, amiért eddig dolgoztál. És tudom, hogy ez a legutolsó dolog, amit szeretnél.

A tárgyalóban történtekre gondolok.

– Rossz energiákat sugárzott. Még akkor is, amikor megpróbálta előadni az odaadó menyasszonyt.

Breaker újra bólint.

– Vissza kell venned egy kicsit. Tudom, hogy szereted elkülöníteni a magánéletet az üzlettől, de szerintem ez most nem fog menni. Meg kell mutatnod neki, hogy te is csak ember vagy, különben nem fog működni a dolog.

Én pedig pontosan ettől félek – megmutatni neki, hogy ki is vagyok valójában. Mert bár továbbra is tagadom, hogy érdekelne a lány, tudom, hogy mélyen belül egy részem tudja, hogy ha megismerem, és ha ő is megismer engem, akkor kialakulhat valami.

Hatalmas kockázatot jelent összekeverni az üzletet a magánélettel. Elmosódnak a határvonalak, ígéretek válnak semmivé. Soha nem sül ki belőle semmi jó. Soha. Éppen azért kell távolságot tartanom, éppen azért kellene mindkettőnknek távolságot tartania.

– Átgondolom – mondom, bár már tudom, hogy nem fogom.

Egyetlen vacsora kellett hozzá a Chipotle-ben, hogy rájöjjek, Lottie más. Tudtam, hogy bajt hozhat a fejemre. Egyáltalán nem olyan, mint a többi nő, akikkel életem során találkoztam. Mindig kimondja, amit gondol, látszólag egyáltalán nincsen bűntudata, amiért káoszt hoz mások életébe, kedveli a társaságot, bármire kapható, és sohasem fogja vissza magát.

Éppen azért kell közömbösnek maradnom, éppen azért kell tartanom a három lépés távolságot. Ha nem, akkor ez az egyezség a vesztemet fogja okozni.

Lottie képes a vesztemet okozni. De nincs az az isten, hogy ezt elmondjam a testvéremnek. De túlságosan jól látja a dolgokat.

– Miss Lottie is csatlakozik magához? – kérdezi Reign.

Bólintok.

– Igen, csak befejez még valamit. – A házi pizzára pillantok. – Elképesztően jól néz ki.

– Köszönöm. Desszertnek málnás-étcsokoládés mousse-t készítettem. Szóljanak, ha hozhatom, addig a hűtőszekrényben pihen.

– Köszönöm, Reign.

A szakácsom elmegy, és pedig a telefonomért nyúlok. Öt perccel ezelőtt írtam Lottie-nak, hogy kész a vacsora. Mióta hazaértem, színét sem láttam. Amennyire tudom, hazajött, és rögtön felment a szobájába, és azóta sem dugta ki onnan az orrát. Kétségtelen, hogy most a legkevésbé arra vágyik, hogy velem vacsorázzon, főleg annak fényében, ami ma az irodában történt, de ennie akkor is kell.

Már éppen felállok, hogy felmenjek érte, amikor megjelenik a lépcsőn. Az egyik selyemköntös van rajta, amit én vettem. Ez tökéletesen passzol szemének színéhez, sötét jádezöld. Nézem, ahogy az utolsó lépcsőfokokra lépve fellibben a köpeny napbarnította lábán. A csípőjére siklik a tekintetem. Szorosan kötötte meg a köntöst, mely így kiemeli csinos alakját. Aztán a mellére pillantok, mely lágyan ring, amikor lelép a földszintre.

Kétségtelenül semmit sem visel a köpeny alatt.

Amikor a szemébe nézek, megszólal.

– Éppen fürödtem, amikor rám írtál.

Hangja monoton, élettelen. Komoran néz, és bár csábosan néz ki a köpenyben, nem feszíti önbizalom, mint általában.

Eszembe jutnak Breaker szavai. Mintha egy kalapáccsal vágnának mellbe.

Meg kell mutatnod neki, hogy te is csak ember vagy, különben nem fog működni a dolog.

Lottie kihúzza a székét, és leül.

Nem mond semmit sem a terítésre, sem rám, de még az ételre sem. Csak kihajtja a szalvétáját, az ölébe fekteti, kézbe veszi a villáját és a kését, és levág egy kis darabot a pizzájából. O betűt formál a szája, amikor megfújja a gőzölgő falatot.

Nincsenek poénok, nincsen harag, nincsen… semmi. Semmit sem mutat a személyiségéből. Mintha a fürdéssel az általam pár napja ismert Lottie minden maradványát lemosta volna magáról.

Nincs csipkelődés.

Nincs gyűlölet.

Nincs jele vitának.

Mintha kiüresedett volna.

Én tettem ezt vele?

Bár minden másodpercben az idegeimen táncolt, amikor a közelemben volt, ezerszer inkább az a Lottie, mint ez a mostani.

Azt hiszem, megtörte a mai nap, és ez rossz érzést kelt bennem.

Lehet, hogy időnként egy szívtelen rohadék vagyok, de ez… ez egyáltalán nem helyes.

Megremegnek stabil üzleti szabályaim, és ellenállhatatlan késztetést érzek arra, hogy elmondjam neki, mi történt ma. Vissza akarom valahogy hozni az életet a szemébe.

– Fontos hívást kellett fogadnom.

Reakciót kutatva pillantok rá.

– Biztos vagyok benne – mondja csendesen, de hangjának így is éle van, mintha nem hinne nekem.

Nem kell magyarázkodnom. Nem is tartozom neki semmiféle magyarázattal az üzleti ügyeimet illetően, és most mégis görcsbe rándul a gyomrom. Újra látni akarom a szemében a tüzet.

– Nem kérdezed meg, hogy mégis mi lehetett fontosabb a húgodnál?

Végre rám néz. Egy pillanatra végigméri az arcomat a szúrós tekintetével, majd visszanéz az ételére.

– Miért kellene megkérdeznem? Már tudom a választ.

– És mi lenne az?

– Hogy semmi közöm hozzá. – Leteszi az evőeszközét. – Tudom, hol állok a fontossági listádon, Huxley. Nincs szükség magyarázkodásra.

Ellöki magát az asztaltól, feláll, és a lépcső felé indul.

– Nem fejezted be a vacsorádat.

– Nem vagyok éhes – mondja, és elindul felfelé a lépcsőn. Köpenye ütemesen libben le a lábáról.

Csak így itt hagy?

Egy szó nélkül?

Semmi indulat?

Semmi epés megjegyzés?

Semmi dühös nézés?

Ez így nem jó.

Még mindig a lépcsőt bámulom, agyam kétségbeesetten kutat kavargó gondolataim között, hogy mit is tegyek. Sosem foglalkoztam érzelmekkel az üzleti életben, úgyhogy ismeretlen terepre tévedtem. Gyűlölöm beismerni, de lehet, hogy Breakernek igaza van. Stabil partnerként van szükségem Lottie-ra ebben a színjátékban, mert ha maga alatt van, akkor nem vagyok benne biztos, hogy úgy akar majd velem dolgozni, ahogy szükségem van rá.

De hogy a picsába tegyem boldoggá anélkül, hogy túlságosan is közel kerüljek hozzá?

Frusztráltan fújom ki a levegőt, majd ellököm magam az asztaltól, és megindulok a lépcső felé. Fogalmam sincs, hogy mit fogok tenni, de nem hagyhatom, hogy így faképnél hagyjon.

Már majdnem a szobájánál van, amikor utolérem.

– Nem fekhetsz le éhesen – mondom, mert nem tudom, mi mást mondhatnék.

– Azt csinálok, amit akarok – mondja, és egy pillanatra megérzem hangjában az ismert élt.

Pont ezt akartam hallani. Egy csípős megjegyzést. Csak így tovább, Hux.

Odanyúlok, és mielőtt még továbbmehetne, elkapom a kezét, és visszahúzom.

– Te meg mi a francot művelsz? – kérdezi, és már teljes pompájában ragyog a szemében a szikra.

Máris jobb.

– Emlékeztetlek rá, hogy ki a főnök.

El akarja rántani a kezét, de nem engedem el, hanem felemelem a karját, és a mögötte lévő falhoz nyomom a testét.

Szorosan tartom a kezét a feje felett. Elkerekedik a szeme.

– Nem kell emlékeztetned rá, hogy ki a főnök. Elég egyértelművé teszi a dolgot a tény, hogy undorító módon senki mással nem törődsz. Amit kiszólsz a szádon, annak úgy kell lennie.

– Tényleg? – kérdezek vissza. El akarok menni a végsőkig. Vissza akarom hozni a korábbi személyiségét. Úgyhogy a másik kezemmel is megragadom, és stabilan a falhoz préselem. – Akkor miért teszel mégis folyton próbára?

– Mégis hogyan teszlek próbára? – kérdezi. Mellkasa egyre gyorsuló ütemben emelkedik és süllyed.

– Szerinted ez a megfelelő öltözék egy vacsorára? – kérdezem, és köpenyének megkötött zsinórjával kezdek játszadozni. Arra várok, hogyan reagál, de közben felébred bennem valami. Valami… ösztönös.

És ez az ösztönös oldalam mintha előcsalogatná az igazi személyiségét. Mintha életet lehelne szarkasztikus énjébe.

Én pedig pontosan ezt akarom.

Azt a Lottie-t akarom, akit megismertem.

Tudom, hogy határokat lépek át – megérintettem és a falhoz nyomtam –, de felébresztett bennem valamit, hogy ilyen komornak és legyőzöttnek látom. Nem kezelem jól az ehhez hasonló helyzeteket, fogalmam sincsen, hogyan kell felvidítani valakit – ami elég egyértelmű abból, hogy empátia helyett továbbra is csak piszkálom –, ám az agyam, úgy tűnik, nem úgy működik, ahogy kellene neki.

– Nem volt tudomásom róla, hogy öltözködési szabályok vonatkoznak a vacsorára. – Végignéz öltönynadrágomon és feltűrt ujjú ingemen. – Laza üzleti volt talán? Örülnél, ha felvenném a múltkori ruhámat?

– Annak örülnék, ha lejönnél, és befejeznéd a vacsorát.

– Mondtam, hogy nem vagyok éhes.

– Az én szememben ez csak kifogás arra, hogy ne kelljen mellettem lenned – mondom kissé emelt hangon. – Csak üzlet volt, Lottie. Nem kell magadra venni.

– Nem kell magamra venni? – kérdez vissza. – Jézusom, de elegem van ebből a baromságból. – El akar indulni, de nem engedem. – Nehéz nem magamra vennem mindent, amikor mindenhez érzelem kapcsolódik. Én nem vagyok olyan fekete-fehér, mint te. Nekem vannak érzéseim, Huxley.

– Akkor mondd el, hogy mit érzel.

Felszegi az állát.

– Nem tudnád elfogadni.

– Tégy próbára.

Elhallgat.

Méricskél.

Aztán…

Megnyalja az ajkát.

– Jó. Dühös vagyok magamra, amiért hagytam magam belekeverni ebbe a dologba. Dühös vagyok, amiért elbasztam ma a húgom találkozóját, amin a rövid határidő ellenére keményen dolgozott. Dühös vagyok, hogy nincs elég bátorságom megmondani az anyámnak, hogy igaza volt, és sosem lett volna szabad elfogadnom azt az állást Angelától. Gyűlölöm, hogy a büszkeségem fontosabb, mint az igazság. De a legfontosabb… – fentről lefelé végigmér. – Sohasem gyűlöltem még embert annyira, mint téged. Azt gondolom, hogy hideg és gyökértelen vagy, és magadon kívül senkivel sem törődsz. Gyűlölöm a tudatot, hogy rád kell támaszkodnom, hogy neked rám kell támaszkodnod, és ami a legfontosabb… – mély levegőt vesz, ujjai körülfonják a csuklómat, mely a falhoz szegezi. – Gyűlölöm, hogy a legcsekélyebb mértékben is vonzónak talállak.

Izzadságcseppek jelennek meg a tarkómon. Késztetést érzek arra, hogy erővel magamhoz húzzam.

Észrevettem, hogy néz rám. Észrevettem, hogy néha eltévelyedik a tekintete, de eddig még sosem mondott ilyesmit.

Ó, bassza meg, teljesen elgyengülök. Annyira, hogy átadjam magam…

– Nem kell dühösnek lenned. A húgod kap egy újabb esélyt. Megmondtam, fontos hívás várt rám. – Csak rövid mondatokban tudok beszélni, mert enyhén szétnyíló ajkait nézem. Már ez is elég, hogy a bűvkörébe vonjon.

Hogy megvadítson. Hogy meginogjon az akaratom.

– Nem hiszek neked. – Határozott, mégis lágy a hangja. Dallama újabb repedéseket indít meg a falamon.

Erősebben markolom a csípőjét.

Hüvelykujjam végigsimítja a köpeny lágy anyagát.

Elégedetten konstatálom, hogy mély, alig hallható nyögés tör át ajkai között.

– Karla már bizonyára felvette a kapcsolatot a húgoddal, hogy új időpontot egyeztessenek. – Egyre hevesebb közöttünk a húzd meg, ereszd meg játék. Bizseregnek az ujjaim, hogy megérintsem. Hogy becsusszanjanak a köpeny alá. – El van intézve. Ami a bűntudatodat illeti, hogy nem mondtad el anyádnak az igazat, az a te dolgod, és rohadtul semmi közöm hozzá.

Erősebben szorítom a falhoz szegezett kezét, és amikor ujjai átfogják a csuklómat, lelkem újabb része enged el. Lüktet bennem a vágy e nő iránt, és érzem, hogy már csak egy hajszálon függök.

– És ez a gyűlöleted… tudnod kell, hogy ez a gyűlölet nem kölcsönös.

Rám emeli átható tekintetét. Megremeg a hangja, amikor megszólal.

– Eddig csak az ellenszenvedet mutattad ki irántam.

Hangjának remegése nincs összhangban a merészségével. Megfogja a csípőjén nyugvó kezemet, és befelé kezdi húzni…

Egészen addig, míg ujjaim bele nem akadnak a köpeny zsinórjába.

Ne csábíts…

Lehet, hogy képes vagyok elválasztani az üzletet a magánélettől, de amikor kezdenek elmosódni a határvonalak, amikor az elmém zavart és ködös, akkor lehet, hogy már semmi sem állít meg.

És zavart vagyok.

És rohadtul ködös.

A testem felzümmög a döntésképtelenségtől, a rossz döntés egyre közelebb és közelebb húz ehhez a lányhoz.

– Igen, kifejeztem a mérgemet, a frusztrációmat és az ingerültségemet, de gyűlöletet sosem. Gyűlöletet csak te mutattál. – Ujjaim a selyemzsinórral játszanak. – Nekem nincsen problémám veled.

– Hazug – mondja.

– Miért nem bízol bennem?

– Mert nem adtál rá okot – válaszolja. Tenyere felcsúszik a mellkasomon, és forró nyomot hagyva maga után megáll a vállamon. Végighúzom a fogamat az alsó ajkamon, és gyengéden meghúzom a köpeny zsinórját.

Nem ellenkezik.

Sőt közelebb húzódik hozzám.

Bassza meg! Cérnaszálon függ az önuralmam, meginog, és készen áll arra, hogy elpattanjon.

Hogy kitörjön.

– Hát nem tartottam be mindent, amit ígértem?

– De – lihegi, háta ívbe hajlik, mellkasa elemelkedik a faltól. A mozdulat megfeszíti a köpeny anyagát. Tekintetem a mellkasára siklik, a köpeny két oldala veszélyesen szétnyílik.

A francba is, hogyan nézhetnek ki ezek a gyönyörű mellek meztelenül? Vajon érzékenyek? Vajon ha a számba venném őket, akkor kéjesen nyögne?

Képtelen vagyok tovább türtőztetni magamat, megrántom a köpeny zsinórját, és kioldom az egyik oldalát. Az apró nyílás csábítóan hívogat, és lángra lobbantja az ereimben parázsló hőt.

A kurva életbe, Huxley, mit művelsz?

Valamit, amit nem lenne szabad.

De, bassza meg, annyira csábító.

Tudom, hogy a köpeny alatt nincs semmi, csupán a finom teste. Lepillantok a mellére, látom, hogy kőkemény mellbimbói az anyagnak feszülnek. Annyira picik, annyira szexik.

Próbálok továbbra is a beszélgetésünkre koncentrálni.

– Szóval ha eddig minden ígéretemet megtartottam, akkor miért nem bízol bennem?

Keze a tarkómra siklik, ujjai rövid hajszálaimmal játszadoznak.

– Mert csalárd vagy.

– Általában nem vagyok az.

Bizseregnek az ujjaim a késztetéstől, hogy még egyszer megrántsák a zsinórt, és kitárják a köpenyt.

– Ne haragudj, de ezt nem hiszem el.

Újra végighúzom a fogamat az ajkamon.

– Hát jó, akkor hogyan bizonyíthatom be, hogy bízhatsz bennem?

Szenvedély lángol fel a tekintetében, leveszi a kezét a tarkómról, végighúzza a testén, fel egészen a köpeny tátongó dekoltázsáig, mely már alig takarja a mellkasát. Megőrjít, amikor az ujjaival játszadozni kezd a dekoltázsán. Szinte csorog a nyálam.

– Ne szegd meg az ígéreteidet.

– De hát nem szegtem.

A szemembe néz.

– A szavak nélkül tett ígéreteidet sem.

Aztán a legnagyobb döbbenetemre kioldja a köpeny zsinórját, annak két fele oldalra libben, és felfedi felsőtestének középvonalát.

Bassza meg!

Másodpercek alatt kőkeményre merevedek. De ahelyett, hogy visszakoznék vagy szétmarcangolnám, úgy döntök, hogy tovább kínzom magamat, és lassan végignézek rajta. A mellkasával kezdem, ahogy a köpeny lazán lóg a két melle felett, alig takarva el őket, és a végletekig kínozva engem. Aztán éhes tekintetem lejjebb siklik feszes hasfalára és teljesen csupasz puncijára. Csorog a nyálam a látványtól. Csupán apró ízelítőt ad, de már ez is elég ahhoz, hogy az őrületbe kergessen. Hogy átlökjön a kibaszott peremen.

Próbára tesz. Kíváncsi rá, hogy milyen messze megyek el.

De nem tudja, hogy…

Ezt én kezdtem el.

Én szegeztem a falhoz.

Én húztam meg a köpeny zsinórját.

Így aztán nekem is kell befejezem.

– Gondoltam – mondja. – Nem tudod véghez vinni, amit elkezdtél. Pont úgy, mint az üzleti megbeszélést.

– Megmondtam, hogy nem tehettem semmit.

– Tehettél volna, de úgy döntöttél, hogy nem teszel.

Megcsikordul összeszorított fogsorom.

– Most pedig anyaszült meztelenül állok előtted. Hát nem ezt akartad? Hogy parancsolhass nekem? Hogy irányíthasd a testemet? De ahelyett, hogy végigvinnéd, amit elkezdtél, lemerevedsz.

Most szórakozik velem?

Azt gondolja, hogy csak nagy a szám?

– Nem merev, Lottie. – Teszek egy lépést felé. – Kőkemény. Kőkemény vagyok. – Azzal meztelen csípőjére csúsztatom a kezemet, és közben még mindig a falhoz szegezem a kezét a feje felett.

Élesen szívja be a levegőt a hirtelen mozdulatomtól, és amikor a hátára csúsztatom a kezemet, majd le a fenekére, ráharap az alsó ajkára.

– És ezt nem én kezdtem – mondom, pedig így volt. – Te jelentél meg ebben a köpenyben a vacsorán.

– Tegnap este hálóingben jelentem meg. Mi a különbség?

Végighúzom a kezemet a fenekén, fel a derekáig, aztán megragadom, és közelebb húzom magamhoz.

– Az, hogy ez szándékos volt.

– Bármennyire is szeretnéd azt hinni, Huxley, nem próbállak felizgatni. Csak próbálok a lehető legkevesebb időt tölteni veled.

– Akkor miért nem mész el? – kérdezem, és elengedem a derekát, de csak azért, hogy előrehúzzam a kezemet, és végigsimítsam a csípőcsontja felett. Kéj önti el – látom a szemében, és érzem, mert enyhén szétteszi a lábait.

– Próbálom leplezni a blöffödet – mondja. – Sosem érnél hozzám…

– Hogyan? – kérdezem, és az ujjam a nyílására siklik.

Élesen beszívja a levegőt, nekiveti a fejét a falnak, és előrenyomja a csípőjét.

– Így? – még egy ujjamat végighúzom rajta, de ezúttal mélyebben, hogy megtaláljam a csiklóját. Bassza meg, de puha. – Sose becsüld alá, hogy mire nem vagyok hajlandó. – Érzem, hogy reagál rám a teste. – Mondd, hogy többet akarsz.

Megrázza a fejét.

– Sosem adnám meg neked ezt az élvezetet.

– Értem.

De nem csak ő tud játszadozni. Továbbra is a falhoz szegezem, a másik kezemmel pedig a punciját simogatom. Aztán két ujjamat fel-le kezdem mozgatni a csiklóján, és közéjük csípem. Finoman, lüktetve szorítom.

– Ó, istenem – suttogja. Oldalra dönti a fejét, és erősebben markolja a csuklómat.

Tovább játszadozom az ujjaimmal, és már a bejáratát ingerlem. Még jobban szétteszi a lábát, én pedig elfogadom a meghívást. Belecsúsztatom az egyik ujjamat.

Bassza meg, de szűk.

És nedves.

Kurvára nedves.

Közelebb húzódom hozzá, és nagyon csábító, hogy forró bőrére tapasszam a számat, de ellenállok. Most az a lényeg, hogy bizonyítsak valamit. Hogy megmutassam neki, pontosan mire is vagyok képes a testével mindössze a kezemmel.

Kihúzom az ujjamat, és végigsiklok a hüvelykujjammal a csiklóján. Sziszegve vesz levegőt, mire jobban kezdem nyomni, és apró, köröző mozdulatokat teszek.

– Igen – suttogja, csípőjének mozdulatai szinte könyörögnek, hogy folytassam. De finom mozdulatokkal dolgozok, hagyom, hogy az enyhe nyomás az őrületbe kergesse.

Lassan mozgok.

Körbe-körbe.

Felépítem.

Megmászom.

Az őrületbe kergetem.

Az alsó ajkába mélyeszti a fogait. Ütemesen emelkedik és süllyed a mellkasa, a köpeny már alig takarja a mellét. Még egy hirtelen mozdulat, és teljesen feltárul előttem a teste. Már olyan szorosan fogja a csuklómat, hogy lehet, reggelre nyoma marad.

De megéri.

Mert az, hogy így látom – hogy megadja magát nekem, hagyja, hogy megérintsem, hogy a csúcs felé irányítsam –, kurvára megéri.

– Még – suttogja. – Adj még.

Éppen ezt akartam hallani. Elengedem a kezét, és mielőtt még tiltakozni tudna, megfordítom a fal felé. Két keze szétterül a falon, arca a fehér felülethez ér. Hátulról markolok rá a puncijára, és az ágyékomhoz húzom a fenekét, hogy érezze, milyen kemény vagyok.

Rekedtes nyögésétől csak még jobban felizgulok. Újra és újra végighúzom az ujjaimat a csiklóján.

– Most is gyűlölsz? – kérdezem, folyamatosan az izzó kis pontot ingerelve, amitől az egész teste megremeg.

– Jobban, mint valaha.

– Azért, mert fel tudlak izgatni? – kérdezem, és olyan közel hajolok hozzá, hogy ajkam végigsimítja a fülét.

– Igen.

Most két ujjamat csúsztatom bele. Mély nyögés tör fel belőle.

– Azt kívánod, bárcsak ne az ujjaimmal dugnálak, igaz?

Kijjebb húzom az ujjaimat.

– Ne. Igen.

– Mi igen? – kérdezem, és már olyan kemény a farkam, hogy nekifeszül a nadrágomnak.

– Dugj meg. Azt akarom, hogy dugj meg.

A másik kezemmel hátrafordítom a fejét, hogy közvetlenül a fülébe tudjak súgni.

– Szóval gyűlölsz, de azt akarod, hogy dugjalak meg. – Rányomok a csiklójára, mire elfojtott nyögés tör fel belőle. – Közel vagy?

– Közel – suttogja. – Nagyon közel.

– Jó – mondom, és elveszem a kezemet a puncijáról.

– Mi-mit művelsz?

Jót vigyorgok magamban zavarodott lihegésén.

– Miért kellene befejeznem, Lottie? Miért kellene megajándékozzalak egy orgazmussal?

– Mert egy rohadék vagy, ha így itt hagysz.

Tenyere a falon, és lehorgasztja a fejét. Testének minden izma, izmainak minden rostja megfeszül.

Újra a csiklójára teszem a kezemet, figyelem, ahogy még jobban megfeszül, ahogy ívbe hajlik a háta. Egészen közel akarom húzni a szakadékhoz, ahol már majdnem lezuhan.

– Már így is azt gondolod, hogy egy rohadék vagyok, szóval nem mindegy? A legrosszabb dolgokat feltételezed rólam, Lottie. Mit sem fog ezen változtatni, ha hagylak elélvezni.

– De akkor legalább tudni fogom, hogy irányítani tudod a testemet. Hát nem ezt akarod? Irányítást?

Tudja, hogyan kell beszélni velem, tudja, mit akarok hallani, és ez elég ijesztő. Igen, irányítani akarok. Azt akarom, hogy felizzon, amikor rám néz. Azt akarom, hogy vágyjon rám, amikor belépek egy helyiségbe. És bár tudom, hogy nem lenne szabad, tudom, hogy ez szigorúan csak üzlet, de ma este elszabadított bennem valamit. És most már… elszántam magam.

– Mondd csak… – összecsípem a csiklóját, mire felnyög. – Felizzik a tested, amikor belépek egy helyiségbe?

Nem felel azonnal, kell neki egy pillanat, míg összeszedi magát.

– Nem – mondja végül.

Az egész testemet nekinyomom.

– És mégis mi a francért nem?

– Mert – lihegi, ahogy újra körözni kezdek a csiklóján. – Bassza meg… – motyogja lihegve. – Mert nem tudom… hogy milyen keményen tudok elélvezni veled.

– Ezt most vegyem kihívásnak? – kérdezem, majd elengedem a csiklóját, amitől majdnem a mellkasomra rogy. Egész teste remeg, pontosan tudom, hogy éppen ott áll a szakadék szélén, ahogy akartam.

– Ez egy kérés – mondja, és hangjából olyan sebezhetőség árad, amitől teljesen kimegy a fejemből, hogy az orgazmus szélén akartam hagyni, hogy magának fejezze be a dolgot. Bár imádnám végignézni, ahogy könyörög, majd dühösen elviharzik – tudva, hogy aztán az egyik vibrátorával elégítené ki magát –, azt akarom, hogy tudja, tényleg én parancsolok a testének.

Visszateszem a kezemet a puncijára, de nem mozdítom, pedig reszket a teste az érintésem alatt.

– Ide figyelj, Lottie. – Amikor nem reagál, szorosabban markolom. – Figyelsz rám?

– Igen – feleli pihegve.

– Nem akartam, hogy elélvezz. A végsőkig el akartalak vinni, hogy könyörögj nekem, de nagyon lehangoló, hogy ennyire nem bízol bennem, és ilyen kevésre tartasz. – A füléhez nyomom a számat, és újra simogatni kezdem az ujjammal a csiklóját. – Jó ember vagyok. Lehet, hogy még nem látod, de majd fogod.

– Ez semmin sem fog változtatni.

– Ez szemenszedett hazugság – mondom, és érzem, hogy összeszorulnak a combjai a kezemen, és még jobban megmerevedik a teste. – Ez mindent meg fog változtatni. Lehet, hogy még mindig gyűlölni fogsz, lehet, hogy még mindig nem akarsz majd rám nézni, de már tudni fogod, hogy kibaszottul sóvárogsz utánam.

Még nagyobb nyomást fejtek ki, és egyre gyorsabban körözök, míg végül bilincsként szorulnak a kezemre a combjai, felnyög, puncija pedig ütemesen lüktet az ujjaimon.

Elélvez.

Méghozzá keményen. Nedvesség árasztja el a kezemet, az ölét nekem dörgöli, nyögéseit eltompítja a fal. Alaposan kiélvezi az orgazmusát, és mindent kiad magából, amit csak ki lehet.

Elveszem a kezemet, megpördítem, és újra a falhoz nyomom. Felemelem a fejét, hogy a szemembe nézzen, és végighúzom a nyelvemen az ujjamat, mely pár pillanattal korábban még őt izgatta. Mámor villan a szemében, ahogy végignézi, amint minden egyes cseppjét lenyalom az ujjamról.

– Kibaszottul finom vagy.

Megfogom a zsinór két végét, és megkötöm, eltakarva magam elől ínycsiklandó testének látványát.

– Szólj, ha Karla nem egyeztetett új időpontot a húgoddal. Gondoskodom róla, hogy elém kerüljön a prezentációja. – Kezembe fogom az arcát, és belenézek megbabonázó tekintetébe. – Aludj jól, Lottie.

Ki vagyok éhezve – immár az elképesztő ízére is –, de elengedem, és visszamegyek az étkezőbe. Érzem az ujjamon az illatát. Az egész kezemen. Íze a nyelvemen táncol, mintha még mindig milliméterekre lenne a számtól. Újra meg akarom ízlelni. Meg akarom baszni annál a falnál.

Nem. A. Tiéd.

Az jár a fejemben, hogy vajon mire gondol. Akar vajon engem? Vagy még mindig gyűlöl?

Vajon még mindig azt akarom, hogy gyűlöljön?

Tizenkettedik fejezet

LOTTIE

Mély levegőt veszek, és bekopogok Kelsey ajtaján.

Idegesen, kávéval és fánkkal a kezemben várok.

Nem írtam neki múlt éjjel, még csak meg sem próbáltam kapcsolatba lépni vele, mert pontosan tudom, hogyan működik a húgom. Időre és térre van szüksége, amikor dühös. Nagyon remélem, hogy egy éjszaka elég volt neki, mert, magasságos egek, beszélnem kell valakivel.

Szükségem van valakire.

Azok után, ami Huxley-val történt a folyosón… ki kell beszélnem magamból a történteket, és Kelsey az egyetlen, aki tudja, mi zajlik most az életemben.

Múlt éjjel úgy éreztem, hogy… legyőztek. Úgy éreztem, mintha az egész családomat cserben hagytam volna. Az utolsó dolog, amire vágytam, az volt, hogy Huxley-val vacsorázzak. De tudtam, hogy ha nem jelenek meg, abból nagy ügyet fog csinálni, úgyhogy a minimumra szorítkoztam. Aztán otthagytam. Nem hittem volna, hogy utánam jön, arra sem gondoltam, hogy megpróbálja lefejteni rólam a köpenyt, arra meg végképp nem, hogy az ujjaival kényeztet majd.

Ha őszinte akarok lenni, lehet, hogy tényleg csak azért vettem fel a köpenyt, hogy húzzam az agyát. Ráharapok az alsó ajkamra, mert eszembe jut, milyen érzés volt hallani parancsoló hangját a fülemben. Hogy milyen hatalmasnak tűnt a keze a testemen, hogy mennyire akartam, hogy végighúzza a nyakamon és az államon az ajkát.

Tényleg szívből gyűlölöm a fickót, efelől nincs kérdés, de édes istenem, mennyire szívdöglesztő! Pontosan tudja, hogyan használja a hangját és a testét, hogy bárki a lábai elé olvadjon… beleértve engem is.

És az orgazmus… Jézusom. Csak az ujjait használta, mégis úgy éreztem, olyan módon ostromolja a testemet, amilyet még leírni sem tudok. Úgy éreztem, mintha a bűvkörébe vont volna, amiből csak egy orgazmussal szabadulhatok. És meg is adta ezt az orgazmust. Annyira jó volt, annyira kielégítő, hogy még akkor is teljesen be voltam indulva, amikor visszamentem a szobámba, és Thorral is le kellett nyomnom egy kört, miközben végig Huxley domináns hangját hallottam a fejemben.

De nemcsak az forgatott fel, amit utána mondott, hanem az is, ahogy mondta. Gyengéden felemelte az államat, hogy a szemébe nézzek, hogy biztosan felfogjam: gondoskodik a húgomról. Gondoskodik róla, hogy meghallgassák.

Amikor elment, csak álltam ott döbbenten.

Hangjának nem volt kemény csengése, nem volt szarkasztikus felhangja, abban a pillanatban úgy éreztem, hogy megint a Chipotle-ben ülünk, és azzal a sráccal beszélgetek, akit ott ismertem meg. Teljesen összezavart. Ezért is van szükségem rá, hogy Kelsey megbocsásson, és kinyissa végre az ajtót.

Türelmetlenül állok egyik lábamról a másikra, míg végre hallom, hogy fordul a zár. Visszafojtott lélegzettel várok. Kelsey kinyitja az ajtót, de meglepetésemre nem a megszokott főnökös megjelenésével találom magam szemben. Egy pamut rövidnadrág és egy pántos póló van rajta.

Ó, egek, mi történhetett?

Nagyot nyelek, és felmutatom a kávét és a fánkot.

– Sajnálom.

A kávéra és a fánkra pillant, majd kitárja az ajtót, és beenged.

Az első lépés megvan: bejutottam a lakásába.

A konyhába megyek, tányérokat veszek elő, és mindent kiteszek az asztalra. Velem szemben ül le, egyik lábát a mellkasához húzza, és figyeli, ahogy minden fánkot óvatosan kiveszek a zacskóból, és a közöttünk lévő tányérra helyezek. Aztán a földre teszem a zacskót, és átnyújtom neki a kedvenc kávéját, tejhabbal és egy leheletnyi karamellel. Belekortyol, én pedig odanyújtom elé a tányért. Egy hatalmas medvekarom, almás morzsa, egy juharszirupos Long John és persze a klasszikus bostoni krémes van rajta. Ahogy vártam, az almás morzsához nyúl, én pedig a bostonit veszem el.

– Nagyon sajnálom, Kels. Tegnap nem a legjobb oldalamat mutattam, de ígérem, többet nem fog előfordulni. Egész nap a weboldalon dolgoztam, meg szeretnék mutatni pár dolgot, amik szerintem neked is…

– Karla hívott.

Elhallgatok. Miért olyan ismerős ez a név? Karla… Karla…

– Huxley asszisztense – segít ki a húgom.

– Ó! Ó, tényleg? Huxley mondta, hogy keres majd. Megbeszéltetek egy új időpontot?

Kelsey bólint.

– Meg. Péntek délután három. Jó, mert több időnk lesz felkészülni. Össze tudunk rakni egy klassz prezentációt, és ki tudjuk dolgozni a részleteket.

– Ez remek! – mondom, és máris izgatott vagyok. De látom, hogy Kelsey nem örül úgy, mint én. – Mi a baj? Ez remek, nem?

– Csodálatos.

– Akkor miért nem hallom a hangodon az izgatottságot?

Leteszi a kávéját.

– Tudod, hogy Huxley miért hagyta ott a megbeszélést?

Megrázom a fejemet.

– Nem, csak azt, hogy nagyon fontos volt. Ó, egek, nem is volt fontos? – Előrehajolok. – Gondoltam, hogy képes valami ilyesmiről is hazudni.

– Nem hazudott – mondja Kelsey. – Tényleg fontos volt. Az egyik New York-i épületükben elektromos tűz ütött ki. Két ember harmadfokú égési sérüléseket szenvedett, és többen füstmérgezést kaptak.

– Ó… istenem, ez komoly? – kérdezem, és érzem, hogy apróra zsugorodik a testem. Huxley nem hazudott. Tényleg valami fontos dologhoz hívták el. Élet-halál kérdés volt.

– Igen. Karla elnézést kért, amiért sokáig nem jelentkezett, hogy új időpontot egyeztessünk, de elmagyarázta, hogy Huxley-val egész nap telefonálgattak, és nemcsak az áldozatokról gondoskodtak, de azok családjáról is. – Kelsey előredőlve folytatja. – Kiderült, hogy Huxley személyesen hívta fel mindannyiukat. Elküldte a kórházba az áldozatok kedvenc ételét, és a családjukról sem feledkezett meg.

Csak pislogok, próbálom felfogni, amit Kelsey mondott.

– Tény… tényleg ezt tette?

Bólint.

– Igen, ezt. – Felveszi a fánkját. – Tudod, hogy miért mondom el ezt neked?

– Hogy seggfejnek érezzem magam?

Megrázza a fejét.

– Nem, azért mondom el, hogy légy kicsit fesztelenebb mellette. Jó ember. Lehet, hogy volt némi nézeteltérés köztetek, de egy ponton el kell ezt engedned. Huxley segít neked, nekünk, ezért pedig hálásnak kell lenned. A tegnapi napnak nem lett volna szabad megtörténnie. Tudod, hogy szeretlek, de egyáltalán nem viselkedtél úgy, mint egy profi. Kizárt, hogy ilyesmire vetemedtél volna, amikor még Angelának dolgoztál.

Érintetlen fánkomat bámulom, és leseprek róla egy kis cukormázat az ujjammal.

– Igazad van. Angela vagy leendő ügyfelek előtt sosem viselkedtem volna így. – Éjjel éppen elég időm volt gondolkodni a tetteimen… jó, az orgazmus előtt. És amikor objektíven gondoltam végig, hogy milyen nevetséges és a szakmaiságot nélkülöző volt a viselkedésem, szinte halálra rémültem. Azt akartam, hogy használjam az egyetemen tanultakat, hogy segítsek Kelsey vállalkozásának eljutni a következő szintre. Csak a sokknak tudtam tulajdonítani a viselkedésemet. Rosszul vezettem le a haragomat. Éretlenül viselkedtem.

– Szerintem az egész helyzet eleve csak a fejemben létezett, és ahelyett, hogy vettem volna egy mély levegőt, és minden felmerülő problémával egyesével foglalkoztam volna, gondolkodás nélkül reagáltam. – Felsóhajtok, és hátradőlök a székemben. – Utálok kifogásokat keresni, de a kirúgásom… szerintem még mindig hatással van a gondolkodásomra. Ahelyett, hogy időt hagytam volna magamnak feldolgozni, Huxley-n és másokon vezettem le a dühömet.

Kelsey bólint.

– Szerintem is. Az utóbbi időben eléggé… lobbanékony voltál.

Elvigyorodok.

– Mindig is az vagyok. Mit szólsz az ingerlékenyebbhez?

– Jó, legyen akkor az.

Átnyúlok az asztalon, és megfogom a kezét.

– Nagyon sajnálom, Kels. Ígérem, mostantól vérprofi leszek. Rendben?

– Persze. – Beleharap a fánkjába. – Na, muti, mit csináltál a weboldallal?

– Előbb legyűröm ezt a fánkot. Tegnap este nem vacsoráztam, úgyhogy mindjárt éhen halok.

– Várj, szóval közvetlenül a weboldalunkról adhatunk el fenntartható termékeket? – kérdezi.

Mindketten a laptop fölé görnyedve bámuljuk a képernyőt.

– Igen. Csak telepítsd fel ezt az appot, és minden webes eladást át tudunk konvertálni. Ne feledd, nem fogunk hatalmas profitot termelni, de jó kis mellékes bevétel lesz, az ügyfelek pedig át tudják böngészni a termékeinket, amikkel dolgozunk. És sorba is lehet őket rendezni aszerint, hogy hol használjuk őket, szóval fürdőszobai tárolók, kamra és így tovább.

– Ez remek. – Kelsey hátradől. – A nagykertől vásárolnánk a termékeket?

Megrázom a fejemet.

– Nem. Tegnap küldtem egy e-mailt a forgalmazónak, hogy hajlandó lenne-e szerződni velünk, hogy ne csak használjuk a termékeiket, de hivatalos kiskereskedőik is legyünk. Elmagyaráztam, hogy több nagyszabású projekten dolgozunk, és a jövőben stabil és állandó termékkészletre lesz szükségünk.

– Ez komoly?

Bólintok.

– Tudom, hogy csak pár százalék, de azt is elmondtam, hogy ha sikerül megszereznünk ezt a nagy ügyfelet, akkor szeretnék tárgyalni egy saját termékpaletta létrehozásáról is.

– Ácsi! – Kelsey megragadja a kezemet. – Saját termékpaletta?

Szélesen elvigyorodok.

– Ja. Még csak terv, de azt akartam, hogy tudják, hogy nagyok a céljaink, és nekik kínáljuk fel először a partnerséget.

Kelsey legyezgetni kezdi magát.

– Kivert a víz. Eskü, leizzadtam. – Felém fordul. – Lottie, ez durva. Szent egek, honnan szedted ezt a sok mindent?

– Hát, ha az ember kész katasztrófának érzi magát, az felér egy kiadós seggbe rúgással, hogy mozduljon meg. Ezt tettem. Megmozdultam.

– Azta, Lottie. Le vagyok nyűgözve. – Suttogva folytatja. – Válaszoltak már?

Felnevetek.

– Még nem. De tegnap késő este küldtem el az e-mailt, és még csak délelőtt tíz van.

– Az igaz. – Felsóhajt. – Azta, azta, azta. Tényleg le vagyok nyűgözve. És hálás vagyok. Köszönöm, hogy ilyen keményen dolgoztál ezen.

– Éppen annyira érdekelt vagyok ebben az üzletben, mint te. A saját szememmel láttam, hogyan építetted fel, és tudom, hogy hatalmas benne a potenciál. És tudom, hogy ha kihúzom a fejemet a seggemből, akkor segíteni tudok neked tovább építeni.

Felnevet.

– Mi történt, amikor tegnap este visszamentél Huxley-hoz?

Lecsukom a laptopot, és hátradőlök.

– Nem biztos, hogy készen állsz erre a történetre.

Keresztbe teszi a lábát, és összedörzsöli a tenyerét.

– Ó, szerintem sosem álltam még ennyire készen.

Éppen ezt szeretem Kelsey-ben. Veszekedünk, megbeszéljük, és ennyi, minden újra a régi közöttünk. Nem rágódunk a nézeteltéréseinken, és nem is hozzuk fel őket folyton. Bocsánatot kérünk, és továbblépünk. Jól ismerjük egymást, ami újabb ok arra, amiért szerintem a jövőben remek üzlettársak lehetünk. De ez nem jelenti azt, hogy nem vagyok elképesztően hálás ezért az újabb esélyért.

– Szóval, érthető módon eléggé nyomott volt a hangulatom, amikor odaértem. Azonnal munkához láttam, és beletemetkeztem a laptopomba. Mielőtt még észbe kaptam volna, be is esteledett, és szükségem volt egy kis lazításra, úgyhogy vettem egy fürdőt.

– Ó, biztos vagyok benne, hogy álomszép fürdőkádja van.

– Nagyon szép. Jakuzzis, meg minden. És van egy csomó fürdősója. Levendulásat tettem a vízbe, hogy ellazuljak. Kellemes volt.

– De…

Elvigyorodtam.

– De épp, amikor már kezdtem volna igazán ellazulni, rám írt, hogy kész a vacsora.

– És hadd találjam ki, elvárta, hogy ott legyél.

– A műsornak mennie kell tovább – mondom. – Mivel lusta voltam, gyorsan megszárítkoztam, és felkaptam egy köpenyt. Csak arra figyeltem, hogy rendesen megkössem a derekát.

Kelsey felvonja a szemöldökét.

– Csak egy köpenyt? Alatta nem volt semmi?

Megrázom a fejemet.

– Te lány, te keresed a bajt.

– A történtek után nem akartam feltűnősködni előtte, úgyhogy nem igazán foglalkoztatott, hogy mi van rajtam. Mellesleg a köpeny többet takart, mint az előző esti öltözékem. A köpeny előrelépésnek számított.

– Jó, szóval köpenyben mentél le vacsorázni. Huxley tudta, hogy nem viselsz alatta semmit?

– Mintha röntgenszeme lett volna. Esküszöm neked, hogy a pasi mindent lát. Na mindegy, megint szekálni kezdtük egymást, mert mindig ezt csináljuk.

– Mind a ketten azt szeretitek, ha nektek van igazatok, és mind a ketten szerettek irányítani. Ha ilyen személyiségek csapnak össze, akkor szikrák repkednek.

– Hát repkedtek is, az biztos. – Amikor visszagondolok az előző estére, úgy érzem, mintha egy fekete lyuk tátongana a fejemben. – Már nem is igazán tudom, hogy min vesztünk össze. Tudom, hogy elég csendes voltam, és ez nem nagyon tetszett neki, úgyhogy provokálni kezdett. Azt hiszem, olyasmit mondtam neki, hogy nem bízom benne. – Megkocogtatom az államat, majd megrázom a fejemet. – Csak annyit tudok, hogy már képtelen voltam egy asztalnál ülni vele, úgyhogy felálltam, és felmentem a szobámba.

– Óóó, lefogadom, hogy ez nem tetszett neki.

– Hát nem. És tudtomra is adta.

– Mocsok üzenetet küldött?

Megrázom a fejemet.

– Rosszabb. Utánam jött.

Kelsey kihúzza magát.

– Ó, folytasd!

– Már majdnem az ajtómhoz értem, amikor hátulról elkapta a kezemet. És mielőtt még kettőt pisloghattam volna, a falhoz nyomott.

Kelsey felhorkan, és a mellkasára teszi a kezét.

– Mármint… szexuálisan?

Lassan bólintok.

– Lottie, mi a fenét csináltál?

– Abszolúte semmit. Csak ő csinált dolgokat.

Kelsey rágcsálni kezdi a hüvelykujja végét.

– Miféle dolgokat?

– Szétnyitotta a köntösömet.

– Na ne! – Elkerekedik a szeme, és suttogva folytatja. – Tényleg?

– Tényleg. De nem hullott le rólam, csak szétnyílt… annyira, hogy tudod… be tudja csúsztatni a kezét.

Kelsey az asztalra csap.

– Na várjunk csak. Ugye nem… ugye nem… ujjazott meg?

Bólintok.

– De. De megtette.

Kelsey felemeli a két kezét, és úgy tesz, mintha szétrobbanna a feje.

– Szóval az egyik pillanatban még veszekedtetek, majd a következőben a folyosón pajzánkodtok. Hogy a fenébe történik egyáltalán ilyesmi?

– Az életemre esküszöm, hogy fogalmam sincs, és képtelen voltam leállítani. Nem is akartam. Azt akartam, hogy egész éjjel tartson. – A homlokomra tapasztom a tenyeremet. – Egek, Kelsey, ribanc lettem?

Felnevet.

– Nem. Nem lettél ribanc, de az biztos, hogy össze vagy zavarodva. Sosem hittem volna, hogy egyszer valami ilyesmit fogsz csinálni. Főleg, hogy látszólag gyűlölitek egymást.

– Azt is mondta, hogy én gyűlölöm, de ő nem gyűlöl engem. De szerintem hiába gondolom azt, hogy egy seggfej, akkor is azt akarom, hogy bennem legyenek az ujjai. – Megvonom a vállamat. – Egész biztos vagyok benne, hogy ez azt jelenti, hogy nincs ki mind a négy kerekem.

– Mindig azt mondják, hogy vékony a határvonal a gyűlölet és a szerelem között.

– Jaj, ne gyere már ezzel. Nincs itt semmilyen szerelem. Vágy… az igen. Nem tagadom, ez egy álompasi. Ahogy megszólal azzal a mocskos szájával, az erős fogása, a domináns testtartása és ahogyan ezt kihasználja… igen, minden porcikája azt ordítja, hogy „elképesztő, tegyél félre mindent, amit csinálsz, fülrepesztően hangos szex”.

– Ha csak ránézek, simán elhiszem. És a fivéreiről is.

– Az ember eltűnődik, hogy milyenek lehetnek a szüleik.

– Úúú, képzelj csak el egy idősebb fickót, aki pont olyan, mint Huxley. Hatvanas pasas őszülő hajjal, aki a seggedre csap, amikor hangulatba jön.

Felvonom a szemöldökömet.

– Hogy mondod? Ez valami titkos fantázia, amit sosem mondtál még el nekem?

– Az idősebb pasik is lehetnek dögösek.

– Hatvanas… Az apánk lehetne.

– Én nem ítélkezek. A szerelem az szerelem. A vágy az vágy. Amíg mindenkinek jó, hadd csináljanak az emberek azt, amit csak akarnak.

– Jó – kuncogok. – Jogos.

– Szóval… befejezte?

Az alsó ajkamra harapok, és bólintok.

– Befejezte, és azt hittem, felrobbanok. Kelsey, sosem volt még ilyen orgazmusom, még utána is remegtem, és Kelsey, tudom, hogy ez túl sok információ, de amikor visszamentem a szobámba, újra segítenem kellett magamon, mert annyira beindított, ahogy hozzám ért, ahogy beszélt hozzám. Egyszerűen túl sok volt.

– El tudom képzelni. Én még csak arra sem emlékszem, utoljára mikor csókolt meg egy férfi, nemhogy valami ilyesmit csináljon velem.

Kicsit szégyenkezve folytatom.

– Utána lenyalta az ujjait.

– Neee! – kiált fel Kelsey, és a mellkasához szorítja a kezét. – Baszki.

– Tudom. – Eltakarom a szememet. – A legdögösebb dolog volt, amit valaha is láttam. Aztán megfogta az államat, kényszerített, hogy a szemébe nézzek, és elmondta, hogy megígérte neked, hogy újabb esélyt ad neked bemutatni a vállalkozásodat. Abban a pillanatban, amikor hozzám beszélt, úgy éreztem, hogy megint ugyanaz a srác áll előttem, akivel a Chipotle-ben találkoztam. Nem seggfejkedett, nem provokált, csak normális volt. Tisztelettudó. – Szerethető. Kelsey szemébe nézek. – Össze is zavart.

– Mégis hogy? Másképpen érzel iránta?

Félrenézek.

– Hát… lehet. De csak olyan értelemben, hogy talán már nem gyűlölöm annyira. Még mindig úgy gondolom, hogy egy seggfej, és szerintem ha megint mond nekem valami bunkóságot, akkor megint felrobbanok, de ez a gesztus… mintha leköszörülte volna a fickó éleit. Ha van ennek bármi értelme.

– Van. – Csipogni kezd a telefonom, és felkapom az asztalról. Kelsey közben folytatja. – Látod? Talán mégis van esélyetek. Talán kialakul egy működő kapcsolatotok.

– Talán – mondom, miközben a Huxley-tól érkezett üzenet értesítését bámulom. – Emlegetett szamár. Pont most írt rám.

Megnyitom az üzenetet.

Huxley: A húgodnál vagy?

– Azt akarja tudni, hogy itt vagyok-e. – Válaszolok neki.

Lottie: Igen.

Gyorsan elolvassa az üzenetet, és már ugrál is a három pötty, jelezve, hogy válaszol.

Huxley: Küldök érted egy kocsit. Mi van rajtad?

Lottie: Cicanadrág és egy olyan pántos póló, ami az ellenőrzött kollekciómból származik. Kérjek kölcsön valamit Kelsey-től?

Huxley: Nem. Tizenöt perc múlva találkozunk.

– Mi az? – kérdezi Kelsey.

– Fogalmam sincs. Azt mondta, hogy tizenöt perc múlva találkozunk. Biztos valami Dave-vel és Ellie-vel. Úgy érzem, hogy ha ilyesmivel fog letámadni, akkor kicsit több kontextusra lesz szükségem, hogy fel tudjak készülni.

– Egyetértek. Kérdezz rá.

Lottie: Megkérdezhetem, hogy mégis kábé mit fogunk csinálni?

Huxley: Lamaze-óra. Remélem, jól megy a lélegzés.

– Ó, basszus.

– Mi az? – kérdezi Kelsey.

Felnézek rá.

– Lamaze-óra.

Felhorkan, és eltakarja az orrát.

– Bárcsak megnézhetnélek.

Beülök Huxley kocsijába, és miközben becsatolom az övemet, feléje fordulok.

– Mi a fene…

– Szia, kicsim! – mondja Huxley, majd odahajol, és puszit nyom az arcomra. – Hogy van a húgod?

Ja igen… itt a sofőr. Viselkedj úgy, mint a menyasszonya.

– Jól van – mondom vidáman. – Izgatott a péntek miatt. – Várom, hogy adjon valami infót, hogy mi a fenét is művelünk. – Micsoda meglepetés.

– Tudom, hogy mennyire szereted a meglepetéseket – mondja Huxley, majd előveszi a telefonját.

Már éppen mondani akarok valamit, hogy folytassam a beszélgetést, és ne nézzünk ki úgy, mint egy béna párocska, amikor rezegni kezd a kezemben a telefonom. Amikor lepillantok, Huxley nevét látom meg a kijelzőn.

Ó, titkos kommunikációs csatorna.

Huxley: Ez lesz az első terhestornád. Csak azért mész el, hogy kipróbáld, utána fagylaltozunk Ellie-vel és Dave-vel.

Örülök, hogy végre kapok némi információt. Minél jobban fel tudok készülni, annál jobb.

Lottie: Megkérdezhetem, hogyan rángattál bele egy terhestornába?

Huxley: Ma reggel belefutottam Dave-be a kávézónál. Ő mondta, hogy Ellie órára megy. Megkérdeztem, hogy melyikre, aztán azt mondtam neki, hogy mi is pont ezen gondolkoztunk. Mondta, hogy akkor csatlakozzunk, utána meg menjünk el fagyizni.

Lottie: És milyen óra volt?

Huxley: Kurvára nem tudom.

Kuncogva válaszolok neki.

Lottie: És honnan tudod, hogy jó?

Huxley: Nem tudom. De mivel kurvára nem tudjuk, hogy mit fogunk csinálni, nekünk megteszi.

Lottie: Nem korai még nekem terhestornára járni?

Huxley: Tudja a fene. Ha bárki kérdezi, imádunk tanulni.

Lottie: De szépen mondtad.

Huxley: Kérdezz valamit, túl régóta vagyunk csendben.

Lottie: Izé… mit reggeliztél?

Huxley: Jézusom, hangosan. Tegyél fel egy kérdést hangosan.

– Ó – nyögök fel, majd kuncogni kezdek. Huxley felé fordulok. – Hogy vannak a kiütéseid?

Összehúzza a szemét, nekem pedig vissza kell fognom a röhögésemet.

– A kiütések jól vannak – mondja, a fogai között préselve át a szavakat. – De ha már szóba hoztad, javult a gombás fertőzésed?

Ó, szóval mocskosan játszunk.

– Javulgat – felelem. – A doki szerint egy hétig nincs szex, de ne aggódj, betartom az ígéretemet. Tudom, hogy mennyire szeretnéd kipróbálni a vibrátoraimat. – Elvigyorodok. Túlságosan is szórakoztatónak találom a szituációt. Megpaskolom az arcát. – Este hazaérünk, és kikormolom a kipufogódat. Meggyújthatod azt a szexillatú gyertyát is, amit úgy szeretsz.

Ütemesen tágulnak az orrlyukai, én pedig eltakarom a számat, nehogy felröhögjek.

– Remekül hangzik. Tudom, hogy beindulsz, amikor engem nézel, de légy szíves, próbálj meg nem olyan hangokat kiadni, mint egy istállóállat, miközben élvezek. Fura szokásod ez a múzás.

– Csak egyszer fordult elő – védekezek. – És csak azért jött elő, mert azt a dokumentumfilmet néztem az állatok párzásáról.

– Egy is sok – mondja, és visszafordul a telefonja felé. Sebesen siklanak az ujjai.

Rezegni kezd a telefonom.

Huxley: Ugye tisztában vagy vele, hogy most kereshetek egy új sofőrt?

Csuklásként tör fel belőlem a nevetés. Ez az a Huxley, akivel a Chipotle-ben találkoztam. Akibe belefutottam az utcán. Ezt az oldalát igazán kedvelem. És azt kívánom, bárcsak gyakrabban mutatná, mert ha így tenne, akkor biztosan barátok lennénk.

Lottie: Ez volt az év legjobb beszélgetése. Ja, és holnap beugorhatok a gyógyszertárba, ha kell még kenőcs a kiütéseidre.

Huxley: Ha így akarod játszani ezt a játékot, Lottie, akkor én nem bánom. De ne feledd, fáradhatatlan vagyok.

Lottie: Ebben szerintem emberedre akadtál, Huxley Cane.

Tizenharmadik fejezet

HUXLEY

– Huxley, Lottie, ide! – mondja Ellie integetve, miközben egy edzőlabdán egyensúlyozik.

Megszorítom Lottie kezét, és a vidám terhes nő felé terelgetem.

Aggódtam, hogy belerondítok Lottie programjába ezzel a kéréssel, de nem úgy tűnik, mintha bánná. Úgy néz ki, hogy ma kifejezetten jó a hangulata, amit meglepetéssel konstatálok. Még mindig megvannak a durva élei, de mintha ma csiszoltabbak lennének – kissé.

Lottie a vállamba fordul, és suttogni kezd.

– Úgy néz ki, mint aki most szökött meg a bolondokházából.

Kuncogni kezdek, és megnézem magamnak Ellie-t. Egy cicanadrágot és egy sportmelltartót visel, haja előre-hátra ugrál, ahogy túl magasra pattog a labdán, arcán pedig széles vigyor terpeszkedik. Lottie-nak igaza van.

Dave pont ekkor lép Ellie mögé, és ráteszi a kezét a vállára, hogy ne pattogjon annyira. Észrevesz, és odaint.

– De jó, hogy el tudtatok jönni!

Odasétálunk hozzájuk, Ellie azonnal megöleli Lottie-t, Dave pedig határozottan megszorítja a kezemet.

– Imádni fogod Heavent – mondja Ellie. – Ő a legjobb.

– Heaven? – kérdez vissza Lottie értetlenül.

Lottie derekára teszem a kezemet.

– Az oktató. Emlékszel, mondtam a kocsiban.

Nem mondtam neki persze semmit, mert túlságosan is beindította a fantáziámat az „emberedre akadtál” üzenete. A mai program megbeszélése helyett azzal folytattuk, hogy részletesen elmeséltem, hogy ha néha eljárna pedikűrre, akkor a bőrkeményedéses lába nem karcolná fel a gyönyörű keményfa padlónkat. Mindent megért a tekintete, amikor azt mondtam, hogy ki kell hívnunk valakit, hogy hozza helyre az egyik különösen mély karcot.

– Ó, igen, bocsánat – csap a fejére. – Terhesagy. – Ellie-hez fordul. – Biztos nem túl korai, hogy itt legyek?

Ellie legyintve hessegeti el Lottie aggodalmait.

– Szerintem minél korábban kezdesz tanulni és minél többet gyakorolsz, annál jobb.

– Én is pont ezt mondtam neki a kocsiban – mondom.

– Imádunk tanulni, igaz, Hux? – teszi hozzá Lottie.

– Akkor a legjobb helyen vagytok – bólint Dave. – Hozzatok egy jógamatracot, egy labdát és egy olyan párnát. Nemsokára kezdünk.

– Pompás.

A fal felé indulok, amikor Lottie megfogja a kezemet, emlékeztetve rá, hogy ebben a pillanatban különösen közel kell állnunk egymáshoz. Együtt megyünk hát a falhoz, hogy magunkhoz vegyük a felszerelésünket. Amikor hallótávolságon kívülre érünk, Lottie odahajol hozzám.

– Mi a francot kezdünk a matraccal, a labdával és a párnákkal? Nem vagyok valami hajlékony, Hux. Kifejezetten merev vagyok, és ha leguggolok, recseg a térdem. Lehet, hogy huszonnyolc vagyok, de a testem akár egy hetvenöt éves ízületi gyulladásosé.

– Nem hiszem, hogy sok hajolgatás van ezen az órán.

– Miért, voltál már ilyenen?

Ránézek.

– Szerinted voltam már ilyenen?

Megvonja a vállát.

– Fogalmam sincs, hogy mit csinálsz a szabadidődben.

– Hát nem ezt – mondom szinte sziszegve. Tényleg ideje lenne gondolkoznom, mielőtt megszólalok, vagyis nem kellene rögtön mindenre igent mondanom, amit Dave megemlít. – Nem hiszem, hogy elvárják tőlünk, hogy már profik legyünk. Ez az első óránk.

– Mi van, ha szexuális pózokat kell imitálnunk? – Hátrapillant a válla felett.

– Mi a faszért kellene ilyesmit csinálnunk?

– Mit tudom én – suttogja. – LA-ben vagyunk egy terhestornaórán. Ezek itt granolát meg ilyeneket esznek. Trendi hipszter dolgokat művelnek. Mi van, ha az óra nem is a légzésről szól, hanem az útról, a folyamatról? Tudod, volt egy sztorink az Angeloopon, ahol ilyen különleges terhestornákról volt szó, és hogy az egész folyamatot meg kell osztanod a csoportoddal. Mi van, ha ez is olyan?

– Még alig tettünk meg pár lépést azon az úton. Mennyi, hathetes vagy?

Elkerekedik a szeme.

– Nem is tudom! Elfelejtettem, hogy mit mondtam neki.

– Jézus Mária. – Végighúzom a kezemet az arcomon.

– Minden rendben? – kérdezi Dave. – Segítsek?

– Megvagyunk – mondom mosolyogva, és odaintek neki. Visszafordulok Lottie-hoz. – Azt hiszem, nyolc hetet mondtál.

– Biztos?

– Nem – vallom be. – De ismerősnek tűnik a szám.

– Te vagy az egész művelet értelmi szerzője, úgyhogy neked kellene számontartanod az ilyesmiket – sziszeg rám. – Miféle anyának fognak nézni, ha még azt sem tudom, hogy hány hetes bennem ez a kis izé? – Meglapogatja lapos hasát.

– Akkor nem ártott volna emlékezned, hogy mit mondtál.

Összehúzza a szemét.

– Elnézést kérek, hogy lámpalázamban elfelejtettem. Jobb, ha tudod, hogy a nagyon stresszes helyzetekben el szoktam ám ájulni… Úgyhogy sok szerencsét!

– Remek – motyogom, és egy párnáért nyúlok. Gyorsan semmivé foszlik közöttünk a kocsiban történt bohóckodás emléke. – Akkor talán kerüld ki a kérdést, ha rákérdeznek.

– Te is tudod, hogy az oktató meg fogja kérdezni. Mindenkitől megkérdezi. Még akkor is megkérdezik, ha nem is kellene megkérdezniük. Tudod, ez olyan megszokott terhescsevej: „Ó, szia, Judy, nézzenek oda, terhes vagy. Hányadik hétben jársz?” „Ó, köszi, Carolyn, igen, ez a kis banán a pocakomban már harminckét hetes.”

– Harminckét hetesen még banán?

– Kurvára fogalmam sincs, Huxley, csak fecsegek.

– Akkor az isten szerelmére, kérlek, hogy ne fecsegj.

Elmosolyodik, mert Ellie elindul felénk.

– Ha az ember egy amatőrt szed fel az utcán, akkor érje be fecsegéssel.

– Izgultok? – kérdezi Ellie, amikor odaér hozzánk. Megnyugtatásképpen Lottie karjára teszi a kezét. – Értem én. Az első alkalommal én is izgultam. Eleinte kicsit ciki ilyeneket csinálni mások előtt, de ígérem, ez egy biztonságos környezet. Az pedig, hogy már nyolchetesen elkezditek, azt jelenti, hogy annál több időtök lesz megszokni a helyzetet. – Levesz egy labdát az állványról. – Odaviszem ezt nektek.

Amikor Ellie hallótávolságon kívülre ér, Lottie felém fordul.

– Hála a modern Stepford-feleségnek, most már tudjuk, hogy nyolchetes vagyok. – Kifújja a levegőt. – És mégis miféle dolgokat kell csinálnunk mások előtt?

– Fogalmam sincs – mondom, és a körben álló emberekre pillantok. – De nem lehet olyan rossz.

– Mély levegő be, mély levegő ki. Ez az, és amikor készen álltok rá, kezdjetek lassan pulzálni a párotokon.

Lottie alattam fekszik a hátán, és szemében vérontás vágya villan. A térdeit fogja, én pedig puncijához préselem farmerbe öltöztetett ágyékomat.

– Ha újra egyesültök a fogantatás pillanatában, akkor egyre közelebb és közelebb kerültök a bennetek növekvő kis magonchoz. Emlékezzetek arra az éjszakára, és ahogy éreztétek magatokat. Szenvedélyes volt? Csábító? Mi mást éreztetek még? Ha most próbáltok teherbe esni, akkor gondoljatok arra, hogy összekapcsolódtok a partneretekkel. Szemkontaktus. Mindig tartsátok a szemkontaktust!

Lottie hang nélkül artikulál.

– Ölj meg.

– Te is engem – tátogom vissza.

Gyorsan rá kellett jönnünk, hogy az órára nemcsak olyanokat várnak, akik már terhesek, hanem olyanokat is, akik még csak próbálkoznak. Ez nem kifejezetten Lamaze, hanem arról szól, hogy megtanuljunk kapcsolódni a partnerünk testével. Ez az oka annak, hogy éppen egy szexuális pózban zsibbadok.

– Dave, gyönyörű a ritmus, és a szemkontaktusod Ellie-vel… szinte érzem a bugyogó szenvedélyt, és látom magam előtt az ágyékodat, amint átadod a magodat.

Lottie az alsó ajkára harap, hogy ne röhögje el magát.

– Gyönyörű kép, Dave. Na most, Ellie, hátraveted a fejedet a kéjtől, de a kezeddel is kezdened kell valamit. A melleiddel játszol talán? Vagy Dave-hez nyúlsz? Minél valódibbnak élitek meg a pillanatot, annál jobban ki tud nyílni a virágod, és annál jobban be tudod fogadni Dave szerelmét.

– Hányni fogok – suttogja Lottie.

– Fogd már be, baszki, és vágj olyan fejet, mint aki élvezi a pulzálásomat.

– De nem élvezem. Egyáltalán nem élvezetes a pulzálásod.

– Tegnap este nem ezt mondtad.

Összehúzza a szemét.

– Megujjaztál, nem az ágyékoddal pulzáltál. Az más.

Félrenyelek, amitől rám tör a köhögés, amire persze felfigyel az oktató. Csörögni kezdenek a csuklóján a karperecek, amiből arra következtetek, hogy elindult felénk. Összerezzenek, amikor megpillantom a klumpáit. Bassza meg!

– A legújabb párunk, Hanley és Lonnie. Mintha kicsit feszengenétek.

Először is Huxley és Lottie.

Másodszor: amikor eljöttünk, nem egy kibaszott orgiára számítottunk.

Harmadszor: persze hogy feszengünk, amikor még soha nem fogantattunk, és nem is próbálkoztunk vele.

De persze nem mondok ilyesmit. Csak mosolygok.

– Azt hiszem, részegek voltunk a fogantatáskor.

– Igen, azért tartott olyan sokáig, míg felállt neki – mondja Lottie, és amikor rávillantom a tekintetemet, elvigyorodik.

– Nem is tartott sokáig, vele sosem tart sokáig – mondom, és megszorítom az oldalát, emlékeztetve arra, hogy ki is pulzál mellettünk.

– Ó, egy részeg, erkölcstelen éjszaka. A kedvenc párosodási környezetem. Ilyenkor nincs tabu, igaz? Még a gumi nélküli szex sem, mi? Gondolom, itt is ez történt.

Azonnal.

Öljetek.

Meg.

– Ja – bólint Lottie. – Abszolút. Előtte is sokszor közösültünk már, de tessék, egy részeg éjszaka a hátsó kertben a barátainkkal, pár kör Activity, és tessék, bekaptam a legyet. Alig tudtunk felmászni a lépcsőn, de akkor még volt rajtunk ruha. Aztán bumm, mikor megfordultam, ott állt előttem Huxley teljes dicsőségében. Amikor megláttam az erekcióját, már tudtam, mit akarok. Emlékszem, azt mondtam, „Cseszd meg a gumit”, és ki is dobtam az ablakon, mielőtt rávetettem magam erre a férfiállatra. Szegény medencés fiú találta meg a gumikat reggel a vízben. Azt mondta, még sosem halászott ki kotonokat a medencéből. Rendes gyerek.

Fecseg. A jó isten áldja meg, fecseg.

– Ó, szóval te vetetted rá magad, mi? – kérdezi Heaven.

– Igen.

Nincs értelme közbeavatkozni.

– Akkor nem is ebben a pózban csináltátok?

– Valójában nem – mondja Lottie. – Nem ebben a pózban voltunk. Én imádok felül lenni.

Heaven felnevet.

– Hát akkor azért feszengtek, mert nem a fogantatás pillanata jár az eszetekben. Ha nem elevenítitek fel rendesen a történteket, akkor nem lesz kapcsolat a babával. – Megforgatja az ujját. – Kérlek, kérlek, kezdjétek újra. Ismételjétek meg azt az éjszakát.

– Be is rúghatok? – kérdezem.

Heaven újra felnevet.

– Na, az jó muri lenne, mi?

Ja, kurvára az lenne.

A hátamra fordulok, a párnára teszem a fejemet, Lottie pedig rám mászik, és ráül az ágyékomra.

– Máris látom, hogy ez sokkal kényelmesebb mindkettőtök számára. – Heaven letérdel mellénk. A többi pár még mindig pulzálgat, és egymással beszélgetnek – kapcsolódnak –, én pedig azon tűnődöm: Hogy a picsában van az, hogy Dave belement ebbe? Nem is csak belement, de aktívan szerepet vállal. Néhányan még azt mondanák, hogy stréber. – Na most, Hanley, meséld el, hogyan volt. Félmeztelenül?

Szóval így lesz? Lépésről lépésre átvesszük az estét az oktatóval?

Jézusom.

– Hát igen, teljesen meztelen volt.

– Jó. Jó. És amikor felnézel rá, a szemed előtt ugrálnak a mellei, a mellbimbói pedig kemények, akkor mondhatjuk azt, hogy ez az a pillanat, amikor az ágyékod tudta, hogy teherbe fogod ejteni?

Hogy… mi?

– Én… hát, nem igazán gondoltam arra, hogy teherbe ejtem. Nem terveztük.

– Ó, értem. – Heaven bólint. – Szóval tiszta szenvedélyből fogant. Korszakalkotó felfedezés. – Közelebb mászik, megfogja Lottie kezét, és a hajába teszi. A másikat a mellére. Aztán megragadja Lottie csípőjét, és segít neki mozogni a farkamon. Azta, lassabban, hé!

– Mondanál olyat, hogy ez ismerős érzés?

– Igen – mondja Lottie. – Nagyon is ismerős. – A farkamhoz dörgöli az ölét, ráharap az alsó ajkára, és az ujjai végigsiklanak kemény mellbimbóin.

Baszd meg.

BASZD MEG!

Kizárt, hogy merevedésem legyen egy idétlen terhestornán, amikor Dave itt fekszik mellettem.

De Lottie megnehezíti a dolgomat, főleg, hogy egy pántos póló van rajta, ami alól kivillan csupasz bőre. Ugyanaz a bőr, amit tegnap kényeztettem.

– Hanley, át kell élned a pillanatot. Túl sokat jár az agyad. Képzeld el, hogy senki sincs itt, csak te és Lonnie.

Nem könnyű, ha az ember mellett itt kotkodácsol egy tyúkanyó.

– Figyeld, ahogy Lonnie teste a tiéden hullámzik. A szenvedélyt az arcán, ahogy az ujjai a mellével játszanak, ahogy a hajába túr.

Jézusom, nem nagy segítség ez a nő.

Megfeszül a testem, a vállaimat szinte a fülemig húzom, a kezem Lottie combjára téved, és igyekszem lelassítani a mozgását, hogy össze tudjam szedni magam.

– Ez az – mondja Heaven. – Pont így, Lonnie, tartsd a tempót. – Heaven lassan hátrálni kezd, és a csoport közepére lép. – Ne hagyd abba, mozogj így tovább, Lonnie.

Lottie bólint, majd lepillant rám.

– Próbálsz nem felállni?

– Túl sokat képzelsz magadról.

– A múlt este után nehéz elhinnem, hogy ez itt nem lesz kemény. – Nem lassít.

– Nem vagyok már tinédzser. Tudok uralkodni magamon.

– Hát jó – mondja, majd leveszi a kezét a hajáról, és az alhasamra teszi. Az apró mozdulat és helyváltoztatás révén még jobban érzem magamon. Gyorsítani kezd, és minden dörzsölés után felemelkedik kissé, hogy aztán visszahuppanjon a farkam legérzékenyebb pontjára. Hőhullám fut végig rajtam, és mozgolódni kezd a farkam.

Összeszorítom az állkapcsomat, és igyekszem elhomályosítani az alakját magam előtt, igyekszem nem a szemébe nézni, de minden egyes alkalommal, amikor felemelkedik, a szemembe villan hálós, sötétzöld sportmelltartója, és ez egyáltalán nem segít.

– Nem emlékszem a fogantatás pillanatára – mondja Lottie, és a szemembe néz. – De a tegnap estére emlékszem, és arra is, hogy mekkorát élveztem.

Bassza meg!

Végem van, és ezt ő is tudja, mert elvigyorodik, és újra rám huppan.

– Hmmm… amikor mélyen bennem voltak az ujjaid… – megnyalja a száját. – Többet akartam. – Előrehajol, és egyenesen a szemembe néz. – Annyira beindítottál, hogy muszáj volt kényeztetnem magam egy kicsit a vibrátorommal.

A kurva életbe. A farkam megduzzad alatta, mire elégedett mosolyra húzza a száját.

– Na tessék. Édes a bosszú, Hanley.

Összeszorítom a fogamat, a farkam könyörögni kezd neki, hogy ne álljon le.

– Emlékezz rá, mert még nem végeztünk – mondom, miközben tovább pulzál rajtam, én pedig egyre keményebb és keményebb leszek, mígnem…

– Rendben, új póz! – csapja össze a tenyerét Heaven.

Szinte tapintható a feszültség a teremben. Mindenki leválasztja magát a párjáról, és a mozgolódásról rögtön észreveszem, hogy nem csak én élveztem a gyakorlatot.

De a balomon lévő látvány az, ami miatt minden múltbéli döntésemet újra végiggondolom. Dave büszkén, csípőre tett kézzel feszít mellettem, erekciója pedig majdnem kiszakítja a nadrágját.

Jézus. Krisztus.

Tudom, hogy soha nem leszek képes kiverni a fejemből ezt a képet.

Dave éppen megjelöli a területét, és mindenkinek a tudtára adja, hogy ő az… erekcióbajnok.

Nem tudom, hogy tapsolnom kellene-e vagy szörnyülködnöm, vagy inkább hipózzam ki a szememet, amikor hazaérek.

Az utóbbira van a legnagyobb esély.

Huxley: Láttam Dave merevedését.

Breaker: Izé… hogy mi?

JP: Kérlek, mondd, hogy nem te állítottad fel neki. Értem én, hogy mindent meg kell tenni, de ember… kérlek.

Huxley: Elég, ha annyit mondok, hogy nem sült el valami jól a terhestorna. Közösülést kellett imitálnunk. És rengeteg volt a pulzálás.

Breaker: Dave-vel közösülést kellett imitálnotok? Édes faszom, és ki pulzált?

JP: Ha tippelnem kellene, akkora Dave pulzált Huxba.

Huxley: Nem, JÉZUSOM! A hozzánk tartozó terhes nővel gyakoroltunk.

Breaker: Jahogyúgy… akkor ez azt jelenti, hogy belepulzáltál Lottie-ba?

JP: Egyre érdekesebb ez a sztori.

Breaker: Nem, már Dave erekciójánál is elég érdekes volt.

JP: Várjunk csak… neked is felállt, Hux?

Breaker: ^^^ Ez. Erre válaszolj.

Huxley: Egész addig jól voltam, míg Lottie nem mászott rám, nem kezdte a mellét markolászni, és nem ugrándozott rajtam.

Breaker: Jó ég!

JP: Ez volt az óra? Nekem elég jó mókának tűnik. Hol lehet beiratkozni?

Huxley: Te nem vagy ép.

JP: Mondja az, akinek egy kollégája mellett támadt merevedése egy terhestornán.

Huxley: Nem voltál ott. Nem tudhatod.

Breaker: Gratuláltál legalább Dave-nek a merevedéséhez?

Huxley: Mikor szokott egy pasi gratulálni egy másiknak a merevedéséhez?

Breaker: Pedig kedves gesztus. Kiss hátba veregetés, aztán: „Szép farok, haver!”

Huxley: Faszért állok szóba veletek.

– Micsoda pompás óra, nem gondoljátok? – kérdezi Ellie, majd belenyal mentás-csokidarabos fagyijába, amit hatalmas édestölcsérbe kért.

– Ó, igazán remek volt – mondja Lottie, és csak én érzem ki a szavaiból a szarkazmust.

Nem, baszd meg, nem volt pompás óra. Kész rémálom volt. Több okból is.

– Ugye, hogy Heaven egy csodálatos oktató? – kérdezi tőlem Dave. – Tényleg segít új szinten kapcsolódnom. Heavennek hála sokkal szorosabb a kapcsolatom Ellie-vel.

– Ja. – Közelebb mocorgok Lottie-hoz, a kezemet a széktámlájára teszem. Ketten eszünk egy fagyit. És amikor azt mondom, ketten, akkor valójában úgy értem, hogy ő eszi meg az egészet egyedül. – Heaven remek volt. Olyan dolgokra tudtam gondolni, amik eddig még sosem jutottak eszembe. – Mondjuk ez igaz. Heaven új szintre emelt.

– Mit gondoltok, fogtok még járni az óráira? – kérdezi Ellie reménykedve.

– Lottie beosztásától függ – felelem. – Start-up cége van a húgával, úgyhogy nem nagyon van ideje.

– Ez komoly? – kérdezi Dave érdeklődve. – És mivel foglal… – lepillant a telefonjára, ami rezegni kezd az asztalon. – Basszus. – Szánakozva pillant fel. – Gregory az. Meg akarja nézni az egyik ingatlanunkat, és azt mondtam neki, hogy írjon rám, amikor ráér. Sajnos rövidre kell fognunk ezt a fagyirandit.

– Teljesen érthető – mondom, és integetek neki. – Mi is nemsokára indulunk. De csak miután befejeztük a fagylaltot.

Dave feláll, és felsegíti Ellie-t.

– Persze, élvezzétek ki a jó időt. Remélem, nemsokára megint összefutunk.

– Az nagyon jó lenne – gügyögi Ellie. – Imádlak titeket.

Együtt, kéz a kézben köszönnek el, majd elindulnak a kocsijuk felé.

Ahelyett, hogy azonnal elhúzódnék Lottie-tól, ott tartom a kezemet a háttámláján.

– Adsz belőle?

– Nem – mondja, és hatalmasat nyal a Rocky Road jégkrémből, amit együtt kellene elnyalnunk. – Ez az enyém. Ez a legkevesebb, amit megtehetsz.

– Tudod, nem csak te szenvedtél azon az órán – sziszegem a fülébe, miközben igyekszem megőrizni testtartásom és arckifejezésem semlegességét. Dave és Ellie még mindig lát minket.

– Most a duzzadt golyóidról beszélsz? – kérdezi Lottie, és ördögi vigyorra húzza a száját.

Hát lehet, hogy igen.

Teljes erővel lüktetnek a tökeim.

Az sem segít, hogy folyamatosan őt látom magam előtt, ahogy a mellét markolászva ugrándozik a farkamon.

– Lottie, Lottiebogyó, te vagy az?

Lottie azonnal megmerevedik mellettem, amikor odalép mellénk egy hosszú lábú szőke. Rágógumi-rózsaszín szoknyát és fehér felsőt visel. Úgy néz ki, mintha a Doktor Szösziből lépett volna ki.

Lottie felül, és hanyagul a combomra teszi a kezét. Ez az apró mozdulat, ez a birtoklási gesztus rögtön elárulja, hogy bárki is ez a nő, Lottie azt akarja, hogy szerepben maradjak.

– Angela – mondja Lottie, miután lenyeli a jégkrémet. – Te meg… te meg mit keresel itt?

Angela? Az exbarátnő Angela, aki kirúgta Lottie-t?

Angela rám pillant, és azonnal tudom, hogy felismert, mert lehúzza az orráról a napszemüvegét, és eltátja a száját.

Ügyet sem vet Lottie-ra.

– Huxley Cane?

Ismernem kellene talán? Mert úgy tesz, mintha ismernénk egymást.

Fészkelődni kezdek, kezem már nem a szék támláján, hanem Lottie vállán pihen.

– Elnézést, ismerjük egymást?

Lottie felém hajol. Testbeszéde segítségért kiált. Úgy próbálom megnyugtatni, hogy végigsimítom a vállát.

Angela legyint.

– Annyira vicces vagy. Tavaly találkoztunk a Stardom Gálán. Szépséges istennő voltam a földig érő lila ruhámban. – Átdobja a haját a vállán.

– Aha – mondom, és félrebillentem a fejemet. – Nem igazán tudlak hova tenni.

Lottie alig hallhatóan felhorkan, és biztos vagyok benne, hogy csak én hallottam.

– Hát igen, sokan voltunk ott aznap. – Angela csípőre teszi a kezét. – Őrület, hogy összefutottunk. – Aztán Lottie-ra néz. Aztán a kezemre, mely a vállán pihen. Észreveszi, hogy milyen közel ülünk egymáshoz. És leesik neki. – Ó, egek, Lottie, ti… együtt vagytok?

Lottie rám pillant, én pedig kihasználom a pillanatot, felemelem a fagylaltot tartó kezét, a számhoz emelem, és beleharapok. Aztán rákacsintok.

– Már megint rejtegetsz a barátaid előtt, kicsim? Mit mondtam neked? Ne tarts titokban.

– Várjunk – mondja Angela, és szinte látom, hogy dolgoznak a fejében a fogaskerekek. – Ez most komoly? Ti jártok? – mozgatni kezdi közöttünk manikűrözött körmét.

Lottie bólint, és nem veszi le rólam a tekintetét.

– Igen, járunk.

– Kicsim, több ez már, mint járás. – Elveszem tőle a fagylaltot, felmutatom a hatalmas eljegyzési gyűrűt, és megcsókolom Lottie kezét. – Össze fogunk házasodni.

Angela felé fordulok, és elmosolyodok.

– Hogy mi? – Angela szinte felsikolt. – Nekem erről nem mondtál semmit, Lottie.

– Nem loptuk a napot, igaz, kicsim? – Odahajolok, és megcsókolom a nyakát.

Lottie erősebben szorítja a combomat.

– Nem, nem loptuk. De igen, jegyben járunk.

– Értem… hát… nem mondom, hogy nem esik rosszul, hogy nem mondtad el.

Azta, ennek aztán van bőr a képén.

– Ez van akkor, amikor elvágod magad a legjobb barátnődnél, Angela. Jelnek veszik, hogy lépjenek tovább. – Lottie rám mosolyog, és a számhoz emeli a fagylaltot, hogy harapjak bele. – Én pedig továbbléptem.

Angela hátralép, és a mellkasára teszi a kezét.

– Lottie, olyan kegyetlen vagy. Én meg még azért jöttem ide, hogy megkérdezzem, nem ebédelnél-e velem egyszer. – Ó, micsoda baromság. – Hiányolunk a cégnél. Talán kitalálhatnánk valamit. Főleg most, hogy Huxley Cane-nel jársz, akár partnerek is lehetnénk.

A szemem sarkából is látom, hogy Lottie állkapcsa megfeszül. Bugyog benne a düh, és most egy másik oldalát látom. Persze én is feldühítettem már, de azok a viták szinte gyermeki civódásnak tűnnek ehhez képest. Ez vegytiszta düh. Ez legbelülről jön.

Látom, hogy legszívesebben Angela torkának esne, amiből semmi jó nem származna Lottie számára, úgyhogy gyorsan közbelépek.

– Valójában már így is késésben vagyunk egy találkozóról, kicsim. – Lecsúsztatom a karomat a válláról, és megfogom a kezét. – Angela biztos nem bánja, ha majd máskor fejezitek be ezt a beszélgetést. – A nőre pillantok.

– Ó, hát persze hogy nem! – vágja rá. – De ne várass meg nagyon. Jó lenne csevegni egy kicsit, Lottie. Hiányzol. És tudod, hogy milyen elfoglalt vagyok. Gondold meg az osztálytalálkozót. Kellene bele egy kis Lottie. – Meglegyinti az ujjait Lottie felé, majd bemegy a fagyizóba.

Lottie csendben ül, fogja a fagylaltot, és nem mond semmit. Meg sem moccan.

– Szóval… ő lenne Angela – mondom, mert nem tudom, mi mást tehetnék.

Lottie feláll, és odaadja nekem a fagylaltot.

– Indulhatnánk már?

– Persze, ha ezt akarod.

– Ezt – mondja, és most először, mióta megismertem, nem azért fogom meg a kezét, hogy színleljek, hanem azért, mert szüksége van rá.

A levesestáljainkhoz ütődő kanalak csilingelése az egyetlen hang az étkezőben. Olyan fülsiketítő a csend, hogy ha valaki belépne, azt hinné, egy temetésre jött.

Önbecsülésem temetésére.

Lottie nem igazán mondott semmit, mióta eljöttünk a fagyizóból. Nem tűnik mérgesnek, inkább mintha gondolkozna. Valószínűleg megbánta a döntéseit. Akárcsak én.

Még mindig nem tudom, hogy miféle terhestornán vettünk részt. Tudom, hogy Los Angeles kicsit más, mint más városok, de idegenek előtt összedörgölőzni, és elképzelni, hogy a magodat… ez egy kicsit sok.

És mivel ennyire fura volt, fogalmam sincs, hogy mit mondjak Lottie-nak. Kérjek elnézést? Meg kellene kérdeznem, hogy tetszett-e neki? Jelentkezzek be a következő órára? Hozzam fel Angelát?

– Hogy ízlik a leves? – kérdezi Reign egy kosár keksszel a kezében.

– Finom – válaszolom.

– Nagyon jó – teszi hozzá Lottie. – Azok házi kekszek?

– Igen – mondja Reign. – Metélőhagymás-cheddaros.

– Nem bánja, ha… – mondja Lottie, és elvesz egyet a kosárból. Jobb a hangulata, mint amikor eljöttünk a fagyizóból. Szóval úgy döntök, hogy próbára teszem a szerencsémet.

– Szeretnél beszélni arról, ami Angelával történt?

Rám villan a szeme.

– Nem.

– Mert úgy tűnt…

– Azt mondtam, nem, Huxley – csattan fel.

Jó, értem. Nem akar Angeláról beszélni. Vágom én. Próbáljuk meg másképp.

– Dave azt mondta, hogy Ellie szeretné, ha egyszer elmennél vele vásárolni. Babacuccokat.

Nem néz fel, még csak rám sem pillant.

– Azt mondta, mellpumpákat akar próbálgatni.

– Ó. – Basszus, ez nem úgy tűnik, mintha örülne a dolognak. Fogalmam sincs, hogy mit jelent, de érzem, hogy nem olyasmi, ami érdekli Lottie-t. – Mondta, hogy mikor?

– Valamikor a jövő héten. – Letör egy darab kekszet, és a szájába dobja. – Elmész?

– Van választásom? Azok után, ami ma délelőtt történt, szerintem egy életre Dave-hez és Ellie-hez vagyunk kötve. – Újabb darab kekszet tesz a szájába. – Amikor eltettük a jógamatracokat, Ellie elmondta, hogy orgazmusa volt, mikor Dave pulzálta. – Megtörli a száját. – Van fogalmad, hogy milyen lelki törést okoz ez? A tudat, hogy valakinek pár méterre tőled orgazmusa volt, miközben a vőlegénye ruhán keresztül pulzálgatta? – Végre rám néz. – Nem tudom feldolgozni, Huxley.

– Akkor jó helyen vagy, mert azok után, hogy büszkén közszemlére tette a merevedését, soha többet nem fogok tudni Dave szemébe nézni.

– Meglepett, hogy nem csatlakoztál hozzá. – Levest kanalaz a szájába. – Tudod, mivel nagyon úgy tűnik, hogy szeretsz mindenben a legjobb lenni. Mókás lett volna látni, hogy kinek nagyobb a virslije.

– Ami ma történt, az nélkülözött minden szakmaiságot, és nem áll szándékomban megismételni.

– Tudtam én. – Csóválni kezdi a fejét.

– Mit tudtál?

– Hogy egyre mélyebbre és mélyebbre dugták a seggedbe a karót, míg ott voltunk.

– Most azt akarod mondani, hogy el akarsz menni még egy órára?

– Az ki van zárva, de írjuk fel jó élettapasztalatnak. Nem kell mindig olyan merevnek lenned. Már nem úgy értve.

– Nem vagyok mindig merev – mondom. – Csak nem lelem örömömet abban, hogy egy üzlettársam előtt dörgölőzzek, hogy aztán farkasszemet nézzek az említett üzlettárs erekciójával.

– Nem a szárazdugásod izgatta fel.

Összecsípem az orrnyergemet.

– Tudom. Csak felírtam a „napi élmények” listájára – mondom, és idézőjeleket rajzolok a levegőbe. – Te magad mondtad, hogy nem tudod feldolgozni. Akkor meg miért próbálsz kiherélni a témával?

– Nem heréllek ki – vágja rá, majd mély levegőt vesz, és hátradől. – Tudod, szerintem ez nem működik.

– Hogy mondod? – kérdezem némi pánikkal a hangomban.

– Ez – mozgatja meg közöttünk a kezét. – Úgy tűnik, nem tudunk azonos hullámhosszra kerülni, és őszintén szólva belefáradtam, hogy állandóan veszekednem kell veled.

– Szerinted én élvezem a veszekedést?

– Szerintem élvezed, amikor felbosszantasz. Ha más nem is, ez egyértelmű volt a tegnap estéből.

– Más dolgokat élvezek – mondom, és felvonom a szemöldökömet, mert tényleg élveztem, hogy benne voltak az ujjaim.

A szemét forgatja, és az asztalra teszi a kezét.

– Szerintem ez az együtt vacsorázás már túl sok. Valami olyasmit erőltetünk, amit nem lenne szabad erőltetni.

Közelebb hajolok hozzá, és halkan szólalok meg.

– Semmit sem erőltetünk. Egy rohadt szerepet játszunk. – Suttogva folytatom. – A vacsorák nem arról szólnak, hogy együtt legyünk, hanem arról, hogy fenntartsuk a látszatot.

– Szerinted Reign tényleg mondana bármit is? Arra, hogy nem vacsorázunk együtt? Kedves, megbízható embernek tűnik. Még nem mérgezett meg téged. Sajnos.

Aranyos.

– Nem arról van szó, hogy szándékosan elmondana valamit. De lehet, hogy csak úgy elejtené valakinek, hogy nem vacsorázunk együtt, ez valaki másnak a fülébe jutna, aki elferdíti, és eladja az egyik olyan pletykalapnak. Amikor az ember olyan pozícióban van, mint én, akkor minden információnak a tudatában kell lennie, ami elhagyja a környezetét, még akkor is, ha az az információ teljesen ártatlan.

– Ehh – nyög fel, és karba teszi a kezét a mellkasa előtt. – A helyzet az, hogy nem tudom, meddig bírom még ezt, Huxley.

Amikor végre rám néz, kimerültséget látok a szemében. Talán igaza van. Tényleg kimerítő ez a színjáték, hogy az embernek állandóan arra kell figyelnie, hogy azt mondja, amit kell. Megszoktam, hogy szerepet kell játszanom, hiszen az üzletfeleim előtt is ezt teszem. Profi, összeszedett, átgondolt, fókuszált. De a valóságban éppen olyan vagyok, mint mások. Lazítani akarok, poénkodni, szívni mások vérét, jól érezni magamat. El tudom képzelni, hogy olyasvalaki számára, aki nincs hozzászokva ahhoz, hogy szerepeket játsszon, nagyon kimerítő lehet a dolog. Főleg, ha nem is a saját megélhetése a tét, hanem valaki másé.

– Szerinted meddig fog még menni? – kérdezem, komolyra fordítva a szót.

Rám kapja a tekintetét.

– Adj egy időkeretet. Holnap felhívhatom Dave-et, hátha van kedve leülni tárgyalni. Megbeszélni az üzletet. Akartam még húzni egy kicsit ezt a barátság dolgot, mielőtt szóba hozom, de megértem, hogy szeretnél már túl lenni ezen.

– Hát, nem tudom – zavartan jár a szeme.

Bólintok.

– Holnap beszélek a fivéreimmel. – Levest kanalazok a számba, és visszavonulok a gondolataim közé.

Lottie nem mozdul, csak ül ott, bámulja a levesét, de nem nyúl hozzá.

Csak néhány perc után szólal meg.

– Tudod, hogy mi segítene?

– Mi? – kérdezem, és ránézek.

– Az egyik oka annak, hogy igent mondtam neked, az volt, hogy amikor a Chipotle-ben voltunk, akkor olyan srácnak tűntél, akivel jól ellehetek, de valahogy ez a srác mostanra eltűnt.

– Nem tehetek róla, hogy az vagyok, aki.

– Pont ez a probléma. Nem tudom, hogy ki vagy. Te pedig nem tudod, hogy én ki vagyok.

– Nem is gondoltam volna, hogy mélyebben meg akarsz ismerni, tekintve, hogy megállapodásunk szigorúan üzleti.

Felmordul.

– Istenem, te és a rohadt üzleteid. Mi lenne, ha egy rohadt percre félretennéd ezt az üzleti szemléletet, és megpróbálnál inkább megismerni? Talán akkor könnyebben mennének ezek az együttlétek. A színlelés. Mert akkor talán nem azt érezném, hogy egy vadidegennel szárazdugok egy terhestornán.

Átgondolom a kérését, és rájövök, hogy nem is kér sokat. De tudom, hogy falat emeltem köré. Ha jobban megismerem, akkor jobban megkedvelem. Érzem. Olyasfajta nő, aki könnyedén meg tudja ragadni a figyelmemet, és rabul tud ejteni. Ezt nem akarom. Nem akarom, hogy rabul ejtsen, hogy bármilyen párkapcsolat alakuljon ki közöttünk. Nincs nekem türelmem az ilyesmihez, és nem is akarom feláldozni az időmet. Jelen pillanatban túl önző vagyok. Túlságosan a karrieremre és a céljaimra koncentrálok.

De szükségem van rá.

A kurva életbe, szükségem van rá.

Szükségem van a segítségére, hogy nyélbe üssem ezt az üzletet, és ha ehhez az kell, hogy szemléletet váltsak, és hagyjam, hogy egy kicsit jobban megismerjen, akkor, bassza meg, ezt fogom tenni.

– Jó – mondom. – Két kérdés napközben. Két kérdés vacsora alatt. Ennek elégségesnek kell lennie.

– Elégségesnek? Úgy beszélsz, mint Mary Poppins.

– Elfogadod vagy nem? – Felvonom a szemöldökömet.

– És mindennap kérdezhetek?

– Igen. Jó lesz?

Mosolyogva ingatja a fejét.

– Nem számítottam rá, hogy erről is ilyen hivatalos megállapodást kell kötni, de legyen. Ki kezdi?

Megtörlöm a számat a szalvétámmal.

– Te.

– Most rögtön?

– Hát nem ezt akarod? – kérdezem, és próbálom leplezni ingerültségemet.

– Ja, de, persze. Csak nem számítottam rá, hogy ilyen nyitott leszel.

– Nem vagyok totális seggfej, Lottie.

Felfelé ível a szája szeglete, amiből arra következtetek, hogy másképpen gondolja.

– Jó, rendben, akkor kérdezek. – A szemembe néz. – Miért olyan fontos ez az üzlet Dave-vel, hogy ilyen messzire is képes vagy elmenni érte?

Tudhattam volna, hogy nem könnyű kérdéseket fog feltenni.

Fészkelődni kezdek, majd feléje fordulok, és a székem háttámlájára teszem a karomat.

– Valójában meglehetősen egyszerű. Amikor a fejembe veszem, hogy megszerzek valamit, akkor addig hajszolom, míg meg nem szerzem, és nem érdekelnek a körülmények. Dave-nek van három olyan ingatlana, melyekből rendkívüli módon profitálhatna a cégünk. De Dave nemcsak a pénzért akarja eladni, azt akarja, hogy a megfelelő kezekbe kerüljön. És én akarok lenni az az ember.

– Ez elég… agresszívnek tűnik.

– Amikor az ember a kereskedelmi ingatlanfejlesztés világában dolgozik, akkor agresszívnek kell lenni. Nem aludhat el az ember. Tudnod kell, éppen mi pörög, hol pörög, és milyen lehetőség rejlik az adott helyben. Breaker, JP és én mindig nyitva tartjuk a szemünket és a fülünket, miközben a saját ingatlanjainkat fejlesztjük, hogy pénzt csináljunk. Dave ingatlanjai hatalmas lehetőséget jelentenek, amit nem hagyhatok elúszni csak azért, mert nem ismer mint embert. Én nem ilyen vagyok.

Bólint.

– Már értem. Én nem mennék el ilyen messzire, de értem.

Eltűnt a hangjából az ellenségesség, és ellazult az összeráncolt szemöldöke. Utálom beismerni, de talán egyáltalán nem volt rossz ötlet ez a kérdezgetés.

– Akarod, hogy én is kérdezzek valamit?

Újra bólint.

– Ne kímélj.

Jó, ha ő kemény kérdéseket tesz fel, akkor én is így teszek.

– Miért szégyelled ennyire elmondani anyádnak és Jeffnek, hogy kirúgtak?

– Számíthattam volna erre a kérdésre azok után, hogy én mit kérdeztem tőled. – Felsóhajt. – Angelával, az Angeloop, az életmódblog tulajdonosával együtt nőttünk fel. Olyan se veled, se nélküled barátság volt.

– Az meg mi? Az ember vagy a barátja valakinek, vagy nem.

Lottie megrázza a fejét.

– Angelával nem. Ő minden hétre választott magának egy legjobb barátot. Gond nélkül ugrált egyik barátról a másikra, amikor ráunt az egyikre, akkor jött a következő, és akkor ő lett a legjobb barátnője. Egy gazdag városban nőttem fel, de munkáscsaládban, szóval Angela izgalmasnak tűnt. Tudom, hogy nevetségesen hangzik, de gyerekként az ember szórakoztatónak találja a csillogást. Angelának rengeteg csillogó dolga volt, és jókat szórakoztunk együtt. A BMW-jével mentünk suliba, hétvégenként medencés bulikat tartottunk náluk, hogy aztán másnap dobjon, és már ne én legyek a legjobb barátnője. Kínzó, toxikus kapcsolat volt, de én mindig visszafogadtam, mert jókat szórakoztunk együtt.

– Értem – mondom. – Tankönyvi példája a toxikus kapcsolatnak.

– Tudom, és anyukám is pont ezt mondta. Anyukám valójában gyűlöli Angelát. Úgyhogy amikor megszereztem az üzleti mesterdiplomát, és Angela munkát ajánlott a növekvő start-upjában, anyám nagyon szkeptikusan fogadta, hogy egy ilyen emberrel akarok közösködni.

– Megérezte.

– Igen, meglehet. Anyának igaza volt. Egyszer mondott valamit, ami azóta is gyakran eszembe jut: „Barátként is folyton lenézett, és kegyetlenül bánt veled, Lottie, akkor szerinted az üzletben hogyan fog bánni veled?”

– Ugyanúgy, igaz?

– Ja. De nem volt túl sok lehetőségem. Elmehettem volna dolgozni egy olyan pozícióba, aminek alig van köze a végzettségemhez, vagy dolgozhattam Angelának, segíthettem neki növekedni, és vezető szerepet vállalhattam. Alacsony kezdő fizetést ajánlott, de azt mondta, hogy ha segítek neki növekedni, akkor egy év után megkapom a megérdemelt emelést. Azt hittem, stabil a helyzetem. Anya, Jeff és a húgom is azt mondták, ne ugorjak bele, mert Angela nem megbízható. De megtettem, és kitűnően teljesítettem. Én virágoztattam fel a vállalkozását, és én juttattam el arra a szintre, ahol most van. Nagy szerepem volt abban, hogy felfigyeltek Angelára. És amikor eljött a fizetésemelés ideje…

– Kirúgott. – Csóválni kezdem a fejemet. – Én is elég könyörtelen vagyok, amikor üzletről van szó, de kizárt, hogy valaha is ilyesmire vetemedjek. Felismerem a jó alkalmazottakat, de ahelyett, hogy megszabadulnék tőlük, segítek nekik továbbfejlődni. Az én szárnyaim alatt sokkal jobban teljesítenek, mint a konkurenciánál. Az a tippem, hogy Angela azt érezte, veszélyt jelentesz rá, és még azelőtt meg akart szabadulni tőled, mielőtt a cégnél mások is észreveszik, hogy milyen értékes vagy.

– Valószínűleg. – Összekulcsolt kezére pillant. – Akárhogy is, túlságosan is szégyelltem magam ahhoz, hogy elmondjam anyának és Jeffnek. Nem akartam végighallgatni az én megmondtam beszédet. Ezért ülök most itt veled. Kétségbeesetten igyekszem elkerülni az arcvesztést.

– Átérzem, hogy meg akarod védeni a jó híredet. Szerintem nálam is ez az oka annak, hogy ilyen agresszíven állok hozzá Dave-hez. Az üzleti életben mindenki tudja, hogy Dave ingatlanjait akarom, és azt is tudják, hogy ha akarok valamit, akkor azt meg is szerzem. De Dave megnehezíti a dolgomat, ami árnyékot vet a hírnevemre.

– Nem nyerhetsz meg minden csatát.

– De – jelentem ki. – Mindig nyerek.

– Még jó, hogy megengedő vagy magaddal szemben.

Halkan felnevetek.

– Mi a második kérdésed?

Oldalra billenti a fejét, és végigmér.

– Állandóan olyan merev vagy, hogy nehéz elképzelnem, hogy képes vagy elengedni magad, szóval azt hiszem, azt kérdezném, hogyan lazítasz.

Megdörzsölöm az államat.

– Ha tudok rá időt szakítani, akkor szeretek baseballmeccsekre járni.

– Hadd találjam ki: flancos helyen ülsz.

– Kevesebbel nem is érném be.

– Tudom, hogy ez újabb kérdés, de nevezzük 2a kérdésnek.

– Szemet hunyok felette.

– Van kedvenc csapatod?

Megrázom a fejemet.

– Nem igazán, ami meglehetősen furcsa. Kedvelek pár kaliforniai csapatot, szeretek különböző pályákra járni, figyelni, hogy miben különböznek, és követem egy főiskolai jóbarátom karrierjét. Idén vonul vissza.

– Óóó, 2b kérdés. Ki ez a barát?

Felnevetek.

– Penn Cutler. A Chicago Bobbies dobója, de együtt jártunk főiskolára. Nem volt könnyű dolga a profik között, de a tavalyi szezonban jól játszott.

– Utána kell néznem. De… baseball? Ennyi? Ennyi a szórakozásod?

– Nem, a fivéreimmel is szeretek lógni. Medencézni. Egyszerű játékokat játszani, karikadobás, babzsákdobás, vagy lemenni a partra. Nem szörfözök, de a fivéreimmel elég gyakran focizunk a parton. – Megvonom a vállam. – Csak lazulunk, amikor belefér az időnkbe.

Lottie csak pislog, majd nevetve rázza meg a fejét.

– Sosem néztem volna ki belőled, hogy a parton focizol. Azt hittem, szivarszobákban ücsörögsz az emblémás szivarzakódban, és szivarozgatás közben a részvénypiacról társalogsz, hogy mennyire kicseszett veled a Dow, meg ilyenek. Hogy olyasfajta figura vagy, aki operába jár, és még élvezi is. Aki zongoraleckéket vesz a szabadidejében, mert mindenben jónak kell lennie.

– Fiatalon jártam zongorázni.

– Persze hogy jártál. De foci a parton, ilyesmit a normális emberek csinálnak. Legközelebb azt mondod, hogy szeretsz koncertekre járni.

– Szeretek – mondom. – Persze csak ha jó a zene. Bruno Mars-koncerten nem fogunk összefutni, de ha mondjuk a Foreigner jönne a városba, akkor biztos szereznék jegyet.

– Nem, ki van zárva, ezt nem nézem ki belőled. Nem tudlak koncerteken elképzelni. Ha mégis elmész, akkor te lennél a karót nyelt fazon sörrel a kezében, aki nem táncol, nem énekel, még csak el sem mosolyodik.

– Meglepődnél.

Feloldott ezekkel a kérdésekkel, ez pedig eléggé kényelmetlen. Én természetemből fakadóan óvatos vagyok. Ha kell, akkor könyörtelen. Mivel két fivérem van, másokkal meglehetősen zárkózott vagyok. Erre itt van Lottie, aki eltökélte, hogy többet akar tudni rólam, mint amit én meg akarok osztani.

– Nagyon érdekes. – Mosolyog, és olyan őszinte az arckifejezése, hogy teljesen meglep, hogy csak ennyi kellett. Egy egyszerű beszélgetés. – Na jó, te jössz, utolsó kérdés.

Egy pillanatra elgondolkozom.

– Mi lenne az álomkoncerted, amire elmennél?

– Élő vagy halott?

– Mindkettő.

– A lelkemet is eladnám, ha fel tudnám támasztani Freddie Mercuryt. Őt megnézni élőben… istenem, igazi álom lenne. De ha most élőre gondolsz, akkor… hmm, jelen pillanatban… valószínűleg Fleetwood Mac.

Meglepetten vonom fel a szemöldökömet.

– Erre nem számítottam. Abból, amit eddig mondtál, azt hittem, hogy a Foreignert mondod.

– Jó, ők vannak a lista élén, de Stevie Nicks megszállottja vagyok, és a közös dolgaik Miley Cyrusszal… ó, de jók. És ezek ilyen lazulós zenék, érted? Az ember simán hallgathatja egy esős napon vagy ha lemegy a partra. A Dreams pedig… – elmosolyodik. – Szerintem a tökéletes csókolózós szám. A tempója, az érzés, ami belőle árad. Annyira jó. Szereted a Fleetwood Macet?

Bólintok.

– Szeretem. Néha munka közben is hallgatom.

Meglepetten emeli fel a kezét.

– Te zenét hallgatsz munka közben?

– Mindennap.

– Azta. – Meglöki a vállamat. – Látod, erre volt szükségem. Hogy embernek lássalak. – Kifújja a levegőt. – Máris jobban érzem magam. – Felveszi a kanalát, és folytatja az evést.

– Jobban érzed magad? Ennyitől?

– Ja. Mostanra már tudhatnád, Huxley, könnyen kielégülök.

– Ja… azt észrevettem a múlt este.

– Odasüssenek, még poénkodik is. Elképesztő.

Tizennegyedik fejezet

LOTTIE

Ránézek az órámra, hogy lássam, mennyi az idő. Kicsivel múlt egy óra. Korán ebédeltünk, mert Kelsey fél kettőkor egy potenciális ügyféllel találkozik. Az elmúlt másfél órában a weboldalon dolgoztam, és most szükségem van egy kis szünetre.

Hátradőlök az étkező kényelmetlen székén – hamarosan szükségünk lesz egy irodára, Kelsey pici stúdiólakása szűkös lesz –, kezembe veszem a telefonomat, és megnézem a Huxley-val váltott üzeneteimet.

A tegnapi nap kész hullámvasút volt. Az egyik percben lenyűgözött, hogy megtartotta az ígéretét, és újabb időpontot egyeztetett Kelsey-vel, nem beszélve arról, hogy kiderült, mennyire törődik az alkalmazottaival, összetörve a negatív képet, ami a fejemben élt róla. Aztán elrángatott egy fura terhestornára, ami messze kilökött a komfortzónámból. Az sem segített a helyzeten, hogy képtelen volt viccnek venni a dolgot. Ez volt benne a legrosszabb – ha ő is velem nevetett volna a béna helyzeten, akkor emlékezetes lett volna a pillanat, de helyette úgy viselkedett, mint egy robot, amitől az egész sokkal rosszabb lett. Aztán meg összefutottunk Angelával.

Istenem, létezik nála rosszabb emberi lény?

Gyűlölöm.

Még volt pofája azt mondani, hogy találjunk ki valamit, amikor látta, hogy Huxley Cane-nel járok – tudom, kamujárok, de akkor is. Mostanában felvillan a valódi személyisége. De ami még annál is rosszabb volt, hogy összefutottunk vele, az az, ahogyan Huxley reagált.

Védelmezően.

Megvédett.

Kezébe vette a helyzetet.

A férfi, akit az elmúlt hetekben utáltam, hirtelen a védelmemre kelt, pedig nem is kértem meg rá. Szerintem soha életemben nem voltam még ennyire összezavarodva.

Csak… ott volt, amikor kellett. Megfogta a kezemet, hogy lássa, jól vagyok.

De amikor beültünk a kocsiba, visszaváltozott robottá.

Megfeszült a válla, és szorosan markolta a kormánykereket. Egy pillanat alatt kizárt.

És fogalmam sincsen, hogy miért.

Na, ez a robotszemélyisége jelent meg vacsoránál is. Nem bírtam tovább, elegem volt, és majdnem otthagytam. De az ember úgy változik meg egyik pillanatról a másikra, mint a higany, és újra előjött a kedves személyisége, ugyanaz, amit a Chipotle-ben ismertem meg.

Újra feltehettem neki két kérdést, amire egyáltalán nem számítottam. Nem tudom, hogy komolyan vette-e a kérdéseimet, de én igen. Sokkal könnyebb lesz a dolgom, ha tényleg megismerem. Komfortosabban érzem majd mellette magamat, és ahogy Kelsey is mondta, talán jobban el tudom hitetni a külvilággal, hogy tényleg van köztünk valami.

Üzenetet küldök neki.

Lottie: Most éppen mit hallgatsz?

Meglep, hogy szinte azonnal megjelenik a neve mellett a három pötty.

Huxley: Fleetwood Mac: The Chain. Tegnap meghoztad hozzá a kedvemet. Egész nap őket hallgatom.

Elmosolyodok, és újabb üzenetet küldök.

Lottie: Én is. Épp most énekeltem fennhangon a Rhiannont. A laptop egere volt a mikrofon és a telefon világítása a hangulatfény. Te is így énekeltél?

Huxley: Nem.

Lottie: Jó, kis lépésekkel haladsz. Rajta, tedd fel a napi két kérdésedet.

Huxley: Most már így csináljuk?

Lottie: Igen, azt mondtad, hogy lehet két kérdésem napközben és kettő este. Szóval… rajta.

Huxley: A legőrültebb dolog, amit a főiskola alatt csináltál?

Lottie: Aha, múltbéli kérdés. Jó, hát… nem voltam annyira őrült a főiskola alatt. Tudom, hogy úgy nézek ki, mint aki tele van sztorikkal, de valójában nem sok van. Igazából csak egy.

Huxley: És mi az?

Lottie: Volt egy kocsma, ahová sokat jártunk, a Csirkeláb. Egy lyuk volt az egész. Bármilyen igazolványt elfogadtak, és a környéken itt játszották a legjobb zenét, szerintem tudod, mire gondolok. Régimódi rockot. Egyszer rendeztek egy vizespólós tátikaversenyt. Ezer dollár volt a fődíj.

Huxley: Azt hiszem, tudom, hova fut ki a történet.

Lottie: Nem sok anyaggal áldott meg a jóisten, de a létező legvékonyabb pólót vettem fel, melltartó nem volt rajtam, és amikor én következtem, alaposan lelocsoltam a melleimet, és eltátogtam a „Don’t Stop Believin”-t. Aznap este ezer dollárral lettem gazdagabb.

Huxley: Mihez kezdtél a pénzzel?

Lottie: Kifizettem a parkolási büntetéseimet, amiket azért kaptam, mert lusta voltam, és rossz helyen parkoltam a suliban.

Huxley: Elég szerencsétlen módja a nyeremény elköltésének.

Lottie: Amúgy is számlákra ment volna el.

Huxley: Nem dolgoztál a főiskola alatt?

Lottie: Ez a második kérdésed?

Huxley: Igen.

Lottie: Akkor igen. Pincérnő voltam egy steakházban. Jól kerestem, de sokat kellett dolgozni, a vendégek bunkók voltak, és legalább heti egy steaket vissza kellett vinnem a konyhába, mert a kedves vendég szerint alulkészült. De gazdagoknak is szolgáltam fel, akik jó borravalót adtak. Ezért nem úszom nyakig az adósságban. És persze hála neked.

Huxley: Egy évvel ezelőtt diplomáztál le, és csak harmincezer dollárnyi diákhiteled volt. Ez azért nem rossz.

Lottie: De ha nincs semmid, akkor harmincezer azért elég sok.

Huxley: Értem. Mi a második kérdésed?

Lottie: Mi a kedvenc társasjátékod?

Huxley: Nincs ilyen.

Lottie: Ez elég unalmas válasz. Biztos van olyan társasjáték, amit szeretsz.

Huxley: Nem társasjátékozom.

Lottie: Kártya?

Huxley: Uno?

Lottie: Ez most kérdés vagy válasz?

Huxley: Válasz. Csak ez jutott eszembe. Breaker időnként rávesz minket, hogy Uno Attackozzunk. Elég mókás.

Lottie: Óóó, imádom az Uno Attackot. Mintha az ördög műve lenne, amikor kirepülnek azok a kártyák. Jó válasz, Huxley, elfogadom.

Huxley: Ezt örömmel hallom. Na, megyek vissza dolgozni.

Lottie: Találkozunk vacsoránál.

– Direkt kérted ezt? – kérdezem, amikor Reign magunkra hagy.

Huxley, aki kifejezetten jól néz ki fekete ingében, az ölébe teríti a szalvétáját, és elveszi a házi tormaszószt.

– Meghoztad a kedvemet a steakhez. Remélem, nem kell visszaküldenünk a tiédet.

– Nagyon vicces – mondom.

Szószt kanalaz a steakjére, majd átadja nekem a tálat. Amikor érte nyúlok, összesimulnak az ujjaink, és meleg bőrének érintésétől valamiért végigcikázik rajtam a vágy villámja, és egyenesen a szívembe hasít. Hát ez meg honnan jött?

Megköszörülöm a torkomat.

– Jól néz ki. Grillezett burgonya és… még egyszer, mi ez a zöld izé?

– Brokkolini.

Megint rövid, tömör válaszokat ad, amiből arra következtetek, hogy ha újra bensőségesen akarok vele beszélgetni, akkor megint be kell melegítenem. Az üzenetekben eléggé nyitottnak tűnt, de személyesen megint falat húzott maga elé. Szerencsére tudom, hogy ezt némi munkával le lehet bontani.

– A brokkolini úgy hangzik, mintha dr. Seuss egyik könyvéből lenne.

– Finom.

– És mi ez a cucc rajta? – kérdezem, hátha bővebb választ ad.

– Mustáros öntet – felel, majd belevág a steakjébe.

Jóóó…

Nagyon töröm a fejem, hogy mi mást kérdezhetnék, amikor végül ő szólal meg.

– Ahogy ígértem, ma felhívtam Dave-et. Találkozót kértem tőle, hogy beszéljük át az üzletet.

Ó, basszus, el is felejtettem, hogy ezt ígérte. Pedig elismerte, hogy dolgozni kell még ezen a barátság dolgon. Bűntudatom van. Tegnap volt egy gyenge pillanatom, és azt mondtam neki, hogy nem bírom tovább. Talán jogosan voltam kicsit kiborulva, amikor megint a zárkózott személyiségével próbáltam kommunikálni. De végül ez a frusztráltságom valami mássá alakult át az este során – elismeréssé.

Értékeltem, hogy hajlandó volt kicsit ellazulni, és mindenféle mogorváskodás meg rosszalló pillantás nélkül esélyt adott az ötletemnek.

– Nem kellett volna felhívnod – mondom. – Tegnap csak rossz hangulatban voltam. Nem lett volna szabad azt mondanom, hogy nem bírom már tovább. – Felnézek rá. – Ne haragudj.

– Semmi baj. Az üzlettel is foglalkozni kell – mondja Huxley meglehetősen hűvösen. – Azt mondta, ezen a héten megpróbál időt szakítani rám. Ha sor kerül a találkozóra, azt is megmondom neki, hogy nem érsz rá, és nem tudsz találkozni Ellie-vel.

– Huxley, erre semmi szükség. Aláírtam egy szerződést. Találkozom Ellie-vel.

A szemembe néz.

– Semmi baj – mondja szárazon.

Hát, nem úgy érzem.

És ezzel vége is a beszélgetésnek. Amikor már azt hittem, hogy kezd kicsit felmelegedni, újra hallgataggá változik. Nem biztos, hogy valaha is meg tudom érteni majd ezeket a hangulatváltozásokat, vagy hogy egyáltalán miért törnek rá, mert valószínűleg sosem fog olyan közel engedni magához, hogy megértsem, miért viselkedik így.

De, gondolom, ilyen az üzleti élet, nem?

Annyira elegem van ebből a kifejezésből. Mikor lett az üzlet ennyire személytelen? Mielőtt anyám vezető beosztásba került volna a jelenlegi munkahelyén, egy takarítóvállalkozása volt, de sosem volt ennyire hűvös. Meleg és barátságos volt. Pont ezért szerették az ügyfelei. Törődött velük, és nem volt érdektelen. Bár ha jobban belegondolok, anya vállalkozása az adásról szólt, Huxley-é pedig a megszerzésről.

De ez sem magyarázat arra, hogy miért kell így viselkednie.

Lássuk, sikerül-e úgy feloldanom, mint tegnap este.

– Kérdések. Készen állsz?

Felvont szemöldökkel néz rám. Egy pillanatig arra gondolok, hogy nemet fog mondani, de aztán visszanéz a steakjére, és belevág.

– Készen.

Egek, nem lesz könnyű ma kirángatni a csigaházából. Jó kérdést kell feltennem. Valami olyasmit, amitől megered a nyelve.

Hmm…

Valamit, amitől igazi szószátyárrá változik.

Valamit, ami tetszeni fog neki.

Megvan.

– Ha lenne egy hajód, hova mennél vele? – Egyszerű kérdés, amit jól ki lehet fejteni.

– Van hajóm. Jachtom, ha pontosak akarunk lenni a terminológiát illetően.

Ó, értem.

– Tényleg? – kérdezem meglepetten. Mármint persze, hogy van egy jachtja: egy milliárdos, aki az óceán közelében él. Miért is ne lenne jachtja? Olyan lenne, mintha egy lovagnak nem lenne… lova. Vagy kardja.

– Igen, valójában egy közös jachtunk van a fivéreimmel, mert úgy voltunk vele, hogy dőreség lenne három külön jachtot fenntartanunk, ha egyszer úgysem használjuk sokszor.

Nyilván.

– Jó… szóval, ha bárhová mehetnél a jachtodon, akkor merre indulnál?

– Alaszkába.

– Alaszkába? – kérdezem, és a válasza még jobban meglep, mint hogy van jachtja. – Miért éppen Alaszka? Azt hittem, olyasmit mondasz majd, hogy a Földközi-tengerre, vagy ilyesmi, mert én mindig is azt hittem, hogy a gazdagok ilyen helyekre járnak.

– Azért, mert Alaszka lélegzetelállító. A hóval borított hegycsúcsok, a kék víz, a sudár fenyők, a vadvilág. – Bólint. – Eltöltenék ott némi időt, hogy felfedezzem.

– Várjunk, most azt akarod mondani, hogy az a fajta ember vagy, aki szögre akasztja az öltönyét, és túrabakancsot húz?

– Ez a második kérdésed?

– Legyen az 1a – mondom vigyorogva.

Apró mosolyra húzza a szájának bal szegletét.

– Szeretek túrázni.

– Nem volt rajta a hobbijaid listáján.

Megvonja a vállát.

– Hát, pedig ez is egy olyan dolog, amit élvezek. Errefelé is vannak jó túraútvonalak, főleg a hegyek felé. A fiúkkal néha elmegyünk hétvégenként. Egy ideje nem voltunk, mert nem igazán volt időnk, de ja, Alaszkába elmennék, túráznék, bálnalesre mennék és táboroznék.

– És miért nem mész?

– Idő – feleli. – Mindig ez a szűk keresztmetszet.

– De hiszen akár most rögtön nyugdíjba mehetnél, nem is egy, de több életre elég pénzed van, szóval miért nem mész?

Levág egy darab húst, és a villájára tűzi. Amikor sötét tekintete összetalálkozik az enyémmel, mellkasomban akad a lélegzetvételem.

– Nem hagyhatunk fel azzal, amit csinálunk. Sok ember élete függ tőlünk. A megélhetésük. Amíg nem érzem úgy, hogy találtam egy megfelelő embert, aki a távollétünkben is megfelelően irányítja a céget, addig dolgozni fogok azokért az emberekért, akik nekünk dolgoznak.

Egy külső szemlélőnek, aki Huxley kimért hangját és kurta válaszait hallgatja, úgy tűnhet, hogy a fickónak nincsen szíve. Aztán meg ad egy ilyen választ. A pasasnak több pénze van, mint amit el tud költeni, bárhova elrepülhetne, hogy soha többet ne dolgozzon, de úgy van vele, hogy tartozik az embereinek az idejével, mivel ők is odaadták neki az övékét.

Jobban szíven üt a válasza, mint hittem volna.

– Ez nagyon kedves válasz, Huxley. Még a végén azt fogom hinni, hogy rejtőzik ott egy szív az inged alatt.

– Ott van az, amikor szükség van rá. – Belekortyol a vizébe. – A legjobb hely, ahol eddig nyaraltál?

– Ó, elég csalódott leszel. Nem igazán jártunk nyaralni. Anyának nem volt rá pénze, de ha össze tudott spórolni egy kicsit, akkor fantasztikus napokat töltöttünk Disneylandben. Anya ilyenkor elkényeztetett. Már nyitás előtt ott voltunk, minden kaját megkaphattunk, amit csak akartunk, és mindenre kétszer, de akár háromszor is felültünk, és zárásig ott maradtunk. A legszebb emlékeim nagy része Disneylandhez kötődik. Az egyetlen igazi kiruccanásunk a Redwood Nemzeti Parkban volt. Sátorozni mentünk. Nem vagyunk éppen a vadon lányai, de jó móka volt. Próbáltunk tűzön főzni, pillecukor-szendvicsen éltünk, és ha éppen nem a fákat csodáltuk, akkor egész héten kártyáztunk. Nagyon jó volt.

– Úgy is hangzik. Én is mindig szerettem sátorozni.

– Hadd találjam ki… a testvéreiddel.

Bólint.

– Igen, mindent együtt csinálunk.

– Valahogy éreztem. Tudod, eddig még nem mutattál be nekik hivatalosan, de úgy érzem, hogy ők mindent tudnak rólam.

– Tudnak is.

– Hát, akkor talán pénteken bemutathatnál nekik.

– Megoldható. – Bekapja a villára tűzött húsdarabot, én meg csak nézem, ahogy fel és le mozog a határozott állkapcsa. Jó, valamiért ez nekem szexi. Igen, lehet, hogy ez most kicsit sok nekem.

– Te jössz.

– Hogyne – vágom rá, és a tányéromba bámulok. – Izé… ki a kedvenc tesód?

Kuncogni kezd.

– Bele a közepébe, mi?

– Miért is ne. Fel kell készülnöm a találkozásra.

– Ha választanom kellene, akkor azt mondanám, hogy JP-hez közelebb állok. Korban is közelebb vagyunk egymáshoz, több bajba is kerültünk együtt, és többet dolgoztunk együtt a cég felépítésén. És ha börtönbe kerülnék, valószínűleg őt hívnám fel, hogy hozzon ki.

– Börtönbe? Miért kerülnél te börtönbe?

– Kölyökkorunkban sok hülyeséget csináltunk.

– Például?

Megrázza a fejét.

– Erre majd egy másik nap válaszolok. Kimerítetted a keretedet. És ne gyere nekem ezzel a 2a és 2b marhasággal, ezt már ellőtted.

– Hát, te aztán ki tudod nyírni a hangulatot.

– Csak a szabályok szerint játszom. Én jövök. – Belekortyol a vizébe. Amikor leteszi a poharat, bizonytalanságot látok a szemében. – Nem tudom, hogyan tudnám feltenni ezt a kérdést anélkül, hogy otromba lennék, de… Mi történt az apáddal?

– Nincs ebben semmi otromba. Kiskoromban elhagyta anyámat. Kamionos volt. Nem akart egy helyben maradni. Sosem volt kapcsolatom vele, de mindig időben küldte a gyerektartást. Anya ezért engedhette meg magának azt a házat, amiben most is élünk. Emlékszem, egyszer hallottam anyát a nagyival beszélgetni nem sokkal azután, hogy apa először elment. Anya azt mondta, hogy nem érzi helyénvalónak eltenni a pénzét, de nagyi gyorsan elhessegette ezeket a gondolatait. Ekkor hallottam először ilyen keményen beszélni nagyit. Azt mondta, hogy anyám nem egyedül csinálta a gyerekeket. Hogy a pénz, amit apám küld, nem adomány, hanem kötelesség. Onnantól kezdve aztán anyám minden hónapban elfogadta a csekket. Mi pedig saját készítésű képeslapokat küldtünk apámnak az ünnepekre és a születésnapjára. De ennyi volt. Ha őszinte akarok lenni, most azt sem tudom, hogy hol van. De nem is baj, mert itt van nekünk Jeff, és rajta kívül nincs is szükségünk másra.

Huxley egy pillanatig némán bámul maga elé.

– Én nem tudom elképzelni, hogy így elhagyjam a családomat. De legalább valamilyen szinten gondoskodott rólatok.

– Segített anyának otthont teremteni nekünk, mert különben anya nem engedhette volna meg magának a házat. Jó kis otthon, tele van emlékekkel.

– Éreztem, amikor ott jártam. Nagyon otthonos.

Újabb darab húst nyom a szájába, és elhallgat.

Aztán egész este ilyen szótlan marad. És természetesen nem is én lennék, ha nem pörgettem volna végig a fejemben az egész beszélgetést, hátha rájövök, melyik volt az a pont, amikor valami olyat mondtam, amitől megint magába zárkózott.

Bárcsak megkérdezhetném tőle…

– Te meg mit csinálsz? – kérdezi Kelsey, amikor látja, hogy felhúzom a székemre a lábamat, és ráteszem a telefonomat.

– Előkészülök, hogy kérdéseket tegyek fel Huxley-nak.

– Miről?

– Róla – mondom. – A megállapodásunk része, hogy ne őrüljek bele, hogy egy robottal kell élnem. Kérdéseket tehetek fel neki. Kettőt napközben, kettőt este. Aztán ő kérdez.

– Ez eléggé… kalkuláltnak tűnik.

– Huxley már csak ilyen. A pasas imádja a rendet.

Kelsey egy pillanatig néz, majd közelebb húzza a székét, de csak azért, hogy a karomba tudjon bökni.

– Kedveled, mi?

– Hogy mi? – kérdezem, és összehúzom a szemöldökömet. – Elment az eszed? Nem, nem kedvelem. De jó, hogy megismerhetem egy kicsit, mert nem túl szórakoztató egy olyan emberrel vacsorázni, aki vagy a véremet szívja, vagy némaságba burkolódzik. Így könnyebb tartani a megállapodást.

– Aha… – mondja Kelsey, majd elmosolyodik, és feláll. – Lemegyek a sarki salátabárba. Hozzak neked is valamit?

– Légyszi. – Rámosolygok, mit sem törődve a hitetlenkedésével. – Vegyes salátát paradicsom nélkül. Köszi, hugi.

Még mindig vigyorogva kapja fel a táskáját, és kilép az ajtón. Amikor kattan a zár, megnyitom az üzeneteimet, és felteszem Huxley-nak azt a kérdést, ami már tegnap este óta ott motoszkál a fejemben. Talán üzenetben, hogy nem kell a szemembe néznie, nagyobb hajlandóságot mutat a válaszadásra.

Lottie: Milyen hülyeségeket csináltál gyerekkorodban?

Elmosolyodok, amikor megjelenik a három pötty.

Huxley: Már vártam a kérdést.

Lottie: Akkor, gondolom, már elő van készítve a megfelelő válaszod.

Huxley: Attól függ, mit nevezünk megfelelőnek.

Üzenetben sokkal játékosabb. Vajon azért, mert úgy érzi, hogy üzenetben nem kell fenntartania a maszkját, mint élőben? Valószínűleg úgy gondolja, hogy így jobban magát adhatja. Pajzsként rejtőzhet a telefonja mögé.

Lottie: Ne kerülgesd a kérdést. Meséld el, milyen rosszaságokat műveltél.

Huxley: Rosszaságokat akarsz hallani?

Lottie: Nem olyan rosszaságokat… vagyis… na, most már kíváncsi vagyok. Szoktál rosszalkodni?

Huxley: Akkor ez a mai két kérdésed?

Lottie: Keményen alkudozol, de szeretnék választ kapni rájuk, szóval igen, ez a két kérdésem. De előbb a börtönösre válaszolj.

Huxley: Le kell szögeznem, hogy soha nem kerültünk fogdába, mert sosem kaptak el minket. De unatkozó kis seggfejek voltunk, és imádtuk a szomszédokat szívatni. Dolgokat csentünk el az előkertből, és mások udvarára tettük őket. Szóval a sarkon élő Mr. Galstone megkapta Mrs. Dreerie cserepes virágait, de kicsit azért változtattunk rajtuk, mondjuk festékszóróval átfestettük a cserepeket. Hülyeség, de az egész szomszédság egymással veszekedett. Szórakoztató volt.

Lottie: Ti kis szarosok. Basszus, Jeff megőrülne, ha valami ilyesmi történne vele. Nagyon óvja a kis birtokát. Arról álmodik, hogy egyszer felfigyel rá a The Flats bizottsága, de egy utcával arrébb vagyunk, hogy egyáltalán számításba vegyenek. Jeff úgy hiszi, hogy megérdemelné. Mind így vagyunk vele.

Huxley: Én is észrevettem, hogy milyen szépen gondozott a kert. Szép munkát végez.

Lottie: Nagyra értékelné a dicséretet. Na, most te kérdezz.

Huxley: Nem akarod, hogy most azonnal megválaszoljam a másik kérdésedet?

Lottie: Ráér. Na, kérek egy kemény kérdést.

Huxley: Jó… voltál valaha szerelmes?

A telefonomat bámulom, és újra és újra elolvasom a kérdést. Sosem hittem volna, hogy egy ilyen robotszerű ember képes lesz ilyen kérdést feltenni. Amikor „kemény” kérdésre gondoltam, olyasmit vártam: „Kiért halnál nemes halált, Jacobért vagy Edwardért?”

Megjegyzés: csillogó farok minden körülmények között.

De hogy voltam-e szerelmes? Na ez nehéz kérdés.

Huxley: Várok…

És nem adja fel. Gondolom, akkor úgy tisztességes, ha válaszolok.

Lottie: Hogy voltam-e szerelmes? Hát, erre nemmel kell válaszolnom. Határozott nemmel. Voltam pár sráccal, járogattunk, de egyik sem fogott meg igazán. Biztos vagyok benne, hogy a szívem megvárja, hogy akkor essen bele valakibe, amikor a legkevésbé sem számítok rá.

Huxley: Hány sráccal voltál?

Lottie: Ez a második kérdésed?

Huxley: Igen.

Lottie: Ilyen alantas témára pazarolni egy második kérdést… Öttel, és hogy dobjak egy csontot neked, azt is elárulom, hogy csak egy tudott eljuttatni a csúcsra… te.

Felizzik az arcom, amikor rányomok a küldésre. Jézusom, ezt meg minek kellett odaírnom? Ez ugye nem számít flörtölésnek? Nem, nem flörtölök vele. Ez csupán az igazság, és tudva, hogy miféle ember Huxley, büszke lesz magára, hogy ő volt az egyetlen, hiszen alfahím, és az ilyen információk éltetik. Ettől majd jobban megnyílik… remélem.

Huxley: Nyilvánvalóan idiótákkal voltál együtt. Örülök, hogy csupán az ujjaimmal a csúcsra tudtalak juttatni.

Ufff… jó, kezd sikamlóssá válni ez a párbeszéd.

Izzadság ül ki a tarkómra és a felső ajkam fölé. Milyen vonzó reakció egy ilyen mocskos üzenetre.

Lottie: Igen, te vagy az egyetlen. Magamat leszámítva.

Huxley: Ha adok még egy kérdést, te is adsz nekem egyet?

Lottie: Felcsigáztál. Szóval igen.

Huxley: Előbb kérdezz te. Azt a rosszaságosat.

Lottie: Nem, azt utoljára tartogatom. Tudni akarom, hogy te voltál-e már szerelmes.

Huxley: Soha. Eddig még soha, senki még csak a közelében sem járt annak, hogy úgy érezzem, vele akarom leélni az életemet, hogy egy napot sem bírok ki, hogy ne nézzek rá, hogy csak úgy tudok jót aludni, hogy ott fekszik a karjaimban. Eddig csupán felszínes kapcsolataim voltak nőkkel.

Lottie: Gondoltam, hogy valami ilyesmit fogsz írni. A viselkedésed, a visszafogott hangszíned és a zárkózottságod miatt meg mertem volna rá esküdni, hogy valaki összetörte a szívedet.

Huxley: Volt valaki, aki átcseszett, de nem voltam szerelmes belé. Sokkal inkább arról volt szó, hogy rossz szálak kötöttek minket össze. Az üzlet miatt.

Lottie: Ó, értem. Hát ez megmagyarázza, hogy miért szorítkozol csupán üzleti kapcsolatra kettőnk között.

Huxley: Mindennek megvan az oka.

Lottie: Mi a harmadik kérdésed?

Huxley: Azt mondtad, hogy rajtam kívül csak te juttattad el magad a csúcsra. Meséld el a legnagyobb orgazmusodat magaddal.

Még több izzadság jelenik meg a felső ajkamon. Mert pontosan tudom, hogy melyik volt az a pillanat. De a válaszomtól csak még jobban duzzadni fog a mellkasa az önbizalomtól.

Lottie: Aznap este történt, amikor a csúcsra segítettél. Amikor visszamentem a szobámba, megdugtam magam a lila vibrátorommal. Arra gondoltam, hogy pillanatokkal korábban még te parancsoltál a testemnek. Hatalmasat élveztem. Tudom, hogy illetlen a válaszom, de ez az igazság. Felajzottál akkor este. Nem volt visszaút.

Huxley: Könnyű volt parancsolni a testednek.

Egy pillanatra leteszem a telefonomat, és mély levegőt veszek. Jó, igen, vonzó a pasi, jól használja a szavakat, és amikor megmutatja, akkor tetszik a személyisége, de óvatosnak kell lennem. Bár a kapcsolatunk szigorúan üzleti, egy részem úgy véli, hogy ha kinyitnám előtte a szobám ajtaját, gondolkodás nélkül belépne.

Lottie: Figyelmes testem van, senkit sem akar kispadra ültetni.

Jézusom, ez meg mit akar jelenteni?

Mielőtt még válaszolhatna, gyorsan küldök egy újabb üzenetet.

Lottie: Jó, szóval mi volt a legpikánsabb rosszalkodásod?

Huxley: Ami nekem az, az másnak nem biztos, hogy szintén. Fura helyeken is dugtam meg nőket, de az csak dugás. Számomra a rosszalkodás azt jelenti, hogy egy olyan határt lépek át, amit talán nem lenne szabad. Valami tiltott dolgot teszek.

Lottie: Ezzel egyetértek.

Huxley: Szóval a legpajzánabb rosszalkodásom az volt, amikor szétnyitottam a köpenyedet, és az édes puncidba csúsztattam az ujjaimat.

Pislogás.

Nyelés.

Majdnem megfulladás a saját nyálamtól.

Na jó, mi a fene történik? Mi történik? Most flörtöl? Vagy csak ennyire nyers? Mi a frászkarika zajlik a fejében?

Kíváncsi elmém tudni akarja a választ, mert ettől az üzenetétől elszállt az agyam.

Lottie: Biztos van valami ennél pajzánabb. Mit tudom én, valakit az irodai asztalodon kaptál el, esetleg bilincsek és korbácsok… Nem tudom, nem létezik, hogy ennyi az egész.

Huxley: Aznap éjjel átléptem egy határt. Tiltott gyümölcs vagy, tabu, egy üzleti megállapodás része, én pedig elveszítettem a fejemet. Örülj, hogy csak a puncidat érintettem meg, mert ha úgy lett volna, ahogy akarom, akkor nem maradt volna rajtad az a köpeny. Megbeszélésem lesz. Találkozunk vacsoránál.

Leteszem a telefonomat, és lassan felnézek. Ezek után mégis hogy a búbánatba üljek le vele vacsorázni?

– Steak és rukkolasaláta kandírozott pekándióval, grillezett burgonyával, paprikával, gorgonzolasajttal és balzsamecetes dresszinggel. Jó étvágyat kívánok! – mondja Reign, mielőtt magunkra hagy minket a salátáinkkal. Tegnap is steaket ettünk, de ez most más. Vékonyra vágott hússzeletek és krumpli egy salátában… Soha nem hallottam még ilyen ételről, de hogy őszinte legyek, nagyon jól néz ki.

Amikor visszaértem Huxley házába, azonnal befeküdtem a kádba, és vettem egy jó hosszú fürdőt, és hogy oldjam egy kicsit a pikáns üzenetek okozta feszkót, elővettem az egyik vibrátoromat. Kizárt volt, hogy olyan feltüzelve üljek le vele vacsorázni. Nem, ledolgoztam a feszkót, majd hagytam, hogy a meleg víz teljesen ellazítsa a feszült izmaimat.

Mire végeztem, Huxley rám is írt, hogy kész a vacsora.

Magamra terítettem egy köpenyt – és ezúttal bizonyos okokból bugyit is húztam –, és lesiettem a földszintre. Huxley már az asztalnál ült, tengerészkék inget viselt, melynek ujjait feltűrte a könyökéig, és kigombolta a két legfelső gombot. Valaki, aki jól hordja a formális öltözékét.

– Nagyon jól néz ki – mondom, miközben összekeverem a salátámat.

Amikor felpillantok, észreveszem, hogy Huxley megint feszült. Sőt merev, mint egy deszka.

– Izé, minden rendben odaát? – kérdezem. Most meg vajon miért dühös? Ennek már sosem lesz vége? Azt hittem, hogy kibékültünk, hogy már jól kijövünk. De mintha minden egyes vacsoránál tennénk két lépést hátra.

– Miért van ez rajtad? – kérdezi Huxley a köntösre pillantva.

– Hát, megint pont a kádban voltam, amikor írtál. Gyorsan magamra kaptam, ami a kezem ügyébe esett. De nyugi, most vettem fel bugyit. – Aztán kacsintok, mintha ez segítene.

Reign visszajön az étkezőbe.

– Előkészítettem és kitakarítottam a konyhát – mondta. – Ha a mosogatóban hagyják a tányérokat, akkor a reggeli személyzet majd elintézi. Most sietek a lányom koncertjére.

– A kamra hűtőjében találsz virágot neki – mondja Huxley. – Élvezd ki az estét a családoddal.

– Köszönöm – mondja Reign mosolyogva, majd elmegy.

– Van egy lánya? Nem is tudtam, hogy van családja.

– Van. Ezért vacsorázok korán. Hogy időben hazaérjen hozzájuk.

Látjátok: erről beszélek. Megint gondoskodó. Titeket is zavar? Mert engem nagyon.

Csak néhány percnyi csend után szólal meg.

– Felteszed a kérdéseidet?

– Ó, persze… hogyne – mondom. – Na, lássuk csak. Egy kérdés, egy kérdés. – Az államat ütögetem az ujjammal, de semmi sem jut eszembe. Egy rohadt kérdés sem. Csak arra tudok gondolni, hogyan pillantott acélos tekintetével a köpenyemre, amikor megkérdezte, hogy miért van rajtam. Sötét és baljós volt a tekintete, mintha legszívesebben a fogaival szaggatná le rólam.

– Ki is hagyhatjuk ma este a kérdéseket – mondja határozottan.

– Nem, nem, csak adj egy percet. Izé… mit, mit tudsz főzni?

– Főzni? – kérdez vissza, és felvonja a szemöldökét.

– Ja. Szoktál bármit is főzni? Valami, ami a specialitásod. Amire szuperbüszke vagy? Tegyük fel, JP sütögetést rendez, és mindenkinek vinnie kell valami házi készítésűt. Mit vinnél?

– JP rendelne ételt.

– Csak játssz el a gondolattal!

– Nem igazán főzök, de ha készítenem kellene valamit, akkor grilleznék, mert egyedül abban vagyok valamelyest jó. Szóval átvinnék valamit, mondjuk hamburgereket, amiket Reign előkészített, és azokat sütném meg.

– Azta – mondom nevetve. – Ez aztán gazdagokra jellemző válasz.

Alig mosolyodik el.

– Néhány dologgal teljesen elveszítettem a kapcsolatot, miután olyan régóta dolgozom az üzleti világban. A főzés is ilyen.

– És mivel veszítetted még el a kapcsolatot?

– Ez a második kérdésed?

Bólintok.

– Igen, ez egy jó második kérdés.

Felemeli a poharát, és iszik egy korty vizet.

– Mivel veszítettem el a kapcsolatot? Valószínűleg mindennel, amit egy normális harmincöt éves csinál. Randizás, főzés, hobbik.

– Akkor csak a munkának élsz?

– Ez történik, amikor az ember olyan pozícióban van, mint én. Felemészt. – Kíváncsian pillant rám. – Volt már olyan, hogy valami felemésztett téged?

Úgy vélem, hogy ez egy újabb kérdése, úgyhogy átgondolom.

– Az időm felemésztéséről beszélünk vagy az egész lényemről, mint nálad a munka?

– Az egész lényedről.

– Hmm… utálom a válaszomat, mert azt kívánom, hogy valami más emésszen fel.

– Micsoda? – kérdezi.

– Angela – felelem. – Felemésztett, és nem egészséges módon. Toxikus kapcsolatom volt vele. Néha azt éreztette velem, hogy fontos és különleges vagyok, hogy aztán úgy dobjon el, mintha egyáltalán nem számítanék. – Megrázom a fejemet. – Hagytam, hogy túlságosan is belefészkelje magát a fejembe, ezért kívánom azt, hogy bárcsak más emésztene fel. Valami, ami segítene elfelejteni, hogy mi történt köztünk.

– Még mindig azon rágódsz, hogy kirúgott? – kérdezi.

– Igen, folyton. Mert emiatt vagyok most itt. És ezzel nem akarlak megsérteni, de ez nem egy szokványos helyzet. Úgyhogy ja, azt kívánom, bárcsak el tudnám engedni, és nem pazarolnék rá több időt. És gondolatot. Csak találnom kell valamit, ami megtölti helyette az elmémet, tudod?

Lassan bólint.

– És bár imádok Kelsey-vel dolgozni, nem akarom, hogy csupán a munka töltse ki a gondolataimat. Azt akarom, hogy valami egészséges foglalkoztasson. Valami, ami örömet okoz. Azt hiszem, még igyekszem rájönni, hogy mi lehetne az.

Huxley végighúzza a nyelvét a fogán, és félretolja a salátáját. Most meg mit művel? Hátralöki a székét, és eltolja magát az asztaltól.

– Gyere ide – mondja szinte parancsolóan.

– Hogy… hogy mi? – kérdezem.

A szemembe villan éles tekintete.

– Azt mondtam, hogy gyere ide!

– De miért?

– Tanítani akarok valamit, ami segíteni fog azon a felemésztő érzésen, amit el akarsz érni.

– Ó – sóhajtom. Egyszerűen hangzik. Felállok, de mielőtt még letehetném a szalvétámat, elkapja a kezemet, és behúz a lábai és az étkezőasztal vastag falapja közé. – Mi a franc? – mondom, amikor felültet magával szemben az asztalra. Összeszorítom a lábaimat, és megigazítom a köpenyt, nehogy kivillanjon valami. – Te meg mit művelsz?

– Azt akarod, hogy felemésszen valami? Ki akarod verni azokat a gondolatokat a fejedből? Akkor ez a módja. – A combomra teszi a kezét, és akkor végre leesik. Egy pillanatra sem szakítja meg a szemkontaktust. – Mondd ki, hogy nem akarod, és akkor benyalom a salátámat. Ellenkező esetben téged nyallak ki.

Ó.

Édes.

Istenem.

Sosem jó ötlet összekeverni az üzletet és az élvezetet. Huxley maga mondta ezt, nem is egyszer. De hogyan is tagadhatnám meg magamtól az élvezetet, hogy újra a csúcsra juttasson? Az üzenetek, a fülledt beszélgetések, a kitárulkozó kérdések után… hogyan is mondhatnék nemet?

Kizárt.

Azt akarom, hogy felemésszen.

Hogy felfaljon.

Felejteni akarok.

Tovább akarok lépni, és valami olyasmivel foglalkozni, amitől nem rosszul, hanem jól érzem magam. Valamivel, ami kielégít.

– Miért akarod? – kérdezem, mert tudni akarom, mi jár a fejében.

– Jószívű férfi vagyok, Lottie, de az ajánlataim nem tartanak örökké. Mindig szabok határidőt. Válaszként pedig csak igent vagy nemet fogadok el.

Az alsó ajkamra harapok, és csak nézem ezt a férfit. Szinte máris érzem őt a lábaim között. Érzem, ahogy a borostája a belső combomat dörzsöli, miközben finom szája a csiklómra tapad.

Akarom.

Szükségem van rá.

Bólintok, hogy csinálja, de nem mozdul.

– A szádból akarom hallani. Hallani akarom, ahogy kimondod, hogy a lábaid között akarsz.

Megnyalom a számat, a szívem már veszettül zakatol.

– Akarlak, Huxley. A lábaim között. A nyelvedet a csiklómon. A szádon akarok elélvezni.

Ha lehet, még jobban elsötétedik a tekintete, keze felcsúszik a combomon, és megragadja a bugyim pántját. Lerángatja, én pedig felemelem a fenekemet, hogy segítsek neki lehúzni rólam. Úgy dobja félre a ruhadarabot, mintha sértené, hogy egyáltalán felvettem a vacsorához.

Kitárulkozva teszem hátra a kezemet. A köpeny még mindig szorosan meg van kötve a derekamon, de Huxley kezei lassan felkúsznak a belső combomon. Nem mond semmit, még csak rám sem néz, helyette a lábam közét bámulja, és egyre szélesebbre és szélesebbre tárja a lábaimat, mígnem teljesen megnyílok előtte.

Nem kell megérintenem a puncimat, hogy tudjam, máris nedves vagyok. Már az is beindít, hogy ilyen közel vagyok hozzá, ráadásul ebben a pózban.

Lassan befelé indul a keze, hüvelykujja megtalálja a csiklómat. Párszor átsiklik ujja az érzékeny ponton, és elégedett vigyorra húzza a száját.

– Pont, ahogy vártam. Nedves vagy a közelemben – mondja, és körözni kezd az ujjával. – A terhestornán is nedves voltál, amikor a vastag farkammal rajtad pulzáltam?

Jézus ereje, soha férfi még nem beszélt így velem.

– Igen – válaszolom őszintén. – Az voltam.

– Játszadoztál magaddal, miután hazaértél?

Hirtelen szívom be a levegőt, amikor csókot nyom a belső combomra.

– Azóta, hogy megérkeztem a házadba, minden egyes éjszaka játszom magammal.

A szemembe néz.

– Nem szoktalak hallani.

– Gondoskodom róla – mondom.

– Ne tedd. – Megáll az ujja. – Kurvára hallani akarom, amikor éjjelente játszadozol magaddal. Hallani akarom a nyögéseidet. Tudni akarom, hogy mikor elégülsz ki.

– Nézni is szeretnéd?

Újabb csókot lehel a szája.

– Igen, nézném.

– Maszturbálnál, miközben engem nézel?

– Nehéz lenne megállni, de nem.

– Miért nem? – kérdezem. Annyira közel van már a szája, hogy sikítani akarok, de most a másik lábam felé fordul. Finoman, csak egy pillanatra húzza végig a nyelvét a puncimon, majd a másik combomat csókolja meg. Frusztráltan nyögök fel. Pillanatok alatt felizgatott. Általában szükségem van ehhez pár percre, de Huxley-val nem ez a helyzet, mert ő egészen másképpen parancsol a testemnek. Na és persze a nap folyamán küldött üzenetek. Már a gondolattól felforrósodok, hogy miattam rántotta meg a köntösöm zsinórját.

– Nem érnék magamhoz, mert csak egy módon akarok elélvezni. Benned. – Azzal lehajtja a fejét a két lábam közé. Ívbe hajlik a hátam, a köntösöm pedig veszélyesen közel van ahhoz, hogy teljesen kioldódjon az önkéntelen mozdulataimtól.

– Ó, istenem, Huxley… Igen.

Nyelve körözni kezd a csiklómon, és éppen csak annyi nyomást fejt ki, hogy az őrületbe kergessen.

– Mézízed van. – A szájába szívja a csiklómat, játszik vele, húzogatja, én pedig úgy érzem, mintha ellágyulnának a csontjaim.

– Jézusom. – Mielőtt még felocsúdhatnék, belém csúsztatja két ujját. – Bassza meg! – kiáltom, és csak remélem, hogy Reign távozása után már nem maradt személyzet a házban. Huxley-t ismerve nem tenne ilyet, ha másvalaki is lenne itthon.

Nyelve tovább köröz az érzékeny pontomon, és ezzel egy időben mindkét ujját felfelé hajlítja bennem, és éppen eltalál egy olyan pontot, amitől minden elsötétedik körülöttem.

Ritmusa van a mozdulatainak, precíz összhangban dolgozik, amitől gyorsan és keményen közeledik az orgazmusom.

Elernyed a lábam, remegő karjaim alig képesek megtartani a súlyomat. Huxley észreveszi, és finoman hátranyom, hogy feküdjek le az asztalra. A puncim az asztal szélére kerül, és kitárulkozik az arca előtt. Huxley pedig kihasználja a pózt, mert még jobban szétnyitja a lábaimat, keményen megtartja őket, és nyalni kezd.

Újra és újra és újra.

Még levegőt sem vesz.

Sehol máshol nem csókol.

Csakis a csiklómra összpontosít.

Végem van.

Érzem a gerincem tövében az édesen örvénylő finom nyomást. Újra elsötétedik a látómezőm, le kell hunynom a szememet, hogy teljesen át tudjam érezni, hogy ez az öntelt és parancsolgató férfi mit művel a testemmel. Elsöpör a gyönyör, egy új világba repít, ahol semmi mást nem érzek, csak Huxley gyönyörét a lábam között.

– Istenem, Hux. Kérlek, ne hagyd abba. Kérlek.

Nem is hagyja.

Nem is lassít.

Inkább még nagyobb nyomást fejt ki a csiklómra, majd két kezét a belső combomra teszi, és széthúzza az ajkaimat, hogy immár tényleg zavartalanul hozzáférhessen a legérzékenyebb pontomhoz.

És kihasználja a pózt.

Körözni kezd a nyelve.

– Ez az, baszd meg! – kiáltom, és el kell takarnom a szememet a karommal.

Lüktetni kezd a nyelve.

– Ó, édes istenem! – A hajába markolok.

Szívogatni kezd az ajka.

– A rohadt életbe, Huxley, igen!

A nyomás csak növekszik, növekszik és növekszik, mígnem…

– Elélvezek. Ó, bassza meg, Huxley, elélvezek.

Összerándul a testem, csiklóm lüktet a szájában, gyönyöröm sikolyai visszaverődnek az étkező faláról, ahogy a nyelvén lovaglom meg a kéj hullámait.

Finom. Rabul ejtő. Életre szóló élmény.

Orgazmusom hullámai csillapodni kezdenek, ölem lágyan lüktet alatta. Lassan visszatérek a földre, de alig kapok levegőt.

– Jézusom – nyögöm rekedtes hangon.

Huxley még nyom egy utolsó csókot a puncimra, majd kiegyenesedik a székében. Megfogja a kezemet, és óvatosan felsegít, hogy felüljek elé az asztalon. Megigazítja a köntöst a lábamon.

– Ma este csak ez fog felemészteni, és semmi más.

Azzal feláll az asztaltól, és megpróbál elmenni. Gyorsan elkapom a kezét.

– Hová mész?

– Megvacsoráztam – mondja, és rám szegezi csábító tekintetét. – Ideje lefeküdnöm.

Még mindig a szemembe nézve a szájához emeli a kezemet, finom csókot nyom az ujjaimra, majd megszakítja a szemkontaktust, és hátralép. Mielőtt még elfordul, és kimegy az étkezőből, éppen tudok vetni egy pillantást nadrágjának feszülő, kemény merevedésére.

Egek, mennyire izzó és mennyire csábító.

A számba akarom venni a farkát.

Azonnal ez ugrik be. Aztán minden levegővétellel csak erősödik ez a vágyam. Vajon utána kellene mennem? És ha utánamegyek, mit teszek? Basszus, szerintem mind tudjuk, hogy mit tennék. Lerángatnám a nadrágját, és leszopnám. Alaposan kiélvezném, hogy méretes farka a számban van.

De ha van egy dolog, amiben biztos vagyok Huxley-val kapcsolatban, az az, hogy ha a számba akarná tenni a farkát, akkor arról már tudnék. Ő ilyen férfi.

Hogy akkor mire következtetek a gyors távozásából? Hogy nem akarja.

Még.

Tizenötödik fejezet

HUXLEY

Még mindig érzem az ízét a számban.

Még mindig érzem a nyelvemen, ahogy kéjesen lüktet a csiklója.

Még mindig hallom kéjes sikítását, ahogy az arcomra élvezett.

És bassza meg, semmi másra nem tudok gondolni.

Pontosan ezért nem akartam ilyesmibe keveredni. Tudtam, hogy rossz ötlet átlépni vele ezt a határt, mert felemészt. Mert olyasfajta nő, akibe ha belekóstolsz, csak többet és többet akarsz.

Igen, ő életre szóló benyomásokat hagy az emberen. Jelet. Mely nem halványul el.

Azon kapom magam, hogy az órára pillantok. Számolom a rohadt perceket, míg újra elküldi a kérdéseit. Várom, hogy ma újra lássam a húga mellett.

Elég volt, hogy egyetlenegyszer megkóstoltam, és tessék, már szanaszét vagyok.

Akarom őt.

Reggel nem találkoztunk. Ma reggel korán keltem, felkaptam az edzőcuccomat, bementem az irodába, edzettem, és csak ott zuhanyoztam le. Féltem, hogy ha megint megpillantom, akkor újra a lábai közé temetkezem, kutatva keresem édes ízét, és addig nem hagyom abba, míg újra nem sikoltja az én nevemet.

Bassza meg.

Mi a fene ütött belém?

Sosem lett volna szabad átlépnem ezt a határt. Még csak gondolnom sem lett volna szabad rá, ennek pedig az az oka, hogy azt hiszem, elkezdtem érzéseket táplálni a lány iránt, és tudom, hogy ő ezen érzéseket valószínűleg nem viszonozza.

Igen, elkezdett megismerni, de nem azért, mert kedvel – basszus, úgy hangzok, mint egy tini –, hanem azért, mert üzleti kapcsolatban áll ezzel a gyökérrel, akinek fogalma sincsen, hogyan kell viselkedni a nőkkel.

Mert ha érezne irántam valamit, akkor tegnap este utánam jött volna. Nem számítottam rá persze, és sosem várom el egy nőtől, hogy viszonozza a kényeztetésemet, de ha egy kicsit is vonzódna hozzám, akkor feljött volna, és legalább megállt volna a hálószobám ajtaja előtt, hogy hallja, ahogyan a hasamra élvezek, miközben az orgazmusának hangjaira és édes ízére gondolok.

De nem jött, ezt pedig jó lesz észben tartanom. Emlékeznem kell rá, hogy miért is csinálom ezt az egészet: hogy nyélbe üssek egy üzletet.

Éppen akkor fordulok vissza a számítógépemhez, amikor a telefonom egy üzenet érkezését jelzi. Összeszorítom a szememet, és próbálom megőrizni az önuralmamat, de csúnyán elbukok. Felkapom a telefonomat, és megnyitom Lottie üzenetét.

Lottie: Mit ebédelsz?

Hátradőlök az irodai székemben.

Huxley: Ez az egyik kérdésed?

Lottie: Vegyük inkább érdeklődésnek. Kíváncsi vagyok.

Huxley: Nem tudom. Valószínűleg semmit. Sok a munkám ma.

Azt nem kell tudnia, hogy ebédre legszívesebben a punciját falnám fel, és ha most itt lenne, akkor hamarabb esnék neki, mint hogy levegőt tudna venni.

Lottie: Hogy lehet kihagyni az ebédet? Egy órája ettem egy fánkot, reggelre egy hatalmas burritót, de máris olyan éhes vagyok, hogy mindjárt lerágom a karomat. És te nem is vacsoráztál.

Huxley: Én másképpen emlékszem. Alaposan belakmároztam.

Bassza meg, nem bírok magammal. Nem tudom kiverni a fejemből, hogyan érezte magát velem. Hogy én hogyan éreztem magam vele.

Lottie: Kérdés: mindig ilyen mocskos voltál?

Huxley: Ha akarok valamit, akkor azt addig hajszolom, míg meg nem kapom. Nincs ebben semmi mocskosság, csak az igazság.

Lottie: Hát, ez egy rád jellemző kitérő válasz volt. Na, kérdezz te. Szórakoztass, míg Kelsey ebédet hoz.

Huxley: Úgy érzed, hogy most már egy kicsit jobban ismersz?

Lottie: Igen, de nem vagyok benne biztos, hogy a kérdések nélkül is így lenne-e. Örülök, hogy nyitott vagy rájuk.

Huxley: Te jössz.

Lottie: Ennyi a hozzáfűznivalód?

Huxley: Igen.

Lottie: Na jó, látom, ma a zárkózott Huxley jutott nekem, de semmi baj. Hmm, kérdés: mikor szexeltél utoljára, és kivel?

Huxley: Ez két kérdés.

Lottie: Egy két részből álló kérdés.

Huxley: Miért akarod tudni?

Lottie: Ez a kérdésed?

Huxley: Vegyük úgy, hogy kapcsolódik a tiédhez.

Lottie: Csak érdekel, milyen volt az életed, mielőtt beletrappoltam.

Huxley: Utoljára úgy három hónappal ezelőtt szexeltem egy lánnyal, akit már évek óta ismerek. Időnként összejárunk kicsit ebből a célból, de kötöttségek nélkül. Nincs időm másra.

Lottie: Légyott. Valami ilyesmire számítottam. De három hónap hosszú időnek tűnik. Simán kinéztem volna belőled heti egyet.

Huxley: Nincs rá időm. Ráadásul megmondtam, hogy míg szerződésben állunk, csak veled van kapcsolatom.

Lottie: Nem tudom, hogy erre mit írjak.

Huxley: Nem is kell semmit. Az utolsó kérdésem, mielőtt megyek… Izgulsz a mai megbeszélés miatt?

Lottie: Őszintén?

Huxley: Csakis.

Lottie: Igen. Izgulok, mert Kelsey-vel mindketten keményen dolgoztunk. Tudom, hogy jó szolgáltatást kínálunk, tudom, hogy milyen sok múlik ezen a megbeszélésen, és tudom, hogy nem fogsz csupán a két szép szemünk miatt ajánlatot tenni nekünk, hanem ki kell érdemelnünk.

Huxley: Ez így van.

Lottie: Sokat jelent ez nekünk. Már a lehetőség is, hogy egyáltalán bemutathatjuk a tervünket. Sokat gyakoroltunk, hogy tökéletes legyen, és amikor eljön az idő, remélem, hogy meg tudjuk mutatni, hogy a vállalkozás milyen hasznos lehet a Cane vállalatnak.

Már tudom, hogy tökéletesek lennének a munkára. Utánanéztem Kelsey-nek, de azért még szeretném, ha bemutatnák a prezentációjukat, mert nem én hozom meg a végső döntést. Breakernek és JP-nek szintén igent kell mondania. Ráadásul jó gyakorlás lesz ez Kelsey-nek, és tökéletes önbizalomnövelés Lottie-nak. Meg kell vetnie a lábát az üzleti életben, ha már ezt tanulta. Látom benne a potenciált. De ezt nem is annyira nekem, mint inkább saját magának kell bebizonyítania.

Huxley: Nagyon várjuk a prezentációtokat. Ott találkozunk.

Leteszem a telefonomat, és visszafordulok a laptopomhoz. Átnézem az e-mailjeimet, de összefolynak a betűk a szemem előtt. Látszólag semminek sincs értelme. Képtelen vagyok összpontosítani.

Mert bár még magamnak sem merném bevallani, csak egy dolog jár a fejemben: ki tudom vajon majd újra nyalni Lottie-t? És ha igen, mikor?

– Bármelyik percben itt lehetnek, igaz? – kérdezi JP, és megigazítja az öltönyét.

– Igen – felelem. Látom, hogy az egyik lift felfelé tart. Bizonyára ők lesznek.

– Van infónk róla, hogy a hugica szingli-e? – kérdezi JP. – Nagyon dögös.

– Fogalmam sincs, de ha szerződést kötünk velük, akkor nem lesz túl jó ötlet utánakoslatnod – mondom.

– Mondja a fickó, aki tegnap éjjel az ebédlőasztalán nyalta ki Lottie-t.

– Hogy micsoda? – hajol közelebb Breaker. – És én erről mi a francért nem tudok?

– Rávettem, hogy mondja el – mondja JP. – Amikor reggel bejött, láttam rajta, hogy feltűnően jó a kedve. Úgyhogy addig nyaggattam, míg el nem mondta.

– Ember, mi a fenét művelsz? – kérdezi Breaker.

– Nem ez a megfelelő hely és idő ennek a kitárgyalására – mondom neki éppen akkor, amikor a lift felér az emeletünkre. Kihúzom magam, és felkészülök Lottie és a mai öltözékének a látványára.

De amikor kinyílik a liftajtó, nem Lottie és Kelsey lép át rajta, hanem Dave.

– Nahát, micsoda fogadtatás! – mondja, amikor elénk lép, és végignéz hármunkon. – Arra nem számítottam, hogy mind a három Cane fivér előttem fog állni, amikor kilépek a liftből.

Ez meg mit keres itt?

De ami ennél is jobb kérdés: hol van Lottie és Kelsey?

Ekkor a balra eső lift is felér, és amikor kinyílik az ajtaja, megjelenik Lottie és Kelsey. Mindketten nőies aktatáskát tartanak a kezükben. Kelsey sötétlila ruhát visel, ami rásimul a felsőtestére és a csípőjére, Lottie pedig… a francba is, azt akarja, hogy elveszítsem az eszemet? Combközépig érő tengerészkék ruha van rajta, ami úgy simul a testére, mintha ráöntötték volna, és éppen csak annyira mély a kivágása, hogy legszívesebben puszta kézzel szaggatnám le róla az egészet. És a magas sarkúja…

Fogam az alsó ajkamra vándorol, amikor meglátom a zavart arckifejezését.

– Na, nézzenek oda! Lottie, de jó téged is látni – mondja Dave, kirántva a révületemből. – Fantasztikusan nézel ki.

A francba, látszania kellene már rajta a terhességnek?

Remélem, hogy nem.

Fogalmam sem volt, hogy Dave eljön az irodába. Azt hittem, hogy nem tud beszorítani a napirendjébe, és ezért nem jelzett vissza. Úgy tűnik, hogy tévedtem.

– Köszönöm – mondja Lottie. – Csinos nyakkendő, Dave. – Lazán sétál oda hozzám, én meg csak nézem a lépteit, ahogy odamasíroz elém a magas sarkújában, és a tarkómra teszi a kezét.

– Szia, szépfiú!

Aztán, mielőtt újabb lélegzetet vehetnék, az arca felé húzza a fejemet. Mintha órák telnének el, míg összeér az ajkunk, de amikor végre megtörténik, birtoklási vágy zubog keresztül az ereimen.

Élet.

Élettel töltenek fel az ajkai.

A hátára teszem a kezemet, és közelebb húzom magamhoz. Másik kezét, melyben a modern aktatáskát tartja, a mellkasomra teszi, hogy megőrizze az egyensúlyát. Ajkaim elvesznek a csókjában.

Teljesen kimegy a fejemből, hogy az irodában vagyunk.

Megszűnnek létezni a kíváncsi tekintetek.

És még a megbeszélésünk is teljesen érdektelennek tűnik most, hogy először ízlelhetem meg Lottie ajkát.

Puha.

Felfedező.

Szenvedélyes.

Már abból tudtam, ahogyan elveszett az érintéseimben, hogy jól csókol, de ez a reakció, hogy az enyémhez préseli a testét, bassza meg… sokkal jobb, mint amire számítottam.

Amikor végül elhúzódik, fürkésző tekintete megtalálja az enyémet, és nagyot nyel.

– Szia! – súgja.

Mutató- és hüvelykujjam közé fogom az arcát.

– Szia!

Amikor végre képes vagyok elszakítani róla a tekintetemet, látom, hogy Kelsey hitetlenkedve pislog, Dave pedig izgatottan vigyorog.

– Imádlak titeket – mondja, mintha évek óta ismerne minket, és most végre összejöttünk volna. Minél több időt töltünk együtt, annál inkább azt érzem, hogy elég fura egy figura. Összecsapja a tenyerét. – Bocs, hogy csak így beugrottam. Huxley, készen állsz a megbeszélésünkre?

– Megbeszélésre? – kérdezi Lottie halkan. Rápillantok. Zavarodottságot látok a szemében, és pontosan tudom, hogy az ő szemszögéből hogyan fest a helyzet.

Mintha megint meg akarnám úszni Lottie és Kelsey prezentációját.

– Nem tudtam, hogy Dave-vel is találkozót beszéltél meg – mondja Lottie, és megadóan megrogy a válla. Pontosan tudja, hogy milyen keményen próbálom győzködni Dave-et, hogy beszéljünk végre az ingatlanjairól.

– Nem beszéltünk – mondja Dave. – De reméltem, hogy beférek még a hétvége előtt. Tudjátok, hogy munkaidőn kívül nem szeretek az üzletről beszélni.

Nem tudtam, de jó tudni.

– Ó. – Lottie meglapogatja a mellkasomat. – Akkor nem is tartalak fel titeket, Dave. – Lottie ellép előlem. Látom, hogy Kelsey ajkai már a tiltakozást fogalmazzák, Lottie pedig lassan csóválni kezdi a fejét, és a lift felé terelgeti a húgát. – Jó, hogy összefutottunk, Dave. – Odaint neki, majd megnyomja a lift „lefelé” gombját. Azonnal kinyílik az ajtó.

De mielőtt még beléphetnének, utánuk szólok.

– Lottie, Kelsey, találkozunk a tárgyalóban. Mi is rögtön megyünk.

A Lottie arcára kiülő meglepettség megerősítésül szolgál. Jól döntöttem.

– Huxley?

– Azonnal megyünk. Addig készüljetek elő. – A tekintetemmel tudatom vele, hogy az üzletre gondolok.

Szó nélkül vezeti be Kelsey-t a tárgyalóba, de végig érzem, hogy közben engem néz.

Dave-hez fordulok.

– Tudod, hogy mindennél jobban szeretnék veled az üzletről beszélni, de ígéretet tettem Kelsey-nek és Lottie-nak, hogy meghallgatom a prezentációjukat.

– Prezentációt? – kérdezi Dave. – Te prezentációt készíttettél a menyasszonyoddal?

Elvigyorodok.

– Csak így volt hajlandó eljönni.

– Már megbocsásd a tolakodásomat, de miről prezentálnak?

Zsebre dugom a kezemet.

– Van egy fenntartható és környezetbarát termékekre koncentráló rendszerező vállalkozásuk. Azon gondolkodunk, hogy leszerződünk velük, hogy segítsenek hatékonyabbá tenni a lokációinkat. Különösképpen ezt az irodát.

– Azta. – Dave csak pislog, és többször is a tárgyaló felé pillant. Fogalma sem volt róla, hogy Lottie egy üzletasszony. Lassan bólint. – Hiába van rengeteg pénzed, nem akarja csak a lábát lógatni, hanem ő is alkotni akar valamit. Ez nagyon is tiszteletre méltó. – Továbbra is Lottie-t nézi, mire féltékenység és birtoklási vágy lüktet végig rajtam.

– Szerencsés vagyok. Nagyon szexi nézni, ahogy ilyen keményen dolgozik.

– Azt el tudom képzelni. – Dave hintázni kezd a sarkán. – Hát, akkor mit szólnál ahhoz, ha egyeztetnék egy időpontot Karlával, hogy ne forduljon elő ismét ilyen kavarodás?

– Remek. És bocs a mai miatt.

Dave legyint.

– Valójában most még jobban tisztellek. Ragaszkodsz az adott szavadhoz, és felismered, hogy mikor mi a fontos. – Bólint. – Jó ember vagy, Huxley Cane.

Ha tudnád…

Breakerhez fordulok.

– Odakísérnéd Dave-et Karlához, hogy időpontot egyeztessen?

– A legnagyobb örömmel – mondja Breaker, és az iroda belseje felé vezeti Dave-et. Amikor már hallótávolságon kívül vannak, JP felém fordul, és leutánozza a testtartásomat.

– Rábasztál.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezem. – Dave éppen most mondta, hogy még jobban tisztel.

JP megrázza a fejét.

– Nem, haver, nem Dave miatt. Azért basztál rá, mert a lány ott, abban a kék ruhában a markában tartja a tökeidet. Az a Huxley, akit én ismerek, sosem szalasztotta volna el a lehetőséget, hogy leüljön tárgyalni valakivel, akit hónapok óta üldöz. Valójában szinte bármit félretett volna egy ilyen lehetőségért. – Mögém pillant. – Ki hitte volna, hogy egy kék ruhás lány lesz a kriptonitod?

– Ígéretet tettem neki – mondom, és összeszorítom az állkapcsomat. – És nem akartam megszegni.

JP vállon vereget.

– Mondogasd csak magadnak ezt, ha ettől könnyebb.

Elindul a konferenciaterem felé, és amikor kinyitja az ajtót, mind a két lány felnéz, de Lottie nem mond semmit JP-nek. Rám téved a tekintete az üvegfalon át. És a napnál is világosabb – hálás.

Ijesztő, hogy milyen büszkeség döngeti a mellkasomat már egy ilyen egyszerű pillantásától is.

Félelmetes.

Kimerülten rogyok le a hatalmas ágyamra, és kifújom a levegőt. Köszönhetően a kevés alvásnak ezen a héten és a feszült pillanatoknak Lottie-val, életemben nem éreztem még magam ennyire fáradtnak.

Amikor hazaértem, leültem a konyhaszigethez, és betoltam a szendvicset, amit Reign készített nekem, aztán vagy tíz percig álltam a zuhany alatt, hogy lemossam a heti fáradalmakat. Utána magamra húztam egy bokszeralsót, és felfeküdtem az ágyamra.

Lottie és Kelsey nem okoztak csalódást ma. Prezentálás közben idegességnek még a jelét sem lehetett látni rajtuk. Felkészültek és magabiztosak voltak, és amikor kérdéseket szegeztünk nekik, mindenre volt válaszuk. Nemcsak sima válaszuk, hanem átgondolt és informatív válaszuk.

Nem volt kérdés. Miután befejezték, a srácokra néztem, akik bólintottak. Aztán közöltük a lányokkal, hogy szerződünk velük. A központi irodával kezdjük, és majd lassan kiterjesztjük a szolgáltatásaikat a többire is. Hatalmas szerződés ez nekik. A következő szintre fogja emelni őket.

Meg tudták őrizni a nyugalmukat, miközben összepakoltak, de miután távoztak, Lottie küldött egy emojikkal teli üzenetet, és azt írta, hogy Kelsey-vel ünnepelni mennek. Megkérdezte, hogy nem baj-e, ha kihagyja a vacsorát.

Mintha engedélyt kellene kérnie. Azt írtam neki, hogy érezze jól magát.

Így aztán egyedül fekszem az ágyamban, és a döntéseimet mérlegelem.

Kopp-kopp.

Az ajtóra pillantok.

Felülök, és megmarkolom az ágy szélét.

– Nyitva.

Résnyire nyílik az ajtó, és Lottie feje jelenik meg.

– Bejöhetek?

– Igen – mondom, és végignézek a ruháján. Mit meg nem adnék, ha lehámozhatnám róla, hogy együtt ünnepeljem meg vele a sikerét, méghozzá az egyetlen módon, amit ismerek: testének imádatával.

– Szia! – int szégyenlősen.

– Szia! – mondom, és megnyalom a számat. Lottie szaftos steaknek néz ki, aki arra vár, hogy felfaljam.

– Gondoltam, benézek, mielőtt megfürdök. Személyesen is meg akartam köszönni.

– Nem kell megköszönnöd, Lottie. Kelsey-vel pokoli jó prezentációt tettetek le az asztalra. Könnyű szívvel mondtunk igent rátok.

Megrázza a fejét.

– Nem, az áldozatodra gondolok. Nem kellett volna ezt tenned.

– Ezt? Mit? – kérdezem zavarodottan.

Oldalra billenti a fejét.

– Huxley, tudom, hogy régóta vársz már arra, hogy az üzletről beszélhess Dave-vel, de amikor felcsillant a lehetőség, nem szegted meg a nekünk tett ígéretedet.

– Megmondtam, tudok én becsületes is lenni. Dave várhat.

– Hát, akkor is tudom, hogy milyen áldozat volt, és hálás vagyok érte.

– Szívesen – mondom. – Jó érezted magad a húgoddal? – kérdezem, amikor látom, hogy nem indul el kifelé. – Hamarabb hazaértél, mint gondoltam.

– Elmentünk koccintani a sikerre. Pár srác fizetett nekünk néhány italt. – Bugyogni kezd bennem a féltékenység. – Kelsey összemelegedett egy sráccal, tőlem meg megpróbálta az egyik elkérni a számomat.

Megfeszül az állkapcsom, ujjaim a matracba mélyednek.

– De megmondtam neki, hogy jegyben járok. – Lottie elvigyorodik, felemeli a kezét, és rámutat a gyűrűre. – Amikor meglátta, hogy mekkora gyémánt van benne, tudta, hogy nincs esélye.

Az kurvára biztos.

– Nem kell látnia, hogy mekkora gyémánt van benne ahhoz, hogy tudja, nincs esélye. Főleg, ha én adtam neked a gyűrűt.

Karba teszi a kezét a mellkasa előtt.

– Csak nem némi féltékenységet érzek, Huxley?

– Nem vagyok féltékeny. Csak megvédem, ami az enyém.

– Szóval már a tiéd vagyok?

– Addig mindenképpen, míg nem teljesítettük a szerződés feltételeit – mondom. Bizseregnek az ujjaim, hogy elengedjem a matracot, és belemélyesszem őket Lottie hosszú, sötét tincseibe.

– Nos, nincs miért aggódnod. Hűséges vagyok hozzád.

Odasétál hozzám, cipőjének magas sarkai végigkopognak a padlón. Nem tudom levenni a szememet a formás lábáról, és amikor megáll előttem, éppen szemmagasságba kerül a mellkasa. Akkor aztán betérdel a lábaim közé.

– Mit művelsz? – kérdezem, és már a póz láttán szét akar robbanni a testem.

A combomra teszi a kezemet.

– Köszönetet akarok mondani.

Keze felcsúszik merev farkamhoz, de megragadom, mielőtt még bármit is tehetne.

– Nem kell megköszönnöd. Már mondtam, hogy kiérdemeltétek a szerződést. Semmi köze a mostani helyzetünkhöz. Minden az ötleteiteken és az érdemeiteken múlt.

Felnéz a szemembe.

– Szóval nem akarod, hogy leszopjalak?

– Így nem – vágom rá kissé sértődötten. – Úgy nem, hogy közben arra gondolsz, hogy meg kell köszönnöd, hogy leszerződtem veletek. Így nem akarom a szádat.

Az arcára teszem a kezemet, hüvelykujjammal az ajkát simogatom. Kinyitja a száját, bekapja az ujjamat, és keményen szopogatni kezdi. Behorpasztja az arcát, és bassza meg, bármit megadnék, hogy a farkamra cserélje az ujjamat.

De így nem.

Úgy nem, hogy közben talán az jár a fejében, hogy adósságot törleszt.

Az kurvára ki van zárva!

Amikor elengedi az ujjamat, végigsimítja a combomat, és feláll. Meglöki a mellkasomat, mire elveszek az ágyon, ő pedig rám mászik, és szétteszi a lábait. Forrósága összekapcsolódik sajgó farkammal.

Imádnám megdugni ezt a nőt, lehámozni róla a ruhát, és megmutatni neki, hogy milyen szerető vagyok.

És nemcsak azért akarom megdugni, mert gyönyörű vagy mert még az okos szavai is felizgatnak, hanem azért, mert egy olyan oldalát láttam meg, amelyet korábban még nem. A profi oldalát, amikor izgatott a céljai és a sikerei miatt. Kibaszottul szexi volt. Az egész lényét teljesen más megvilágításba helyezi, ami kurvára veszélyes, mert már így is átléptem egy határt. Veszélyes területekre tévedtem.

– Lottie, te meg mit művelsz?

Hozzádörgöli magát a farkamhoz.

– Kemény vagy.

– Mire megy ki a játék?

Csalódottan néz rám, és a mellkasomra teszi a kezét.

– Miért vagy mérges?

– Nem vagyok mérges.

– Elhúzódsz. Tudom, hogy mikor zárkózol magadba, és most is ezt csinálod. Bezárkózol. Miért, Huxley?

– Már feltetted a mai kérdéseidet.

Megrázza a fejét.

– A vacsorakérdéseimet még nem.

– Nem vacsoráztál velem, úgyhogy nem járnak vacsorakérdések.

Dühösen lemászik rólam, és megigazítja a ruháját. Felülök.

– Épp amikor már azt hinném, hogy többé nem vagy seggfej, rám cáfolsz. Te vagy a legőrjítőbb pasi, akivel valaha találkoztam.

Igen, jelen pillanatban magamat is az őrületbe kergetem. De nem mondok semmit, ő pedig pufogva az ajtó felé fordul.

Mielőtt még kimenne, hátraszól.

– Kedden tízkor Ellie-vel találkozok, hogy mellpumpákat nézzünk. Gondoltam, jó, ha tudsz róla. Még mindig betartom az alku rám eső részét.

– Mondtam, hogy erre semmi szükség.

– Nagyon úgy tűnik, hogy ez a legkevesebb, amit megtehetek. – Olyan méreg csöpög a hangjából, ami már idegesít.

– Megmondtam, hogy semmivel sem tartozol – mondom, amikor a kilincs felé nyúl.

– Vedd úgy, hogy a megállapodásunk része. – Elindul, de megint megáll. Hátranéz a válla felett, apró alakja megfeszül, amitől darabossá válnak a mozdulatai. Nagyot sóhajt, lehorgasztja a fejét, és alig hallhatóan szólal meg.

– Megtennél legalább annyit, hogy lehúzod a ruhám cipzárát?

– Nem éred el?

Megrázza a fejét.

– Nem. Felvenni is Kelsey segített.

Felállok az ágyról, és még mindig álló farokkal odalépek hozzá. Amikor csak pár centi választ el minket egymástól, végigsimítom hosszú haját, és átseprem a vállán, amitől feltárul előttem a háta. Megfogom a pici cipzárt, és lassan elkezdem lehúzni. Fájdalmasan hasít belém a felismerés, hogy nincs rajta melltartó. Még akkor is a hátát bámulom, amikor a cipzár végére érek, és még akkor is, amikor elkezdi letolni magáról a ruhát, ami végül a bokájára hullik. Formás, kerek fenekére csipkés, fehér tangabugyi simul.

Bassza.

Meg.

A mellére teszi a kezét, lassan megfordul, majd leguggol, és felveszi a ruháját. Ahogy feláll, a válla végigsimítja a farkamat, én pedig majdnem kiugrok a bokszeremből. A szemembe néz, majd pislogni kezd azokkal a hosszú pilláival.

– Köszönöm – mondja csábosan.

Megnyalom az ajkamat.

Bizseregnek az ujjaim, hogy megragadjam.

A farkam megkönnyebbülésért esedezik.

De nem mozdulok. Meg sem rezzenek.

Újra csalódottságot látok a szemében. Kimegy a szobámból, de nem csukja be az ajtót. Bemegy a szobájába, de azt az ajtót sem csukja be, az ágyára dobja a ruháját, és belép a fürdőszobába.

A kurva életbe. A nyitva hagyott ajtó felkérés keringőre.

Nem adja fel. Meg akar kísérteni. Az életemre esküszöm, nem biztos, hogy vissza tudom fogni magam.

Azok után, hogy láttam a tökéletes fenekét.

Azok után, hogy levetkőztettem.

Azok után, hogy csókolóztunk.

Azok után, hogy térdre ereszkedett előttem, és leszopta az ujjamat.

Azok után, hogy tudom, a szájába akarja venni a farkamat.

Megtörik az akaratom, önuralmam inog, az összes létező szabályom kuszán kavarog a koponyámban, és már egyiknek sincsen semmi értelme.

Hallom, hogy megnyitja a zuhanyt. A kurva életbe. A farkam még jobban megkeményedik, ahogy mozdulatlanul állva bámulok be a másik szobába. Szinte könyörgök magamnak, hogy menjek utána, de azért is, hogy tartsak ki.

De aztán… átsétál a szobáján, anyaszült meztelenül.

Tökéletesen tenyérbe illő mellek.

Markolni való csípő.

Csupasz, csábító punci. Nem volt elég egyszer kóstolni.

Kurva.

Életbe.

Rám néz, átdobja a haját a vállán, és az éjjeliszekrényéhez lép. Kihúzza a fiókot, és kiveszi belőle a tapadókorongos dildóját. Felém fordul, hogy teljes pompájában megnézhessem magamnak. Kiszárad a szám, ahogy végignézek kemény mellbimbóin, melyeket olyan szívesen a számba vennék. Látja, hogy nézem. Végighúzza a dildó végét a mellei között, majd hátraveti a fejét, és a szájához emeli.

Kilóg a nyelve…

És végignyalja a végét.

Megugrik a farkam a gatyámban.

Izzadságcseppek gördülnek le a derekamon.

És akkor végleg elpattan minden akaraterőm.

Lottie a szenvedésemet látva elégedetten, dildójával a kezében indul el a fürdőszoba felé. Átlépek a szobájába, és követem.

Amint belépek a fürdőszobába, becsukja a zuhanyzó ajtaját, és látom, hogy megnedvesíti a dildót, és felcuppantja a falra. A ház minden fürdőszobájába kétszemélyes zuhanyzókat építtettem, úgyhogy bőven van ott hely. Főleg, ha én is be akarnék menni.

Ellép a faltól, és beáll a zuhany alá, de ahelyett, hogy csak hagyná, hogy végigfolyjon rajta a víz, kapok egy műsort.

Csábosan mossa le a mellét, majd elidőzik a keze, és összecsípi a mellbimbóit. Halk nyögés siklik át ajkain, a keze pedig lejjebb csúszik. Víz csorog le a mellkasán, lecsepeg a mellbimbóiról, végig a lapos hasán, rá a csupasz puncijára.

Csorog a nyálam.

Bizsereg a kezem, hogy érintsem meg. Hogy érezzem.

Bizsereg a testem, hogy belépjek mellé.

Amikor lemosta magát, hátat fordít a dildónak, meghajlítja a csípőjét, és éppen úgy igazítja a fenekét, hogy… ó… bassza meg.

Alsó ajkamra harapok, és úgy nézem, ahogy lassan a dildó felé hátrál, majd beleilleszti szűk résébe.

– Igennn – nyögi halkan, és egyik oldalra simítja nedves haját.

Rabul ejt a látvány, és nézem, ahogy lassú körökben mozgatni kezdi a csípőjét.

Már olyan kemény a farkam, hogy fáj. Megesküszöm, hogy nem fogok magamhoz nyúlni, mert ha elmegyek, akkor azt őbenne teszem.

De ez a látvány… annyira meg akarom érinteni a mellbimbóit, annyira a számba akarom venni őket, hogy beleőrülök.

Elpattan bennem valami.

Kész vagyok szembemenni mindennel, amit valaha is mondtam.

– Istenem, Huxley – mondja olyan kielégült hangon, ami végigbizsereg a fülemen. – Igen, Hux – mondja, és egy kicsit keményebben kezdi mozgatni a csípőjét. – Annyira jó. Annyira… jó.

Megugrik a farkam.

Megfeszül a testem.

Megremeg a testem mellé húzott karom, amikor látom, hogy az egyik keze a lába közé siklik, és simogatni kezdi a csiklóját.

– Igen, pont ott. Pont ott, Hux. Istenem, de imádom a kezedet. Imádom ezt az érzést.

Bassza meg.

Résnyire nyitja a szemét, és félrebillenti a fejét.

Összeakad a tekintetünk.

Az övé szenvedélytől izzik.

Kéjtől.

Vágytól.

– Mmm, igen – nyögi, és egy pillanatra sem szakítja meg a szemkontaktust.

Elhatalmasodik rajtam a szükség, és teszek egy lépést előre.

– A nyelved. Imádok a nyelvedtől elélvezni. – A szájába dugja az ujját. – Imádom, amikor megízlelsz. Nyaljál. Szopjál. – A másik keze a melléhez nyúl, és összecsípi a mellbimbóját. – Annyira jól tudsz a csúcsra juttatni. Nem úgy, mint más férfiak – nyögi.

Egyre jobban hullámzik a csípője.

A szájában lévő ujját is végighúzza a mellkasán.

A kurva életbe!

Teszek még két lépést.

– Ahh, ahh, igen. Ó, istenem, mekkora vagy. Tudtam, hogy ekkora vagy, tudtam, hogy szükségem lesz a farkadra.

Hátraveti a fejét.

Keményebben pumpál.

Összecsípi a mellbimbóját, amitől felszisszen.

A kurva életbe.

Én akarok az lenni.

Nekem kell lennem.

Ellenállásom utolsó szálai is elpattannak, és mielőtt még meggondolhatnám magam, kilépek a bokszeremből, és kivágom a zuhany ajtaját. A hátamnak csapódik a víz. Lottie egy pillanatra rám mosolyog, majd elkapja a farkamat, mely régóta tettre készen áll.

– Pont erre vágytam desszertnek – mondja, és habozás nélkül a szájába veszi a farkamat.

Bassza meg.

A hajához nyúlok, és átseprem a vállán, hogy lássam, amint a szája leereszkedik vastag farkamra. Duzzadt ajkai beszívnak, keze pedig a tövével játszik. De a szája a legjobb. Az ágyékom önkéntelenül követel többet, és pumpálni kezd.

Forró.

Nedves.

Tökéletes.

Mélyen a torkára vesz. A szemem felakad, és közelebb lépek, hogy magát is tovább tudja kényeztetni.

Éppen így gondoltam, hogy megérint és a szájába vesz – ez minden, amiről valaha is álmodtam. Annyira kibaszottul jó. Az arcához nyúlok, és hüvelykujjammal végigsimítom puha bőrét.

– Tessék, vedd a farkam a mocskos kis szádba. – Ettől csak még keményebben kezd szopni. – Ez az, így. Ez az, baszd meg, Lottie. – A tarkójára teszem a kezemet, és segítek neki tartani a tempót. Újra és újra a farkamra húzom, és érzem, hogy mélyen bennem máris fokozódik a nyomás.

– Ó, istenem – nyögi a farkamra, miközben tovább köröz csípőjével a dildón.

Nem mondanám, hogy kifejezett örömmel tölt el, hogy nem a kezemtől vagy a számtól élvez el, de eléggé dögös, ahogy magát dugja, miközben én a száját. Ezúttal megengedem neki. De az én nevemet nyögi. Az én kezemet képzeli a testére. Az én nyelvemet érzi a punciján és a csiklóján.

Végighúzza a száját a makkomon, kezével a heréimhez nyúl, és finoman játszani kezd velük. Terpeszbe állok, hogy jobban hozzáférjen, mert azt akarom, hogy játsszon velük. És így is tesz. Ráteszi a tenyerét a golyóimra, közben pedig a makkomat szopogatja. Nyalogatja.

Kurvára izgató.

Én pedig imádom.

Imádom az előjátékát.

Ahogy egy porcikámra összpontosít, majd egy másikat újra a szájába vesz, és egészen a torkáig nyom magába.

– Bassza meg – motyogom, amikor megrándul a farkam buja ajkai között.

– Imádom a farkadat – mondja, amikor kiveszi a szájából, és a tövéig végignyal. – Annyira nagy vagy, Huxley. Vastag. – Nyelve most a makkom alsó részén táncol, az érzékeny pontommal incselkedik, és esküszöm, növök még két centit attól, ahogy finoman tartja a golyóimat, és játszik velük. Már ez is elég ahhoz, hogy az őrületbe kergessen, és bizsergő érzést indítson el a gerincemen.

– A szádba akarok élvezni – mondom, és megragadom a farkam tövét. Leüti a kezemet.

– Ez az enyém. Nincs nyúlka-piszka.

Felvonom a szemöldökömet, és ha nem várnám annyira, hogy kivégezzen, akkor megmondanám neki, hogy pontosan mi az övé, de újra a farkamon akarom tudni a tökéletes száját. Méghozzá most.

– Akkor basszál meg a száddal – préselem át a fogaim között.

Már nem pulzál a dildóján. A farkamra koncentrál, és tövig bekapja.

Szop.

Nyel.

És addig ismételgeti, míg már semmi mást nem érzek, csupán édes száját.

Megtámaszkodom a zuhanyzó falán, mert megremeg a lábam az élvezettől, és bizsereg a farkam töve.

– Bassza meg, elélvezek. – Végigsimítom az arcát. – Az utolsó cseppig szívd ki.

Elhomályosodik a tekintete, és végez velem. Pumpál, nyel, és életem legjobb szopását kapom tőle. Megfeszülnek a heréim, és egy mellkasból feltörő ordítás közben felrobbanok a szájában.

Ő pedig, ahogy utasítottam, az utolsó cseppig lenyeli, míg már nem marad bennem semmi.

Aztán elenged, és rám vigyorog.

Csupán három másodpercbe telik, hogy megragadjam, elzárjam a vizet, és ráfektessem a beépített padra. Széttárom a lábát, térdre ereszkedek, és a puncijára tapasztom a számat.

– Igennnn – nyögi, és megragadja a hajamat. Keményen markol, én pedig nyalni kezdem nedves punciját.

Már nagyon közel van. Combjával a vállamat szorítja, keze pedig remegni kezd, és elengedi a hajamat.

– Sosem fogom megunni az ízedet – mondom, majd hosszú mozdulatokra váltok, és beledugom két ujjamat. – Egész nap tudnálak nyalni. – Minden nyelvcsapásommal egyre közeledik a csúcs felé, egyre jobban megfeszül az alhasa, aztán a fejbőrömbe vájnak az ujjai, és felemeli a csípőjét.

– Huxley, most… ó, bassza meg, most – kiáltja, én pedig lenyomom a csípőjét, hogy ne mozogjon, miközben nyalom, és úgy kényeztetem, ahogy én akarom.

Felnyög, hangját visszaveri a csempézett fal.

A nevemet sikítja, amikor nem engedem moccanni, és utolsó cseppig feliszom az orgazmusát.

És amikor aztán lassan elernyed a teste, lökök még párat az ujjaimmal, majd kihúzom őket, és megcsókolom a punciját.

Amikor felállok, hitetlenkedve néz fel rám. Remegő kézzel nyúl fel a nyakához. Tekintete engem keres, ahogy igyekszik lelassítani a lélegzetét. Fogalmam sincs, hogy mit akar mondani, vagy mi jár a fejében, úgyhogy inkább megelőzöm.

– Jó éjszakát! – mondom, és kilépek a zuhanyzóból. Itt és most véget kell vetnem ennek. El kell innen húznom, mert már látom magam előtt, ahogy az ágyába cipelem, és egész éjjel dugom, míg már képtelen magába fogadni a farkamat.

Végigrezeg rajtam a megbánás, hogy otthagyom, de nem törődök vele, felkapom az egyik törülközőt, a derekamra csavarom, és a saját szobámba indulok. Becsukom magam mögött az ajtót.

Bódultan és zavarodottan támolygok be a szobába, és fogalmam sincs, hogy mi ütött belém. Egyenesen a fürdőbe megyek, megnyitom a zuhanyt, beállok a forró víz alá, és igyekszem összeszedni magam.

Mi a faszt művelek?

Összemosom a határokat, melyek most, hogy a szájába vett, soha többet nem lesznek határozottak. Azok után biztos nem, ahogy végignéztem, ahogy mélyen magába vesz, és az utolsó cseppet is kiszívja belőlem. Nem leszek képes kiverni a fejemből ezt a látványt. Még nagyon sokáig.

És amikor kilépek a víz alól, hogy megszárítkozzak, csak arra tudok gondolni, hogy mennyire vissza akarok menni a szobájába, hogy felfedezzem a testét. Meg akarom neki köszönni, hogy elviseli a szarságaimat. Hogy megnyitotta a lelkemet, holott nekem eszem ágában sem volt megnyílni.

A tükörbe bámulok, és lassan végighúzom a tenyeremet a borostámon. A borostán, mely rákarcolta a billogomat Lottie belső combjára.

Mi a faszt csinálsz, ember?

És miért tűnsz ennyire… boldognak?

Nem értem, miért vagyok ennyire boldog, amikor nem lenne szabad, hiszen éppen most nyel el a káosz. A megállapodás, a hazugságok, az elmosódott határvonalak… mind ott lebeg a fejem felett – pedig nem szoktam ilyesmin rágódni –, és tessék, ilyesmivel birkózom.

Krisztusom.

Csipogni kezd a telefonom az éjjeliszekrényen. Odapillantok, és azon tűnődök, vajon mennyi az idő.

Leülök az ágyamra, és elolvasom az üzenetet.

Lottie: Nem fogod vissza a szádat. Imádok a nyelvedtől élvezni.

Bassza meg.

Azt akarja, hogy megint felálljon?

Huxley: Nem tudok betelni a punciddal és a remegő csiklóddal.

Végigsimítom a számat, és próbálom meggyőzni a testemet, hogy ne izguljon fel megint. Egyszer éppen elég volt ma. Ha többször is átlépjük a határt, azzal csak bajt hozunk a fejünkre.

Lottie: Csak veled tudok így élvezni. Senki mással. Csak. Veled.

Ja, megint próbál felizgatni és elcsábítani. Többet akarok. Érzem a csontjaimban.

Huxley: Meztelenül fekszel az ágyadon?

Lottie: Honnan tudod?

Huxley: Megpróbálsz visszacsalni a szobádba.

Lottie: Azt akarom, hogy bennem legyen a farkad, Huxley. Széttártam a lábaimat, kemények a bimbóim, és már attól felforrósodik a testem, hogy rád gondolok.

Megmoccan a farkam, én pedig a fogaimat csikorgatva próbálom megőrizni a józan eszemet.

Huxley: Nem megyek vissza.

Pedig akarok. Bassza meg, de szeretnék elmerülni a lábai között! De kezdek a függője lenni, ennek pedig véget kell vetni. Fogalmam sincs, hogy mi jár a fejében, hogy ez csak egy kis szórakozás-e neki, hogy elüssük a közös időt, de azt tudom, hogy nekem többet is jelenthetne, és nem akarok mindent kockára tenni. Leteszem a telefonomat, és azon tűnődöm, Lottie vajon miért nem válaszol a legutolsó üzenetemre. Dühös? Frusztrált? Zavarodott? Ugyanazt érzi, mint én?

Lottie: Ha már nem jössz vissza, akkor megfontolnád, hogy válaszolsz a két kérdésemre?

Mély sóhaj tör fel belőlem, és a hajamba túrok.

Még mindig meg akar ismerni…

De nekem meg tartanom kell a határokat.

Huxley: Ezek a kérdések csak vacsoránál tehetők fel.

Lottie: Kérlek, Huxley.

És egy csapásra szexiből ártatlanba fordul a beszélgetés. Szinte hallom, ahogy kimondja ezt a két szót. Ahogy kérlel, szinte könyörög.

Úgy tűnik, hogy semmi akaraterőm sem marad, mert bár nem lát, mégis bólintok, és válaszolok neki.

Huxley: Mi lenne az a két kérdés?

Lottie: Köszönöm. Mi lenne, ha feltenném a két kérdést, és mind a kettőnknek meg kellene válaszolni őket?

Huxley: Jó.

Lottie: Ragályos a lelkesedésed.

Huxley: Telik az idő.

Lottie: Jó… Első kérdés: mi a kedvenc tulajdonságod magadban?

Huxley: Nem vagyok biztos benne, hogy mire akarsz kilyukadni, de azt hiszem, az állhatatosságom.

Lottie: Azt látom.

Huxley: És neked mi a kedvenc tulajdonságod magadban?

Lottie: A hűségem. Annak ellenére, hogy bajba sodort Angelánál. Szerintem a hűség nagyon fontos. Pont ezért tartom meg az ígéretemet, és megyek el Ellie-vel mellpumpákat válogatni.

Huxley: A hűség egy becsülendő erény.

Lottie: Jó, második kérdés: mit szeretsz bennem a legjobban? És én is elmondom, hogy mit szeretek benned a legjobban.

Huxley: Dicséretre vágysz?

Lottie: Mivel együtt dolgozunk, és mivel gyakran magadba zárkózol, gondoltam, hasznos lehet, ha megosztjuk egymással, hogy mit kedvelünk a másikban. Emlékeztetőül.

Huxley: Jó. Szeretem, hogy hűséges vagy.

Lottie: Na nem, nem mondhatod azt, amit én. Gyerünk már, Huxley, tudom, hogy fájdalmas lehet megdicsérned, de legalább megpróbálhatnád.

Összeszorítom a számat, és hátradőlök az ágyamon. Jó, hát ha ennyire tudni akarja, hogy mit kedvelek benne, akkor akár el is mondhatom neki.

Huxley: Hogy nem ismersz félelmet. Nemcsak folyamatosan jó döntéseket hozol, de félelem nélkül vágsz bele minden helyzetbe, és nem visszakozol. Nem sok emberben van ez meg. Ha ehhez hozzáadjuk a hűséget, akkor máris megkapjuk, hogy olyan ember vagy, akivel szívesen vagyok együtt.

Nem válaszol azonnal, én meg azon agyalok, hogy talán túltoltam. Talán túl sokat mondtam. De aztán kopogtatnak az ajtókereten. Amikor felülök, látom, hogy Lottie áll az ajtóban. Az egyik olyan hálóruha van rajta, amit én vettem neki.

Egy vörös. A rövid sort bő, csupa csipke és áttetsző. A felső kivágott a köldökén, és nincs benne melltartóbetét, szóval a mellei szabadon himbálóznak.

Ja, a legszexibb nő, akit életemben láttam.

– Mi a helyzet? – kérdezem, mert egy csöppet kellemetlenül érzem magam a túlságosan is őszinte üzenetem után. Ja, és megint felizgultam.

– Csak látni akartam, hogy igaz-e, amit írtál.

– Miért hazudnék? Hazudtam én valaha neked?

– Nem – mondja. – De… nem tudom. Csak úgy éreztem, látnom kell az arcodat.

– Ez az igazság. Nekem elhiheted.

Végighúzza a lábujját a szőnyegen, és lesüti a szemét.

– Köszönöm.

– Ennyi?

– Nem. Még el kell mondanom, hogy én mit kedvelek benned.

Megrázom a fejemet, és felállok.

– Nem szükséges.

– A segítőkészségedet – mondja, és a szemembe néz. – Nem hagyod, hogy az emberek meglássák, elrejted előlük. De mint kívülálló, aki alaposan megfigyelt, én megláttam az igazi szívedet. Gyönyörű.

Nem kezelem jól a dicséreteket.

Valójában nem is igazán izgatnak.

Úgyhogy nem viselem túl jól, hogy így dicsérget, és nem tudom, hogyan kezeljem.

– Nem kell mondanod semmit – mondja, mert megérzi, hogy kényelmetlenül érzem magam. – De, gondoltam, elmondom. – Lágy mosolyra húzza a száját. – Jó éjt, Huxley!

– Jó éjt! – mondom halkan, ő pedig kisétál.

Úgy érzem, mintha ködös éjszaka szállt volna az elmémre. Képtelen vagyok józanul gondolkodni. Két értelmes gondolatom sincs, hogy mégis mi a fenét kezdjek a helyzettel. Hogy a francba dolgozzam fel Lottie dicséretét, hogy mit kedvel bennem a legjobban?

A segítőkészségedet. Nem hagyod, hogy az emberek meglássák, elrejted előlük. De mint kívülálló, aki alaposan megfigyelt, én megláttam az igazi szívedet. Gyönyörű.

Soha, senki nem beszélt – veszekedett – még velem úgy, mint Lottie. Soha, senki nem látott még úgy, mint ő. A fivéreim ismernek persze, de mindenki, aki belép az életembe, csak a milliárdos cégmogul Huxley Cane-t látja. Sosem látták azt a Huxley-t, akinek szíve is van. Pedig én tudom, hogy kurvára létezik. Büszke vagyok rá, hogy amikor a helyzet úgy hozza, együttérző vagyok. De még senki nem mutatott erre rá.

Csak Lottie.

Tudom, hogy zaklatott vagyok, úgyhogy visszamegyek az éjjeliszekrényhez, felveszem a telefonomat, és írok egy üzenetet a fivéreimmel közös csoportba.

Huxley: Rábasztam.

Azonnal válaszolnak.

JP: Hadd találjam ki: rájöttél, hogy kedveled a kamumenyasszonyodat.

Huxley: Kedvelem. Nem lenne szabad, és mégis.

JP: Én megmondtam.

Breaker: Mindenki meg tudta volna mondani, aki rájuk nézett.

Huxley: Kurvára gőzöm sincs, hogy mit tegyek.

JP: Amit minden épeszű ember tesz, amikor kedvel valakit. Hívd randira.

Huxley: Hívjam randira? De hát üzleti megállapodás van köztünk. És szerintem ő nem úgy kedvel engem.

Breaker: Nézzenek oda, a nagytesónk bizonytalankodik. De ari.

JP: Be merjem vallani, hogy élvezem a pillanatot?

Huxley: Ne legyetek már ekkora seggfejek. Segítségre van szükségem, bassza meg.

JP: Nincs neked szükséged segítségre. Pontosan tudod, hogy mit kell tenned, csak be vagy szarva, és nem mered.

Breaker: Pontosan.

Huxley: Ez nem ilyen egyszerű. És mi van az üzlettel Dave-vel?

JP: Szerintem emiatt most egyáltalán nem kellene aggódnod. Én a helyedben azzal törődnék, amit akarok, és te most nem egy üzleti megállapodást akarsz. Breakerrel egyetértünk abban, hogy a cégen kívül valami más is kellene végre az életedbe.

Breaker: Meg kell tanulnod végre élni, ember. Nem élsz. Van egy rakás pénzed, de nem használod ki. Most végre van okod arra, hogy tegyél valamit. Hívd el. Randizzatok. Ha kedveled, hajts rá!

Huxley: Szerintetek ezzel nem fogom elbaszni a kapcsolatunkat?

JP: Ettől csak jobb lesz.

Breaker: Igaza van. De most komolyan, mi baj lehet?

Huxley: Híres utolsó mondatok.

Tizenhatodik fejezet

LOTTIE

A hálószobám plafonját bámulom, és a múlt éjszakára gondolok.

Mit meg nem adtam volna azért, hogy Huxley visszajöjjön a szobámba, hogy újra megízleljem az ajkait, hogy a lábaim közé préselje csodálatos farkát.

Felnyögök a frusztrációtól, és felülök. Még arra sem veszem a fáradságot, hogy megigazítsam a vékony köntöst, amit a fürdőruhámra húztam, amit azelőtt vettem fel, hogy az ágyra heveredtem. Ha Huxley nem látott volna már meztelenül, akkor igencsak zavarna, mert a fürdőruha, amit ő vett nekem, alig takarja el a mellbimbómat.

Reggel már elment futni, amikor lementem reggelizni, a konyhaszigeten hagyott üzenetből legalábbis okosan erre következtettem. Egyszerű, világos üzenet volt.

„Futok.”

A személyzet már nem dolgozik a hétvégéken, úgyhogy az egész ház az enyém volt. Kivettem a hűtőből egy joghurtos parfét, amit Reign készített előző este, és minden falatot kiélveztem. Aztán dolgoztam egy kicsit a weboldalunkon, majd ennél egy kicsit többet töltöttem azzal, hogy francia fonatokat fonjak a hajamba. Aztán magamra húztam az egyik fürdőruhát. Egy egyszerű feketét választottam.

Kell egy kis napfény. Ki kell szellőztetnem a fejemet. El kell tűnnöm ebből a nyamvadt szobából, ahol folyton az jut eszembe, ahogy Huxley finom borostája a belső combomat karcolja.

Szétnyílik a köntös két széle, amikor felkapom a napszemüvegemet a komódról, és lemegyek a lépcsőn. A telefonomat nem viszem magammal, mert nem akarom, hogy bármi is elterelje a figyelmemet. Magam akarok lenni a napon.

Lemegyek a földszintre, és körbepillantok, realizálom, hogy a helyiségek érintetlenek, majd elindulok a ház hátsó része felé, és elcsúsztatom az egyik hatalmas, pompás üvegajtót. Természetesen gondosan összehajtogatott tiszta törülközőket találok a kinti szekrényben. Plusz minden mást, amire az embernek úszáskor szüksége lehet: szemüvegek, naptej és még olyan kis dugaszok is az orrodba.

Kiveszek egy törülközőt, és célba veszem az egyik fekete-fehér dönthető széket, melyeket a medence körül rendeztek el. Leveszem magamról a köntöst, a földre ejtem, majd felteszem a napszemüvegemet. Rendületlenül tűz a kaliforniai nap. Tökéletes alkalom lebarnulni egy kicsit, amiről eszembe jut… Körbepillantok – pedig pontosan tudom, hogy tök egyedül vagyok ebben a hatalmas házban –, és kikapcsolom a bikinifelsőmet. Hoppácska, na, most mondjátok meg, monokinizek. Sokkal jobb. Elmerülök az érzésben, ahogy a nap rögtön átmelegíti a mellbimbóimat.

Mi lenne, ha teljesen meztelenre vetkőznék?

Újra körbepillantok. Miért is ne?

Letolom a bugyimat, kilépek belőle, és a melltartómra teszem.

Pucér vagyok.

Jó érzés.

Megpillantom a medencében lebegő matracot, ami mintha csak engem hívogatna. A medence széléhez lépek, elkapom, és óvatosan a lépcsőhöz húzom, hogy felüljek rá. A hideg víz csodás kontraszt a forró bőrömön, melyet nagyon élvez a testem. Amint elhelyezkedek, megigazítom a szemüvegemet, és belesüppedek a matrac kényelmébe. Élvezem, hogy lebegés közben a nap felforrósítja a csupasz bőrömet.

Nem ez lenne az első alkalom, hogy meztelenül pancsolok.

Lehunyom a szemem, és hallgatom a pálmaleveleket simogató szellő susogását, mely kellemes aláfestő zenéje a reggeli medencézésemnek.

Már kezdek teljesen ellazulni…

– Te meg mi a fenét művelsz?

Huxley.

És a hangszínéből ítélve nem repes az örömtől.

Kinyitom a szemem, és felemelem a napszemüvegemet. A medence szélén áll, és csak egy rövidnadrág meg futócipő van rajta. Izmos, meztelen felsőtestét izzadság borítja, hajának tincsei nedvesen tapadnak össze.

Egek, de ínycsiklandozó!

Feléje fordulok. Egyáltalán nem vagyok szégyenlős, látott ő már mindent.

– Lebegek.

– Meztelen vagy.

– Tényleg? – kérdezem, és lepillantok. – Na, nézzenek csak oda, tényleg.

És csak hogy rátegyek még egy lapáttal, szétteszem a lábamat, és a matrac két oldalán belógatom a vízbe.

– Miért?

A fejemre tolom a napszemüveget.

– Mert így tartja kedvem. Mert már láttál meztelenül. Mert a személyzeted már nem dolgozik hétvégenként. – A nap felé emelem a fejemet. – Egek, imádok meztelenül pancsolni. Próbáltad már?

– Nem.

– Ez komoly? Van egy medencéd, legalább egyszer ki kellene próbálnod. – Odaintek neki. – Gyere, csobbanj be.

Nem mond semmit, úgyhogy kinyitom a szememet, hogy lássam, mit csinál. Még mindig a medence szélén áll, de most már ökölbe szorult a keze a combja mellett.

Valakire ráférne egy kis lazítás.

A fickó egy két lábon járó stresszlabda. Vannak néha jobb pillanatai, amikor képes ellazulni, de még egyszer sem oldódott fel teljesen. Talán segíthetünk ezen. Lassan, de biztosan.

– Nem harapok. Eskü.

A vízbe teszem a kezemet, és némi pancsolás után a mellkasomhoz emelem őket. Víz csöpög a melleimre. Csábít a gondolat, hogy körözgetni kezdjek a mellbimbóimon, de nem azt akarom, hogy álló farokkal jöjjön oda hozzám. Azt akarom, hogy lazítson.

Amikor még mindig nem mozdul meg, frusztráltan felsóhajtok, és belecsusszanok a hűvös vízbe. A mellbimbóim azonnal megkeményednek a hőmérséklet-változás okozta sokktól, de nem törődöm vele, és a lépcsőhöz megyek.

Huxley egy pillanatra sem veszi le rólam a szemét, tekintete olyan átható, hogy ahogy egyre közelebb érek, úgy kezd egyre jobban feszülni az alhasam.

Remegő kezemmel megfogom az övét, egy napozóágy felé húzom, és szó szerint kényszerítem, hogy üljön bele. Nem ellenkezik, úgyhogy letérdelek mellé, és leveszem a cipőjét és a zokniját. Érzem, hogy végig engem bámul, és a mozdulataimat nézi. Amikor végzek, felállok, és újra megfogom a kezét. A nadrágot rajtahagyom, mert fürdőnadrágnak is megteszi, és miután meggyőződöm róla, hogy nincs a zsebében sem pénztárca, sem telefon, a medence lépcsőjéhez vezetem.

Furcsa, mert bár teljesen meztelen vagyok, ennek egyáltalán nem vagyok a tudatában. Egyáltalán nem érzem úgy, hogy meztelen lennék. Nem feszengek mellette. A vártakkal ellentétben, és tekintetbe véve, hogy milyen magabiztossággal mozgok körülötte, nem igazán adott hangot annak, hogy kedvére való a testem, de most nem is a szavakról van szó, hanem arról, hogyan viselkedik, amikor ruha nélkül vagyok mellette. Ahogy vágyódó hálával néz végig rajtam. Ahogy határozottan ér hozzám. Ahogy a pillanat hevében domináns utasításokat osztogat.

Nem beszélve arról, hogy milyen kőkeményre merevedik az intim pillanatainkban.

Belelépek a vízbe, és magam után húzom. Nem ellenkezik, úgyhogy egészen a matracig vezetem, ami egyértelműen elég nagy kettőnk számára is. Közelebb húzom magunkhoz.

– Mássz fel!

Végignéz a matracon, aztán vissza rám.

– Te is jössz?

– Igen.

Azzal felmászik a matracra, és utána engem is felsegít. A plusz súly miatt jobban elmerülünk a vízben, de így is lebegünk. Időnként víz csap át a peremen. Vele szemben helyezkedem el, ő pedig hanyatt fekszik, és összekulcsolja a kezét a tarkója alatt.

– Látod? Nem kell mindig rögtön felhúzni magad. Hát nem kellemes?

– Nem húztam fel magam – mordul fel.

A szemöldökére teszem az ujjamat.

– Pedig össze volt húzva rendesen.

– Meztelen vagy.

– Tegnap este nem volt baj.

A szemembe néz.

– Akkor nem kint voltunk.

Félmosolyra húzom a számat.

– Félsz, hogy valaki meglát?

– Igen.

– Még a végén azt hiszem, hogy érdekellek.

Újra rám villan a tekintete, és hosszú pillanatokig csak bámul. Aztán felém fordítja a testét. A csípőmre teszi a kezét, és már ettől az apró, birtokló érintéstől is felhevül a testem.

– Kurvára érdekelsz. – Végighúzza a hüvelykujját a bőrömön. – Ezt csak én láthatom.

Elhúzom a számat, és igyekszem óvatosan fogalmazni.

– A testem is bele van foglalva a szerződésbe? Nem igazán emlékszem.

Megnyalja a száját, aztán elindul a keze felfelé az oldalamon, a karomon, és végül a mellemen állapodik meg. Megérinti a mellbimbómat, és hanyagul, mintha csak minden szombat délelőtt ezt csinálná, az ujjai közé fogja, és morzsolgatni kezdi.

Az érzés, ami lüktetni kezd bennem, minden, csak nem átlagos.

– Tegnap este a puncidon volt a szám, nem?

Megcsavarja a mellbimbómat, mire lehunyom a szemem, és egy pillanatra még a lélegzetem is elakad.

– De… igen.

– Akkor ez azt jelenti, hogy birtokba vettem a testedet. – Újra összecsípi a mellbimbómat. – Megértetted?

Felszisszenek.

– Igen – felelem.

– Jó. – Elengedi a mellbimbómat, én pedig frusztráltan felsóhajtok. Alig észrevehető vigyorra húzza a száját. Ránézek.

– Szerinted ez vicces? Így felhúzni?

– Nem, nem vicces. Izgató. Többet akarok miatta. Attól, hogy meztelenül látlak a medencémben, sokkal többet akarok.

– Például? – kérdezem kíváncsian. A legutóbbi együttléteink és a fantasztikus orgazmusaim után gyakorlatilag bármit tehetne velem. Komolyan, bármit.

– Felfektetnélek a medence szélére, széttárnám a seggedet, és kinyalnálak.

Ó.

Jézusom.

Megfeszülnek a lábaim, mert tompa lüktetés indul meg köztük. El sem tudom képzelni, hogy milyen érzés lenne, de most már csak az jár a fejemben, hogy milyen jó lenne.

– Csináltál már ilyet korábban? Játszadoztál már valakivel a medencében?

Félrepillant, és nem néz a szemembe.

– Ja.

Valamiért csalódott leszek. Tudom, hogy nem lenne szabad érdekelnie, és jogom sincsen rá, de egy kis részem azt kívánja, bárcsak én lennék az első nő ebben a medencében. De próbálom lazán kezelni a helyzetet.

– Ó, tényleg? És jó volt a csaj?

Ezúttal rám néz.

– Nem.

Na, hát… ettől legszívesebben elmosolyodnék.

– Hát ez érdekes – mondom, és a mosolyt inkább megtartom magamnak. – Miért nem volt jó?

Végighúzza az ujját a mellemen, majd a hüvelykujját a mellbimbómon.

– Agresszív volt. Túlzásba vitte. Mintha le akart volt nyűgözni.

– Amivel éppen az ellenkezőjét érte el.

Bólint, majd hüvelyk- és mutatóujja közé csípi a mellbimbómat. Halk nyögés hagyja el a számat. Képtelen vagyok elfojtani az érzéseket, amiket bennem kelt. Életemben először tudom azt mondani, amikor egy férfira nézek, hogy a száját a számon, a kezét a lábaim között, a testét az enyémen akarom tudni.

Minden.

Egyes.

Alkalommal.

– Nem szeretem a színpadiaskodást – mondja halkan, a mellemet nézve. – Őszinteséget várok el, amikor ágyba viszek egy nőt.

– Szerinted én őszinte vagyok?

Elengedi a mellbimbómat, keze visszasiklik a csípőmre, és finoman simogatni kezd. Beindultam, és már többet akarok. És mégis arra vágyom, hogy ellazuljon, és úgy tűnik, hogy jó úton halad.

– Igen, úgy vélem, hogy őszinte vagy. Túlságosan utálsz ahhoz, hogy megjátszd, hogy örömet okozok neked. Ha nem izgatnálak fel, azt rögtön a tudomásomra hoznád.

Ebben igaza van, de van a megállapításának egy része, ami egyáltalán nem helytálló.

– Nem utállak, Huxley.

– Pedig mérget vettem volna rá – mondja, de a hangjából inkább árad incselkedés, mint vád.

– Úgy értem, vannak pillanatok, amikor utállak, ezt nem tagadom. De úgy általánosságban nem utállak. Valójában értékelem, amit értem tettél.

– Ez kölcsönös – mondja, majd lehunyja a szemét.

Fokozatosan lassul le a légzése, és ellazul rajtam a keze. Ez most… elszunyókált? Így, hogy meztelenül fekszem mellette?

Amikor nem mozdul, és csak fekszik csukott szemmel, rájövök, hogy igen, pont ezt teszi.

Talán más körülmények között megsértődnék ezen. Meztelenül fekszem mellette. Elvárnám, hogy megpróbálja kihasználni a helyzetet. De Huxley-nak nem kell. Nyugodtan fekhet mellettem, tudva, hogy valószínűleg itt fogok feküdni mellette.

És így is fogok tenni, mert megnyugtató a pillanat. Normális.

Én is lehunyom a szememet, és mély sóhaj tör fel belőlem. Sodródni kezdünk a matraccal. Lassan felhők takarják el a tűző napot, így nyugodtan élvezhetjük a meleget.

Nem is tudom, meddig fekszünk így.

Nem tudom, hogy meddig szunyókáltunk így, de csak akkor veszem észre, hogy már nem a matracon fekszünk, amikor Huxley karjaiban térek magamhoz a lépcsőn.

Gyorsan kinyitom a szememet, és sűrűn pislogok.

– Mi történt? – kérdezem zavartan.

– Nem akartam, hogy leégj. Újra kisütött a nap.

A szobáink felé vezető folyosón lépked velem, én pedig arra számítok, hogy berúgja a szobája ajtaját, de nem így tesz. Az én szobámba nyit be, finoman letesz az ágyamra, majd betakargatja meztelen testemet. Amikor felegyenesedik, a tarkójára teszi a kezét.

– Hozhatok neked valamit?

Teljesen meglep ez a hirtelen hangulatváltozása. Megrázom a fejemet.

– Nem, izé… nem kérek semmit.

Bólint, és tesz egy lépést hátra.

– Elnézést az előbbiekért.

– Miért is?

– Hogy megérintettelek. Nem lett volna szabad. Csak nehéz megőrizni a professzionális hozzáállásomat. Főleg, amikor meztelen vagy. Rohadt nehéz ám ellenállni neked, Lottie.

Oldalra billentem a fejemet, és próbálom megérteni őt.

– Mikor akadályozott meg ez téged abban, hogy hozzám érj?

– Próbálom megbecsülni azt, ami kettőnk között van. Nem pedig elbaszni.

– Tudod, hogyan basznád el?

– Hogyan?

– Ha magadba zárkózol.

Megszorítja a tarkóját.

– Igyekszem, Lottie.

– Észrevettem – mondom. – És nagyra értékelem, hogy megnyílsz, és beszélgetsz velem. Hogy válaszolsz a kérdéseimre. Sokat jelent nekem. Megkönnyíti ezt az egész helyzetet, és őszintén… örülök, hogy egyre jobban megismerlek, Huxley. Rendes srác vagy.

– Rendes?

Elvigyorodok.

– Ja. Rendes.

– Egészen biztos vagyok benne, hogy még soha, senki nem nevezett rendesnek.

– Nagy kár.

Letolom magamról a takarókat, és felállok. A fürdőszoba felé indulok, és érzem, hogy követ a tekintetével. Belépek a gardróbba, és tiszta fehérneműt veszek elő – már ha lehet ezeket annak nevezni. Az anyag a fenekemet is alig takarja. Egy bő pólót keresek, de ekkor eszembe jut, hogy az összes ruhám valami tárolóban van. Felmordulok, és visszamegyek a szobába. Huxley azonnal tetőtől talpig végignéz rajtam. Izzó tekintete arra emlékeztet, hogy bár nem tett velem semmit ma reggel, de kétségtelenül akar.

– Kölcsönkérhetek egy pólót? – kérdezem. – Most valami bőre és kényelmesre vágyom.

– Kölcsön akarod kérni az egyik pólómat? – kérdezi.

– Ja. Nem bánod?

Elsötétedik a tekintete. Most meg mi van? Csak egy póló.

Már éppen cukkolni akarom, amikor megszólal.

– Persze.

Sarkon fordul, és a szobájába indul. Követem, és egyáltalán nem érdekel, hogy félmeztelen vagyok. Most már mi értelme lenne takargatnom magam? Az egyik fiókjához lép, és kihúz belőle egy kifakult fekete pólót.

– Vigyázz rá. Az egyik kedvencem – mondja, mielőtt odaadná nekem.

Elveszem tőle a kopott pólót, és kihajtogatom. A Creedence Clearwater Revival képe virít rajta. Felnézek rá.

– CCR? Neked van egy CCR-pólód?

Bólint.

– Apám egyik kedvenc bandája volt. Csak néhány emlékem van róla, mert kicsi voltam, amikor elvált az anyámtól, de mintha az összes emlékemben CCR hallatszana a háttérben.

Belebújok a pólóba. Imádom, hogy érzem rajta az illatát.

Tesz egy lépést felém, és meghúzza a póló ujját.

– Háromszor is beleférnél.

– Pont így szeretem.

Újra bólint.

– Ja, rohadt jól áll.

Átölelem magamat.

– Nagyon kényelmes. Lehet, hogy elcsenem tőled.

Játékosan felvonja a szemöldökét.

– A helyedben nem tenném.

– Ha nem akarod, hogy elcsenjem, akkor nem kellett volna ideadnod. – Ellépek mellette, de elkapja a csuklómat, és magához húz.

Felemeli az ujjával a fejemet.

– Ne akard, hogy most rögtön lehúzzam rólad.

– Ez most fenyegetés akart lenni? Mert inkább jutalomnak hangzik.

Összepréseli az ajkát. Tekintete az enyémet keresi, ide-oda ugrál. Várom, hogy mit fog tenni, hogyan vág vissza. De nem mond semmit. Csak… megrázza a fejét, majd összekulcsolja az ujjainkat, levezet a konyhába, a pult felé perdít, és felültet a konyhaszigetre. Egy pillanatra összerezzenek a hideg felület érintésétől, de aztán gyorsan megszokom.

– Mit kérsz ebédre? – kérdezi.

– Azt hittem, hogy nem tudsz főzni.

– Nem is – mondja. – De egy szendvicset azért még össze tudok dobni.

– Tényleg? – keresztbe teszem a lábamat, és megtámaszkodom a pulton. – És milyen szendvicset? Mondjuk egy grillezett sajtosat? Vagy az már túl sok lenne?

Rám néz a válla felett.

– Az már túl sok.

Felhorkanok, és eltakarom az orromat.

– Te szegény szerencsétlen burzsuj fickó. Még grillezett sajtot sem tudsz csinálni. Na, hadd mutassam meg.

Leugrok a pultról, és a hűtőhöz lépek, hogy megkeressem a sajtot. A vaj a pulton van, Huxley pedig odahozza nekem a kenyeret.

Tudom, hogy az edények és a serpenyők a konyhasziget szekrényeiben vannak, és amikor kinyitom az egyiket, rögtön megtalálom, amire szükségem van. Amikor a tűzhely felé fordulok, Huxley mögém áll.

– Ne aggódj, nem fogok semmit elrontani.

– Nem aggódom, hogy bármit elrontanál – mondja. – Csak abban reménykedem, hogy megtanítasz rá.

Megáll a kezem.

– Te tényleg nem tudod, hogyan kell grillezett sajtot csinálni?

– Sosem csináltam.

– Ó, egek, és vajon miért találom ezt olyan vonzónak?

A derekamra teszi a kezét, és mellém lép.

– Talán mert ez egy gyengeségem, te pedig szereted nézni a szenvedéseimet.

Felnevetek.

– Tényleg szeretem, amikor a mindenható Huxley Cane-nek le kell ereszkednie a földre. – Az oldalába könyökölök, hogy tudja, csak húzom az agyát. És amikor oldalra pillantok, és látom, hogy mosolyog, minden szorongásom elpárolog.

Egyetlen pillantásától.

Ennyi kellett hozzá.

– Szóval, hogyan fogunk hozzá? – kérdezi, és feltart két szelet kenyeret.

– Neked tényleg fogalmad sincs. – Bekapcsolom a tűzhelyet, felmelegítem a serpenyőt, majd odaadok neki egy tányért és egy kést. – Kenyeret azért tudsz vajazni?

Gunyorosan néz rám.

– Teljesen azért nem vagyok haszontalan.

– Csak biztosra akartam menni.

Leveszi a vajastégely tetejét, és hozzálát megvajazni a kenyeret. Nem túl ügyes, sőt kifejezetten ügyetlen, ami nagyon aranyos. Egyszer még a kenyeret is sikerül átszúrnia a késsel, amitől úgy érzem, mintha egy teleshopos reklám forgatásán lennék, amiben az emberek a legalapvetőbb dolgokat sem tudják elvégezni, mondjuk levágni egy szelet sajtot.

Amikor megvajazta a kenyeret, odaadom neki a sajtot.

– Tedd rá a szendvicsre, a vajas részével kifelé, és tedd a serpenyőbe.

– Ez könnyű – mondja, de azért összevajazza az ujjait, ahogy a serpenyőbe teszi a szendvicset. Odaadok neki egy konyharuhát, és megtörli a kezét.

– Most várunk?

– Várunk. Közepesre állítottam a tűzhelyt, és teszünk rá egy fedőt is, hogy megolvadjon a sajt. Aztán egy perc múlva ránézünk.

A serpenyőt bámulja, majd végighúzza a kezét a haján.

– Ez nagyon egyszerűnek tűnik. Most totál idiótának érzem magam.

Felnevetek.

– Nem vagy az. Csak fura, hogy nem tudtad. De ha senki sem mutatta meg, akkor honnan kellett volna tudnod?

– Megkérdezhettem volna.

– És meg is tetted. – Meglapogatom meztelen mellkasát. – Megkérdeztél. Hát nem vagy szerencsés, hogy itt vagyok neked, és tanítgatlak?

– Nagyon – mondja, és komolyan néz rám.

Hát… akkor jó.

Egy pillanat, csak hozok valamit, hogy ne érezzem magam hervadó virágnak a tekintete alatt.

Kínosan elmosolyodok, majd bemegyek a kamrába, ahol a minap láttam pár zacskó csipszet. Hozok két banánt is.

Nem tudom, hogy mi ez a hirtelen személyiségváltozás, de én aztán nem bánom, mert ezzel a Huxley Cane-nel könnyedén ki tudnék jönni. És tekintve, hogy a fickó képes volt elaludni mellettem, miközben egy matracon hevertünk a medencéjében, aztán meg a karjaiban vitt fel a szobámba, szerintem ezzel a Lottie Gardnerrel ő is ki tudna jönni.

– Ha az ember lekapargatja az égett részeket, nem is rossz – mondom a szendvicset nézegetve.

– Ugye tudod, hogy ez a te hibád? – kérdezi Huxley, és beleharap félig égett grillezett sajtos szendvicsébe.

– Mégis miért lenne az én hibám? – kérdezem.

A kinti étkezőben ülünk a teraszon, egy kis tál csipsz és a Reign által előkészített darabolt zöldségek vannak közöttünk. Meg kell mondanom, jó dolog, ha az embernek saját szakácsa van. Ez a luxus mindenképpen hiányozni fog, amikor ennek az egésznek vége lesz.

– Otthagytál, és kimentél a mosdóba.

– Mondtam, hogy pár pillanat múlva nézd meg, hogy készen van-e, és vedd le a hőfokot. Te meg felcsavartad.

– Pont ezért kellett volna ott lenned.

A szememet forgatom, és hátradőlök a székemben.

– Mondogasd csak magadnak, Huxley.

Leteszi a szendvicsét, és a vizéért nyúl. Hanyagul hátradől a székében, és a medence felé bámul.

– Van kérdésed?

– Mindig vannak kérdéseim.

– Ne kímélj – mondja, és sokkal nyugodtabbnak tűnik, mint amilyennek valaha láttam. Ami azt jelenti, hogy talán néhány keményebb kérdésre is hajlandó lesz válaszolni.

Remélem, nem bánja.

Összedörzsölöm a kezemet.

– Mi volt rólam az első benyomásod?

Belekortyol a vizébe, és még mindig előreszegezi a tekintetét.

– Első benyomás. Hát, egy cicanadrág volt rajtad meg egy olyan sportmelltartó, amiben elképesztően nézett ki a melled. Azonnal arra gondoltam, hogy milyen dögös vagy. – A szemembe néz. – De gyorsan rá kellett jönnöm, hogy gyagyás vagy.

Eltátom a számat, és belebökök a karjába.

– És mégis megkértél, hogy legyek a kamumenyasszonyod.

Megvakargatja az arcát.

– A kétségbeesés sok mindenre rákényszeríti az embert.

– Hát nem elbűvölő vagy ma? – Felhúzom a térdemet a székre, és átölelem. – Gyerünk, kérdezz te is valamit.

Egy darabig csak néz, majd félrebillenti a fejét.

– Milyen az álompasid? – Döbbenet. Sosem hittem volna, hogy egyszer ilyen kérdés hagyja el a száját. – Meglepettnek tűnsz.

– Hát erre nem számítottam. Azt hittem, azt fogod kérdezni, hogy nekem mi volt az első benyomásom rólad.

– Azt már tudom. Már elmondtad, hogy más ember voltam ott az utcán és a Chipotle-ben.

Na igen.

– Na jó. Álompasi, mi? Hmm… Nem igazán gondolkodtam még ezen. Tudom, hogy olyan férfit akarok, aki gondoskodik rólam. Mint ahogy Jeff anyámról. Jeff királynőként kezeli anyámat. Azt is szeretném, ha vicces lenne. Nem kell, hogy mindenben hasonlítsunk, de nagyon jó lenne vele lazulni és hülyéskedni. De azért legyen meg a magához való esze. Én is alig boldogulok, nem akarok magam mellé valakit, akit folyton pátyolgatni kell, ha érted, mire gondolok. – Bólint. – És természetesen, nyilvánvalóan marha jónak kell lennie az ágyban. Elég volt a rossz szeretőkből. Akárkivel is akadok össze, a kisujjával képesnek kell lennie a csúcsra juttatnia.

– Ez minden? – kérdezi.

– Azt hiszem. Megleptél a kérdéssel. Biztos vagyok benne, hogy lenne még más is… Mondjuk, hogy egyformán örüljünk az ő és az én sikereimnek is. Tisztelet. Szóval a szokásos.

– Szerinted fogsz valaha ilyen férfit találni?

– Ez a második kérdésed?

– Igen. – Hátrébb dől, ujjaival megtámasztja az állát.

– Hogy megtalálom-e valaha? – Megvonom a vállam. – Nem tudom. Talán ha mázlim van. Sosem voltam szuperromantikus, úgyhogy nem sokat törtem a fejemet ilyesmin, de hogy szeretnék-e egyszer egy álompasi mellett ébredni? Hát ja. Láttam anyámat egyedül, és láttam egy olyan férfi mellett, aki csodálja. Sokkal boldogabb és gondtalanabb. Egyszer szeretnék én is így élni. Nem azt mondom, hogy most rögtön, de majd egyszer. – Összeakad a tekintetünk. – És te? Szerinted megtalálod az álomnőt, és megállapodsz?

Egy pillanatra sem habozik a válaszával.

– Igen, szerintem meg fogom találni.

– Kifejtenéd ezt egy kicsit?

Megrázza a fejét.

– Nem, elég ennyi.

A szememet forgatom.

– Egek, őrjítő vagy.

Felnevet.

– Nem tudom, mit akarsz, mit fejtsek ki. Szerintem megtalálom? Igen, szerintem kurvára megtalálom. Hogy készen állok-e rá? Nem, de az élet nem így működik, nem várja meg, hogy készen állj valamire. Úgyhogy tudom, hogy ha felbukkan majd az életemben, akkor sokat fogok bénázni, mire rájövök, hogyan tehetem boldoggá, és hogyan tarthatom meg.

– Adok egy tanácsot: ne legyél gyökér vele. – Rákacsintok. – Akkor lesz esélyed nála.

– Majd észben tartom.

Fáradtan csukom le Kelsey laptopját, és hátradőlök az ágyon. Mivel a tegnapi nap nagy részében semmit sem csináltam, gondoltam, ma dolgozom egy kicsit, mielőtt holnap reggel átmegyek Kelsey-hez.

De már három órája a weboldalon dolgozom, és most szünetre van szükségem.

Azta, de sötét lett. Hány óra van?

Megnézem a telefonomat, és látom, hogy csak délután négy van, úgyhogy kinézek az ablakon. A sötét felhők esővel fenyegetnek.

Ritka esemény Kaliforniában az eső.

Rezegni kezd a telefonom, és a képernyőre pillantok. Angela.

Egyből felmegy a vérnyomásom, és mérgesen oldom fel a telefonomat, hogy vajon mit akar. Ha azt hiszi, hogy azok után, hogy átcseszett, még írogathat nekem, akkor álomvilágban él. Nem is értem, miért nem tiltottam még le.

Angela: Szia, csajszi. Nem kaptam meg a visszajelzésedet az osztálytalálkozóra. Egyedül jössz?

Miért gondolná ezt, hogy egyedül jövök, mikor látta az ujjamon a hatalmas követ, amit Huxley-tól kaptam?

Talán azért, mert úgy van vele, hogy Huxley túl jó nekem.

Amiben igaza is van. Nem biztos, hogy én vagyok az álomnő, akit keres, bár pontosan nem írta le, hogy milyen is lenne. Tudom, hogy nem igazán illek bele ebbe a felső tízezer életstílusba. Nem vagyok hülye, de hogy Angela azt feltételezze…

Micsoda megátalkodott ribanc.

Visszaírjak neki egyáltalán?

Ha nem írok, akkor azt fogja hinni, hogy megfogott, azt meg nem akarom, úgyhogy dühösen írok neki.

Lottie: Bocsi, teljesen lefoglalt Huxley. Ketten megyünk.

Tessék, ettől biztos lángra kap a kamuszőke haja.

Elmosolyodom, és felállok az ágyról. Nemrég zuhanyoztam, és még mindig csak egy köpeny van rajtam. Bemegyek a gardróbba. Felkapok egy csipkés pizsama rövidnadrágot és egy hozzá passzoló melltartót. Az egyik legkényelmeseb szett, és eddig minden színt felpróbáltam már, kivéve ezt a fehéret.

Rezegni kezd a telefonom, és azonnal megnézem. Látni akarom, Angela vajon milyen frappáns választ küldött.

Angela: Ó, hát még mindig együtt vagytok? Csak mert múlt este mintha egy másik lánnyal láttam volna.

Micsoda hazug ribanc!

Annyira hülye nem vagyok, hogy bevegyem ezt a marhaságot, és bizonytalan sem, hogy megkérdőjelezzem Huxley szándékait. Világosan megmondta, hogy míg tart a szerződés, csak velem van. És ha egy dologban biztos lehetek, az az, hogy ha üzletről van szó, Huxley betartja az ígéretét.

Visszamegyek a szobába, és dühösen válaszolok neki.

Lottie: Érdekes… Minden este velem volt. Kavarni akarod a szart, Angela?

Így, kerek perec rámutatok, hogy hazudik. Nem mintha bármi vesztenivalóm lenne.

Angela: Mi a fenéért tennék ilyet?

Felnevetek. Bizonyára azt hiszi, hogy totál idióta vagyok.

És talán az ő szemében az is vagyok. Egy idióta, aki gyerekkorunk óta utána koslat, egy füttyentésére ugrik, hogy aztán hátat fordítson nekem.

De ennek vége.

Lottie: Mert féltékeny vagy.

Angela: Féltékeny? Rád? Jaj, de édes vagy.

Szerintem még soha életemben nem gyűlöltem valakit ennyire, mint őt.

Már éppen vissza akarok írni neki, amikor kopognak az ajtón. Huxley résnyire nyitja az ajtót. Amikor megpillant, felizzik a tekintete. Alaposan végigmér, majd belöki az ajtót.

– Mit csinálsz?

Szerintem még sosem láttam ennyire lazán öltözködni. Rövidnadrág és póló, a haja madárfészek, és még meg sem borotválkozott. Olyan… ínycsiklandozó.

– Angelának írok. Tudtad, hogy utálom?

– Ja, említetted már. – Odasétál hozzám, kiveszi a kezemből a telefont, és az ágyra dobja. Aztán összekulcsolja az ujjainkat, és a folyosó felé húz.

– Mit művelsz?

– Esik.

– Feltűnt.

Megáll.

– Amikor megkérdeztem tőled, hogy egy tökéletes világban mit csinálnál, akkor azt mondtad, hogy a húgoddal dolgoznál, elköltöznél anyádtól, beintenél Angelának, visszafizetnéd a diákhiteledet, és keresnél egy olyan helyet, ahol senki nem néz hülyének, ha kifekszel az esőbe.

Hát még erre is emlékszik?

Húzni kezdi a kezemet.

– Mondtam, hogy mindenről gondoskodom. A többit már elintéztem. Ez az utolsó.

A folyosóra vezet, a ház másik végébe, egy ajtóhoz, mely mögött még sosem jártam. Amikor kinyitja, egy lépcsősort pillantok meg.

– Hova viszel? – kérdezem, amikor fellépkedünk rajta.

Nem válaszol. Amikor felérünk, kinyitja az ajtót, és feltárul előttünk egy tetőterasz.

Mi a fene?

Egyáltalán nem nagy, és nem is áll rajta semmi. Csak a négy alacsony fal van, hogy az ember ne essen le.

– Tessék – mondja. – A tökéletes hely, hogy kifeküdj az esőre, senki se zavarjon, és senki se nézzen hülyének. – A tikfával burkolt padló felé biccent. – Megfelelő lesz?

– Több mint megfelelő. – Felpillantok rá. – Köszönöm. Sokat jelent ez nekem.

– Szívesen – mondja lágyan, majd oldalra lép, hogy kiléphessek az egyre jobban zuhogó esőbe.

Amikor kilépek, széttárom a karomat, hátravetem a fejemet, és hagyom, hogy az eső teljesen átáztasson. Amikor kinyitom a szemem, Huxley-ra mosolygok, aki áthatóan bámul. Intek, hogy jöjjön ki ő is.

Nem hezitál, azonnal odajön hozzám. Megfogom a kezét, és megpörgetem. Halkan nevet, benne van a hülyülésben.

– Te nem imádod? Az esőt? – kérdezem.

– Annyira nem, mint te.

– Látszik, hogy nem tudod, hogyan kell élvezni. – Lehúzom a padlóra, és lefektetem magam mellé. Kezünk még mindig össze van kulcsolva, az eső végigveri a testünket. Csukott szemmel szólalok meg.

– A hangja, az illata, az, hogy nem érdekel, hogy bőrig ázol… hát nem ez a legjobb érzés?

Nem válaszol azonnal, érzem, hogy mély levegőket vesz.

– Sosem álltam még meg átérezni az esőt. – Odafordítom a fejemet, és amikor kinyitom a szemem, látom, hogy engem bámul. – Köszönöm.

Annyira önmaga ebben a pillanatban.

Annyira valódi.

Eltűnt a domináns seggfej, aki irányítani akar.

Eltűnt a férfi, aki hol Dr. Jekyll, hol Mr. Hyde.

Ez itt Huxley.

Az igazi.

És olyan, mint egy gyomorlövés. Kedvelem ezt az oldalát. Talán jobban, mint amennyire szabadna.

Így fekszünk együtt az esőben, nem zavar minket, hogy teljesen elázunk, és már pocsolyákban fekszünk. Csak a padlónak verődő esőcseppek hangja hallatszik, a lágy szellő nedves beton illatát kavarja.

Tökéletes.

– Mikor kezdted ez csinálni? – kérdezi, és felém fordul.

Én is odafordulok hozzá. Csillapodik az eső, már szinte csak szemerkél.

– Középiskolában. Mindig is imádtam az esőt, főleg, hogy itt Kaliforniában ritkán esik. Szerettem az érzést, hogy valami olyasmi történik, ami nem mindennapos. Főleg, amikor Angelával lógtam. Néha úgy éreztem, hogy nem én irányítok. Az eső segített lelassulni. – Angelával sokszor úgy éreztem, mintha egy sötét, barátságtalan viharban lettem volna. Az eső ugyanakkor lágy volt. Biztonságos. Tiszta.

Az arcomra teszi a kezét, majd letöröl róla pár esőcseppet a hüvelykujjával. Édes, intim gesztus, és ahelyett, hogy elhúzódnék, közelebb hajolok a kezéhez.

– Milyen gyakran jössz fel ide?

– Nem elég gyakran – mondja. – Talán egyszer vagy kétszer jártam csupán itt. De amikor azt mondtad, hogy egy olyan helyre van szükséged, ahol kifekhetsz az esőbe, már tudtam, hogy ide foglak hozni. – Bizonytalanság szűrődik át a hangján, amikor folytatja. – Tetszik?

– Nagyon is. Persze azért lehetne itt pár bútor – nevetek fel. – De szerintem tökéletes. Köszönöm.

Amikor nem mond semmit, csak tovább bámul, kihasználom az alkalmat, és közelebb húzódok hozzá. Az eső elverte a hőséget, úgyhogy kezdek kicsit fázni, de annyira azért még nem, hogy lemenjünk innen. Csak egy kis melegségre van szükségem.

Huxley észreveszi, hogy mit akarok, felemeli a bal karját, én pedig még közelebb húzódok hozzá. A testéhez húz, és a derekamra teszi a kezét. Ó, egek, de jó az illata. Mint a friss, férfiasan mosott ruha – ha van ennek bármi értelme.

– Melegebben kellett volna öltöznöd – mondja.

– Nem tudtam, hogy kifekszünk az esőbe, és csak ilyen ruhákat halmoztál fel a szekrényemben. – Felnézek rá. – Rá kellett jönnöm, hogy perverz vagy.

Halkan felnevet.

– Nem vagyok perverz.

– Csak botrányos darabokat találok a ruhatáramban. Szerintem át fogom túrni a fiókjaidat, és elcsenem az összes pólódat.

– Ahogy akarod. Mindenben szexi vagy.

Felemelkedek, és a mellkasára teszem a kezemet.

– Ez most egy bók volt, Huxley?

– Szívjam talán vissza?

– Nem. – Megrázom a fejemet, és a szívemre teszem a kezemet. – Ki kell élveznem a pillanatot. Huxley Cane bókolt nekem. Nem tudom, lehetne-e még ennél is jobb ez a pillanat.

– Lehet – mondja, és magára húz. Annyira aprónak érzem magam magas és izmos alakján. Mindkét kezét a derekamra teszi, majd beledugja a hüvelykujjait a rövidnadrágom derekába.

– Kényelmes? – kérdezem.

– Nagyon.

– Én azt hittem, hogy nem élvezed, ha egy ilyen hárpia rád telepszik.

Gyönyörű hangon nevet fel.

– Lehet, hogy jobban élvezem a hárpiát, mint hittem.

Feljebb ülök, egészen az öléig.

– Azt akarod mondani, hogy nem utálod, hanem kedveled a társaságomat?

A combomra teszi a kezét, majd feljebb csúsztatja őket, egészen a combhajlatomig. Apró érintés, de nagy jelentőségű, és azonnal végigfut a gerincemen a vágy villáma.

– Sosem utáltalak. Ne mondogasd folyton ezt. Néha meglehetősen idegesítőnek talállak, de ennyi.

Felnevetek.

– Te aztán tudod, hogyan vegyél le a lábamról.

– Nem tudtam, hogy szükséges. – Szemében játékosság villog. – Vegyelek le a lábadról?

Úgy teszek, mintha hátradobnám nedves hajamat.

– Hát, bevethetnél némi csábítást.

Bár az eső miatt valószínűleg felesleges, de megnedvesíti ajkait.

– És mi számít csábításnak? Szavak vagy tettek?

– Mindkettő.

A mellkasomra pillant, majd vissza a szemembe.

– Szóval ha azt mondanám, hogy fantasztikusan néz ki a melled ebben az átlátszó csipkés topban, akkor az csábításnak számítana?

Ja, hogy átlátszó?

Lepillantok, és meglátom a mellbimbóim határozott körvonalát. Hát, úgy tűnik, átlátszó, amikor átázik.

– Igen, azt hiszem, ez némileg az lenne. De szerintem jobban is megy ez neked.

– Tényleg? – Felcsúszik a keze az oldalamon, majd be a topom alá, és egy mozdulattal áthúzza a fejemen. Félredobja a nedves ruhadarabot, majd visszateszi a kezét a combomra.

– És ez? Elég csábító?

Én meg csak ülök ott rajta félmeztelenül az esőben, és azon tűnődök, hogy ha valaki látna most minket, akkor azonnal tudná, hogy be van indulva.

De egek, egy pillantásával le tudná varázsolni rólam ezt a rövidnadrágot.

– A hallgatásodból és a gyorsuló légzésedből arra következtetek, hogy igen.

Annyira öntelt, annyira biztos a dolgában. Szexi és kicsit idegesítő. Az idegesítő rész sarkall arra, amit teszek.

A hasára teszem a kezemet, és megforgatom a csípőmet az ölében. Játékos tekintete azonnal elsötétedik, és felvillan benne a vágy.

– Te meg mit csinálsz?

– Megmutatom neked, hogy milyen az igazi csábítás. – Újra megforgatom a csípőmet, és ezúttal már érzem, hogy kezd keményedni alattam.

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem akarom a farkát. Miután leszoptam a zuhanyzóban, semmi másra nem vágyom, mint hogy újra és újra magamban érezzem. De benne van a pakliban, hogy megint magába zárkózik, és elmenekül. Bár tettünk pár lépést előre ezen a hétvégén – hogy minek az irányába, azt még nem tudom, de legalább már kapcsolódik hozzám –, úgyhogy nem akarok túlságosan messzire menni.

Víz csöpög le az arcomról.

– Látod, Huxley – lassú, folyamatos mozdulatokkal kezdek körözni az erekcióján, megtalálva mindkettőnk érzékeny pontjait –, szárazdugással is lehet csábítani.

Felnevet, majd olyan ragyogó mosolyt villant, amilyet még nem láttam tőle. Egek, milyen gyönyörű. Szexi és vonzó, de most valami kisfiús bájt is meglátok benne.

– Fogalmam sem volt, hogy a csábítást szárazdugással is ki lehet fejezni. Azt hittem, hogy az általánosan elfogadott nézetek szerint csupán annyit jelent: „Hé, be vagyok indulva!”

Megtámaszkodom a hasán, amitől összenyomódnak a melleim.

– Mindkettőt jelentheti.

Még mindig mosolyogva felnyúl, és ujjaival morzsolgatni kezdi a mellbimbómat.

– Jó tudni. – Aztán ráteszi a kezét a jobb mellemre, és masszírozni kezdi. – Mondtam már neked, hogy milyen kurva jó a melled?

– Mmm – nyögök, és egy kicsit gyorsabban kezdek körözni. – Nem rémlik. Talán. De elmondhatod.

– Kurvára szexik, Lottie. Nem túl nagyok, nem túl kicsik, feszes kis mellbimbók, amik szinte könyörögnek, hogy érjek hozzájuk. Órákig el tudnék játszani velük.

– Órákig? Túlzásnak tűnik. – Hátravetem a fejemet, amikor felül, és a szájába veszi a mellbimbómat. Finoman megszívja, és… ennyi. Borostájának dörzsölése érzékeny bőrömön és ajka a mellemen éppen elég ahhoz, hogy őrült vágyat bizseregtessen végig a gerincemtől egyenesen a begörbített lábujjaimig.

– Órákig bizony. – Most a másik mellemet veszi a szájába, és éppen annyi törődést szán neki, mint a másiknak.

A tarkójára teszem a kezemet, és ott tartom. Nem akarom, hogy abbahagyja, amit csinál, mert felvillanyoz, úgy érzem, mintha élnék.

Az esőcseppek halk kopogása, a testünk között csordogáló víz, mely átnedvesíti a ruhánkat, a hajunkat és a bőrünket, csak fokozza a hangulatot. Erotikus. Ennél már csak akkor lenne jobb a helyzet, ha mind a ketten meztelenek lennénk.

– Istenem, Huxley – nyögöm, amikor a fogai közé veszi a mellbimbóimat. – Többet akarok.

Ezt jelnek veszi, mert a hátamra fordít, és lefektet a hideg és nedves fapadlóra. Gyönyörű teste fölém magasodik, és így nem esik arcomba az eső. Mellkasának izmai megfeszülnek felettem, nedves hajáról cseppek hullanak le, tekintete pedig olyan intenzív, hogy azon kapom magam, hogy széttettem a lábaimat.

Közéjük helyezi magát, de akkora a teste, hogy még széjjelebb kell tennem a lábaimat. Az enyémre engedi az ölét, és amikor összeérünk, elégedettség kezd lüktetni a mellkasomban.

Igen.

Így sokkal jobb.

Hogy rám nehezedik.

Kőkemény.

De ő irányít, és egyre jobban imádom, amikor ezt csinálja. Azt akarom, hogy az övé legyek, hogy birtokolja a testemet, és elfeledtessen velem mindent.

– Le akarom venni a nadrágodat – mondja kínzott hangon.

Végigsimítja a haját, lesepri róla a vizet, majd csak annyira emel fel, hogy le tudja húzni rólam a nadrágot. Segítek neki, és felemelem a csípőmet. Amint lehúzza, oldalra dobja, és újra fölém magasodik.

Sosem voltam még meztelen az esőben.

És hogy őszinte legyek, lehet, hogy ez lesz az új kedvencem.

Izgalmas.

Vakmerő.

Erotikus.

Huxley fölém hajol, és már csak a rövidnadrágja van közöttünk, mely egyáltalán nem képes elrejteni hatalmas erekcióját.

– Imádlak így látni – mondja. – Mikor megadod magadat nekem. Soha életemben nem láttam még ennyire szexit. Ez az, te itt, meztelenül, nedvesen, szétvetett lábakkal, ahogy rám vársz. – Megnyalja a száját. – Mennyire akarsz engem?

– Jobban, mint amit bevallanék – mondom, és átkarolom a nyakát.

– Még mindig gyűlölsz?

– Nem.

– Még mindig segíteni akarsz nekem?

– Van választásom? – kérdezem, és azon tűnődöm, vajon miért kérdez ilyeneket.

Rám villan a tekintete.

– Bár nem mindig ismerem be, mindig van választásod. – Végighúzza a merevedését a csiklómon. Ó, egek, ez mennyire jó érzés. Megremeg a karom a nyakában, amikor felnyúl, és ujjaival játszadozni kezd a mellbimbóimmal. Aztán a szemembe néz. – Ha azt mondod, hogy holnap ki akarsz szállni, akkor megsemmisítem a szerződést.

Újra hozzám dörzsöli magát.

– Hogy mi? – nyögök fel, miközben újra és újra lök. – Ó, istenem – sóhajtom, ritmusa mély vágyat kavar fel bennem. – Mi-miért?

– Mert – mondja egy újabb lökés előtt, és észreveszem, hogy megfeszül a válla. Visszafogja magát. A nyakán kidülledő erekből és állkapcsának megfeszüléséből tudom, hogy többet is mondhatna. Akar is. – Mert lehet, hogy nem hiszed el, de azt akarom, hogy boldog legyél. – Újabb lökés, ívbe hajlik a hátam, testem szinte könyörög neki. – Nem akarlak csapdába ejteni. – Még egy lökés. Még kettő, és végem van. – Nem akarom, hogy azt érezd, nincs kiút. – Lökés.

– Igen, istenem, igen, Huxley! – Megragadom, és felveszem a lökéseinek ritmusát. Közel vagyok. A kéj a gerincem tövénél összpontosul, az euforikus érzés farkának minden lökésével a csiklómon egyre csak nő.

Annyira közel vagyok.

Istenem, annyira közel.

– Csak azt akarom, hogy boldog légy – mondja, én pedig csak hallgatom.

Mindent meghallok, amit mondani akar, de felfogni nem igazán tudom.

Szavainak nincsen értelme, mert csak arra tudok koncentrálni, hogy az orgazmusom peremének szélén billegek, és le akarok zuhanni. És azt akarom, hogy ő is velem zuhanjon.

– Milyen közel vagy? – kérdezem.

– Nagyon – nyögi.

– Akkor gyerünk, Huxley. Keményebben.

Végigsimítja a fenekemet, majd keményen megmarkolja, és teljes hosszában végighúzza rajtam a farkát, még intenzívebbé téve az érzést. Több nem is kell.

Egy lökés, és végem.

A kéj minden cseppje testem középpontjába összpontosul, hogy aztán milliónyi apró darabra robbanjon, amikor a testem lángra lobban alatta.

– Ó, a kurva életbe – kiáltom. – Igen, Huxley!

– Jézusom – motyogja, és még jobban fokozza a tempót, míg végül hangosan felnyög, és rám omlik a teste. Egyik karjával megtámaszkodik, de lehorgasztja a fejét, és összeérinti a homlokunkat. Most van a legközelebb egymáshoz a szánk, mióta lefeküdtünk ide. Ekkor hasít belém, hogy a fickó szárazdugással segített a csúcsra, de egyszer sem csókolt meg.

Miért?

Tekintetem a szemét keresi. Vesz pár mély levegőt, majd végre a szemembe néz. Még mindig esik az eső, a távolban most először mennydörgés robaja hallik.

Huxley letörli az arcáról a vizet, majd sűrűn pislog.

– Azt hiszem… be kellene mennünk.

– Ja – lihegem, és csak bámulom őt. Olyan erős köztünk a vonzás, hogy semmi másra nem vágyom, mint hogy a karjaiba vegyen, és bevigyen.

De amikor feláll, és a kezét nyújtja, hogy felsegítsen, látom, hogy megváltozott. Bizonytalan. Nyugtalan.

És nem tudom eldönteni, hogy ez most jó vagy rossz.

Huxley gyorsan az ajtó felé segít, kinyitja, és beterel. Aztán felkapja a ruháimat, és óvatosan, nehogy elcsússzak, lesegít a lépcsőn. Amikor leérünk a folyosóra, megfogja a kezemet, és a hálószobák felé terel. Azon tűnődök, hogy vajon melyikbe fog vinni – talán az övébe, hogy felmelegedjünk a zuhany alatt?

De aztán megáll az én szobám előtt, és elengedi a kezemet. Lejárt az időnk. Hátralép egyet, megfogja a nyakát, és végignéz meztelen testemen.

– Vegyél egy zuhanyt, melegedj fel.

– Ja – felelem zavaromban.

– Szükséged van valamire?

Rád.

Egy beszélgetésre.

Esélyre, hogy megértsem, mi a fenét művelünk.

Talán egy kis emlékeztetőre, hogy miket is mondtál ott fent a tetőn.

– Hát, nem hiszem – válaszolom.

Bólint.

– Jó. Ha szeretnéd, rendelhetek valamit vacsorára.

Megrázom a fejemet.

– Nem kell. Nem vagyok túl éhes.

– Jó. – Újabb lépést tesz hátra, és minden reményem szertefoszlik, ahogy a visszavonulását nézem.

Miért?

Miért csinálja ezt?

Miért tesz egy hatalmas ugrást előre, hogy aztán lépjen kettőt hátra?

És ez miért érdekel egyáltalán engem?

Igen, tudom… tudom.

Mindenki tudja. Mert valahogy, valamilyen módon fontossá vált nekem.

Tizenhetedik fejezet

LOTTIE

– Hol vagy? – kérdezi Kelsey a telefonban, miközben nekidőlök a mellpumpabolt fehér téglafalának.

– Nem akarod tudni.

– Ha nem akarnám, akkor nem kérdezném.

– Jó, egy mellpumpaüzletben vagyok, és Ellie-re várok, hogy együtt vásároljunk.

– Igazad volt, nem akarom tudni.

– Mondtam.

– Egy kicsit sem aggódsz, hogy hová fog kifutni ez az egész? Nagyon úgy tűnik, hogy a nő megkedvelt… Úgy értem, már mellpumpákat nézegettek együtt.

– Tudom. – A szám sarkára harapok. – Egy kicsit rosszul is érzem magam, de nem tudom, mit tehetnék. Az egész kamuterhesség dolog nem tetszik, mert annyi pár próbálkozik sikertelenül teherbe esni, és nincs az az isten, hogy én még egy kamuvetélést is eljátsszak, hogy véget vessek a terhességi ügynek. Emlékszel Rina nénire? Öt vetélése volt, lélekölő volt anyával mellette lenni. Minél többet gondolok a dologra, annál kellemetlenebbül érzem magam.

– Akkor talán mondd el az igazat.

– Megőrültél? Akkor Huxley biztosan elveszítené az üzletet.

– És mit fogsz tenni, amikor már látszania kellene a pocakodnak, de még mindig lapos leszel?

– Nem tudom. De az első babánál úgy tizenhárom hétig nem látszik, nem? Én legalábbis múlt este ezt olvastam. – A homlokomra nyomom a kezemet. – Egek, akkora szarban vagyok.

– Történt valami más is?

A mutatóujjamra harapok. Tegnap Kelsey egész nap nem volt otthon, mindenféle ügyeket intézett, és egy másik beszállítóval is felvette a kapcsolatot, mert az előző nem jelzett még vissza. Szóval nem sokat beszéltünk.

Valójában egyáltalán nem.

Úgyhogy fogalma sincsen róla, hogy mi történt köztem és Huxley között a hétvégén.

A francba, hát még én sem fogtam fel teljesen, de az ilyesmit általában azonnal meg szoktam beszélni a húgommal. De a tetőteraszon történtek után nem tudtam, hogyan érezzek. Olyan… fura volt.

Mintha valami nem lenne rendben.

És tudom, hogy nem az, amit tettem, hanem ami utána történt. Többet akartam, sokkal többet, de fogalmam sincsen, hogyan fogalmazzam meg. Huxley egyszerre volt forró és hűvös velem, annyira inkonzisztensen viselkedik velem, hogy az már ijesztő. Nagyon kedvelem őt, és nem tudom, hogy ez mit jelent kettőnkre nézve. Vagy nekem. Nem tudom, hogy léphetek-e, hogy elmondhatom-e neki. Nem tudom, hogy ő vágyna-e többre velem.

Vasárnap tökéletes alkalom nyílt rá, mégsem csókolt meg. Bőrig áztunk az esőben, és csupán a természet vett körbe minket. Ha bármikor életében meg akart volna csókolni, akkor ez lett volna a tökéletes alkalom, de nem tette, amiből arra következtetek, hogy nincs szándékában előremozdítani ezt a kapcsolatot. Megmondta, hogy nem akarja elmosni a határvonalakat. Azt is mondta, hogy azt akarja, hogy boldog legyek. De miért? Ha nem számítok neki, akkor miért számít neki a boldogságom?

Viccelődve azt mondtam neki, hogy olyan alkut kötöttünk, mint a Micsoda nőben, és én vagyok Vivian kevésbé kurvás verziója, de Vivian helyett most Huxley az, aki nem akar csókolózni.

És ha bármit is tanultam abból a filmből, akkor az az, hogy a csók nem csupán csók. Súlya van. A csók intim szinten köt össze a másikkal, Huxley pedig ezt nem akarja. Nyilvánvaló. Lehet, hogy a testemet akarja, de a lelkemet nem. Ami megint csak furcsa érzésekkel tölt el. De ez azt jelenti, hogy én akarom őt?

– Lottie, itt vagy?

– Igen, bocsi. – Megköszörülöm a torkomat. Istenem, miért érzékenyültem el? Nem lenne szabad elérzékenyülnöm.

– Mi az? Történt valami, amit nem mondtál el?

Összerezzenek, és az ég felé nézek.

– Igen, lehet, hogy tettem pár dolgot.

– Miféle dolgot?

– Hát… tudod, mint például… lehet, hogy leszoptam Huxley-t a zuhanyzóban, aztán lehet, hogy szárazdugtunk a tetőteraszon.

– Hogy mi? – sikítja Kelsey a telefonba. – Lottie, ugye most szórakozol velem?

– Bárcsak. – Nagyot sóhajtok. – Istenem, Kelsey, fogalmam sincs, hogy mi történik velem. Az egész a prezentációnkkal kezdődött. Minket választott, Kelsey. Minket választott Dave helyett, és istenemre mondom, ez levett a lábamról. Amikor megpillantottam Dave-et, azt hittem, hogy megint át kell tennünk a megbeszélést – hogy megint oda az esélyünk –, de inkább a mi megbeszélésünket tartotta meg, ahogy megígérte. Ezzel minden negatív érzésemet semmivé tette, amit iránta éreztem. Aztán ez a hétvége… – nagyot sóhajtok, és megtámasztom a fejemet a téglafalon. – Más volt. Lágyabb, nem olyan durva, mint máskor. Viccelődött, nevetett, incselkedett. És igen… több mindent tett velem, mint amit be mernék vallani.

– Szent egek, Lottie. Ez meg mit jelent?

Összeszorítom a szemem, és még magamat is megdöbbentem azzal, hogy mit akarok mondani.

– Azt jelenti, hogy kedvelem.

– Várj… mármint… kedveled, kedveled?

– Ja. És nem lenne szabad. Istenem, a fickó olyan, mint a higany. Állandóan változik a hangulata, néha kimondottan seggfej, máskor meg olyan odaadó szíve van, ami, úgy tűnik, hatással van rám.

– Ó, ugyanaz a szív, amit én is említettem?

– Az egész a te hibád. Te vettél rá, hogy másképp nézzek rá.

– Nem az én hibám. Te akartál gazdag férjet találni.

– Jó, de nem hittem, hogy tényleg meg fog történni – sziszegem a telefonba. – Ilyesmi nem szokott összejönni nekem.

– Jó, szóval kedveled, a szádba tette a péniszét… És most?

– Fogalmam sincs. Azt sem tudom, hogyan viselkedjek körülötte. Azok után főleg nem, ami a hétvégén történt. És van még valami, amit nem mondtam el.

– Jaj, mi egyéb lehet? A tetőn szárazdugtatok. – Egy darabig hallgat. – Hadd találjam ki. Nagy a farka?

– Mintha istennek nem lett volna elég, hogy milyen jóképűre teremtette, még a farkak farkával is megajándékozta.

– Sejtettem. Egy ilyen perzselő tekintetű pasinak nem fityeghet valami angyalbögyörő a lába között.

– Ja, inkább acélgerenda. Mint amilyenekből a felhőkarcolóit építi.

Kelsey felnevet.

– Ezt nem akarom elképzelni.

– De nem ezt akartam mondani.

– Nyilván. Akkor mit?

Elszégyellem magam, és elfordulok, hogy az oldalammal támaszkodjak meg a falon.

Valamiért így kevésbé érzem magam sebezhetőnek.

– Hát… nem csókolt meg.

– Ezt meg hogy érted?

– Úgy, hogy a tetőn a kis légyottunk alatt egyszer sem csókolt meg.

– Ó.

– Ó? – visszhangzom. – Ez nem úgy tűnt, mint egy jó ó. Ez olyan, mint egy együttérző ó.

– De egyszer sem?

Fordul egyet a gyomrom, és újra szégyen önt el.

– Nem – felelem bánatosan. – Szerinted mit jelenthet ez? – Amikor Kelsey nem válaszol azonnal, folytatom. – Levivianoz?

– Le mit csinál?

– Tudod, mint a Micsoda nőben. Vivian nem akarja megcsókolni Edwardot, ahogy egyik kuncsaftját sem, mert az túl intim. Úgy érzem, Huxley is ezt csinálja velem.

– Jó, értem már. – Elhallgat, én meg, esküszöm, tűkön ülve várom a válaszát. – Nem is tudom, Lottie.

– Nem ezt kellene mondanod – mondom vagy inkább majdnem kiáltom a telefonba. – Azt kellene mondanod, hogy „nem, biztosan nem erről van szó”.

– Nem fogok hazudni neked.

– Istenem… – a homlokomra teszem a kezemet. – Nézz rám. Egy olyan pasit kedvelek, aki levivianoz. Hogy történhetett ez?

– Balszerencse?

– Nem sokat segítesz ma. Ki vagyok bukva, Kels. Görcsben áll a gyomrom, és…

– Mi az? – kérdezi Kelsey.

Egy kocsi áll meg az utcán, és azonnal felismerem.

– Megjött Ellie. Mennem kell.

– Jó, bocs, hogy nem voltam segítő tesó. Őszintén csak azt tudom mondani, hogy csak várd ki, mi sül ki a dologból.

– De az csak bonyolítaná a helyzetet.

– Utálom, hogy ezt kell mondanom, de a dolgok már így is eléggé bonyolultak.

– Összezavarsz.

– Akkor jól végzem a dolgom. Szeretlek, Lottie.

– Én is szeretlek, Kelsey – mordulok fel.

Éppen akkor nyomom ki a hívást, amikor Ellie kiszáll a kocsiból, és veszettül integetni kezd felém.

Egy kicsit… túl sok nekem a nő, de elképesztően kedves. Rosszul érzem magam, amiért megtévesztem. Miért nem lehetek egyszerűen csak kamumenyasszony? Miért kell terhes kamumenyasszonynak lennem?

– Ó, de jó, hogy itt vagy! – mondja Ellie, amikor odaér. Aztán átölel. – Izgulsz?

– Hát, lehet, hogy ez egy kicsit sok lesz nekem – vallom be. – De örülök, ha segíthetek neked.

– Ó, kényelmetlenül érint a dolog?

– Csak sok ez így. – Tessék, ez nem hazugság. Tényleg sok ez. Főleg Huxley-val.

– Teljesen megértem. – Megfogja a kezemet. – De ne aggódj, én majd segítek.

Bevezet az üzletbe, és egészen hátramegyünk, ahol külön részleg van a mellpumpáknak. A falon különböző színű és méretű műmellek sorakoznak – fú, de jó –, alattuk pedig ezek a fura, mellre cuppantható izék üveggel a végükön.

Ezt kellene rátenni a mellre?

– Annyira imádom ezt a helyet – mondja Ellie. – Amikor a nővérem terhes volt, Georgiában is egy ilyen üzletben vásároltunk… ó, talán ismered is, ott van a Clive Streeten.

Öööö….

Ja igen, elvileg Georgiából származom.

Megütögetem az államat.

– Ismerősen hangzik.

– A Peaches pékség mellett van.

– Ó, a Peaches… – úgy bólogatok, mintha milliószor jártam volna ott.

– Te is ölni tudnál az egyik muffinjukért? Melyik volt a kedvenced?

Ó, istenem.

A kedvencem.

Izéééé…

Gondolj valami átlagosra, ami minden pékségben van.

– A csokis – bólintok.

Zavartan húzza fel a szemöldökét.

– Csokis?

Ó, basszus, nincsen csokis muffinjuk? Miféle pékség az, ahol nincsen csokis muffin? Teljességgel nevetséges.

– Hát, tudod…

Felnevet, és meglöki a vállamat.

– Biztos voltam benne, hogy azt mondod, hogy a morzsás sütis.

Soha az életben nem mondtam volna azt, hogy a morzsás sütis.

Mosolyogva vonom meg a vállam.

– Csokis lány vagyok.

– Én is csokis lány vagyok. Próbáltad a rózsaszín bársony muffinjukat? Őszintén nem értem, hogy miben különbözik a vaníliástól.

– Én is pont ezt akartam mondani – mondom, közben kézbe veszek egy műmellet, és nézegetni kezdem. Anyám, milyen élethű. – Vajon csak ráspriccelnek egy kis ételfestéket, és azt mondják, jól van ez így?

– Totál igazad van. De a barackos pitéjük…

Legyintek.

– Meghalnék érte.

– Üdv, hölgyek – köszön oda az egyik eladó. – Segíthetek?

Ellie mosolyogva pördül meg.

– Mellpumpát keresünk. Ellie vagyok, ő pedig a barátnőm, Lottie. Ő még nem igazán tudja, hogy mit szeretne, én viszont már igen, és próbálom kitalálni, hogy mi lenne a legjobb.

– Csodás. Ann vagyok, és ha mellpumpákról van szó, igazi szakértő vagyok. Na, hadd lássam azokat a ciciket.

Hááát…

Ellie elkezdi felhúzni a felsőjét – csak így, mindenféle szégyenérzet nélkül –, de Ann megállítja.

– Nem, nem, csak tolja előre a mellkasát, hogy jobban szemügyre tudjam venni.

Ellie felnevet.

– Jaj, én meg már majdnem nekivetkőztem.

Nyilvánvaló volt.

És teljesen szükségtelen.

Ann kinyújtja a kezét.

– Nem bánja, ha megérintem?

– Csak nyugodtan. Ezért jöttem. – Aztán odafordul hozzám. – Tökéletesen eltalálják, hogy mire van szükséged, aztán a falon lévő műmellekkel meg is nézheted, hogy működnek.

A falon sorakozó mellekre pillantok.

– Úgy tűnik, minden méretre gondoltak – mondom zavaromban.

– Így van – mondja Ann, miközben Ellie mellét vizsgálgatja. Fura. Kurvára fura. – És a folyást is lehet állítani.

– A… micsodát?

– A folyást – magyarázza Ellie. – Valódi folyadék van bennük, úgyhogy tényleg alaposan le lehet tesztelni őket.

Ki a fene talál ki egy ilyen helyet? Falon lebegő mellek, amikből tej folyik. Nem értem… de furamód egyre inkább érdekel.

– Majdnem minden nőnek, akivel eddig találkoztam, különbség volt a két melle között – mondja Ann, és felemeli Ellie mindkét mellét.

– Ja, nekem is. A bal nem akar felzárkózni.

– Nem létezik teljesen szimmetrikus mell, de némely nő esetében ennél nagyobb a különbség. Maga a szerencsések közé tartozik.

Ellie rám néz.

– Neked melyik melled nagyobb?

– Hát… – Megmarkolom őket. – Azt hiszem, a jobb.

– Ha jobbkezes, akkor valóban az lehet a nagyobb – mondja Ann. Aztán Ellie felé fordul. – Megkérdezhetem a bimbóméretét?

– Mi lenne, ha inkább megmutatnám? Egyszerűbb lenne. – Mielőtt még elfordulhatnék, Ellie egyszerre felemeli a felsőjét és a melltartóját, és mindkettőnk arcába villantja a melleit.

És tessék, farkasszemet nézek a melleivel.

És most akkor én mit kezdjek ezzel? Nézzem, ne nézzem? Tegyek úgy, mintha valami baromi érdekeset látnék a padlón? Bámuljam a falon sorakozó melleket? Vagy csak imádkozzak, hogy elnyeljen a föld?

Én erre nem vagyok felkészülve.

– Ó, nahát, csodás mellbimbói vannak – mondja Ann, és a szemem sarkából látom, hogy közelebb lép, és az ujjai közé csípi Ellie mellbimbóit. – Nagyon merevek. Az jól fog jönni.

– Ó, tényleg? Ezt örömmel hallom. A te bimbóid is merevek, Lottie?

– Hogy mi? – kérdezem, és bár Ellie felé fordulok, lesütöm a szememet. – Elnézést, csak ezek a… könyvek. – Leveszek egyet az asztalról. – Lenyűgözőek. Mit is kérdeztél?

– Hogy neked is merevek a mellbimbóid?

Idétlenül végighúzom a kezemet a mellemen, és igyekszem ruhán keresztül kitapintani a mellbimbóimat – mert én ehhez a nyilvános cicimutogatáshoz nem fogok csatlakozni.

– Hát tudod, nekem pici a bimbóm.

– A mellbimbó vagy a bimbóudvar? – kérdezi Ann.

– Mindkettő.

Bólint.

– Akkor azt hiszem, tudok magának egy tökéletes pumpát. Csak egy van, ami tökéletesen működik kis bimbókkal is. De magának, Ellie, van pár választási lehetősége, mert ezek aztán lenyűgöző mellbimbók. Lottie, jöjjön ide, és fogja meg.

Ann felé legyintek.

– Ó, igazán nem szükséges – nevetek fel. – Innen is látom. – Ellie mellére pillantok. És igen, csupasz, nagyon csupasz. – Az tuti, hogy merevnek tűnnek. – Felmutatom a hüvelykujjamat. – Szép munka!

Ellie felnevet.

– Vicces lány, mi? Na gyere, Lotti, fogd meg. Érezni fogod, hogy mit fog szopkodni a baba. Tudod, hogy engem nem zavar.

Lehet, hogy őt nem, de engem igen.

– Sokat lehet tanulni belőle – mondja Ann. – Utánozni lehet a szívó érzést.

Felnevetek, és megrázom a fejemet.

– Én imádok tanulni, de a barátnőm mellbimbóját talán mégsem fogom szopkodni.

Ann és Ellie egymásra néznek, majd hátravetett fejjel felnevetnek.

– Nem a szájával – mondja Ann, és megragadja a kezemet. – Az ujjaival.

Egy pillanattal később a kezem már Ellie bal mellén pihen, kemény bimbói az ujjamhoz dörgölőznek.

Vastag, merev… jó kis mellbimbó.

Én meg hozzáérek.

Egy másik nő mellbimbóját bizgerálom.

Sőt kényeztetem, mert Anne megfogja a kezemet, és körözni kezd az ujjaimmal rajta.

– Jaj, ez csikis – mondja Ellie, és itt nekem elég is.

Elrántom a kezemet, és karba teszem a mellkasom előtt.

– Jó kis babaszopkodók – mondom, és igyekszem örökre kitörölni ezt a napot az emlékezetemből.

Huxley nagyon sokkal tartozik nekem.

– Annyira jó, hogy te is így gondolod! – mondja Ellie, aztán visszahúzza a felsőjét és a melltartóját. – Szóval, Ann? Mit gondol, megfejhetünk pár mellet?

– Hát ezért jöttek, nem? – Ann vállon vereget. – Ez a legjobb rész.

– Lottie?

Nem mondok semmit.

Nem is mozdulok.

Csak ülök a nappaliban a kanapé szélén, mely a legkényelmesebb kanapé, amin valaha is ültem. Az ölembe fektetem a kezemet, és csak nézem az előttem álló, szépen megmunkált kandallót.

Nincsenek rá szavak, hogy milyen volt a reggelem. Semmilyen szó.

Miután a szemembe spriccelt egy falhoz erősített műmell, azt hiszem, elég volt mára a felnőttes dolgokból.

– Hát itt vagy! – mondja Huxley, amikor megáll a nappali ajtajában. – Most írt Dave. Azt mondja, Ellie egész nap a ma reggelről áradozik. – Amikor nem nézek rá, hallom, hogy bejön, és elém lép. – Minden rendben?

Összepréselem az ajkamat.

– Nem. Egyáltalán nem.

– Mi történt?

– Megfogtam a mellét, Huxley. Megfogtam Ellie meztelen mellét.

– Hogy mi? – kérdezi, majd leül velem szemben a dohányzóasztalra. Megpillantom jóképű arcát, de még ez sem képes oldani a feszültséget a vállaimban. – Hogy érted azt, hogy megfogtad a mellét?

– És szembespriccelt.

– A melle?

– Nem, az egyik falon lévő mell.

Kihúzza magát.

– Ezt most el kell magyaráznod, mert nem értem.

– Én sem. – Megveregetem a térdét. – Én sem. – Nagyot sóhajtok. – Nem vagyok képes rá, hogy felidézzem. De jobb, ha tudod, hogy ha van olyan nap, amikor bizonyítottam, hogy mennyire komolyan veszem az egyezségünket, akkor a mai nap ilyen.

– Úgy is hangzik. – Bűntudat suhan át az arcán. – Sajnálom, hogy meg kellett tenned.

Kirántom magam a bambulásból, és a szemébe nézek.

Megint itt van.

A srác a Chipotle-ből.

Itt ül előttem. Eltűnt a homlokáról a ránc. Kisfiús báj csillog a szemében. És ahogy a tarkóját dörzsölgeti… annyira jellemző rá.

– Semmi baj – legyintek. – Csak egy kis trauma. Majd kimosom a szemem hipóval, de megleszek.

Elvigyorodik, majd belenyúl a farzsebébe. Ekkor veszem észre, hogy farmer és edzőcipő van rajta. Na, üdv, Mr. Laza.

– Hoztam neked valamit.

– Tényleg? – kérdezem.

Bólint, és felemel maga elé egy összetekert anyagot.

– Ez meg mi?

Kicsavarja, és felmutatja.

– Gondoltam, tetszene.

A Fleetwood Mac krémszínű, klasszikus rockpólója, az elején Rumours című albumuk képe.

– Ó, édes istenem. – Elveszem tőle a pólót. – Ez elképesztő. – Felemelem, és jól megnézem.

– Nézd meg a hátulját.

Megfordítom, és átfutom a koncerthelyszíneket és dátumokat.

– Várj, ez egy eredeti turnépóló?

– Az – mondja, és amikor felpillantok, éppen elkapom a szemében villanó büszkeséget.

– Szent egek, Huxley. Ez… elképesztő. – A mellkasomhoz szorítom a pólót. – Köszönöm. Sokat jelent nekem.

És pont ezért olyan nehéz. Mert a póló mögött rejlő figyelmesség miatt most még jobban kedvelem. A gesztus egészen a szívemig hatol, és ennek köszönhetően megint kicsit más megvilágításban látom ezt a srácot.

A combjához dörzsöli a tenyerét.

– Örülök, hogy tetszik. – Oldalra pillant, és szinte úgy néz ki, mintha… ideges lenne. De vajon mi miatt? – Nem tudtam, hogy van-e valami terved ma estére. Van?

Nagyon furán viselkedik.

Nagyon furán.

Nem az a követelődző pasi, akit eddig ismertem.

– Nem, semmi különös. Csak próbálom kitörölni a memóriámból a ma reggel emlékét.

Bólint, és tovább dörzsölgeti a combját.

– Hát, ha nincs terved, akkor arra gondoltam, hogy elviszlek valahova.

Elvisz valahova?

Némi remény kezd bimbózni a hasamban, és összekeveredik az izgatottságommal.

Csak nem… randizni hív?

Ezért ilyen ideges?

Ezért hintázik előre-hátra?

Ideges, mert randira akar hívni?

Ne bízd el magad, Lottie. Ne feledd, egész hétvégén még csak meg sem csókolt. Még akkor sem, amikor esőcseppek csepegtek le a mellkasáról, és hozzád dörgölte a farkát. Még akkor sem csókolt meg.

Lenyelem az érzelmeimet.

– Randira?

A szemembe néz. És egy kínzó pillanatig rettegés fog el, hogy félreértettem.

– Igen. Randira.

Ó, egek. Komolyan mondja.

Őszintén.

Remény árnya vetül a tekintetére.

Idegesen mozog a keze.

Hogyan mondhatnék nemet? Kizárt, hogy nemet tudjak mondani, hiszen szinte vonzza a testemet, hiszen érzem, hogy megnyílik neki a szívem. Még akkor is, amikor leplezni próbálom. Megfogott. Tagadhatatlan.

Nyilvánvalóan megfogott ez a pasi.

De persze igyekszem nyugodtnak látszani.

– Mire gondoltál?

Az idegesség magabiztos mosollyá változik, majd megint benyúl a farzsebébe, és megint kivesz belőle valamit. Egy darab papírt mutat fel. Aztán egy ujjmozdulattal kettőt varázsol belőle.

– Van kedved eljönni velem egy Fleetwood Mac-koncertre?

– Hogy mi? – sikítom, majd felpattanok, és kikapom a kezéből a jegyeket, hogy jobban meg tudjam nézni. – Ilyen nincs. Ilyen nincs! – Átfutom a jegyeket. – Azta rohadt… ezek, baszd meg, igazi jegyek! Huxley, ugye tudod, hogy ezek igazi jegyek?

Felnevet, és ő is feláll.

– Miért, szerinted hamis jegyeket vettem?

– Nem, úgy értem… tudod, csak azt hittem, hogy hamisított jegyek, és csak kimegyünk a teraszra a zenéjüket hallgatni, és úgy teszünk, mintha koncerten lennénk… de ezek igaziak! Még vonalkód is van rajtuk!

– A vonalkód a lényeg.

Hitetlenkedve bámulom a jegyeket.

– Én ezt nem is hiszem el. Nem is tudtam, hogy Los Angelesbe jönnek! Én… Huxley… – Felpillantok rá. – Ácsi! Ez a koncert Portlandben lesz.

Darabokra törik a remény, amikor rájövök a hibára.

Huxley felemeli az államat.

– Tudom. Amint felöltözöl, indul a repülő.

– Repülő? – kérdezem.

Öntelt vigyorra húzza a száját.

– Ja. Ugye tudod, hogy van egy magángépem? Oda megyünk, ahová csak akarunk, akkor, amikor csak akarunk. – Kacsint, és már teljes erővel dübörög benne a magabiztosság. – Ez van, ha az embernek gazdag vőlegénye van.

– Várjunk csak… szóval ma este Portlandbe repülünk, és tényleg megnézzük a Fleetwood Mac koncertjét?

Bólint.

– Ja. Van egy burgeres is Portlandben, a Killer Burger. Megvacsorázhatnánk ott. Desszert gyanánt pedig talán beülhetnénk a Voodoo Doughnutba. Persze csak ha van kedved.

– Te most szórakozol velem? – szinte kiabálok. – Naná, hogy van kedvem hozzá! – A szemébe nézek. – Köszönöm, Huxley. Ez… – alig kapok levegőt. – Ez nagyon figyelmes tőled.

Ezért kezdek belezúgni ebbe a pasiba.

Az a mosoly.

Az a jó szív.

Az a figyelmes, szexi buksija.

– Kedveskedni akartam neked valamivel. – Mutató- és hüvelykujja közé csípi az államat. – Hálás vagyok mindenért, amit értem tettél. – És valamiért ettől a megjegyzéstől szertefoszlik minden reményem, hogy esetleg valami többről van szó. Hálás a munkáért, amit elvégeztem neki. Mély sóhaj. De nem hagyhatom, hogy ez tönkretegye az estémet.

Az órájára pillant.

– Szerinted el tudsz készülni fél órán belül?

– Rajta leszek – mondom, és a mellkasomhoz szorítom a pólót. – Pont van hozzá egy tökéletes rövidnadrágom… Ja, elvetted a ruháimat. Nincsen farmerom.

– Ma reggel visszahozattam a ruháidat. Gondoltam, ma este valami kényelmesebbet vennél fel. Minden a szobádban van.

– A jó isten áldjon meg – mondom, majd lábujjhegyre állok, és puszit nyomok az arcára. – Köszönöm, Huxley.

A pólóval a kezemben felszaladok a szobámba, hogy átöltözzek. El sem hiszem, hogy élőben láthatom a Fleetwood Macet.

De ami még ennél is fontosabb, el sem hiszem, hogy randizni megyek Huxley Cane-nel.

Kelsey: Portlandbe reptet? Miért? Randira? Hol találhatok én is magamnak egy Huxley-t?

Lottie: Van két fivére.

Kelsey: Veled ellentétben én nem keverem az üzletet és a magánéletet. De erről ennyit. SZENT EGEK, Lottie, látni fogod a Fleetwood Macet! Elmondtad anyának?

Lottie: Még nem. Gondoltam, majd küldök neki egy képet.

Kelsey: És hol ültök? Első sor?

Lottie: Meg sem néztem. Valószínűleg nem.

Kelsey: Magángéppel reptet Portlandbe. Biztos vagyok benne, hogy a jegyeken sem spórolt.

Lottie: Nála vannak a jegyek, és öltözködöm. Majd megírom, hol ülünk, ha meg tudom nézni a jegyeken.

Kelsey: Mit veszel fel?

Lottie: Kaptam tőle egy régi turnépólót, amin a Rumours borítója van, úgyhogy ezt veszem fel, és a szaggatott farmer rövidnadrágomat. Leengedtem és begöndörítettem a hajamat. Cowboykalap. Bokacsizma.

Kelsey: Tökéletes. Szerinted rád fog mozdulni?

Lottie: Őszintén? Nem hiszem. Megkérdeztem, hogy akkor ez most randi-e, és azt mondta, hogy igen. De ugyanakkor megköszönte az eddigi munkámat. Éppen emiatt aggódom. Nagyon kedvelem, de nem hiszem, hogy ő is így érez.

Kelsey: Akkor csak érezd jól magad. Talán ez a békejobb. Próbál másképpen közeledni feléd.

Lottie: Ideges vagyok. A sok incselkedés, a szexuális feszültség, az mind egyszerűnek tűnt, de egy randi? Túlságosan is valóságosnak tűnik.

Kelsey: Mert az is. Ne aggodalmaskodj rajta. Csak élvezd ki, mert ugyan mikor lesz még olyan, hogy magángépen furikázzák a seggedet?

Lottie: Soha.

Kelsey: Pontosan. Érezd jól magad, tesó. Csinálj jó sok képet, és érezd jól magad. Szeretlek.

Lottie: Én is szeretlek.

Tizennyolcadik fejezet

HUXLEY

– Elég erősen szorítod azt a karfát. Ideges vagy?

Lottie elnéz az ablaktól.

– Csak még sosem ültem ilyen kicsi gépen. Más, mint a nagyok.

Velem szemben ül, és rohadt szexi a rövid farmernadrágjában, a régi pólóban, amit megkötött a derekánál, így pár centi kilátszik a hasából, és abban a rohadt kalapban, ami olyan dolgokat művel a libidómmal, amit sosem hittem volna. Amikor lejött a lépcsőn ebben a szerelésben, már tudtam, hogy egész este őt fogom bámulni, és abban reménykedtem, hogy a koncerten majd megengedi, hogy átöleljem.

– Szeretnéd, hogy eltereljem a figyelmedet?

A szemét forgatja.

– Semmi olyasmi. – Az ülésem oldalához nyúlok, papírt és tollat veszek elő a tárolóból. Van közöttünk egy kis asztalka, úgyhogy megvan a tökéletes játéktér. – Akarsz akasztófázni?

– Azok Huxley Cane márkájú irodaszerek?

– Csak a Cane vállalaté.

– Egek, te tényleg gazdag vagy!

Felnevetek.

– Az. Na, játsszunk?

Aranyosan megropogtatja az ujját.

– Véged van. Ebben profi vagyok.

– Na, azt majd meglátjuk.

Felrajzolom a játékot, majd kis vonalakkal jelzem a szavam betűinek számát.

Lottie alaposan megnézi a rajzomat. Aztán rám kapja a tekintetét, majd vissza a papírra, és megint rám. Hátradől, és karba teszi a kezét.

– Punci.

Majdnem kiesik a szemem a fejemből.

– Hogy mi?

Ujjával megütögeti a papírt.

– Punci. Eltaláltam, nem?

Hogy a frászkarikába?

Elmosolyodik, majd kuncogni kezd.

– Eltaláltam. Látod, mondtam, hogy jó vagyok. – Elveszi a papírt, és ráírja a vonalakra a betűket. – Lenyűgöztelek?

– Inkább megrémítesz.

Felnevet, és a nevetés nemcsak a száján látszik, de az egész arcán is. Elképesztően szexi. Legszívesebben rögtön az ölembe húznám, hogy vadul összecsókoljam.

A kurva életbe, de meg akarom ízlelni azokat az ajkakat. De életemben most először, amikor tetszik egy nő… bizonytalan vagyok. Nem mondanám, hogy a legjobb módon kezdődött a kapcsolatunk, és azt sem, hogy tele lenne könnyed pillanatokkal. Néha feszült és feszengő. Egy hazugság. Nem ez a módja egy kapcsolat elkezdésének, ami felvet egy kérdést: akar egyáltalán kapcsolatot? Bár szinte biztos vagyok benne, hogy boldogságot láttam rajta, amikor megkérdezte, hogy ez akkor egy randi-e.

Lerajzolja a feladványát, majd felnéz.

– Jó, te jössz.

A nyolc kis vonalkát bámulom. Felpillantok rá. Aztán vissza a papírra.

Megfogom az államat.

– O – mondom.

Jókedvűen villan fel a szeme, majd berajzolja az O betűt az első helyre.

Szélesen vigyorgok.

– M.

– Kitaláltad, mi? – Odadobja nekem a tollat.

– Orgazmus. – Forgatni kezdi a szemét. – Nem csak te vagy jó ebben a játékban.

– Nagyon úgy tűnik, hogy mindketten perverzek vagyunk. A kezét a mellkasához nyomja. – Én kulturálatlan vagyok. Neked mi a mentséged?

– Kulturálatlan? – nevetek fel. – És mégis mitől lennél az?

Összedörzsöli a mutató- és hüvelykujját.

– Nem pénzes családban nőttem fel.

– Ennek semmi köze a pénzhez. Néhány gazdag ember igazi műveletlen barom. Totál seggfejek. Semmi köze a pénzhez.

– Akkor mitől lesz valaki kulturált?

– A szívedtől. Az elmédtől. A lelkedtől. Semmi köze a státuszodhoz, csak ahhoz, hogy milyen ember vagy.

Elgondolkozva billenti félre a fejét.

– Szóval ezen kritériumok alapján azt mondanád, hogy én kulturált vagyok?

Nem akarom megkönnyíteni a dolgát.

– Hát, a szíved az gyönyörű. A lelkeden van pár sötét folt, de összességében elég jóravaló. És hát az elméd… az elég elcseszett.

Mosolyogva tátja el a száját, majd feláll, és megindul felém. Nem moccanok. Amikor odanyúl, hogy megbökjön vörös körmével, megfogom a kezét, és magam felé húzom, hogy kénytelen legyen az ölembe ülni.

Játékosan verekedni kezd velem, és összevissza bökdösi a mellkasomat.

– Majd én megmutatom neked, milyen foltok vannak a lelkemen.

Nevetek, megfogom a karját, és az oldalához szorítom.

– Azonnal eressz el. Éppen az igazamért küzdök!

– És mire készülsz? Halálra bökdösöl?

– A halál túlzásnak tűnik, nem gondolod, Huxley? – Felvonja a szemöldökét. – Kissé túldramatizálod.

– Te estél nekem az ujjaiddal. Honnan kellene tudnom, hogy mi a terved?

– Szóval az első gondolatod, hogy halálra bökdöslek… Halálra, Huxley.

Megvonom a vállam.

– Kezdetektől utálod a képemet.

– Ja, a kezdetekkor. De már nem.

Vigyorra húzom a számat.

– Már nem, mi?

A szemét forgatja, és legördül az ölemből.

– Azért ne szállj el magadtól.

Határozottan fogom.

– Nem is vártam. De hogy meg is nyirbálod, az már más kérdés.

– Valakinek a földön kell tartania.

– Elég jól csinálod.

– Akkor mondhatjuk, hogy a legjobb vagyok benne?

Elengedem a karját, és a combjára teszem a kezemet. Nem menekül el, hanem egy helyben marad, amit kurvára imádok.

– Nehéz lenne dönteni közted és a fivéreim között. De szerintem egy hajszállal még őket is felülmúlod.

– Megtisztelve érzem magam.

– Mr. Cane – szólal meg a pilóta hangja a hangszóróban. – Hamarosan megkezdjük a leszállást. Kérem, üljenek le, és csatolják be magukat.

Meglapogatom Lottie lábát.

– Készen állsz?

Megrázza a fejét.

– Nem hiszem, de nem úgy tűnik, hogy sok időm van felkészülni. – Mielőtt még leszállna az ölemből, két kezébe fogja az arcomat. Lágyak és gyengédek a vonásai. – Ha az este folyamán elfelejteném mondani, akkor köszönöm, Huxley. Nagyon köszönöm ezt az egészet. Tényleg valóra váltottad az álmomat.

A kezére teszem a kezemet, majd a számhoz emelem, és megcsókolom a tenyerét.

– Szívesen, Lottie.

– Folyik rólam a víz!

– Hogy mi? – nevetek fel. – Hogy érted azt, hogy folyik rólad a víz?

A koncerthelyszín előtt állunk sorban, és ez az első dolog, amit mond, miután a fánkozást követően kiszálltunk a kocsiból. A Killer Burgerben vacsoráztunk meg, mindketten mogyoróvajas burgert ettünk sült krumplival, majd átmentünk a Voodoo Doughnutba, és elfeleztük a fánkjainkat, hogy mindketten meg tudjuk kóstolni mind a két ízt. Ez persze Lottie ötlete volt. De a fánkok befalása óta egy szót sem szólt. Egyszer kérdeztem tőle valamit, de nem válaszolt, csak bámult ki az ablakon. Fogalmam sem volt, hogy mi jár a fejében, úgyhogy ráhagytam.

Szorosan fogja a kezemet, és közelebb hajol.

– Úgy izgulok, Hux. Izzadok. Izgulok. A testem nem tudja, hogy mit kezdjen magával.

Imádom, amikor Huxnak hív. Jól hangzik a szájából.

– Átmész rajongólányba?

– Hát, ja – mondja magabiztosan. – Ha nem számítottál rá, akkor egyáltalán nem ismersz. És remélem, te is átmész rajongólányba.

– Gyakoroltam a lányos sikolyomat.

Kuncogni kezd.

– Mit meg nem adnék, hogy halljam.

Kinyílnak az ajtók, a tömeg pedig megindul a régi art deco épület felé.

– Akarsz csinálni egy képet a bejáratnál? – kérdezem. Annyira izgul, hogy talán nemet fog mondani.

– Ó, remek ötlet! – mondja.

Hála az égnek.

Előveszem a telefonomat, és bekapcsolom a kamerát. Lottie odabújik hozzám, és a mellkasomra teszi a kezét. Úgy tartom a telefont, hogy mind a ketten benne legyünk, és látszódjon mögöttünk a fényárban úszó bejárat is.

Készítek pár képet, aztán odafordulok hozzá.

– A legjobbat majd átküldöm neked.

– Légyszi. El akarom küldeni anyának. Meg fog őrülni.

– Ő is Fleetwood Mac-rajongó? – A zsebembe csúsztatom a telefont, és közelebb lépünk az épülethez.

– Igen. Ő mutatta meg őket. Tulajdonképpen az összes bandát, akiket szeretek.

– Ha tudom, akkor őt is meghívom.

– Na ne. Ez így jobb. Kicsit féltékeny lesz – elmosolyodik, és… bassza meg… tetszik ez a mosoly. Megszállottja lettem ennek a mosolynak.

Az egész lánynak.

– Az év lánya.

– Szerintem is. – Meglök a vállával. – És a tesóid? Féltékenyek?

– Nem tudják, hogy itt vagyok.

– Komoly? – kérdezem meglepve. – Nem mondtad el nekik?

Csóválni kezdem a fejemet.

– Nem.

Megáll, és felém fordul.

– Nem akartad, hogy tudjanak rólam?

Szorosabban fogom a kezét, hogy elűzzem a fejében kavargó kétséget.

– Csak nem akartam hallani, ahogy folyton azt mondogatják, hogy „én megmondtam”.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezi zavarodottan.

Nem ezen a helyen, a tömeg közepén akarom lefolytatni ezt a beszélgetést, de szerencsére a sor elejére értünk, úgyhogy megúszom a válaszadást. Átadom a jegyeket a beengedőnek, és amikor ellenőrizte őket, belépünk a helyszínre. Az épület odakintről a gótikus hatású oszlopaival tűnik ki a többi közül, de odabent padlótól plafonig arany tapétával borították. Az előcsarnokot körülvevő oszlopokon égkék faragások, a padló pedig színes csempékből áll, ami bizonyára még az eredeti. Lélegzetelállító. Az art deco remeke.

– Kérsz egy italt? – kérdezem, amikor a pultok felé közeledünk.

– Ja, igen, hogyne – válaszolja halkan, és tudom, hogy hangulatváltozása a kérdéséből fakad, amire nem válaszoltam.

Átfurakodok a tömegen, hogy találjak egy pultot, ami most nyílt meg. Mindkettőnknek sört kérek, majd az italokkal a kezünkben a helyünk felé indulunk, mely a félemelet első sorában található, pont középen.

– Hűű, ez aztán jó hely – mondja.

– Ja, elégedett vagyok vele.

Leül, és amikor elhelyezkedik, átadom neki a sört, és én is leülök, majd feléje fordulok. Az emberek még csak most szivárognak be, úgyhogy ki akarom használni a helyzetet, és meg akarom válaszolni a kérdését.

Csak remélni tudom, hogy ő is úgy érez, mint én, mert arra készülök, hogy feltárom magam – a magánéletemet az üzlet elé helyezem –, és ez kurvára megrémít. Mi van, ha nem úgy érez, mint én? Mi van, ha végig félreértettem a helyzetet? Képtelen vagyok ebben a bizonytalanságban létezni, és csak egy módon lehetek biztos a dolgomban.

A pohártartóba teszem a sörömet, és megfogom a kezét. Engedi. A számhoz emelem, és csókot nyomok az ujjaira. Elmosolyodik, arca rózsaszínes árnyalatban kezd ragyogni.

– A fivéreim szkeptikusan álltak ehhez az egész helyzethez. – A szemébe nézek. – Azt mondták, hogy kizárt, hogy szigorúan professzionálisan fogok tudni állni ehhez az egyezséghez. – Megdörzsölöm az arcomat, és hirtelen nagyon elkezdek izgulni. Krisztusom, ember, mondd már ki. – És igazuk volt. Az első este után, amikor Dave-nél és Ellie-nél voltunk, már tudtam, hogy más vagy. Aztán a folyosón beléd kóstoltam, végignéztem, ahogy elélvezel az ujjaimon, és ekkor végem volt. Próbáltam tagadni, de egyre erősebben éreztem, hogy szükségem van rád, Lottie. – Mély levegőt veszek. – Többet akarok tőled. És tudom, hogy ezzel átlépem a megállapodásunk határait, de nem tehetek továbbra is úgy, mintha semmit sem éreznék irántad. Mert így van. Kedvellek, Lottie. Nagyon is kedvellek.

– Hát nem számítottam rá, hogy ezt fogod mondani. – Mély levegőt vesz. Bassza meg, ő nem így érez.

Feláll, és elönt a pánik, hogy elmegy, de helyette ő is a pohártartóba teszi a sörét, és az ölembe ül. A tarkómra teszi a kezét, és rövid hajammal kezd játszani.

– Én is nagyon kedvellek, Huxley. És tudnod kell, milyen fájdalmas ezt beismernem. – Megkönnyebbülten nevetek fel. A kezébe fogja az arcomat. – Soha nem hittem volna, hogy ezt fogom mondani, de lassan megnyertél a szíveddel. Ahogy elkezdődtek közöttünk a dolgok, még abban sem voltam biztos, hogy van-e egyáltalán szív abban a széles mellkasodban, de most már tudom, hogy van, csak rejtegetted.

– Mert nem akartam megmutatni neked. Azt akartam, hogy azt hidd, hideg, lelketlen alak vagyok, aki csak a munkájának él.

Felnevet.

– Hát ez sikerült is. De sajnos vannak az életemben olyan emberek, akik rámutattak a jó tulajdonságaidra. Tagadni akartam, azt akartam hinni, hogy ez mind nem igaz, hogy a lelkeden nemcsak sötét foltok vannak, hanem az egész éjfekete. De tévedtem. – Csóválni kezdi a fejét, és röviden felnevet. – Egek, azt hittem, hogy egyáltalán nem kedvelsz, és csupán egy játékszer vagyok neked.

– Mégis mi a francért gondoltad ezt? – kérdezem.

Félénken az ingére teszem a kezemet.

– Mert hétvégén, az intim pillanatainkban, egyszer sem csókoltál meg.

És ennek pokolian jó oka volt.

Felemelem a fejét, hogy a szemembe nézzen.

– Mert ha megtettem volna, akkor tudtam, hogy nem tudok majd leállni. – Megnyalom a számat, és közelebb húzom. – És őszintén, nem voltam benne biztos, hogy vágysz a csókomra.

– Vágyom – mondja olyan hangon, mintha nem kapna levegőt. – Szerintem soha semmire nem vágytam még úgy, mint hogy megcsókolj. – Az arcomra teszi a kezét. – A testemnek már parancsoltál, Huxley. Most azt akarom, hogy a számnak is parancsolj.

Most már nincs az az isten, hogy visszafogjam magam. A vallomásom után már nem. Úgy meg pláne nem, hogy egyre közelebb húz magához.

Nem, akarom ezt.

Lehet, hogy mindennel szembemegy, amit az elejétől leszögeztem, de mégis elkerülhetetlennek tűnik. Nincs értelme tovább tagadni a vonzalmunkat, a szükségünket, a sóvárgásunkat.

Ez már nyílt titok, én pedig ki fogom használni.

Finoman a nyaka oldalára teszem a kezemet, hüvelykujjammal pedig megemelem kissé az állát, mielőtt odahajolok hozzá.

Egyszerű csók, de tele elfojtott érzelmekkel és vágyódással, így aztán hatalmas jelentősége van.

Most pedig, hogy sem a fivéreim, sem Dave nincsen itt, nem kell teátrálisnak lennem. Végre tényleg elengedhetem magam, és kiélvezhetem a pillanatot.

Kiélvezhetem, hogy milyen csodásan puha az ajka.

Kiélvezhetem, hogy finoman megfogja a nyakamat, hogy magánál tart, és kimutatja, hogy mennyivel többet akar tőlem, mint hittem.

Kiélvezhetem a halk hangokat, melyek elhagyják az ajkát, amikor levegőt vesz.

A szám lassan haladva fedezi fel az övét. Nyelve végigsimítja ajkaimat, én pedig szétnyitom, hogy ő is megkezdhesse felfedezőútját. Nyelve először bátortalanul öleli át az enyémet, de ahogy szorosabban ölelem, csókja is úgy lesz egyre szenvedélyesebb, és mielőtt még észbe kaphatnék, már teljes erőből csókolózunk a székünkben, miközben a koncertet várjuk.

A keze felkúszik a tarkómra, fel a hajamba, én pedig a melle alatt a bordáira tapasztom az enyémet. Csábít a gondolat, hogy elinduljon feljebb a kezem, hogy még jobban felhevítsem a testünket, de amint megmozdítom a kezemet, egy gitár riff kezd üvölteni a hangszórókból.

Amikor elhúzódunk egymástól, látjuk, hogy a Fleetwood Mac már a színpadon áll.

Hogy mi?

Nincs előzenekar?

Nincs felkonferálás?

Csak… itt vannak?

Az egész terem üdvrivalgásban tör ki, kényelmes kis csókolózásunk pedig úgy végződik, hogy Lottie leugrik az ölemből, és a levegőbe emeli a karjait, és fel-alá ugrál. Egy pillanatig ülve maradok, hogy összeszedjem magam, majd csatlakozom hozzá.

Lottie kibaszottul különleges. És ezt már abban a pillanatban tudtam, amikor először utasított vissza. Nagy szüksége volt a segítségre, mégis csakis a húgára gondolt. Nem akarta, hogy a szülei csalódjanak benne, úgyhogy róluk is gondoskodott. Ha megérdemeltem, akkor veszekedett velem, és bár az elején még próbáltam tagadni, szerintem esélytelen, hogy el tudjam engedni magam mellől.

Ez pedig csak egy dolgot jelenthet: gondoskodnom kell róla, hogy működjön a kapcsolatunk. Járni akarok Lottie-val, azt akarom, hogy érezze, mennyire különleges, mert bizony az – különleges. És van egy olyan sejtésem, hogy fogalma sincs róla. Hála Angela „barátnőjének”.

Felállok, a hasára teszem a kezemet, és szorosan átkarolom. Éppen akkor zendül fel a Dreams. Lottie könnyes szemmel pillant fel rám. Megfogja a tarkómat, közelebb húz magához, és szenvedélyesen megcsókol, amitől csak még jobban kezdek vágyni rá.

– Köszönöm, Huxley – mondja, amikor elhúzódik. – Nagyon köszönöm.

Finom csókot nyomok az orra hegyére.

– Nagyon szívesen, Lottie.

Mosolyogva fordul vissza, megpördül, és a karjaimba dől.

Lottie az egész koncert alatt egy pillanatra sem mozdul el mellőlem. Együtt ring velem a zene dallamára, énekelünk, és hagyjuk, hogy magával sodorjon az éjszaka. És bár sok koncerten voltam már – ami könnyű, ha az embernek van egy magángépe –, ez az egyik legjobb koncertélményem. És ezt a karjaimban tartott lánynak köszönhetem.

– Mr. Cane, most már kikapcsolhatják a biztonsági övet, és felállhatnak – hallatszik a pilóta hangja a hangszóróból.

Lotti az ülésében kuporog, és olyan szélesen mosolyog, mint még soha.

– Mi az? – kérdezem, amikor már nem bírom tovább. – Miért bámulsz rám így?

– Mert most már lehet.

– Nem is tudtam, hogy eddig nem lehetett.

Aranyosan oldalra billenti a fejét. A repülőre érve levette a kalapját, és lófarokba fogta a haját.

– De, mert eddig folyamatosan csak azt hajtogattad, hogy szerződés, szerződés, szerződés.

Felnevetek.

– A védekező mechanizmusom. Ezt nem róhatod fel nekem.

– A Chipotle-ben nem voltál ilyen.

– Mert akkor még nem tudtam, hogy milyen hatással leszel rám – vallom be. – Amint rájöttem, hogy vonzol, de soha nem kaphatlak meg, magamba zárkóztam.

– Értem – mondja, majd feláll, és odajön hozzám. – És most? Még mindig vonzalak?

– Tagadhatatlanul – felelem.

A vállamon táncolnak az ujjai.

– De most már megkaphatsz?

– Mondd meg te!

Elvigyorodik, megfogja a kezemet, felállít az ülésemből, és a gép hátsó felébe húz. A hálófülkébe nyíló ajtó előtt megállítom.

– Mit művelsz? – kérdezem.

– Szerinted? – kérdez vissza, majd benyomja az ajtót, és még mindig a kezemet fogva, mosolyogva belép.

– Lottie, nem kell ezt tenned.

– Úgy mondod, mintha valami házimunkáról lenne szó! – Behúz a fülkébe, és becsukja maga mögött az ajtót. Megragadja a pólóm szélét, felhúzza, átbújtatja rajta a fejemet, és a földre dobja. – Tudom, hogy semmit sem kell megtennem. – A mellkasomra teszi a kezét. – De a francba is, Huxley, magamban akarlak érezni.

Erre egyből kőkeményre merevedek.

– Azóta arra vágyom, hogy a farkadon élvezzek el, mióta megujjaztál azon az estén.

– Ba… basszus.

Végighúzza az ujjait a mellkasomon, és csak a nadrágom derekánál áll meg. Kigombolja a farmeromat, de nem tolja le, hanem úgy hagyja, és felemeli a karjait.

– Vetkőztess le, Hux.

Szinte lángol a bőröm, annyira vágyom erre a nőre. Megragadom a pólója alját, és egy mozdulattal lehúzom róla. Az enyémre dobom a földre, majd végignézek fekete, áttetsző melltartóján. A mellbimbója mereven feszül neki a csipkés anyagnak, lélegzete egyre ritmustalanabb, ahogy a mellkasa emelkedik és süllyed.

Összekapcsolódik a tekintetünk. Megfogja a kezemet, és a melltartó elülső kapcsára teszi. Rá sem nézek a kapocsra, vakon oldom ki, ő pedig hagyja, hogy lecsússzon a karján, és a földre essen.

Odanyúlok, és végighúzom az egyik hüvelykujjamat a mellbimbóján.

– Neked van a legszexibb melled, amit valaha is láttam. Órákon át tudnám bálványozni. – Kezem elindul lefelé a hasán a farmer rövidnadrágja felé. Lehúzom róla, és így már csak egy fekete, csipkés bugyi van rajta. – De majd egy másik napon imádom őket. Ma… ma benned kell lennem. – Megfordítom, a felsőtestét az ágyra fektetem, ívbe hajlott dereka teljesen kigömbölyíti a fenekét. Megragadom a bugyi két oldalát, és lehúzom, hogy ki tudjon lépni belőle.

Végighúzom a kezemet a fenekén, és csodálom meztelen testét.

– Annyira kurvára szexi. – Megmarkolom a fenekét, és finoman rácsapok, amitől halkan felnyög. – Mit találnék, ha benyúlnék a két lábad közé? Nedves vagy? Készen állsz rám?

– Igen – nyögi, és a kezemnek nyomja a fenekét.

– Akkor tárd fel nekem.

Széjjelebb teszi a lábát, és magasabbra emeli a fenekét. Végighúzom a hüvelykujjamat a lábai között, és megtalálom nedves punciját.

– Jó kislány – mondom, és két ujjammal kezdem simogatni a csiklóját. Ökölbe szorul a keze, és összegyűri a takarót.

– Ne csigázz, Huxley.

– Szerinted ezen a ponton a felcsigázásodon jár az eszem? Már a látványodtól kőkemény a farkam. Kizárt, hogy csak húzzalak.

– Mutasd, milyen kemény vagy!

Mi sem egyszerűbb. Letolom magamról a nadrágot és a bokszeralsót, majd kilépek belőlük. A farkam tettre készen ugrik fel. Megragadom a tövét, teszek egy lépést előre, és végighúzom a makkomat a nedves nyílásán.

– Ó, édes istenem – nyögi, és még erősebben markol bele a takaróba. – Huxley. Gyere belém. Azonnal.

Akarom őt. Kurvára akarom. De látni akarom az arcát.

Megragadom a csípőjét, és megpördítem, hogy a hátára feküdjön. Feljebb kúszik, hogy legyen helyem, úgyhogy én is felmászok a matracra, és egészen a fejtámláig követem. Széttárt lábakkal és karokkal vár. Fölé hajolok, az alkaromon támaszkodok meg a matracon, és közrefogom vele az arcát.

– Gyönyörű vagy, Lottie. Nem tudom, hogy valaha is mondtam-e, már, de az vagy. Kurvára lélegzetelállító.

Megenyhül a tekintete, és az arcomra teszi a kezét.

– Köszönöm – suttogja, majd megcsókol.

Könnyed érintéssel nyomja ajkát az enyémhez, kínzó lassúságú mozdulattal ad ízelítőt finom szájából, de nekem ennyi korántsem elég. Türelmetlenül nyögök fel, amitől elmosolyodik, és elhúzódik.

– Csókolj meg, Lottie. Meg akarom ízlelni az ajkaidat.

– Ez úgy hangzik, mintha már régóta meg akarnád ízlelni őket.

Közelebb húzom a karomat hozzá, hogy végig tudjam húzni az ujjamat az arcán.

– Így van. Úgyhogy hadd élvezzem ki.

Vad intenzitással csap le rá a szám, szinte könyörög neki, de közben minden pillanatot alaposan kiélvez.

A tarkómra teszi a kezét. Szétnyitom az ajkait, nyelvünk forró szenvedélyben csap össze.

Nyugodt, lusta csókjaink eszeveszett, érzéki tánccá vadulnak. Egyre erősebben fogja a tarkómat. Az állkapcsára teszem a kezemet, és határozottan tartom meg a száját, átvéve az irányítást a csókok felett.

Mert kezdek beleesni.

Ebben a pillanatban, ahogy széttett lábakkal fekszik alattam, a farkam pedig a puncijához préselődik, kezünk összekulcsolódik és a szánk szenvedélyes párbajt vív – érzem, hogy kurvára beleesek.

Lottie nem olyan, mint amire számítottam.

De mindent megtestesít, amit akarok.

Elhúzom a számat, és megcsókolom az arcát. Aztán az állkapcsát, majd a nyakát és a kulcscsontját. Megmozdul alattam a teste, én pedig lehúzódok a melléhez, végighúzom a nyelvemet a bőrén, míg végül megtalálom merev mellbimbóját. Masszírozni kezdem a jobb mellét, a balt pedig a számba veszem, és erőteljesen megszívom.

– Igen – suttogja. – Igen, Huxley.

Végighúzom a fogamat a mellbimbóján, ő pedig megrántja a hajamat. Felszisszen, amikor finoman megharapom, majd elnyújtott nyögés tör fel belőle.

– Annyira nedves vagyok – suttogja, majd megfogja a kezemet, és a szeméremajkai közé teszi az ujjaimat. – Érezd. Érezd, milyen nedves vagyok neked.

Végighúzom a kezemet a punciján, és bassza meg, igaza van. Szinte csöpög.

Felemelem a fejem a melléről, és a szemébe nézek.

– Akarlak – mondja halkan. – Kérlek.

– A tiéd vagyok, kicsim – mondom, majd lágy, finom csókot nyomok a szájára.

Még jobban széttárja a lábát, én pedig kihasználom az alkalmat, és végighúzom a kezemet a lábán, majd óvatosan felemelem, és a vállamra teszem.

– Jó így? – kérdezem, hogy tudjam, kényelmes-e neki a póz.

– Igen, nagyon jó.

– Tökéletes – mondom, majd megragadom a farkamat, és párszor végighúzom forró bejáratán. Felém nyomja magát, én pedig elmosolyodom, hogy milyen kis türelmetlen.

A pokolba is, hiszen én is az vagyok.

Előrelendülök, és alig pár centire belenyomom a farkamat.

De már ez a pár centi is elég.

Szinte beszippant a forrósága, úgyhogy alig adva neki időt az alkalmazkodásra, még beljebb nyomulok.

– Bassza meg – motyogom. – Annyira tökéletes vagy. – Mély levegőt veszek. – Minden rendben?

– Még – mondja. – Többet akarok, Huxley.

Szabad jelzést kaptam, úgyhogy tövig nyomom magam bele. Összeszorítja a szemét, és felnyög, mellkasa elemelkedik a matracról. Kihasználom a pillanatot, és újra a számba veszem a mellét. Tudni akarom, hogy teljesen ellazult-e, mert sokáig nem tudom már visszafogni magam. Úgy nem, hogy ennyire jó érzést ad.

Éreznem kell, úgyhogy lassan újra belenyomom magam, miközben a szám meredező bimbóival játszik.

– Annyira nagy vagy – mondja, és mély sóhaj tör fel belőle. Ettől még jobban ellazul, én pedig még mélyebbre hatolhatok.

– Kicsim, el kell lazulnod, túl feszült vagy.

– Akkor add a szádat – mondja, és az ujjaival magához húzza az államat.

Nem rögtön a száját veszem célba. Végighúzom a nyelvemet a bőrén, csókokkal halmozom el a nyakát és állának vonalát, érintéseim nyomát halk sóhajai kísérik. Minden porcikája az enyém. Amikor a szájához érek, habozás nélkül lecsapok a nyelvére.

És érzem, hogy még jobban ellazul.

Basszus. Újra lökök, mélyebben, olyan mélyen, hogy beszűkül a látásom.

– Igen – súgja a számba.

A szájára tapasztom az ajkaimat, és egyre gyorsabban és keményebben pumpálok.

– Sose volt még ilyen jó – ismerem be, amikor már őrült tempóban mozgok. – Soha életemben.

– Nekem sem – sikítja, még jobban ívbe hajlik a háta, lába a vállamat szorítja. – Ó, egek, közel vagyok. Még, Hux!

Én is közel vagyok. Kurvára közel. Olyan jó.

Leengedem a lábát a vállamról, és szétfeszítem a combjait.

– Tartsd a lábad – lihegem.

Engedelmeskedik, én pedig megtámaszkodom a matracon. Még keményebben kezdek pumpálni.

Fáradhatatlanul mozog a csípőm. Nyom és nyom és nyom.

Egyre magasabbra hág közöttünk a gyönyör.

Úgy érzem, lebegni kezd a testem, amikor a gyönyör első hulláma végigbizsereg a gerincemen.

– Basszus, Lottie, én mindjárt…

– Igen – sóhajtja, puncija pedig ebben a pillanatban körbezárja a farkamat. – Én is jövök. Ó, istenem, Huxley.

Kéjesen és olyan hangerővel sikít fel, hogy biztos vagyok benne, a pilóta is meghallotta. Érzem, hogy elélvez, és ez nekem is megadja a végső lökést.

Megfeszülnek a golyóim, és egy utolsó lökés után úgy robog át a bordáimon az orgazmus, mintha egy tehervonat száguldott volna keresztül rajtam.

Eláll a lélegzetem.

Az egész lényemet megrázza, ahogy újra és újra beléspriccelek.

A gyönyör utolsó hullámai is átlüktetnek a gerincemen, majd a testére roskadok.

Átkarolja a hátamat, és gyengéden simogatni kezd, miközben vadul zihálunk. Néhány másodperc múlva feljebb emelkedek, hogy ne az egész súlyommal nehezedjek rá. Felnyúlok, és végighúzom a hüvelykujjamat az arcán.

– Jól vagy? – kérdezem, mert hirtelen elönt az aggodalom, hogy esetleg túl kemény voltam.

– Tökéletesen – feleli bágyadtan mosolyogva. Felemelkedik, és újabb csókot nyom a számra. – Tökéletesen, Huxley.

És úgy is néz ki. Szenvedélyben úszó tekintet. Kielégült mosoly. Elernyedt test.

– Fekhetünk itt egy darabig? – kérdezi.

– Ameddig csak szeretnél. Hozok valamit, hogy letöröljük magunkat. – Újabb csókot nyomok a szájára, majd felállok. Szerencsére a szobához tartozik egy fürdőszoba is, úgyhogy bemegyek, lemosakszom, és viszek neki pár nedves törlőkendőt. Amikor visszafordulok, látom, hogy az ajtóban áll, és az én ingem van rajta.

Bassza meg.

Annyira jól néz ki a meglazult lófarkával, a zilált hajával és a kielégült arcával.

Odanyújtom neki a törlőkendőt.

– Tessék – mondom.

A mellkasomra nyomja a kezét, megcsókolja az államat, majd elveszi a törlőkendőt, és bemegy a fürdőszobába. Magára hagyom, belebújok a bokszeromba, aztán beugrok az ágyba, és bebújok a takarók alá. Van egy óránk, mielőtt vissza kell ülnünk a helyünkre.

Néhány perc múlva kijön, és rohadtul szexi az ingemben. Bemászik mellém az ágyba. Felemelem a karomat, ő pedig hozzám bújik, a vállamra hajtja a fejét, kezét pedig a mellkasomra teszi. Átkarolom, és szorosan magamhoz ölelem.

És ennyi. Foglalt férfi lettem.

Fülig szerelmes.

Ezt akarom.

Őt a karjaimban.

Pont így.

Mintha az elmúlt hetek életem legintenzívebb előjátéka lett volna, mert a vége, hogy Lottie itt fekszik a karjaimban… hát ja, a legjobb dolog, ami történhetett.

– Szedem a bogyókat – mondja halkan.

– Gondoltam – mondom, és elkezdem simogatni a haját.

– Nem akarom, hogy azt hidd, hogy csapdába akarlak ejteni.

– Sosem gondoltam erre. Túl büszke vagy ahhoz, hogy valami ilyesmire vetemedj.

– Ez igaz – kuncog. – De, gondoltam, azért csak elmondom.

– Köszönöm. – Csókot nyomok a homlokára, és lehunyom a szememet.

Néhány pillanatnyi szünet után szólal meg újra.

– Kérdezhetek valamit?

– Bármit – felelem. Nem hiszem, hogy valaha is éreztem volna magam ennyire nyugodtnak és gondtalannak, mint ebben a pillanatban.

– Amikor azt mondtad, hogy még sosem volt ilyen jó, akkor azt komolyan gondoltad?

– Kurvára – vágom rá azonnal. – Ilyesmiről nem hazudnék.

Felemelkedik, és amikor kinyitom a szemem, látom, hogy engem bámul.

– Azt mondod, én vagyok a legjobb, akivel együtt voltál?

Felnevetek.

– Kitüntetésre vágysz?

Úgy értem, nem hazudtam, tényleg ő a legjobb. És tudom, hogy ez nagyrészt a közöttünk lévő kapcsolatnak köszönhető.

– Hát nem bánnám. – Megcsikizem az oldalát, mire mocorogni kezd, és felnevet. – Azok után, amiken keresztülmentem miattad, egy kitüntetés már szinte semmiség.

– Vedd karakterfejlődésnek.

A szemét forgatja.

– Tipikus üzletember-duma.

– Szokj hozzá. Egy üzletemberrel jársz.

Felvonja a szemöldökét.

– Ja, hogy már járunk is?

– Igen – felelem. – Vagy szerinted mi a fenéről szólt a ma este?

– Egy jól sikerült este a kamuvőlegényemmel? – vigyorodik el.

– Szóval ezt gondolod?

Basszus, remélem, hogy nem.

Megrázza a fejét.

– Nem, nem akarok visszatérni az előző állapotunkba, bármi is volt az. Elég stresszes volt.

Igaza van. Stresszes volt. Nemcsak a megszokott munkámat kellett elvégeznem, de még a nyomás is rajtam volt, hogy valaki más legyek mellette. Valaki, aki nem vagyok. Nem vagyok szívtelen seggfej. Csak magamnak való. Lassan tárom fel a bensőmet. Védekezésképpen. És neki mégis sikerült a felszínre hoznia a mélyben rejlő tulajdonságaimat. És basszus, nem hányja a szememre. Többet akar belőlem… és azt akarom, hogy meg is kapja. Önként adom át neki a lelkem. Hálásan.

– Szóval akkor járunk.

Elhallgat, egy pillanatra elgondolkozik, majd felnevet.

– Sosem hittem volna, hogy járni fogok a kamuvőlegényemmel, de hát ez a dolgok feléről is elmondható, amiket azóta tettem meg, amióta megismertelek.

– És ez még csak a kezdet.

Tizenkilencedik fejezet

LOTTIE

– Ideges vagyok. Miért vagyok ideges? Idegesnek kellene lennem?

A kezemet tördelve járkálok fel-alá Huxley házának előterében.

Huxley a lépcsőn ül, és nagyon vigyorog.

– Nem tetszik, hogy örömödet leled az idegességemben.

Felnevet, majd feláll, és elém lép, mielőtt még nyomvályút járkálok a gyönyörű padlójába. A vállamra teszi a kezét, és felemeli az államat. Aztán lehajol, és lágy csókot lehel az ajkamra. Nem hiszem, hogy valaha is rá fogok unni a csókjára.

Soha.

– Nincs miért aggódnod.

– Te könnyen beszélsz. Anya már imád, én viszont még sohasem beszéltem a fivéreiddel. Némi csevegést leszámítva idegenek a számomra. És bizonyára azt gondolják, hogy valami bolond lány vagyok, amiért belementem, hogy a kamumenyasszonyod leszek. – A homlokomra teszem a kezemet. – Istenem, mit gondolhatnak rólam. – Elkerekedik a szemem. – Azt hiszik, hogy aranyásó vagyok? Mert nem vagyok. Ha kell, most rögtön szakítok veled, hogy bebizonyítsam.

– Nem hiszik azt, hogy aranyásó vagy. Ha bárkit is elítélnek, akkor az én vagyok. Bízz bennem, kaptam már eleget a fejemre a múlt héten. Alig várják, hogy megismerjenek.

– Cseszegettek? – kérdezem.

– A kezdetektől azt mondogatták, hogy kedvellek, de eleinte még tagadtam. Úgyhogy valójában a képembe dörgölik, hogy igazuk volt. – Úgy vonja meg a vállát, mintha az egész semmiség lenne.

– És tudják, hogy anyám azt hiszi, hogy tényleg jegyben járunk?

Bólint.

– Képben vannak. Mind úgy fogunk tenni, mintha tényleg jegyben járnánk.

Kifújom a levegőt, és odabújok hozzá.

Fel-le simogatja a hátamat.

– Minden rendben lesz, Lottie.

– Miért gondoltuk, hogy jó ötlet áthívni a családjainkat egy kerti sütögetésre?

– Azt hittem, azért, hogy mindenkinek elmondhasd, milyen fantasztikus farkam van.

Felkapom a fejemet, és látom, hogy vigyorog.

– Te nem vagy normális.

Felnevet.

– Csak próbálom oldani a feszültségedet, kicsim. Tényleg nem lesz semmi baj.

– És mi lesz, ha a fivéreid nem kedvelnek?

– Hidd el, kedvelni fognak. Ha valaki ennyire ki tud borítani és térdre tud kényszeríteni, akkor azt csak imádni tudják. Azon se lepődnék meg, ha Hajrá, Lottie! egyenpólóban jelennének meg. Hidd el, nagy rajongóid.

– Hajrá, Lottie? Ez tetszik. – Csókot nyomok az állára. – És még mindig nem bánod?

Megrázza a fejét.

– Egyáltalán nem.

Úgy egy hét telt el a koncert óta. Azóta, hogy megvallottuk egymásnak az érzéseinket. Azóta, hogy magával ragadott a Huxley Cane nevű vihar. Amikor hazaértünk, a szobájába vitt, és addig dugott, míg ki nem dőltünk. Másnap beteget jelentett – én azt mondtam Kelsey-nek, hogy Huxley házából dolgozom –, és az egész napot azzal töltöttük, hogy újra megismerjük egymást. Elmondta, hogy amikor cserkész volt, ezzel menőzött a lányok előtt. Sajnos egyiket sem érdekelte, amitől akkorát nevettem, hogy röfögő hangokat adtam ki. Én meg elmeséltem neki, hogyan kaptam rajta anyát és Jeffet a kamrában smárolni, amikor járni kezdtek, és hogy anyám azt mondta, hogy elveszítette a Tic Tacját Jeff szájában. És azt próbálta megkeresni. Amiről Huxley-nak eszébe jutott, hogy ő is elveszítette a Tic Tacját, és a hátamra fektetett, hogy megkeresse…

Ha őszinte akarok lenni, életemben nem szexeltem még ennyit. Sosem voltam ennyire kifacsarva, mint Huxley-val. És soha nem hittem volna, hogy ennyi helyen lehet szexelni.

A fürdőszobaszekrényen.

A lépcső tetején.

A kerti dönthető székeken.

A terasz asztalán.

A kerítésen.

A kocsi motorháztetőjén.

Tulajdonképpen Huxley minden olyan felületen megdugott, amire rá lehet feküdni vagy amire rá lehet ülni.

És minden alkalommal elképesztő. Annyira elképesztő, hogy tegnap bevallottam Kelsey-nek, hogy függő lettem a farkától. De olyan szinten, hogy amikor csak meglátom, szinte már érzem is a lábaim között. Ja, totál elvesztem.

És mégis… nem csak erről van szó. Huxley-nak hála végre megértettem, mennyire felszínesek voltak a korábbi pasijaim. Főleg Ken. Istenem, egy idiótával jártam. Tudtam, hogy Huxley lelke sokkal mélyebb, mint ahogy elsőre láttam. És aztán megismertem. Igen, hatalmas üzleti céljai és vágyai vannak, de mégis nagylelkű a saját idejével. Keresi a lehetőséget, hogy mikor tudja fejleszteni az alkalmazottjait, és ha azok hasznát veszik, akkor felajánlja nekik a szakértelmét. Megosztotta velem pár tervét, és azóta még izgatottabb lettem, hogy milyen remek lehetőségek elé néz Kelsey cége. És hogy én mire is lehetek képes. Huxley megdicsérte az én üzleti éleslátásomat, és ez kivételesen jólesett. Pedig ő a kivételes.

Megragadja a csípőmet.

– Te megbántál bármit is?

– Ezt most komolyan kérdezed? Csak azt bánom, hogy nem téptem le a ruhát rólad már az első napon.

Felnevet.

– Szinte biztos vagyok benne, hogy már akkor annyira utáltál, hogy leszaggattad volna rólam a ruhát.

– A dühös szex is jobb, mint a nuku szex. – Lábujjhegyre állok, hogy megcsókoljam, de ekkor megszólal a csengő. Megmerevedik a testem. – Ó, édes istenem, megjöttek.

– Imádni fognak. Megígérem. – Még egyszer megcsókol, majd megfogja a kezemet, és a bejárati ajtóhoz vezet. Amikor kinyitja, megpillantom Breakert és JP-t. Mindkettő műanyag edényeket és virágcsokrot tart a kezében.

– Hát itt van – mondja Breaker, amikor belép. – A lány, aki két lábon járó nyáltengerré változtatta a tesónkat.

– Jézusom – motyogja Huxley.

– Ezt neked hoztam – mondja Breaker, majd átnyújtja a virágcsokrát, és megölel. JP követi a példáját, és ő is átadja a virágját. – Egy istennő vagy – mondja, és ő is megölel. – Azt akarjuk, hogy mesélj el nekünk mindent.

Huxley a fivérei és közém lép.

– Nem szükséges. Éppen eleget tudtok.

– Nem állhatsz közénk egész este. Egyszer kettesben fogunk maradni vele, és akkor ciki kérdéseket fogunk feltenni – mondja JP.

Kopognak az ajtón.

Huxley szeme figyelmeztetően villan meg.

– Viselkedjetek!

A fivérei a szemüket forgatják – ami szerintem marha vicces –, és elindulnak a konyha felé. Huxley kinyitja az ajtót.

– Maura, Jeff, Kelsey, gyertek csak be!

Huxley kitárja az ajtót, és ott áll előttem a családom. Anya churrost készített, Jeff pedig gyümölcssalátát, és tudom, hogy legalább egy órát elbíbelődött vele. Nagyon komolyan veszi a gyümölcssalátáját, és ez látszik is. Gyönyörű és isteni finom.

– Nagyon szépen köszönjük a meghívást. Alig várom, hogy lássam, hol él a mi kis Lottie-nk – mondja anya, amikor belép, és megöleli Huxley-t. Jeff megrázza a kezét, Kelsey pedig ökölpacsira nyújtja a kezét, ami szerintem elég mókás. Eddig két megbeszélésünk volt a Cane vállalattal, és bár Huxley végig profin viselkedett, Breaker és JP sokkal lazábban vette az üzleti kapcsolatunkat. Most már én is ezt látom Kelsey-n, amikor Huxley közelében van.

Én is köszönök nekik, majd mind hátramegyünk a konyhába. Reign egy sor ételt készített, amik most mind ott sorakoznak a konyhapulton. Engem és Huxley-t addig… más dolgok foglaltak el.

Kinyitottuk a hátsó kertbe vezető tolóajtókat, és a háttérben halk zene szól.

– Azta – mondja anya tátott szájjal. – Ez a hely lenyűgöző.

– Köszönöm – mondja Huxley, miközben elveszi anyától és Jefftől az ételeket. – Hozhatok valamit inni?

A múlt héten megismertem az igazi Huxley-t. Azt a Huxley-t, akivel annak idején az utcán futottam össze. Könnyed, humoros. Már nyoma sincs a korábban ismert merev és megközelíthetetlen férfinak. Valójában a farkán kívül nincs már benne semmi merev.

Miután mindenki mindenkivel összeismerkedett, az ételeinkkel együtt kimegyünk a teraszra, és leülünk a hatalmas asztal köré, amin Huxley-val már háromszor szexeltünk. De ezt senkinek nem kell tudnia.

Huxley odahajol hozzám, és a fülembe súg.

– Anyukád pont ott ül, ahol akkorát élveztél, hogy spricceltél.

– Megtennéd, hogy nem emlékeztetsz ilyesmire? – suttogom, és érzem, hogy elvörösödöm.

Kuncogni kezd, és megcsókolja a nyakamat.

– Ti meg miről susmorogtok? – kérdezi Kelsey, aki velem szemben ül. Szemének csillogásából pontosan tudom, hogy sejti, miről beszélünk, mert korábban elmeséltem neki a teraszos kalandjainkat.

– Semmiről – mondom, és sokatmondóan rámeredek.

– Szóval, Jeff, elmondod a jó híreket? – kérdezi anya, hála istennek másfelé irányítva a beszélgetést.

– Milyen híreket? – kérdezem, és Jeffre nézek, aki a saját gyümölcssalátája mellett házi ragut eszik makarónival.

– Tegnap levelet hozott a postás. Úgy tűnik, hogy valaki kapcsolatba lépett a házszépészeti bizottsággal, és felhívta a figyelmüket a mi házunkra. Múlt héten minket is útba ejtettek, amikor a környék házait nézték meg, és gratuláltak a szépen rendben tartott kerthez. Külön kiemelték a virágágyások tökéletes kidolgozottságát és színösszeállítását.

Anya megszorítja Jeff karját.

– Ez komoly? – kérdezem döbbenten.

Jeff bólint, széles mosolya ragályos.

– Sajnos a ház nem esik bele a verseny által meghatározott területbe, de adtak egy tiszteletbeli díjat, és elmondták, hogy már egyeztetnek a várossal, hogy terjesszék ki a területet, szóval a jövőben akár mi is bekerülhetünk.

– Szent egek! – kiáltok fel. – Hát ez elképesztő! Ó, édes istenem, olyan keményen dolgoztál!

Jeff újra bólint, és elvörösödik a szeme. Huxley-ra néz.

– Köszönöm, Huxley. Szerintem fogalmad sincs, mennyit jelent ez nekem.

Huxley?

Odafordulok hozzá, és látom, hogy Jeff felé biccent.

– És csak telefonáltam egyet. A munkát te tetted bele.

– Várjunk, te felhívtad a házszépészeti bizottságot?

– Nem olyan nagy dolog – mondja. – Gratulálok, Jeff, megérdemled.

– Rengeteget jelent a számomra, hogy végre elismerték a munkámat, Huxley – mondja Jeff a lehető leghálásabb hangján. – Köszönöm.

Hosszan kering agyamban az új információ.

Jeff tegnap kapott levelet a bizottságtól.

De egy vagy két hete nézték meg a házat.

Vagyis… Huxley még azelőtt hívta fel őket, hogy összejöttünk volna, amikor még dühösen és frusztráltan martuk egymást.

És mégis megtette. Telefonált.

Neki köszönhetően olyan boldog most Jeff.

– Huxley – suttogom.

Felemeli a kezemet, és csókot nyom az ujjaimra.

– Később megbeszéljük.

– Légyszi, mondd, hogy van valami ciki sztoritok – mondja JP, amikor leül velem szemben az egyik kerti székre. Breaker csatlakozik hozzá.

A terasz másik felére pillantok, ahol Huxley elmélyült beszélgetést folytat Jeff-fel és anyával. Kelsey egy ideje már elment, azt mondta, hogy be kell ugrania még valahova, de én átláttam rajta. JP intenzív flörtölésétől igyekezett megszabadulni. Én élveztem a műsort, de úgy látszik, Kelsey csak ennyit volt képes elviselni.

Odahúzódok a fiúkhoz.

– Nem hiszem, hogy ez az ember bármilyen ciki dologra képes.

– Nyilvánvalóan eddig képes volt tartani magát előtted. De hidd el, képes ciki helyzetbe hozni magát.

– Ó, igen? Akkor miért nem ti meséltek valamit?

Breaker és JP egymásra néznek.

– Említette már neked, hogy egyszer úgy tartott előadást a vállalkozói tevékenységekről a New York-i Egyetemen, hogy végig lent volt a slicce?

– Hogy mi? – nevetek fel. – Na ne!

Breaker bólint.

– De bizony. A prezentáció végén az egyik gyökér egyetemista még meg is kérdezte tőle, hogy melege van-e.

– Ó, egek! – nevetek, és a számra tapasztom a kezemet.

– Huxley persze nem értette, hogy miről van szó, és azt felelte, hogy nem, és megkérdezte a kölyöktől, hogy miért kérdezte ezt. Az meg azt felelte, hogy azt hitte, a kereszthuzat miatt van lent a slicce.

Nevetésben török ki, amire Huxley is felfigyel. Gyanakodva méregeti a fivéreit, és kétségtelenül tudja, hogy mit művelnek.

– És mit csinált? – kérdezem.

Breaker megdörzsöli az állát. Feltűnt, hogy Huxley is gyakran csinálja ezt.

– Nyilván megalázó volt neki. Felhúzta a sliccét, megköszörülte a torkát, és gyorsan megköszönte mindenkinek a részvételt, mielőtt elviharzott volna. A srác három napig igazi paraszt volt velünk, minket hibáztatott, amiért nyitott sliccel küldtük fel a színpadra.

– Hogy mi? – kérdezem.

JP a mellkasára teszi a kezét.

– Pontosan. Magyarázd már el, kérlek, miért is volt ez a mi hibánk! Körül kellene talán zsonganunk, mint egy túlbuzgó anyuka? – JP megrázza a fejét. – Nem a mi dolgunk. Légy férfi, és foglalkozz a saját slicceddel.

– Ma már minden megbeszélés előtt odasúgjuk neki, hogy ellenőrizze a sliccét.

– Na ne. Ez komoly?

Breaker bólint.

– Ja. Nagyon utál minket érte, de az hétszentség, hogy többet nem fogja ránk kenni, ha megint lehúzva marad neki.

– Szóval magatokat véditek – mondom.

– Pontosan – mondja Breaker JP-nek. – Látod, érti.

– Mit ért? – kérdezi Huxley, aki anyával és Jeff-fel lép mellénk.

– Semmit – mondja JP. – Ez a mi dolgunk. Nem rád tartozik.

– Ha a menyasszonyommal beszélsz, akkor igenis rám tartozik – mondja Huxley, és védelmező hangjától azonnal megremeg a térdem.

– Ó, szeretem ezt az oldalát – mondja JP. Feláll, és vállon veregeti a testvérét. – Bármennyire is imádok a menyasszonyoddal a ciki pillanataidról beszélgetni, most mennem kell.

– Nekem is – csatlakozik hozzá Breaker.

– Mi is indulunk – mondja Jeff. – Elköszönni jöttünk.

Felállok, átölelem Jeffet és anyát, és szorosan magamhoz húzom őket. Jó volt újra látni őket. Annyira magával sodort a hektikus életem, hogy alig voltam mostanában velük. Remélhetőleg most már lelassulnak kicsit a dolgok, úgyhogy tervezhetünk néhány közös programot.

Együtt megyünk a bejárati ajtóhoz, ahol mindenki mindenkit megölel, és mindenkitől elköszön. Amikor becsukjuk mögöttük az ajtót, Huxley odafordul hozzám.

– Mit mondtak?

Felnevetek, és a konyhába megyek, hogy elkezdjek összepakolni.

– Félsz, hogy valami olyasmit mondtak, ami eltántorít tőled?

– Igen.

– Egy lehúzott sliccről szóló történetnél azért több kellene ehhez.

Felmordul, és a pultnak támaszkodik.

– Na ne.

Ránézek.

– Tényleg a kereszthuzat miatt volt?

Gyilkos tekintettel néz rám, amitől még jobban elfog a röhögés.

– Többet nem beszélhetsz velük.

– Milyen kár. Pedig olyan jól kijövünk. – Mivel a kaját már korábban elpakoltuk, csak a mosogatógépbe rakom az edényeket, majd Huxley felé fordulok. – Szeretnék velük többet beszélgetni. Erős személyiségek.

– Ja, lefogadom, hogy szeretnél. – Amikor becsukom a mosogatógépet, odajön hozzám, megfogja a kezemet, és magához húz.

– Jól érezted magad?

– Jól. – Felcsúsztatom a kezemet a mellkasán. – De meg kell kérdeznem valamit.

– Mit?

– Az a telefonhívás…

– Nem nagy ügy, Lottie. – El akar húzódni, de nem engedem.

– Nekem nagy ügy. Nem tudom, feltűnt-e, de ez Jeff évének fénypontja. Annyira keményen dolgozik a kerten, úgyhogy rengeteget jelent neki, hogy végre elismerték a munkáját. – Odahúzom az arcát, hogy a szemembe nézzen. – Mikor telefonáltál oda?

– Ez miért fontos?

– Mert az. Mikor?

Kifújja a levegőt.

– Nem tudom. Úgy négy hete.

– Négy hete? – kérdezem döbbenten. – Vagyis rögtön miután találkoztunk?

A nyakát dörzsölgeti.

– Ja, valahogy úgy. De mondtam, hogy nem számít.

– Na, ebben tévedsz – mondom, és az arcára teszem a kezemet. – Huxley, ezt kedvességből tetted, mert tudtad, hogy valaki másnak milyen fontos. Nem sokan tennének ilyesmit.

– Nem kell akkora feneket keríteni a dolognak.

Elhallgatok, és csak nézem. Ahogy mocorog. Ahogy nem néz a szemembe.

– Nem fogadod valami jól a dicséreteket, mi?

– Szerintem nem szükséges ekkora ügyet csinálni valamiből, ami más dolgokhoz képest apróság.

– De nem apróság! – vágok vissza. – Egyáltalán nem apróság. Boldoggá tetted Jeffet, aki fontos nekem. Tényleg boldoggá, Huxley. El sem tudom mondani, hogy mennyire hálás vagyok ezért.

Megfogja a csípőmet, előrehajol, és csókot nyom a homlokomra.

– Ha boldog vagy, én is boldog vagyok.

Megfogja a kezemet, és felvezet a lépcsőn a hálószobája felé. Egész idő alatt azon gondolkozom, milyen gyorsan megváltoztak közöttünk a dolgok. Egyik nap még mindenért egymás torkának estünk, most meg képtelenek vagyunk elengedni egymást. Kelsey-nek igaza volt: tényleg vékony a határvonal gyűlölet és szerelem között. Mi pedig átléptük azt.

– Nem tetszik ez nekem – mondom, miközben Dave-re és Ellie-re várunk. – El kell mondanunk nekik.

Huxley éppen úgy feszeng, mint én.

– Tudom, csak éppen kurvára nem tudom, hogyan. Még mindig nem ütöttük nyélbe az üzletet, mert folyamatosan átteszi a megbeszélésünket.

Egy magas téglaépület előtt állunk, és az újszülöttoktatás kezdetére várunk. Dave kérdezte meg, hogy van-e kedvünk csatlakozni, Huxley pedig – akinek még mindig Dave ingatlanjai járnak a fejében – természetesen igent mondott. De most, hogy már itt vagyunk, egyáltalán nem tűnik helyénvalónak a dolog. Főleg, hogy most már tényleg együtt vagyunk.

– Szerinted mit fog szólni, amikor majd megtudja, hogy az egész terhességsztori kamu?

– Fogalmam sincs – mondja Huxley az utcát bámulva. – Abban biztos vagyok, hogy soha többet nem fog üzletelni velem, mivel hazudtam neki. A legjobban viszont attól félek, hogy híre megy a dolognak, és azoknak a fülébe is eljut, akikkel együtt dolgozom. Az katasztrófa lenne.

– Hát igen, azt simán el tudom képzelni, hogy senki nem akar majd üzletelni veled, miután kiderül, hogy bekamuztál egy menyasszonyt és egy kisbabát.

– Nem vetne rám túl jó fényt.

Meglököm a vállammal.

– Tudom, hogy már mondtam, de elég hülye húzás volt.

Felnevet, a mellkasához húz, és megcsókolja a fejem búbját.

– Igen, már mondtad.

– Hékások – mondja mögöttünk Dave. Egyszerre fordulunk meg. Dave és Ellie farmerben és ugyanolyan fehér galléros pólóban sétálnak felénk egymást átkarolva. Nem semmi egy páros.

Huxley odaint nekik.

– Ígérem, hogy kitalálom, hogyan hozzam helyre. Csak éljük túl a mai napot.

– Jó – mondom, és megszorítom.

Dave és Ellie odaér hozzánk.

– Ó, csodásan néztek ki – mondja Ellie, és megölel. – Szinte ragyogsz ebben a ruhában. – Egy bő ruhát vettem fel, hátha már látszódnia kellene a pocakomnak, ami nyilván nem fog megtörténni. – Hát nem ragyog, Dave?

– De bizony – mondja Dave, és elmosolyodik. – Úgy néz ki, mint egy szerelmes nő. – Majdnem félrenyelem a nyálamat.

Köhögni kezdek, Huxley pedig megsimogatja a hátamat.

– Jól vagy?

– Igen, bocsánat. – Újra köhögök. – Csak félrenyeltem. – Összeszedem magam, és rájuk mosolygok. – Szóval akkor bemegyünk? – Idétlenül az ajtó felé bökök a hüvelykujjammal.

– Igen, már nagyon izgatott vagyok. Azt hallottam, hogy a kisbabák annyira élethűek, hogy még le is pisilnek. Hát nem izgi?

Igyekszem fapofát vágni.

– Ó, de nagyon izgi, alig várom már a meglepetéspisit.

Pont annyira, mint hogy egy műmell spricceljen le.

Dave és Ellie megy be előttünk, Huxley viszont visszamarad, és meghúzza a kezemet.

– Minden rendben? – kérdezi.

– Igen, minden rendben. Miért?

– Mert furcsán viselkedsz.

– Tényleg? – kérdezem emelt hangszínen. – Nekem egész normálisnak tűnök.

Pár pillanatig csak néz, majd az ajtóhoz nyúl, és kinyitja nekem. A derekamra teszi a kezét, és bevezet, ahol Ellie és Dave már vár ránk. Ellie felemel egy babát.

– Megvan a babánk. Enochnak hívják. Hát nem mesés?

Mesés?

Ez egy baba.

Tényleg nagyon szeretném tudni, hogy Ellie melyik bolygóról jött, mert hogy nem a Földről származik, az tuti. Fura szerzet.

– Milyen csodás baba – mondom. – Tisztára… műanyagos.

Huxley a regisztrációs pult felé húz. Odahajol hozzám, és nevetéssel teli hangon súg a fülembe.

– Műanyagos?

Halkan nevetek fel.

– Bocsánat, nem tudom, hogyan kell megdicsérni egy kamukisbabát.

– Üdv, kinek a nevén van a foglalás? – kérdezem a recepcióst.

– Mr. és Mrs. Cane – mondja Huxley, ami teljesen megdöbbent.

– Aha, meg is van. Mindjárt hozom a babájukat és a felszerelést.

Amikor elsiet, Huxley-hoz fordulok, és felvonom a szemöldökömet.

– Mr. és Mrs. Cane?

Elvigyorodik.

– Jól cseng, nem gondolod?

– Hogy… mi? – kérdezem, és megint majdnem megfulladok a saját nyálamtól. Felnevet, közelebb húz magához, és puszit nyom a fejemre. – Szinte istennek érzem magam, hogy ennyire félsz kötődni hozzám.

Visszajön a recepciós, és átadja a kislánybabát.

– Judith a neve. Nyűgös kis teremtés.

Judith?

Mi ez, egy öregek otthona?

Elveszem a babát, és ránézek…

– Jézus ereje – suttogom. – Ennek nincs meg az egyik szeme.

A recepciós bólint.

– Nem minden kisbaba tökéletes.

– De ez nem úgy néz ki, mintha így született volna, úgy néz ki, mintha egy sakálfalka esett volna neki.

– Inkább egy csapat csivava – mondja a recepciós. – Judith sok mindenen ment keresztül, de tudom, hogy maguk majd gondját viselik. – A recepciós a terem felé mutat. – Igyekezzenek, hamarosan kezdődik az óra.

A karomba veszem Judithot, majd Ellie és Dave felé fordulok, akik úgy szorongatják Enochot, mintha a sajátjuk lenne. Bocs, Judith, de mi nem leszünk ennyire jóban.

– A horrorfilmekben vannak ilyen babák – súgja Huxley a fülembe.

– Nem lepődnék meg, ha valahogy beosonna a kocsinkba, hazajönne velünk, és éjszakánként nézné, ahogy alszunk.

Huxley a derekamra teszi a kezét.

– Ha éppen téged döngetlek, és hátranézve ezt a babát pillantom meg, akkor köztünk mindennek vége.

– És nem foglak hibáztatni – súgom vissza.

– Készen álltok? – kérdezi Dave, amikor felnéz Enochról.

– Készen – mondom, bár fogalmam sincs, hogy mire számítsak, és hogy Huxley megint mibe rángatott bele.

Együtt megyünk be a terembe, ami tele van kamubabákat szorongató párokkal. Csak két szabad asztal van, az egyik leghátul, a másik legelöl.

– Ha nem csapsz le arra a hátsó asztalra, soha többet nem szopom le a farkadat – súgom oda Huxley-nak, aki felnevet, Dave elé furakodik, és széttárja a karját.

– Jaj, a túróba, úgy tűnik, hogy nem ülhetünk egymás mellett. Jó lesz nekünk a hátsó asztal.

– Ó, de kár – sóhajt fel Ellie, miután körbejáratta a tekintetét az asztalokon. – De lehet, hogy jobb is. Szerintem a kis Enoch máris szemet vetett a ti kis szemtelen Judithotokra. – Ellie ránk kacsint, majd elindul Dave után az elöl lévő asztal felé.

Felpillantok Huxley-ra.

– Szerinted szarkasztikusan mondta? Szerinted kicsúfolta Judithot?

– Mit számít? Azt hittem, rettegsz Judithtól.

– Így is van – mondom, amikor az asztalunk felé indulunk. – De csak nekünk van jogunk rettegni tőle, senki másnak.

– Szerintem kicsit túlságosan is komolyan veszed ezt a baba dolgot.

– Most azt akarod mondani, hogy te nem azért vagy itt, hogy megtanuld a csecsemőgondozás csínját-bínját?

– Én csak abban reménykedem, hogy van valahol egy büfé. – Körbepillant. – De nem látok semmit, úgyhogy szerintem nincs szerencsém.

– Miért is kedvellek?

Odahajol hozzám, és a fülembe súg.

– Mert nem tudsz betelni a farkammal.

– Bárcsak erről lenne szó – felelem, amikor belép a terembe az oktató. Várjunk csak… – Az ott Heaven?

– Ki az a Heaven?

– A nő, aki rávett, hogy egy rakás idegen előtt szárazdugjunk.

– Ó, Jézusom – mondja Huxley, és összehúzott szemmel vizslatja az oktatót. – Basszus, szerintem tényleg ő az. Hála a jó istennek, hogy leghátul vagyunk.

– Üdv – mondja Heaven, hangja csak úgy üvölt a hangszórókból. – Annyira csodálatos, hogy mindenki el tudott jönni erre a fantasztikus utazásra, melynek során megtanuljuk, hogyan kell gondoskodni egy újszülöttről. Látok pár ismerős arcot, és biztos vagyok benne, hogy amikor körbemegyek, hogy mindannyiótokkal külön is foglalkozzak, még többet fogok felismerni.

– Ó, remek – motyogom. – Biztos vagyok benne, hogy megint ki fog pécézni minket. Sokkal tartozol nekem, Hanley.

– Kezdek én is rájönni.

– Most, kérlek, kapcsoljátok be a babákat. A kapcsoló a hátukon van. Felébrednek, és kezdhetjük is.

Megfordítom Judithot, és megtalálom a bekapcsoló gombját. Felkattintom, majd megfordítom. Egy szemmel pislog rám.

Aztán újra.

És aztán… elkezd sírni.

– Édes istenem – mondom, és az asztalra dobom, amitől még jobban elkezd sírni.

– Mit művelsz? – kérdezi Huxley. – Felhívod ránk a figyelmet.

– Nem direkt.

– Miért ilyen hangos? – kérdezi, és a lábánál fogva felemeli a babát.

– Mert egy szemmel nem látja olyan vidám helynek a világot – felelem, és körbepillantok. – Szerintem nem így kell fogni.

– Hogy?

– Mint egy siklót, amit túrázás közben találtál. – Oldalba bököm. – Nem harap. Vedd a karodba.

– Te könnyen beszélsz, nem rád mered fél szemmel. – A baba még hangosabban kezd sírni, Huxley pedig grimaszt vág. – Édes faszom, ezt meg mi szállta meg?

– Gondolom, nem szereti, ha fejjel lefelé tartják – mondom.

– De nem tudhatja. Nem is él.

– Mondja, aki fél a pislogó babától. Szerintem van ebben az izében valami szenzor. Fogd a karodba.

– Szerintem meg nem kellene izének hívni, mert még megbántódik, szóval hívjad Judithnak.

– Akkor vedd a karodba Judithot! – mondom, amikor a baba még hangosabban kezd bömbölni.

– Mármint a mellkasomhoz?

– Igen – mondom kifújva a levegőt. – Mint egy igazi kisbabát, Huxley.

Judith újra felordít, én pedig észreveszem, hogy Heaven elindul felénk. – Ó, basszus, Heaven erre jön. Gyorsan, dédelgesd már! Dédelgesd már, a rohadt életbe!

– Öööö, hát jó. – Huxley a mellkasához emeli Judithot, de az ugyanúgy sír tovább. – Még mindig úgy üvölt, mint akit nyúznak.

– Akkor ütögesd.

– Ütögessem?

– Igen, tudod, finoman ütögesd meg a hátát. Nyugtasd meg, Huxley.

Idétlenül lapogatni kezdi Judith hátát, de attól az még jobban üvölteni kezd.

– Esküszöm, ezt megszállta valami. Csakis azért lehet, mert hiányzik az egyik szeme. Más magyarázat nincs. – Odaadja nekem a babát, én meg kitartom magam elé. A műanyag baba sír, pislog, majd még többet sír.

– Nem tetszik ez nekem.

– Nem babusgatod – veti oda Huxley, amikor látja, hogy Heaven egyre közelebb ér.

– Mert félek, hogy ha közelebb tartom magamhoz, akkor Judith kiszívja a lelkemet a testemből.

– Na, fogjad, én meg ütögetem.

Huxley odanyúl, és párszor hátba veregeti Judithot.

A negyedik után végre abbahagyja a sírást.

– Ó, édes istenem, megcsináltuk.

– Tényleg? – kérdezi Huxley bizonytalanul. – Csak így abbahagyja?

– Szerintem igen. Szerintem sikerült megnyug…

Mielőtt még befejezhetném a mondatot, a baba valami tejszerű anyagot spriccel az arcomba.

– Ó, baszd meg – kiált fel Huxley, nehogy ő is kapjon abból a valamiből, amit a baba okádott fel.

– Szedd le rólam, szedd le rólam! – kiáltom, miközben helyben futok, és a lehető legtávolabb tartom magamtól Judithot. – Ó, egek, miért bűzlik?

– Van nálam nedves… – Huxley öklendezni kezd. – Ó, a rohadt életbe, de büdös. Mi a fene ez?

– Nem tudom, csak szedd le rólam!

– Minden rendben? – hasít Heaven hangja a káoszba.

Megállok, és próbálom nem elhányni magam az arcomról áradó bűztől.

– Judithot megszállta az ördög.

– Azt látom. Úgy tűnik, hogy nem érzi jól magát. Így tartunk egy babát, aki nem érzi jól magát?

– Nem, így tartunk egy babát, aki most okádott tejet a képembe. Mázlija, hogy nem a földön gurul.

Huxley megtörli az arcomat egy nedves törlőkendővel, én pedig végre mély levegőt tudok venni.

– Miért ilyen büdös? – kérdezem Heavent, aki rosszallóan méreget minket.

– Próbáljuk minél autentikusabbá tenni az élményt, éppen azért szeretném azt kérni, hogy úgy bánjatok a babával, mintha igazi lenne.

– Én úgy bánok. Csak meglepett, nem számítottam arra, hogy…

Judithból gurgulázó, furcsa hangok törnek fel.

És a legnagyobb döbbenetemre valami barna kezd folyni belőle. Gondolkozás nélkül felsikítok, az asztalra dobom Judithot, és elszörnyedve figyelem, amint valami trutyi távozik a műanyag popókájából. És persze mivel a sátán fattya, megint olyan hangosan kezd ordítani, hogy mindenki ránk figyel. Még Dave és Ellie is, akik Enochot babusgatják.

Hát ez nem megy valami jól.

– Sajnálom – mondom. Az épület előtt ülünk, és szerencsére Judith minden testnedvétől sikerült megtisztítanom magamat.

– Nincs miért. Azt a babát megszállta az ördög.

– Igen, de kiküldtek az óráról.

Miután Judithnak megint „mocorgott a pocorgója”, ahogy Heaven mondta, káromkodva rákiabáltam a babára, ami után kitessékeltek minket az óráról.

Már elnézést, ha igazi baba lett volna, valószínűleg akkor is valahogy így reagáltam volna a dologra. Jó, leszámítva az asztalra dobást. De kétlem, hogy van a világon olyan szülő, aki meg tudta volna őrizni a hidegvérét, amikor a babájának minden testnyílásából ömlik valami. Légyszi, mutassatok egy szülőt, aki méltósággal és eleganciával viselte volna a helyzetet!

Nincs ilyen.

– Túlzásnak érzem, hogy kirúgtak az óráról – mondja Huxley. – Csak néhány káromkodás miatt? Szerintem nagyon kreatív kombinációkat alkottál.

Odabújok hozzá, és puszit nyomok az arcára.

– Értékelem, hogy értékeled a káromkodásom művészetét.

Kinyílik az épület ajtaja, és megjelenik Dave és Ellie. Egymás kezét fogják, és amikor meglátnak, együttérzően mosolyognak.

– Nem tudtuk, hogy megvártok-e – mondja Ellie. – Elég húzós helyzet volt.

Huxley felsegít, átkarolja a vállamat, és közel húz magához.

– Szerintem nem számítottunk rá, hogy ilyen robbanékony lesz a helyzet – poénkodik Huxley.

Dave felnevet.

– Szerintem ennyi balszerencsés fordulatot még nem láttam egyszerre. – Elvigyorodik. – Ja, és Lottie, gratulálok a káromkodásokhoz. Egészen lenyűgöző volt.

Érzem, hogy elvörösödök a szégyentől. Annyira sokkolt Judith, hogy teljesen kiment a fejemből az egész színjáték, és hogy miért is vagyunk ott azon az órán: hogy lenyűgözzük Dave-et. Remélem, nem csesztem el Huxley esélyeit az üzletre. Egy örökkévalóság óta húzódik már a dolog.

– Sajnálom – mondom, és összerezzenek. – Szerintem annyira kibuktam a szagon, hogy minden emberi viselkedésem háttérbe szorult.

– Nincs miért elnézést kérned – mondja Dave. – Nem tudom, hogy én meg tudtam volna-e őrizni a hidegvéremet, ha velem történik valami ilyesmi.

– Én nem tudtam volna – mondja Ellie, és a pocakjára teszi a kezét. – Éhen halok. Van kedvetek velünk vacsorázni?

– Remek lenne – vágom rá kettőnk helyett, mielőtt még Huxley kitalálhatna valami kifogást. Tudom, hogy tartozom neki annyival, hogy adok még egy esélyt ennek a találkozónak.

– Csodás! – mondja Ellie. – A sarkon túl van egy érdekes szendvicsező, amit imádok. Ez hogy hangzik?

Bólintok.

– Mutasd az utat!

Dave és Ellie elindulnak, de Huxley pár lépéssel hátrébb húz.

– Nem kell ezt tenned – súgja a fülembe. – Gondolom, inkább hazamennél.

Ja, és lezuhanyoznék, istenem, de jó lenne.

De…

– Ennyivel tartozom neked – felelem.

Végigfut a karomon a hideg, amikor elhúzza az ajkát a fülemen.

– Semmivel sem tartozol. Csak tudni akarom, hogy jól vagy-e.

Összekulcsolom az ujjainkat.

– Hidd el, hogy jól vagyok. Lássuk, hogy fülön tudjuk-e csípni ezt az üzletet végre – kacsintok, majd hagyom, hogy közel húzzon magához, és elinduljunk Dave és Ellie után. Aztán hirtelen elhúzódik tőlem, és megköszörüli a torkát.

– Valami baj van?

– Hát, szerintem nem jött ki az összes babahányás a hajadból.

Ó, bassza meg.

– Hát nem esik jól egy jó nagy húsos szendvics? – kérdezi Ellie, és hatalmasat harap sajtos steakszendvicséből. Sajt csorog le mosolyra húzott száján.

Édes istenem.

– Én is imádok bekapni egy nagy darab húst – mondom, amitől Huxley majdnem megfullad mellettem. Ehh, ez nem a legjobban vette ki magát.

– Kár, hogy levest választottál. Nagyon ízlett volna a steakszendvics.

Azért választottam a csirkelevest, mert őszintén szólva fogalmam sincs, hogy mit ehet egy terhes nő, és mivel Ellie és Dave ragaszkodott hozzá, hogy mi rendeljünk először, valami semlegest választottam. Higgyétek el, tényleg eszelősen néz ki az a steakszendvics.

– Nem kár – mondom, és a kanalamba merek az unalmas levesből. – Imádom a jó levest. – A számba tolom a kanalat, és úgy teszek, mintha nagyon finom lenne az egyébként íztelen leves.

– Tényleg? – kérdezi Dave. – Ekkora leveses vagy?

– Megszállottan imádja – mondja Huxley. Már megette a szendvicsét, mert csak egy kis darabot kért némi salátával. A székem háttámláján pihen a karja, és hanyagul játszadozik a hajammal. – Emlékszel arra az árpalevesre, amit a múlt este főztél?

Hááát… nem.

És őszintén szólva, a leves olyan mehh. Nem vagyok a forró folyadékok rajongója. Akkor már inkább egy szendvics, szóval mire is akar kilyukadni?

– Ja igen, az árpaleves – mondom.

– Egy egész üveg szárított árpát felhasználtál hozzá – nevet fel Huxley, majd Dave és Ellie felé fordul. – Próbáltam odaadó vőlegény lenni, és megenni, de nem lehetett lenyelni.

– Ó, hát én is tudnék olyan dolgokról mesélni, amiket nem lehetett lenyelni – mondja Ellie, és sokatmondóan Dave-re pillant. Egek. Egek!

Dave elnézést kérően emeli fel a kezét.

– Nem vagyok a legjobb szakács. Semmilyen értelemben sem.

Most képzelődöm, vagy ezek ketten tényleg szexuális utalásokkal pingpongoznak?

Ha igen, akkor… pfuj!

– Aztán ott van a krumplis marharagu, amit a múltkor főztél – folytatja a ma különösen csevegős hangulatban lévő Huxley. – Na, az isteni volt.

Hát, ha már szexuális utalások repkednek a levegőben…

– Mert jól bánok a hússal.

Huxley rám kapja a tekintetét.

– Nagyon is jól.

Mosoly táncol ajkainkon, ahogy egymásra nézünk. Vajon az előző éjszaka jár a fejében? Mert nekem igen. Ahogy vagy tíz percen keresztül kezelgettem a húsát, ő pedig szinte könyörgött, hogy hadd élvezzen már el.

– Ó, Dave, látod ezt? – kérdezi Ellie.

Huxley-val felocsúdunk révületünkből, és a velünk szemben lévő pár felé fordulunk.

– Ja – bólint Dave szélesen mosolyogva. – Szerintem ez a jel, kicsim. Kettesben kellene hagynunk őket.

Ellie bólint.

– Dolgoznak a terheshormonok, mindjárt leszaggatják egymásról a ruhát.

Jó, tényleg nem bánnám, ha vethetnék egy pillantást Huxley kidolgozott mellizmára. De nem egy szendvicsezőben, hanem inkább otthon.

– Nem kell elmennetek – mondja Huxley, és megköszörüli a torkát, de erősödik rajtam a szorítása, ahogy elborítja a birtoklási vágy.

Dave felnevet.

– De, szerintem igen. – Kezet nyújt Huxley-nak. – Szerinted jövő héten valamikor tudunk beszélni a felvásárlásról?

Huxley kihúzza magát, és fogadja Dave kézfogását.

– Persze. Szólok Karlának, hogy nézzen utána, mikor vagyunk mindketten szabadok.

– Tökéletes. – Dave felemeli a kezemet, és puszit nyom a kézfejemre. – Lottie, mindig öröm találkozni veled. Sok sikert… a húsokhoz.

Elvörösödik az arcom.

– Hát… köszi – mondom idétlenül.

Ellie is elköszön, és amikor kimennek az étteremből, Huxley szélesen vigyorogva fordul felém.

– Kicsim, hallottad ezt?

Imádom, amikor kicsimnek hív. Azt jelzi, hogy nem feszült, jó kedve van, és a karó, amely legtöbbször fel van dugva a seggébe, egy időre eltűnt.

– Hogy találkozni akar veled? – kérdezem.

Bólint, és olyan csábító a széles mosolya, hogy önkéntelenül is közelebb húzódom hozzá.

– Szerintem végre készen áll meghozni a döntést. Bassza meg, elhiszed, hogy a jövő héten túl lehetünk ezen az egészen?

Lefagy a mosolyom, amikor mellbe vág a felismerés. Mi lesz, ha jövő héten tényleg véget ér ez az egész? Sosem gondoltam bele igazán, hogy mi fog történni azután, hogy Huxley nyélbe üti az üzletet. Tudom, hogy tulajdonképpen járunk, de el kell vajon költöznöm tőle? Keresek némi pénzt most, hogy Kelsey-vel előleget kaptunk a munkánkért a Cane vállalattól. Ez akkor azt jelenti, hogy most már megengedhetek magamnak egy saját lakást?

– Hát, az remek lenne – felelem mosolyogva, de közben elgondolkozom. A fejemet megtöltik a mi van, ha tényleg vége? kezdetű gondolatok.

Elment az étvágyam, úgyhogy elcsomagoltatom a levesemet, és szólok Huxley-nak, hogy mehetünk. Ír a sofőrjének, aki kint vár minket. Együtt megyünk ki az étteremből, egyenesen a várakozó kocsihoz lépünk, és beszállunk hátra. Becsatolom a biztonsági övemet, és kibámulok az ablakon. Kényszerítem magam, hogy maradjak olyan nyugodt, amilyen csak tudok.

Ijesztő az ismeretlen.

Az, hogy nem készültem fel rá, még ijesztőbb.

Tervet kell készítenem, hogy mi lesz, amikor Huxley megköti az üzletet.

Van munkám – hála az égnek.

Még megvan a régi kocsim, és amennyire tudom, még működik, szóval azzal elleszek.

A diákhitelem ki van fizetve – még mindig nem hiszem el.

Huxley már megígérte, hogy eljön velem az osztálytalálkozóra, úgyhogy amiatt sem kell aggódnom. Még mindig úgy néz ki, hogy mindent Angela orra alá tudok dörgölni.

Meg akarom nyugtatni magam, úgyhogy előveszem a telefonomat, és felmegyek a Zillow-ra, mert hol máshol kereshetne magának lakást az ember? Rákeresek a nyugat-hollywoodi ingatlanokra. Huxley közelében túl drágák a lakások, de Kelsey környékén pont jó lesz.

Csak egy kis stúdiólakás. Nekem éppen megfelel.

A pincelakásokat inkább kihagynám, azok szinte felhívást jelentenek arra, hogy megöljék az embereket.

Egek, mindenhol marha drága a bérleti díj. De nem baj, mert a számlák miatt nagyon nem kell aggódnom. Fizess több bérleti díjat, és mondj le a luxusról.

– Te meg mit csinálsz? – kérdezi Huxley, meglep, hogy kissé mérgesen.

Felpillantok, és látom, hogy értetlenül néz.

– Hát… – próbálok halkan beszélni. – Lakást keresek.

– Mi a fenének keresnél te lakást?

Feléje fordulok.

– Hát, ha nyélbe ütöd az üzletet, akkor nem lesz már rám szükség.

Összehúzza a szemöldökét.

– Azt akarod mondani, hogy ha lezárom az üzletet, akkor elhagysz?

– Hát… hát nem ezt akarod? – kérdezem zavartan.

– Én téged akarlak. Akkor meg mi a fenéért akarnám, hogy elmenj?

– Hát… nem tudom – válaszolom. – Úgy értem, úgy voltam vele, hogy attól még járunk, nem? Rosszul feltételeztem?

– Helyesen feltételezted. De azt nem értem, hogy miért akarsz elmenni.

– Mert nem gondoltam, hogy még akkor is azt akarod majd, hogy melletted legyek – suttogom, mert nem akarom, hogy a sofőr meghalljon, bár fel van húzva az elválasztó.

Huxley megragadja az államat.

– Nem mész sehova. Érted? Ami kettőnk között alakult ki, az túlmutat a szerződésen. Számomra a szerződésünk már nem is létezik. Ami köztünk van, az már valóságos. Vagy neked talán nem az?

– De, de az – vágom rá. – Csak nem akartam, tudod… rád akaszkodni.

Felnevet, és odahajol hozzám. Lágy, nyitott szájú csókot nyom a számra, majd elhúzódik.

– Lottie, hidd el, hogy nem akaszkodsz rám. Azt akarom, hogy a házamban legyél. A szobámban. Az ágyamban. Az akarom, hogy a kanapémon üljünk, és egymás kezét fogva nézzünk a tévében egy olyan sorozatot, amire te beszéltél rá. Azt akarom, hogy meztelenül fürödj a medencében, amit úgy szeretsz. Azt akarom, hogy a tetőteraszomon élvezd, ahogy az eső a bőrödet csapkodja. Azt akarom, hogy az étkezőasztalomnál vacsorázz mellettem, és cseszegess valamiért, ami éppen az eszedbe jutott. – Felemeli a kezemet, és csókot lehel az ujjaimra. – Téged akarlak, rendben?

Széles mosolyra húzom a számat.

– Rendben. Akkor ne keressek lakást?

– Jézusom, nem. – Felnevet, és a fejét csóválja. – Többet ne hozd rám a frászt.

Az arcára teszem a kezemet.

– Ó, úgy csinálsz, mintha kötődnél hozzám.

– Kötődöm is. Nagyon kötődöm, Lottie. Nem tudom, hogyan csináltad, de függő lettem. Úgyhogy nem mész sehova.

– Jó tudni – biccentek. – Nagyon is jó.

Rápillantok, és igyekszem nem elmosolyodni.

Igyekszem laza maradni.

De átlát rajtam, és megcsikiz, mire felnevetek. Aztán elkapja a számat, és szenvedélyes csókot nyom rá. Beleolvadok az ölelésébe, és élvezem, ahogy a magáénak tud.

Nem ő az egyetlen, aki függőséggel küzd, mert nekem is éppen annyira szükségem van rá, mint neki rám. Szükségem van az incselkedésére, az idegesítő szokásaira és arra, hogy időnként felcsessze az agyamat. Szükségem van odaadó szívére, áldott lelkére és arra, hogy a karjaiban biztonságban érezzem magam.

Nagyon gyorsan, szinte egy csettintésre változtak meg az érzéseim iránta, ami miatt arra gondolok, hogy talán mindig is így éreztem. Vajon arról van szó, hogy a korai érzéseimet érdektelenséggel próbáltam elfedni?

Mivel fülig belezúgtam ebbe a férfiba, a válaszom valószínűleg igen lenne erre a kérdésre.

Igen, azt hiszem, mindig is éreztem iránta valamit. Mindig is vonzott. Semmivel össze nem téveszthető kapcsolat volt köztünk. De most már fellibbent a fátyol, és képes vagyok elfogadni az igazságot.

Már nem csupán kedvelem Huxley Cane-t, de bele is szerettem.

Huszadik fejezet

HUXLEY

Csókot nyomok nyakának hajlatába, keze a hajamra siklik.

– Igen – szólal meg hosszú idő után.

Kezem felcsúszik a hasán, megfogom a mellét, és közben tovább pumpálok.

Arra keltem, hogy akarom őt. Nem azért, mert hiányzott – egy pillanatra sem tévesztem szem elől, kivéve, ha dolgozom –, hanem mert vágyódom rá. Minden reggel így kelek, és szerencsére ő is pont így érez.

Arra keltem, hogy kőkemény vagyok, úgyhogy mögéje helyezkedtem, és még mindig a fülembe cseng a nyögése, amikor felemelte az egyik lábát, és magába engedett.

Ez az egyik kedvenc pózom – oldalt fekve, hátulról, miközben a feje egy párnán pihen.

– Annyira jó, annyira közel vagyok – mondom.

– Én is – lihegi.

Szeretkezésünk most nem vad, inkább kényelmes. Lusta szex, de attól még kurva jó.

Pumpálok még párat, és érzem, ahogy megfeszül körülöttem. Amikor tudom, hogy élvezni kezd, összecsípem a mellbimbóját, és ennél több nem is kell neki. A nevemet sikítja, megfeszül a farkamon, majd engem is a gyönyörbe taszít.

Együtt lovagoljuk meg a kéj hullámait, majd lassan kielégült tompaságba csúszunk.

Aztán már egyikünk sem mozdul, csak lihegünk. Lustán játszom a melleivel, és közelebb húzom magamhoz.

– Tökéletes ébresztő – mondja álmos hangon.

– Igen, kurvára szerencsés vagyok.

Felnevet, és a kezemre teszi a kezét.

– Én vagyok szerencsés, hogy lépést tudsz tartani a libidómmal.

– Azt akarod mondani, hogy neked… több kell, mint nekem?

– Hát nem emlékszel, hogy mi történt az éjszaka közepén?

Hogyan is felejthetném el?

Arra ébredtem, hogy rajtam lovagol. Fogalmam sem volt róla, hogy felállt, de ezek szerint igen, mert amikor álmosan kinyitottam a szememet, Lottie fölém hajolt, mellei pedig a szemem előtt ugráltak, ahogy a farkamat kihasználva kielégítette magát.

A legszexibb élményem, amit valaha átéltem.

– De, emlékszem. – Végigcsókolom a nyakát. – Nem hiszem, hogy valaha is el fogom felejteni.

Elhúzódik tőlem, és megfordul.

– Szégyellnem kellene magam?

Felnevetek.

– Kicsim, inkább jutalmat érdemelsz. Nagyon szexi volt.

– Tényleg?

Bólintok.

– Ja. Kérlek, nyugodtan csinálj hasonlókat, ha kedved szottyan hozzá.

Ujjai a mellkasomon táncolnak.

– Annyira kemény voltál az éjjel, hogy felébredtem rá, és bár aludtál, csak arra tudtam gondolni, hogy milyen lenne rád csusszanni.

– És milyen volt?

– Elképesztő. – Átveti a combomon a lábát, a mellkasomra teszi a kezét, hüvelykujja átsiklik a mellbimbómon.

– Ha folytatod, akkor soha nem kelünk ki ebből az ágyból.

– És az olyan rossz lenne?

Megragadom a fenekét.

– Mindkettőnknek dolgozni kell mennünk. Már nem fogják bevenni, ha megint beteget jelentünk. Mindenki tudja, hogy nem vagyunk betegek.

– Áhh, gyűlölöm a való világ felelősségeit.

– Hát én is – mondom, és puszit nyomok az orrára.

Felsóhajt, majd legördül rólam, és bármennyire is utálom a gondolatot, kikászálódik az ágyból. Kicsivel több összebújásra számítottam.

A zuhany megindítása jelzi az új nap kezdetét.

Morogva kelek ki az ágyból, és a fürdőszoba felé csoszogok, ahol Lottie a zuhanyzó előtt áll, és pajkosan vigyorog. Felmutatja az egyik vibrátorát.

– Van kedved szórakozni egy kicsit a zuhany alatt?

Nem kell kétszer kérdeznie.

– Haver, figyelsz te egyáltalán?

– Hogyan? – kérdezem, és JP-re nézek, aki ingerülten néz vissza rám.

– Próbálok az üzletről beszélni, de két másodpercig sem tudsz rám figyelni, mert álmodozni kezdesz.

– Nem álmodozom – mondom, pedig pontosan ezt tettem. Csak Lottie és a pajkos mosolya jár az eszemben, mielőtt végigmasszírozta a vibrátorával a farkamat, amitől fél perc alatt elélveztem – azt mondta, magában számolta.

– Baromság – mondja Breaker. – Egy rohadt mondatra sem figyeltél az egész megbeszélésen.

– Ez egyáltalán nem igaz.

– Ó, tényleg? – kérdezi Breaker. – Akkor mit is mondtunk, ki érkezik meg öt perc múlva?

Jön valaki öt perc múlva?

– Izé… Karla? – kérdezem, és még én is érzem, hogy milyen szánalmas a hangom.

Breaker a szemét forgatja, JP pedig idegesen a levegőbe dobja a karját.

Kopognak az iroda ajtaján, és Karla lép be egy tablettel a kezében.

– Mr. Cane, Mr. Dwayne Hernandez megérkezett.

– Köszönöm – mondom neki. – Küldje csak be. – Amikor kimegy, gyorsan visszafordulok a fivéreimhez. – Dwayne az.

JP lassan tapsolni kezd.

– Nahát. Lenyűgöző.

Nincs időm újabb szarkasztikus megjegyzésekre, mert pár pillanattal később Dwayne belép az irodámba.

Sokszor üzleteltem már vele. Jó ember, megbízom benne, és szíves örömest dolgoznék vele újra, hiszen ha tiszta, fenntartható és időre elkészülő építkezésekről van szó, akkor ő a legjobb. Rögtön hozzá szoktunk fordulni, és ha nem Lottie-ról álmodoztam volna, akkor azt is tudnám, hogy mit keres most itt.

Felállok, és üdvözlöm.

– Dwayne, jó újra látni. – Határozottan megrázom a kezét.

– Hogy vagytok, srácok? – kérdezi, majd mindhármunkkal kezet fog.

– Jól, jól. Gyere, ülj le!

Leülök melléjük az egyik kanapéra.

Dwayne kigombolja a zakóját, és leül. Szinte eltűnik a fotel a hatalmas alakja alatt.

– Hogy vannak a lányok? – kérdezem. Szinte biztos vagyok benne, hogy a lányai nyolc-, hat- és kétévesek.

– A kis ujjacskáik köré csavartak. Pont tegnap szereltettünk fel egy csúszdát a medencéhez, és szerintem olyan sokat voltam a vízben, hogy a tökeimből mazsola lett. – Mind felnevetünk. – De az, hogy láthattam a boldog kis arcocskájukat, mindent megért.

– Azt meghiszem – mondom. – És Maxine? Jól van?

Bólint, és mocorogni kezd a fotelben.

– Jól, jól. Izé… megint terhes.

– Azta, az remek – mondja Breaker. – Mit szólsz hozzá?

– Izgatott vagyok – feleli Dwayne, és összedörzsöli a kezét. – Remélem, ez is lány lesz. Maxine fiút szeretne, de én nem. Tudom, hogy ha fiú lesz, akkor ugyanolyan lókötő lesz belőle, mint belőlem. Még egy lányt akarok. Még egy kis angyalkát, mint a feleségem.

És pontosan ezért kérjük fel minden munkára Dwayne-t. Mert minden értelemben jó ember. A családjának él. Őszinte. Tisztességes.

– Tudod, nem is lenne rossz, ha lenne még egy Dwayne Hernandez a világban – mondom.

– Jólesik a dicséret. – Majd a kezemre mutat. – És akkor neked is gratulálok… vagy kamugratuláció? – felnevet.

– Kamugratuláció? – kérdezem zavarodottan, és érzem, hogy elborít a rettegés.

– Ja – Dwayne felnevet. – A minap Dave Toney-val vacsoráztam, és mindent elmondott a kamueljegyzésedről és a terhességről. – Csóválni kezdi a fejét. – Nem hiszem, hogy én véghez tudnék vinni valami ilyesmit, de Dave azt mondta, hogy marha jól csináltátok.

Mi.

A.

Faszom?

Breaker és JP egyaránt elborzadva néznek rám, és szerintem én is pont ilyen képet vágok.

– Huh, tényleg ezt mondta? – kérdezem, mert más nem jön a számra.

– Ja. Azt mondta, egészen addig fogalma sem volt a dologról, míg a menyasszonya, Ellie el nem mondta neki.

Zakatol az agyam. A pulzusom a homlokomban lüktet, és próbálom felfogni, hogy Dwayne mire próbál célozni.

Ellie elmondta Dave-nek, hogy az egész kamu?

De honnan tudhatta meg?

Hacsak…

Nem.

Lottie nem mondta volna el. Ugye?

Hűséges hozzám. Azt mondta.

De…

– De ja, azok a tervek, amiket azokra az üres telkekre készített a déli oldalon… Remek ötlet – folytatja Dwayne.

Tervek?

A déli oldalra?

Azokról a telkekről beszél, amiket meg akarok vásárolni?

Értetlenség és düh keveréke robban szét a gyomromban.

Nem, az ki van zárva.

– Nem voltam biztos benne, hogy be tudom szorítani a többi munkáim közé, de azért összedobtam neki egy árajánlatot. Elég fura alak. Sok időt töltöttetek együtt?

Túl sokat. És most már azt is tudom, miért halasztotta el mindig a megbeszéléseinket. A rohadék.

– Hát, ja – mondom, és igyekszem megőrizni a hidegvéremet, de nem mehet valami jól, mert izzadságcseppek jelennek meg a felső ajkam felett.

– Jó srác, de azért vannak beütései. – Dwayne összeüti a tenyerét. – Jó, indulhatunk akkor a malibui ingatlanhoz?

– Izé… – felemelem az ujjam, és felállok. – Kérhetek egy percet?

– Hát persze. – Előveszi a telefonját a zakója belső zsebéből. – Ha nem baj, akkor addig felhívom Maxine-t, hogy jól van-e. Küldött egy üzenetet, és reggel furcsa hátfájása volt, úgyhogy rá akarok csörögni, hogy jól van-e.

– Kérd meg Karlát, hogy engedjen be a tárgyalóba. Szívesen segít majd.

– Köszönöm – mondja Dwayne, és feláll.

Kimegy az irodából, és amint becsukódik mögötte az ajtó, JP felkiált.

– Mi a fasz? Dave tudja?

– Én is most hallom először – mondom, és idegesen a hajamba túrok.

– De hogy a francba jött rá? Nem mondtál neki semmit, ugye?

– Hülye vagy? Szerinted elmondom neki az igazat úgy, hogy még nem kötöttük meg az üzletet? Amit ezek szerint esze ágában sem volt megkötni, mert úgy tűnik, már megvannak a saját tervei. – Idegesen állok fel, és járkálni kezdek.

Tudja.

Dave, baszd meg, tudja.

És elkezdte híresztelni. Olyan embereknek mondja el, akikkel együtt dolgozom. Tönkreteszi a jó híremet.

Valóra vált a legrosszabb rémálmom, és a felismerés tőrként hasít a szívembe.

– Szerintetek kinek mondta még el? – kérdezem. – Bassza meg, ez nem jó.

– Nagyon is rossz – mondja JP. – Ha Dwayne-nek elmondta, akkor biztosan másoknak is. Dwayne elég laza ahhoz, hogy csak röhögjön egy jót a dolgon, de ezt nem tudom másokról is elmondani.

– Főleg azokról, akikkel a jövőben akarunk együtt dolgozni – már két kézzel markolom a hajamat. – Bassza meg, nevetség tárgyává tesz minket. Mi a faszt csinálunk most? Holnap megbeszélésem van vele.

– Mi a fenének? Nyilvánvaló, hogy nem akarja eladni nekünk azokat a telkeket – mondja Breaker, és aggodalom tükröződik az arcáról. Már a nézésétől emeleteket zuhan a gyomrom.

Éppen ettől féltek a fivéreim. Hogy a hibáim és a hülyeségem egyszer visszaüt. Nemcsak magammal baszok ki, de velük is, és ez mindennél jobban fáj.

Jóban-rosszban mellettem voltak. Együtt, a semmiből építettük fel ezt a vállalatot. Együtt növekedtünk, együtt vészeltük át a fájdalmas időszakokat, együtt éltük meg a hullámhegyeket és a hullámvölgyeket, és együtt ünnepeltük a sikereket. Ha csak engem érintenének a hazugságom következményei, akkor azzal még együtt tudnék élni, de hogy a fivéreimet is magammal rántsam… Bassza meg, ezt a terhet már nem tudnám elviselni.

– Nem… nem tudom.

– Szerintem rá kellene jönnöd, honnan tudta meg – mondja JP.

– És mégis hogyan? – A fivéreimre nézek, és látom az arcukon. Látom, hogy ők is ugyanarra gondolnak, mint én.

– Dwayne azt mondta, hogy Ellie tudta – mondja Breaker óvatoskodva. – Szerintem…

Megrázom a fejemet.

– Ki ne mondd!

– Meg kell kérdezned – mondja JP. – Kérdőre kell vonnod Lottie-t.

És tessék, helyben vagyunk. Az egyetlen dolog, amire nem akartam gondolni.

– Nem hiszem, hogy bármit is mondott volna – mondom, védve őt.

– Nem lógott együtt Ellie-vel még az elején? Mielőtt még összejöttetek volna? – kérdezi Breaker.

– De. De akkor sem mondott volna semmit.

– Nem lehet, hogy dühében ejtett el valami megjegyzést? Az elején sokat veszekedtetek. Szinte biztos vagyok benne, hogy olyasmit is mondtál, hogy az elején meg voltál róla győződve, hogy utál téged.

Az elején meg voltam róla győződve, hogy rám sem tud nézni. A közelemben sem akart lenni…

De…

– Akkor is kötötte a szerződés.

– Néha egyeseknek még ez sem számít – mondja Breaker. Hátrapillant a válla felett, hogy Dwayne nem indult-e vissza. – Akárhogy is, rá kell kérdezned. Mert ha tényleg Lottie volt az, akkor tudnunk kell, hogy pontosan mit mondott Ellie-nek.

– Bassza meg – mondom, és ideges feszültség áramlik keresztül az izmaimon.

– Utálom ezt mondani – folytatja JP –, főleg mivel nagyon kedvelem Lottie-t, de van abban valami, amit Breaker mond. A dolog végére kell járnunk. Más nem jut eszembe, aki egyformán közel volt az igazsághoz és Ellie-hez is.

Végighúzom a kezemet az arcomon.

– És ha tényleg mondott valamit? Akkor mi van?

Breaker hátradől.

– Akkor szerintem nevén nevezhetjük a dolgot: át lettünk baszva. És nem tudom, hogy talpra tudunk-e állni belőle.

Mondata fagyos fájdalomként áramlik végig az ereimen.

Ha engem baszol át, az még rendben van.

De ha a fivéreimet baszod át – az már más tészta.

Huszonegyedik fejezet

LOTTIE

– Ehhez a ruhához mit szólsz? – kérdezem Kelsey-t. Magam elé emelem, és megnézem magam a tükörben.

– Nem áll jól neked ez a szín, ami meglepő, hiszen Huxley mindig tökéletes ruhákat választ neked, amik kiemelik a legszebb vonásaidat.

– Ez a saját ruhám.

– Akkor már értem.

A szememet forgatom, és hozzávágom a ruhát, mire felnevet.

– Mondd csak el még egyszer, miért is öltözöl ki ennyire erre a vacsorára? Csak egy hétköznapi vacsora ebben a nem hétköznapi, őrült életben, amit élsz, nem?

Magam elé teszek egy lila, mélyen dekoltált ruhát. Kiemeli a szememet, és szexi – pont ez kell nekem.

– Nincs különösebb oka – vigyorodok el, és leveszem a ruhát a vállfáról.

– Na, ezt egy pillanatig sem hiszem el.

Mit sem törődök azzal, hogy a húgom fehérneműben lát, lehúzom magamról a pólót, amit Huxley-tól vettem kölcsön, és az ágyra dobom. Aztán belebújok a ruhába, megigazítom a vállamon a pántokat, a helyükre teszem a melleimet, és megnézem magam a tükörben.

Igen. Ez az.

– Felhúznád? – Oldalra seprem a hajamat, hogy Kelsey hozzáférjen a cipzárhoz.

Feláll az ágyról, megfogja a cipzárt, de nem húzza fel azonnal.

– Mit tervezel ma estére?

Felhúzza a cipzárt, én pedig nézem, ahogy az anyag a vonásaimra simul. Egek, tökéletes! Biztos vagyok benne, hogy Huxley másodpercek alatt le fogja tépni rólam.

– Semmit – mondom, pedig nem ez az igazság.

Kelsey persze mindig megérzi, amikor valamit titkolok előle. Megfordít, és megfogja a vállamat.

– Beszélj.

Felsóhajtok, lefekszem az ágyra, és a plafont bámulom.

– Szeretem őt, Kels.

– Hogy mi? – kérdezi szinte sikoltva. – Mit mondtál?

Felemelem a fejemet, hogy a szemébe tudjak nézni.

– Szeretem.

Tátott szájjal néz rám, és csak pislog.

– Szereted. Úgy érted, beleszerettél a kamuvőlegényedbe, Cane Huxley-ba?

– Igen. Pontosan. Szeretem.

– Hogy? Mikor? Hogyan? Úgy értem, tudom, hogy jártok meg minden, de szerelem?

Bólintok, mert teljesen biztos vagyok benne.

– Ja, szeretem. Úgy érzem, mintha a semmiből tört volna rám, de teljesen biztos vagyok benne. Igazad volt: vékony a határvonal a gyűlölet és a szerelem között. Én pedig átléptem ezt a határvonalat.

– Azta… – Elhallgat, és amikor a szemébe nézek, odahúz magához, és átölel. – Örülök neked, Lottie.

– Köszönöm – mondom, és visszaölelem.

– El akarod mondani neki? Ezért csípted így ki magad?

– Ja. – Az alsó ajkamra harapok, és elönt az idegesség. – Vagy szerinted túl korai?

– Nem. – Kelsey megrázza a fejét. – Mert szerintem ő is így érez irántad.

Kihúzom magam.

– Tényleg így gondolod?

– Én láttalak titeket előtte és azután is, hogy összejöttetek. Én mondom neked, nem láttam még férfit ennyire belehabarodni egy nőbe, mint Huxley-t beléd. Bálványoz téged, Lottie.

– Szerintem a bálványozás kissé túlzó. – De azért elvigyorodok, és arra gondolok, milyen nehezen engedett el, miután reggel elszórakoztattam a zuhanyzóban. Még mindig hallom mély morgását, ahogy a mellemre élvezett, miközben a vibrátorommal a golyóival játszadoztam.

A legdögösebb dolog volt, amit valaha láttam. Ahogy istenszerű teste összerándult és megfeszült. Minden izma vibrálni kezdett, amikor elveszítette az irányítást az érzékei felett. Egész nap újra és újra lejátszódott előttem a jelenet, és a végén már mocskos üzeneteket küldözgettem neki, amikben azt ecseteltem, hogy pontosan mit is akarok tenni vele, amikor hazaér. Még egyikre sem válaszolt, de ugye nagyon elfoglalt ember.

– Mikor kell hazaérnie?

Az éjjeliszekrényemen álló órára pillantok.

– Bármelyik pillanatban.

– Ez komoly? – kiált fel Kelsey, és lepattan az ágyról. – Akkor már itt sem vagyok. Nem akarom megzavarni a különleges estéteket. – Felkapja a táskáját, és gyorsan átölel. – Örülök nektek. Huxley jó srác. Már az elején is ezt mondtam. Mind a ketten szerencsések vagytok, hogy egymásba botlottatok. – Felnevet. – El sem hiszem, hogy elindultál gazdag férjet keresni, és tényleg találtál egyet.

Még egyszer átölel, azzal elsiet.

Újra megnézem magam a tükörben. Kétségtelenül tökéletes ruhát választottam. Huxley imádni fogja. A kérdés már csak az, hogy vegyek fel hozzá cipőt vagy maradjak mezítláb.

Huxley-t ismerve magas sarkúban akarna látni.

Belépek a tágas gardróbba, és felpróbálok pár cipőt. Egy fekete pántos darab mellett döntök, és biztos vagyok benne, hogy imádni fogja. Az öltözködőasztalomhoz lépek, és spriccelek párat magamra a parfümömből. Hallom, hogy kinyílik a bejárati ajtó.

Hazajött.

Pillangók repdesnek a gyomromban, mert tudom, hogy milyen nagy lépés ez nekem. Még sosem mondtam egy férfinak sem, hogy szeretem, és pláne nem én mondtam ki először. De valahogy hatással van rám az, hogy Huxley ilyen őszintén beszél velem. Önbizalmat csepegtetett belém, megnyugtat, és mellette biztonsággal kifejezhetem magam. Szerintem egy nappal sem bírom tovább, hogy ne mondjam el neki, hogyan érzek iránta. Hiszen számtalanszor a szemébe mondtam már, hogy gyűlölöm.

Éppen ideje azt is elmondanom neki, hogy szeretem.

Óvatosan megyek le a lépcsőn, nehogy elcsússzak a magas sarkúban, és kimegyek az előtérbe. Huxley a telefonját bámulja.

– Szia! – köszönök neki, és odalépek hozzá. A mellkasára teszem a kezemet, hozzábújok, és puszit nyomok az arcára.

Ahelyett, hogy átölelné a derekamat, ahogy szokta, vagy az ajka felé irányítaná a számat, csak mereven, szinte hidegen áll.

Idegesen húzódok el tőle.

– Minden rendben?

Lassan felemeli a fejét. Összeakad a tekintetünk, és ekkor meglátom. Távolságtartás. Ugyanaz a távolságtartás, mint korábban. Mint amikor még alig szólt hozzám, mint amikor még semmit sem akart tőlem.

Ez nem ugyanaz az ember, akitől ma reggel elköszöntem.

Ez nem ugyanaz az ember, aki reggel azt írta nekem, bárcsak ne kellett volna bemennie ma dolgozni.

Ez nem ugyanaz az ember, akinek el akartam mondani, hogy szeretem.

– Huxley – suttogom. – Mi… mi a baj?

A zsebébe süllyeszti a telefonját. Megfeszül az állkapcsa, és összehúzza a szemét.

– Mit mondtál neki? – kérdezi.

– Kinek? – kérdezem értetlenül. – Kelsey-nek?

Ó, egek, ugye a húgom nem mondott el neki semmit abból, amit beszéltünk?

Nem, ő sosem tenne ilyet.

– Nem, Ellie-nek.

– Ellie-nek? – Érzem, hogy összehúzza arcomat a teljes értetlenség. Mi a fenéről beszél?

– Igen, Lottie, Ellie-nek – mordul fel. – Mi a faszomat mondtál neki? – Hangja méregként mar, és az arcomba köpi.

Nem erre számítottam, amikor Huxley hazajött. Őszintén, ha nem a telefonjával matatott volna, akkor a nyakába ugrottam volna, annyira örültem, hogy újra látom. De ez a harag, ami most a testéből vibrál, ez az ellenségesség… fogalmam sincs, hogy mi a fene folyik itt.

– Én… én nem tudom – motyogom az idegességtől.

– Biztos mondtál neki valamit – ordítja, majd ellép mellettem, és a hajába túr. – Mert Dave tudja!

Dave tudja…

– Úgy érted, tud rólunk?

– Igen, kurvára tudja, és képzeld csak, ki mondta el neki? Ellie. Úgyhogy ki vele, mit mondtál neki, mert bármi is volt az, tudnom kell, hogy mérsékelni tudjam a károkat.

– Nem tudom, hogy miről beszélsz, Huxley. Én nem mondtam neki semmit rólunk.

– Ne hazudj nekem, baszd meg! – kiáltja. Szeméből minden szerető gyengédség kihunyt. – Csak te voltál kettesben Ellie-vel. Már a kezdetektől gyűlöltél, úgyhogy egyáltalán nem tartom kizártnak, hogy mondtál neki valamit.

Várjunk csak…

Várjunk csak egy kurva percet…

Most tényleg azzal vádol, hogy elmondtam Ellie-nek, hogy az eljegyzésünk kamu? Ezt nem gondolhatja komolyan.

De amikor a szemébe nézek, amikor látom, hogy zihál, hogy milyen merev az állkapcsa, hogy milyen üres a tekintete… látom, hogy komolyan gondolja.

– Te azt hiszed, hogy mondtam valamit Ellie-nek? – kérdezem, mert meg kell bizonyosodnom róla, hogy jól sejtem, mire céloz.

– Igen – mondja ingerülten. – Dave meg telekürtöli vele az egész üzleti világot, tönkretéve a jó híremet, úgyhogy tudnom kell, hogy pontosan mit mondtál Ellie-nek, hogy tudjam, mennyire basztam rá!

Ja, engem hibáztat.

Azt hiszi, hátba szúrtam. Azt hiszi, ilyen könnyen elárulnám.

Azok után, hogy hányszor emlegette fel a szerződést, a fenyegetések után még mindig azt hiszi, hogy ennyire nem érdekel a dolog, hogy csak úgy elszólom magam.

Ettől nem csupán rohadt mérges leszek, de a torkom is összeszorul, mert meghasad a szívem a gondolattól, hogy ennyire kevésre tart.

Képtelen vagyok bátorságot gyűjteni a beszélgetés folytatásához, úgyhogy sarkon fordulok, és elsétálok. Egy közelgő pánikroham előszelét érzem, egyre gyorsabban kapkodom a levegőt, és összeszűkül a mellkasom.

Feltámolygok a lépcsőn.

Hallom, hogy utánam kiabál.

– Hova a fenébe mész?

Nem állok meg, nem hezitálok, a lábaim gyorsabban haladnak, mint a testem.

Amikor a szobámba érek, bevágom az ajtót, és a ruhám cipzárjáért nyúlok. Szenvedek, hogy elérjem, és amikor lehúzom, kivágódik a szobám ajtaja.

– Nem válaszolnál? – kérdezi Huxley, amikor kilépek a ruhából, és lerúgom a magas sarkúimat.

A gardróbhoz lépek, és magamra rángatok egy farmert és az egyetlen pólót, amit találok. A Fleetwood Mac-póló az, amit tőle kaptam. Jó lesz. Belebújok a szandálomba, és felkapom a telefonomat az éjjeliszekrényről. Ki akarok menni a szobámból, de elállja az utamat.

– Lottie, kurvára tudnom kell!

– Miért kell tudnod? – kérdezem. – Nekem nagyon úgy tűnik, hogy már eldöntötted.

– Azt akarod mondani, hogy nem mondtál neki semmit?

– Már az is sértő, hogy egyáltalán felteszed ezt a kérdést.

– Ez nem válasz.

– Választ akarsz? – kiáltom, és igyekszem megőrizni a hidegvéremet. – Jó, itt a válaszod. Nem, nem mondtam semmit Ellie-nek, mert annak ellenére, hogy mit gondolsz rólam, annak ellenére, hogy az elején milyen borzalmasan bántál velem, én hűséges voltam irántad, és megőriztem a titkunkat.

El akarok lépni mellette, de nem enged. Arckifejezése és hangszíne is finomodott.

– Te… tényleg nem mondtál neki semmit, Lottie?

– Nem. Nem mondtam.

A tekintetemet keresi, és most már azt látom rajta, hogy bánja a dolgot.

– Basszus, Lottie. Én…

– Ne – mondom, és felemelem a kezemet. – Ne is próbáld. – Kihasználom az alkalmat, hogy nem figyel, ellépek mellette, és lerohanok a lépcsőn. Hallom, hogy utánam indul.

A szívem zakatolásának hangján át alig hallom, hogy könyörög, hogy álljak meg. Aztán már nemcsak zakatol a szívem, hanem repedezik és törik.

Azt hittem, megbízunk egymásban. Azt hittem, hogy van közöttünk egy kapcsolat, egy erős kötelék, amit semmi sem képes szétszakítani. Azt hittem, hogy fejlődik a kapcsolatunk, de úgy tűnik, hogy tévedtem, mert gombnyomásra ellenem fordult.

Hogyan vádolhat meg ilyesmivel? Hát nem bizonyítottam még? Nem tettem meg mindent, amit kért, és nem teljesítettem kiválóan? Nem mutattam meg, hogy bízhat bennem?

A bejárati ajtó felé masírozok, de Huxley utolér.

– Lottie, várj! – zihálva lép az ajtó elé. – Sajnálom, érted? Hülyeség volt megkérdeznem.

– Nem megkérdezted, Huxley. Megvádoltál.

– Tudom – mondja, és a hajába túr. – Kiborultam. Nem számítottam rá, hogy azt hallom ma az irodában, hogy Dave tudomást szerzett a kamueljegyzésünkről.

– Szóval az első dolgod volt engem hibáztatni?

– Nem, úgy értem… a francba is, azt mondták nekem, hogy Ellie mondta el Dave-nek. Mégis mire kellett volna gondolnom?

– Hogy mire kellett volna gondolnod? – kérdezek vissza. – Bíznod kellett volna bennem. El kellett volna mondanod, hogy segíteni tudjak. De nem kellett volna rám rontanod, és engem hibáztatnod. Főleg, mivel… – elharapom a mondat végét, mielőtt még kicsusszanna, amit meg akartam vallani neki ma este.

– Főleg mi? – kérdezi.

Megrázom a fejemet.

– Semmi. – Felszegem az állam, és igyekszem nyugodt maradni. – Tudhattam volna, hogy túl szép ez ahhoz, hogy igaz legyen. Hogy a vége úgyis az lesz, hogy valahogy megbántasz.

Tesz egy lépést hátra.

– És még te beszélsz vádaskodásról.

– Miért, nem ezt tetted? Nem bántottál meg?

– Nem szándékosan. Ha nem tűnt volna fel, elég szar helyzetbe kerültem. Ez tönkreteheti az egész vállalatot.

– Talán akkor kellett volna erre gondolnod, amikor mindenkinek azt hazudtad, hogy van egy menyasszonyod, aki még terhes is. Az egész csakis a te hibád.

– Bármit megtennék azért az üzletért! – csattan fel.

– Még azt is, hogy engem hibáztatsz valami olyasmiért, amiről te magad is tudhatnád, hogy soha nem tenném meg.

Végighúzza a kezét az arcán.

– Az elején gyűlöltél. Rá kellett kérdeznem, Lottie.

– Nem, nem kellett. – Odalépek hozzá, és megbököm a mellkasát. – Tudhattad volna, hogy senkit sem baszok át, főleg nem egy üzletben. Főleg nem azok után, hogy engem is átbaszott valaki, akiben megbíztam. Mindent elveszítettem, Huxley. Angela elvette tőlem az egyetlen dolgot, amiben jó vagyok, és elérte, hogy kicsinek és értéktelennek érezzem magam. Miután így bánt velem, és mindent elvett tőlem, szerinted képes lettem volna ugyanezt megtenni valaki mással? – Szégyenkezve süti le a szemét. – Nem, nem lennék képes. Lehet, hogy az elején nem kedveltelek, de még ez sem lett volna elég ahhoz, hogy olyan aljassághoz folyamodjak, mint hogy elmondjam Ellie-nek az igazat.

Ellépek mellette, és kinyitom az ajtót.

– Lottie, várj! Hová mész?

Gyorsan írok egy üzenetet Kelsey-nek. Tudom, hogy nem fog kérdezősködni. Csak kocsiba ül, és eljön értem. Csak utána fog kérdezősködni. El kell tűnnöm innen. Képtelen vagyok a közelében lenni.

– Kelsey eljön értem.

– Sajnálom, jó? Elveszítettem a fejemet. Beszéljük meg.

– Nincs mit megbeszélni, Huxley.

Továbbmegyek a kapu felé.

– Akkor inkább elmész? Csak így?

Feléje fordulok.

– Szerinted képes lennék itt maradni?

– Csak félreértés volt.

Majdnem kiesik a szemem a helyéről.

– Hogy lehetsz ennyire közönyös?

– Nem vagyok közönyös. Csak próbálom felfogni ezt az egészet.

– Na, akkor ezt fogd fel, Huxley. Ma este meg akartam vallani neked az érzéseimet. De helyette engem hibáztattál valamiért, amit nem követtem el, leromboltad a bizalmat kettőnk között, és összetörted a szívemet.

– Hogy… mi? – kérdezi, tekintete tele megbánással. – Az… érzéseidet? Milyen érzéseidet?

– Már nem számít – mondom, és könnyek kezdenek csorogni az arcomon. Gyorsan letörlöm, de Huxley észreveszi.

– Basszus, Lottie. Sajnálom. Tényleg kurvára sajnálom. Nem lett volna szabad ilyeneket mondanom.

A kapu felé indulok, mert nem tudom tovább hallgatni, amit mond, és szívem üvöltése miatt amúgy is alig hallom már.

– Kérlek, maradj! Meg tudjuk oldani.

– Nem lehet – mondom a fejemet csóválva. Törékenynek érzem magam. – Időre van szükségem.

– Időre? – Átlépek a kapun, és már a járdán állok, hogy megvárjam Kelsey-t, amikor utolér. – Hogy érted azt, hogy időre van szükséged? Lottie, kérlek, ne csináld ezt. Ne hagyj el.

Megpillantom Kelsey kocsiját.

– Lottie. – Huxley a kezemért nyúl, de elrántom.

– Ne.

– Csak beszéljük meg. Megoldjuk. Nincs szükségünk időre.

Megfordulok, hogy a szemébe nézzek, és újra potyogni kezdenek a könnyeim.

– Alig tudok rád nézni, Huxley. Miből gondolod, hogy akkor itt akarok maradni veled?

Meglepi, hogy sírok, és hátralép egyet. Kihasználom a pillanatot, és amikor Kelsey leparkol, azonnal kinyitom a kocsiajtót.

– Kérlek, Lottie. Kicsim, ne menj el.

Elengedem a fülem mellett a szavait. Beszállok, becsukom az ajtót, és bekötöm az övemet.

Kelsey szó nélkül elindul. Egészen a lakásáig egy szót sem szólunk.

Még akkor sem mond semmit, amikor a telefonom már szinte folyamatosan rezeg a Huxley-tól beérkező üzenetek miatt.

Csak akkor szólal meg, amikor becsukja mögöttünk a lakása ajtaját.

– Istenem, Lottie, annyira sajnálom!

Teljesen felduzzadtak a szemeim.

Nem maradt több könnyem, amit kisírhatnék.

Összegömbölyödve, az egyik takarójába tekerve fekszem Kelsey padlóján.

– Nem értem – mondom halkan. – Azt hittem… azt hittem, bízik bennem.

– Úgy tűnik, hogy meglepték.

Figyelmeztetően húzom össze a szemem, amikor felnézek rá.

Védekezően felemeli a kezét.

– Nem védeni próbálom, csak igyekszem megérteni, hogy miért tette, amit tett. Mármint el tudod képzelni, milyen lehetett, amikor elmondták ezt neki? Annyira keményen dolgozott, és hirtelen az egész a képébe robbant. Biztosan stresszes lehetett.

– Biztos. De ez sem jogosítja fel arra, hogy így nekem essen. Segítséget kellett volna kérnie tőlem, nem pedig nekem esni. Tulajdonképpen mindent, amit felépítettünk kettőnk között, kihajított az ablakon, mintha… mintha az üzlet fontosabb lenne, mint én. – És ekkor belém hasít. – Talán… talán az üzlet tényleg fontosabb, mint én. Talán egyáltalán nem jelentek olyan sokat neki, mint hittem. – Megremeg az ajkam. – Talán jobban kedveltem őt, mint ő engem.

– Nem. – Kelsey csóválni kezdi a fejét. – Nem erről van szó. Kedvel téged, Lottie. Utánad ment. Láttam az arcát. Le volt sújtva.

Bárcsak tényleg így lenne!

– Talán kívülről tényleg úgy tett, mintha érdekelném, de ha valakit érdekel egy másik személy, akkor nem viselkedik úgy vele, mint ő velem.

Kelsey felsóhajt, és ledől az ágyára.

– Ha mondok valamit, nem fogsz utálni?

– Nem tudom. Jogom van utálni téged, ha olyat mondasz.

Kelsey motyog valamit az orra alatt.

– Szerintem próbáld meg a dolgot az ő helyzetéből nézni – mondja. – Most tudta meg, hogy a titka már egyáltalán nem titok, és az a hír járja, hogy egy hazug. Minden bizonnyal beszűkült a látása, és csak egy dolgon járt az esze. Nem gondolkozott, csak ösztönből cselekedett.

Felülök, és Kelsey szemébe nézek.

– De pont ezt nem érted, Kelsey. Gondolkodás nélkül reagált, és az első reakciója nem az volt, hogy megbízzon bennem. El akartam mondani neki, hogy szeretem. Hogy annyira boldoggá tesz, hogy mindennap hálás vagyok, hogy a karjaiban ébredek. – Könnyek csorognak le az arcomon. – De neki ezek szerint csak annyit értem meg, hogy egy feltételezés miatt azonnal eldobjon magától. Érted már, mi a probléma?

Kelsey lassan csóválni kezdi a fejét.

– Igen, értem, mi a probléma. Erre így nem is gondoltam. – Leül a földre, és odakúszik hozzám, hogy megöleljen. – Sajnálom, Lottie. El sem tudom képzelni, hogy mennyire fájhat.

– Nagyon – mondom szipogva. – Túlságosan is. – Letörlöm a könnyeimet. – Bárcsak sosem mentem volna bele ebbe az egészbe. Bárcsak soha nem lett volna semmi közöm az egészhez, mert most még nyomorultabbul érzem magam, mint valaha.

Kelsey megsimogatja a fejemet, amitől újra elerednek a könnyeim. Az igazat mondtam Angelával kapcsolatban Huxley-nak. Mély sebet ejtett rajtam az árulása, bár ő legalább a rá jellemző módon viselkedett. Gerinctelen, manipulatív hazudozó. De Huxley-ban megbíztam. Eltökélt, erős karakterében. Könyörtelen, de tisztességes. Most meg el kell gondolkoznom azon, hogyan szerethettem bele egy olyan alakba, aki megvásárolja mások hazugságát. Aki szerződéseket köt, hogy igazolja a szemenszedett hazugságait, mert számára az üzlet jelent mindent. Valami nagyon nincs rendben velem, ha szemet tudtam hunyni mindezek felett. És ez volt a kapcsolatunk alapja.

És most mégis úgy érzem, hogy megsemmisült a lelkem és a szívem.

Kelsey vállába szipogok.

– Miért kellett összetörnie, Kels?

– Nem tudom – mondja halkan. – De ne feledd, milyen szívós vagy.

– Most nem – mondom, és megtörlöm az arcomat. – Nem hiszem, hogy ebből könnyen talpra állok. Egyáltalán nem.

Kelsey kávéfőzőjének morgására ébredek. Még mindig a földön fekszem, és amikor megpróbálom kinyitni a szememet, már biztos vagyok benne, hogy teljesen feldagadtak a tegnapi egész napos sírástól. A hátam meg azért fáj, mert egy rakás párnán próbáltam meg aludni.

– Felébresztett a kávéfőző? – kérdezi Kelsey a konyhából.

– Ja – válaszolom olyan hangon, mintha tegnap este egy egész doboz cigit szívtam volna el. – De amúgy is fel kell kelnem.

Kopp-kopp.

– Ez az ajtód volt? – kérdezem Kelsey-től.

– Azt hiszem, igen – válaszolja, mielőtt kinyitná. – Huxley, te meg mit keresel itt?

Picsába.

– Bíztam benne, hogy beszélhetek Lottie-val. – Hátrapillantok, és a szemébe nézek. Amikor végignéz rajtam, aggodalom ül ki az arcára. – Kicsim, kérlek, beszélhetnénk?

– Hát, tudjátok, igazán rám férne egy zuhany – mondja Kelsey. – És amúgy sem tudok mit kezdeni az ilyen kínos szituációkkal. Jó tesó akarok lenni, de nem tudom, mit kell csinálni, amikor a pasik ilyen kiskutyaszemekkel állítanak be, ő pedig teljesen szánalmasan néz ki, úgyhogy szerintem én léptem.

És pontosan ezt is teszi.

Beszalad a fürdőszobába, becsukja az ajtót, és megengedi a vizet a zuhanyzóban.

Hallom, hogy becsukódik a bejárati ajtó, és ebből tudom, hogy Huxley belépett. Eltökéltem, hogy nem nézek rá. Mert már újra könnycseppek jelentek meg a szememben.

Nem akarom látni. Még mindig sajog a szívem. De neki más tervei vannak.

Letérdel mellém, és az arcomra teszi a kezét. Amikor összeakad a tekintetünk, látom, hogy nemcsak véreres a szeme, de tele van aggodalommal is. De vajon a karrierje és a vállalata miatt aggódik vagy miattam?

– A padlón aludtál?

– Párnákon. – Amik minden mozdulatomnál elmozdultak, úgyhogy tulajdonképpen félig tényleg a padlón aludtam, de ezt nem kell tudnia.

– Lottie, sajnálom. – Feszült a hangja. – Tudom, hogy nincs mentség arra, amit tegnap este tettem. Sosem lett volna szabad így beszélnem veled, és nagyon szégyellem magam. – Nagyot nyel. – Csak kurvára félek, hogy kibasztam a fivéreimmel. Ahelyett, hogy rád támaszkodtam volna, rajtad vezettem le a félelmemet. – Hüvelykujjával végigsimítja az arcomat. – És nagyon sajnálom. – Előhúz maga mögül egy táskát. – Nem tudtam, hogy hoztál-e magaddal valami ruhát, úgyhogy gondoltam, elhozok párat. – Ez idegesítően figyelmes. – Be kell mennem az irodába, hogy elejét vegyem a további károknak, de előbb látni akartalak. Együtt vacsorázhatnánk ma este? – Nem mondok semmit. – Kérlek, Lottie.

Lassan bólintok, amitől megindulnak a szememből a könnyek végig az arcomon.

Frusztráltan felmordul, és letörli.

– Bassza meg, sajnálom. – Feláll, és az ajtó felé indul. – Elküldöm üzenetben a részleteket.

Csak annyira telik tőlem, hogy bólintsak.

Amikor kimegy, és becsukja maga mögött az ajtót, kinyitom a táskát, amit hozott. Egy egyedi képes póló van a legtetején. A kép a Fleetwood Mac-koncerten készült. Rólunk. Átkarol, az elülső zsebembe dugja a kezét, én pedig nekidőlök széles mellkasának, egyik kezemet felemelem, és a tarkójára teszem.

Emlékszem erre a képre, és pontosan emlékszem arra is, hogy mit éreztem, amikor elkészítettük. Túlcsordultam a boldogságtól.

Bármit odaadnék, ha megint így éreznék. De most csak azt érzem, hogy… üres vagyok.

Huszonkettedik fejezet

HUXLEY

– Mit fogsz neki mondani? – kérdezi Breaker, miközben fel-alá járkál az irodámban.

– Egyszerűen meg fogom neki mondani. Nyíltan rákérdezek, hogy tudta-e. Mi értelme kerülgetni a forró kását?

JP az egyik széken ül, és idegesen jár a lába.

– Szerintem is a nyíltság lesz a kulcs. Szerintem értékelni fogja.

– Szerintem is – teszi hozzá Breaker. – Hogyan fogod előadni, mint valami poént vagy komolyan?

– Komolyan – mondom, de már Lottie-n jár az eszem.

Összerándul a gyomrom, ha eszembe jut, hogy sírva feküdt a földön. Egyszerűen felemészt a látvány. Ahelyett, hogy velem maradt volna, jobbnak látta a húgához menni, ahol a földön kell aludnia. Ennyire nem akart a közelemben lenni. Ennyire szégyellnem kell magam. A barátnőm inkább alszik a földön, mint az ágyamban. Vagy akár egy szomszédos szobában.

– Azt hiszem, hogy ha komoly hangot ütök meg, és ahelyett, hogy elviccelném a dolgot, mindent rendesen elmagyarázok, akkor megmenthetem a seggemet.

– Okos megközelítés – mondja Breaker, és nagyon sóhajt. – Bassza meg, remélem, még nem sok mindenkinek mondta el.

– Még mindig nem értem, hogyan tudta meg – mondja JP. – Hogyan jöttek rá? Mi semmit sem mondtunk, és mindenki mással titoktartási nyilatkozatot írattunk alá. – JP megvakarja a fejét. – Még mindig úgy gondolod, hogy Kelsey volt?

Megrázom a fejemet.

– Nem.

– Örült Lottie, hogy beugrottál reggel? – kérdezi JP.

Miután tegnap este Lottie elment, megírtam a testvéreimnek, hogy nem ő volt, majd részletesen elmondtam, hogyan sikerült mindent elbasznom. Őket hibáztattam, ők meg engem. Vállaltam a felelősséget, hiszen az egész káosz az én hibám. Mert ott van bennem ez a beteges bizonyítási vágy… De mit is akarok bizonyítani? Hogy nyélbe tudok ütni egy üzletet? Mi értelme nyélbe ütni egy üzletet, ha az az ára, hogy a nekünk legfontosabb embereknek okozunk fájdalmat?

Fájdalmat okoztam a fivéreimnek.

Fájdalmat okoztam Lottie-nak.

Egy üzlet sem ér ennyit.

– Nem – felelem végül. Látom magam előtt a bánatos arcát. – Nem is mondott semmit.

– Bocsánatot kértél? – kérdezi JP.

– Persze, baszd meg, bocsánatot kértem. Szerinted viccből mentem oda?

– Csak kérdezem – mondja védekezően JP. – Mostanában sok mindent elbasztál. Csak biztosra akartam menni, hogy ezt nem.

– Ó, de, méghozzá nagyon. Csak az ad némi reményt, hogy este hajlandó velem vacsorázni.

– Ó, tényleg? – kérdezi Breaker. – És mit fogsz csinálni?

– A bocsánatáért fogok esedezni. Mi mást tehetnék?

– Bizonyítsd be neki, hogy mennyire sajnálod.

– És mégis hogyan?

Breaker megvonja a vállát.

– Tudja a fene. Éppen ezért nincs párkapcsolatom. Nem tudok bánni a nőkkel.

– Szerintem nem ez az oka – mondja JP. – Egyszerűen csak idióta vagy.

– Mondja az, akinek szintén nincs senkije – vág vissza Breaker.

– A saját döntésem miatt – mondja JP. – Ha együtt akarnék lenni valakivel, akkor együtt is lennék.

– Aha – bólint Breaker, és végignéz JP-n. – És hogy megy Kelsey meghódítása?

– Jól. Ha kicsit nagyobb sebességi fokozatba kapcsolok, belém fog zúgni.

Breaker felhorkan.

– Ja… beléd. – A szemét forgatja, és már éppen rájuk akarok szólni, amikor Karla belép az irodámba.

Az ajtófélfán kopog.

– A recepció most szólt fel, hogy Mr. Toney elindult fölfelé.

– Köszönöm, Karla. – Röviden bólint, majd elmegy. – Húzzatok a francba.

Ezt egyedül kell megoldanom.

Összeszedik a cuccukat, és az ajtó felé indulnak.

– Sok szerencsét, tesó – mondja Breaker, és felém biccent. JP is felém biccent, majd egyedül hagynak az irodámban.

Leülök az asztalomhoz, és a számítógépem képernyőjét bámulom. Rohadt szerencsés vagyok, hogy a fivéreim mellém álltak, és nem akarnak kinyírni, amiért az ő jó hírüket is kockára tettem. A megélhetésünket. Az alkalmazottjaink megélhetését. Faszakodhattak volna, de úgy döntöttek, hogy nem teszik, ezért pedig nagyon hálás vagyok. Már az a tudat is elég szörnyű, hogy sebet ejtettem a kapcsolatunkon Lottie-val. Nem tudom, mihez kezdenék a fivéreim nélkül. És igen, csak sebet ejtettem a kapcsolatunkon. Nincs még vége. Vissza fogom szerezni Lottie-t. Ő az enyém. Örökre.

Karla tudja, hogy rögtön az irodámba kell küldenie Dave-et, úgyhogy amikor kopogást hallok, nem lepődök meg, hogy ott áll az ajtóban.

– Dave. – Felállok, és határozottan kezet rázok vele. – Köszönöm, hogy eljöttél.

– Nem hittem, hogy időben ideérek – mondja nevetve. Fogalma sem lehet róla, hogy görcsben áll a gyomrom. – Hatalmas baleset volt a 405-ösön. Szerencsére még le tudtam jönni egy lehajtón, mielőtt még beállt volna az egész.

– Mikor nincs baleset a 405-ösön?

– Igaz.

Az egyik szék felé mutatok, és becsukom az iroda ajtaját.

– Ülj csak le. Kérsz valamit inni?

– Nem, kösz. Ittam egy kávét idefelé jövet. Ne aggódj, elmentem vécére, úgyhogy nem fogom a te privát mosdódat használni.

Felnevetek, és leülök vele szemben.

– Mindig nyitva áll előtted a privát mosdóm ajtaja.

A mellkasához szorítja a kezét.

– Megható gesztus.

Lehervad a mosolyom, és megköszörülöm a torkomat. Úgy döntök, hogy akkor akár egyből bele is vághatok.

– Hát… reméltem, hogy beszélhetünk őszintén.

Dave alig látható mosolyra húzza a száját.

– Azt hiszem, tudom, hogy miről van szó.

– Tényleg? – kérdezem, mert hallani akarom, hogy mit tud.

Bólint.

– Tudod, amikor Ellie elmondta, először nem hittem el neki. De a babaóra után azonnal tudtam, hogy igaza van.

Újra megköszörülöm a torkomat. Nagyon szeretném meglazítani a nyakkendőmet, de erőt veszek magamon.

– És mivel kapcsolatban is volt igaza?

– Bocs, hogy így kimondom, de abban, hogy nem volt valós a kapcsolatod Lottie-val.

Na, helyben is vagyunk.

Szégyen zubog át az ereimen, és felforrósítja a testemet. A rohadt életbe. Bárcsak levettem volna a zakómat. De már késő.

Mondani akarok valamit, de megelőz.

– A vacsora után mondta el, amikor nálunk voltatok. Gyanította, hogy az egészet csak megjátsszátok. Először azt hittem, hogy csak az őrült terheshormonok miatt mondja ezt, mert el nem tudtam volna képzelni, hogy miért hazudnál. Főleg egy kapcsolatról. Ellie hívta fel a figyelmemet rá, hogy milyen merev a vállad, amikor Lottie megérint. Az a robotszerű hangszín, ahogy egymással beszéltetek. Valami hiányzott kettőtök között, és bár elég meggyőző műsort adtatok elő, voltak bizonyos dolgok, amik elárultak.

Végighúzom a kezemet az arcomon.

– Ide figyelj, Dave. Meg tudom magyarázni.

– Hogy őszinte legyek, az egész helyzetet meglehetősen komikusnak tartottam. Vajon milyen messzire hajlandó elmenni Huxley Cane? Vajon mennyire etikátlan az ember, aki üzletet akar kötni velem? – Elhallgat, én meg mindjárt elhányom magam.

Etikátlan.

Nem téved. Istenem, de szégyellem magam. Főleg most, hogy rájött.

– Ellie folyamatosan belefutott ezekbe az őrült órákba, és gondoltuk, jó hecc lenne titeket is elrángatni.

Kihúzom magam.

– Úgy érted, szándékosan hívtatok el minket?

Dave felnevet.

– Hát persze. Te vagy a legmerevebb alak, akit ismerek, és bár az üzleti életben ezzel sokra vitted, az élet többről szól, mint üzletek nyélbe ütéséről. Látni akartam ezt az oldaladat is. Gondoltam, ha tovább folytatjuk ezt a színjátékot, akkor talán kisül belőle valami. Volt valami kapcsolat közötted és Lottie között, Ellie és én pedig abban bíztunk, hogy végignézhetjük, ahogy megerősödik. – Elmosolyodik. – És így is lett. – Felnevet. – Biztosíthatlak róla, hogy ha nem ismertem volna meg Ellie-t, akkor talán én sem tudtam volna meg, milyen az igazi szerelem.

– Ho… hogy mi? – kérdezem, és igyekszem felfogni, amit mond.

– Javíts ki, ha tévedek, de szereted őt, igaz?

Végighúzom a fogamat az alsó ajkamon, és összekulcsolt kezemet bámulom. Bólintok.

– Igen. Szeretem.

– Tudtam! – Dave a térdére csap. – Ellie szerint Lottie tört meg először, úgy tűnt, hogy ő többet akar tőled, de azt mondtam neki, hogy te profin tudod kordában tartani az érzelmeidet, és ha fogadnom kellene, akkor arra tenném a voksomat, hogy kettőtök közül te kezdtél el hamarabb érzelmeket táplálni a másik iránt.

Úgy tűnik, ide fut ki ez a beszélgetés, úgyhogy akár be is vallhatom.

– Szerintem rögtön éreztem iránta valamit, amikor összefutottunk.

– Ami, feltételezem, nem Georgiában történt.

Megrázom a fejemet.

– Ellie erre is felfigyelt. Lottie nem sokat tudott Georgiáról.

Összerezzenek.

– Sosem járt ott.

– Akkor pontosan hogyan találkoztatok?

– A környékünkön, az utcán. Eltévedt. Én meg kieresztettem a gőzt. Úgy alakult, hogy mind a kettőnknek szüksége volt egymásra. – Megdörzsölöm a tarkómat. – Tökéletlen találkozás.

– Ezzel nem értek egyet. Annak is megvan a maga bája, ha az ember az utcán fut össze valakivel.

– Ha hozzátesszük, hogy mit akartunk, akkor már nem annyira. Nekem egy kamumenyasszonyra volt szükségem, neki pedig egy gazdag férjre, hogy lenyűgözzön valakit. Nem épp romantikus.

– Néha nem az első lépés a romantikus, hanem a megtett út. És ha szabad megjegyeznem, ti elég érdekes utat jártatok be, és ezt szórakoztató volt végignézni. – Dave megvakargatja az arcát. – De még mindig nem teljesen értem, hogy miért csináltad.

Nagyot sóhajtok, és hátradőlök.

– Mert egy idióta vagyok.

– Jó, ez igaz, de mondd el a valódi okát.

A valódi okát. Hát nem elég ennyi? Hogy idióta voltam? De Dave eddig minden válaszomat jól fogadta, úgyhogy bár az igazság rávilágít, hogy milyen manipulatív tudok lenni, hogy mekkora hazug vagyok, most már mindegy.

– Breaker és JP azt mondta, hogy sosem fogok tudni üzletet kötni veled, mert te egy rokonszenves alak vagy. Hogy egy üzleti megállapodásban nemcsak a pénzt nézed, hanem a kapcsolatot. Azt mondták, hogy nem vagyok rokonszenves neked. Rájuk akartam cáfolni. Amikor megláttalak titeket a kisbolt előtt, és bemutattad nekem Ellie-t… még mielőtt végiggondolhattam volna, hogy mit teszek, ömleni kezdtek a számból a hazugságok. Azt hittem, hogy ha jobban megismerjük egymást, akkor meggondolod, hogy üzletet köss velem.

– És mi lett volna, ha megkötjük az üzletet? Mi lett volna Lottie-val?

– Mindenki ment volna a maga útjára. Minden bizonnyal meg sem említettem volna neked a dolgot.

– Értem. – Elhalványul a mosolya. – Süt belőle a megbízhatatlanság.

– Tudom. – Végighúzom a kezemet a homlokomon. – Hidd el, kurvára tudom. A fivéreim a kezdetektől figyelmeztettek rá, hogy hülye ötlet, és amikor át tudtam látni a saját eltökéltségemen, akkor már én is felismertem, hogy ez nem helyes, de túlságosan hajthatatlan voltam ahhoz, hogy lemondjak az üzlet lehetőségéről. A végén kárt okoztam a fivéreimnek, és ami még ennél is rosszabb… elveszítettem Lottie-t.

– Hogy mi? – kérdezi Dave összehúzott szemöldökkel. – Elhagyott?

Bólintok.

– Tegnap este találkoztam valakivel, aki megemlítette, hogy tudsz a kamueljegyzésünkről. Nem értettem, hogy mégis honnan tudhattad meg, úgyhogy Lottie-t hibáztattam, mert azt gondoltam, hogy ő mondott valamit Ellie-nek. Sok hülyeséget mondtam, mire elviharzott. – Csóválni kezdem a fejemet, annyira undorodom magamtól. – Elcsesztem. Annyira a saját imidzsemre és hírnevemre koncentráltam, hogy elfelejtettem valamit: hogy egyik sem számít, ha nincs kivel megosztanom. Elment a húgához. – Összecsípem az orrnyergemet. – Inkább a földön aludt, mintsem velem. Ha ez nem jelzi, hogy mennyire rácsesztem, akkor semmi.

– Hadd kérdezzek valamit, és légy szíves, nézz a szemembe, amikor válaszolsz! Ha választhatnál Lottie és az üzletünk között, melyiket választanád?

– Lottie-t. – A szemébe nézek. – Lottie-t. Ő a mindenem. Nem tudom, hogyan jutottam idáig, nem tudom, hogyan estem bele ebbe a lányba ilyen hirtelen, de fizikai fájdalmat érzek, hogy elveszítettem, és mindenre képes lennék, hogy visszakapjam.

Dave elmosolyodik. Áthajol az asztalon, és a kezét nyújtja.

– Lehet, hogy most megleplek, mert még magamat is meglepem, de áll az alku.

– Hogy mi? – kérdezem, majd bizonytalanul megfogom a kezét, mert nem igazán vagyok benne biztos, hogy mire is rázunk kezet. Hogyan történhet ez?

Dave feláll, és begombolja a zakóját.

– A fivéreidnek igazuk volt. Tényleg bizonytalan voltam, hogy egy olyan emberrel kössek üzletet, akit nem ismerek. Nem tudtam, hogy valami olyasmit építesz-e a telkekre, amivel egyet tudok érteni. Kötöttem a múltban pár kiábrándító üzletet, és olyan ígéreteket tettek nekem, amelyeket sosem tartottak be. Ezért beszéltem Dwayne-nel. Tudtam, hogy vele fogsz dolgozni. Látni akartam, hogy megfelelők-e a terveid. Tudni akartam, hogy tud-e rólad és Lottie-ról. Tudni akartam, mégis miféle üzletbe lépek bele. De amikor elmondtam neki, mi van köztetek Lottie-val, Dwayne őszintén meglepődött, s már tudtam, hogy bár hazug vagy, nem az a célod, hogy nevetség tárgyává tegyél.

– Basszus, soha nem tennék ilyet. Ha valakit ki fognak röhögni, akkor az én leszek. Az összes alkalmazottammal titoktartásit írattam alá – még Lottie-val is. Akivel pedig nem írattam alá ilyet, azok mind azt hitték, hogy tényleg jegyben járunk. Lottie hozzám is költözött, meg minden. Hidd el, nem akartam, hogy kitudódjon.

– Hiszek neked – mondja Dave. – Ezért adom el neked a telkeket. Az ügyvédeink majd kidolgozzák a részleteket. Bízom benne, hogy mostantól nincs több hazugság, és betartod a megegyezésünk feltételeit.

– Természetesen. Nem vagyok hazug, Dave. Őszintén mondom, hogy minden egyes alkalommal borzalmasan éreztem magam, amikor tettetnünk kellett magunkat előttetek. És Lottie is. Úgyhogy nem árulom el a bizalmadat.

– Bízok benned. Egyelőre. Lehet, hogy más elküldött volna a picsába, de én ezt az egész történetet meglehetősen lenyűgözőnek találom, és élvezettel néztem végig, ahogy megváltozol. Előtte nehezen lehetett kiigazodni rajtad, de Lottie lefaragta a durva éleidet. Most már érted, hogy mi a fontos. És, őszintén szólva, rokonszenvesebb is lettél számomra. Jól éreztem magam veletek, és nem csak a szenvedésed miatt. De azt hiszem, sikerült párszor őszintén elbeszélgetnünk. Sokat fejlődtél, Huxley, és bár egy színjátékkal indult, ma már a barátomnak tartalak. Remélem, sikerül helyrehoznotok a dolgaitokat Lottie-val, mert tényleg élveztük a társaságotokat.

– Hűha! – mondom. – Őszintén nem számítottam rá, hogy ilyeneket fogsz mondani. Biztos voltam benne, hogy teljesen másról fog szólni ez a beszélgetés. Már készen álltam térdre esni előtted, és úgy könyörögni.

Dave az órájára pillant.

– Ha mégis szeretnéd megtenni, akkor van még úgy öt percem. – Kuncogni kezd, én pedig nevetést erőltetek magamra, mert a pokolba is, tényleg megtettem volna. – De komolyra fordítva a szót, folyamatosan az jár a fejemben, ahogyan a babaóra után viselkedtetek egymással. Tudtam, hogy megváltoztál. Éreztem, hogy érzékenyebb lettél. Eltűnt belőled az a zordság, ennek pedig örültem. Élveztem az átalakulásodat, és remélem, hogy folytatódik. Jó ember vagy, Huxley. Most pedig sürgősen találd ki, hogyan hozod helyre a dolgokat Lottie-val, mert biztos vagyok benne, hogy Ellie át akar majd hívni titeket vacsorára, hogy megünnepeljük az üzletet.

– Az remek lenne, Dave. Köszönöm. De tényleg. Mindent köszönök!

Az ajtó felé indul.

– Tudod, én eléggé megértő fickó vagyok, aki mindenben meglátja a jót. De más üzlettársaid talán nem fognak ennyire tisztelni, úgyhogy a helyedben az elkövetkező üzletekből kihagynám a kamumenyasszonyt és a kamuterhességet.

– Bízz bennem, soha többet!

– Ezt jó hallani. Majd még beszélünk. – Odaint nekem, majd kimegy az irodából. Amikor már biztos vagyok benne, hogy elég messze jár, leroskadok a székembe, és zihálva kapkodom a levegőt.

Rohadt.

Kibaszott.

Életbe.

Néhány perc múlva beront az irodámba Breaker és JP.

– Ó, a picsába, nem néz ki jól – mondja Breaker. – Az ott izzadság a homlokán?

JP tesz felém egy lépést.

– Baszki, izzadság. Pedig sosem izzad.

– Mi történt? – kérdezi Breaker. – Végünk?

Összecsapom a tenyerem, és felnevetek.

– Nevet. Ez most jó nevetés vagy egy ilyen elment-az-eszem nevetés? – kérdezi Breaker.

– Egy kicsit őrült nevetésnek hangzik. Szerintem kiesett egy kereke – mondja JP.

– Aláírja a megállapodást.

– Hogy mi? – kérdezi Breaker és JP egyszerre.

– Nincs időm részletesen elmesélni. Ki kell találnom, hogyan hozzam helyre a dolgokat Lottie-val. Most csak ez érdekel. – Felállok, és a hajamba túrok. – A kurva életbe, azt sem tudom, hol kezdjem.

– Nem veheted félvállról – mondja Breaker.

– Mindent feltetettél vele erre a szerződésre. Akkor talán erre a kapcsolatra is feltehetnél mindent – nevet fel JP.

De eszembe jut valami.

– Van egy ötletem! – mondom, és az asztalomhoz sietek a telefonomért. – Kössétek össze az ügyvédeinket Dave ügyvédjeivel. A kocsiból felhívlak, és mindent elmagyarázok.

Aztán köszönés nélkül elviharzok, kirohanok az irodából, és majdnem ledöntöm a lábáról Karlát.

Még ma este el kell intéznem valamit.

Huszonharmadik fejezet

LOTTIE

– Mit művelek, Kelsey? – kérdezem. Kibámulok az ablakon, a The Flats elegáns házai elsuhannak a szemem előtt.

– Meg fogod hallgatni – mondja a telefonba nyugodtan, de még a hangja sem képes csitítani tomboló idegeimet.

Néhány órával ezelőtt kaptam egy üzenetet Huxley-tól, hogy hat harmincra kocsit küld Kelsey lakásához, és hogy abban bízik, hogy beszállok. Majdnem visszaírtam neki, hogy meggondoltam magam, hogy nem tudok vele vacsorázni, mert már az arcának látványától is szédülni kezdenék.

De Kelsey azt mondta, hogy vegyek pár mély levegőt, átbeszéltük a pozitív dolgokat, és azt mondta, hogy pont azért vagyok ennyire kiborulva, mert szeretem őt, és ez addig nem is fog elmúlni, míg meg nem hallgatom, hogy mit akar mondani.

Akkor azt hittem, hogy igaza van. Most, hogy a háza felé közeledek, már inkább hajlok afelé, hogy tévedett.

– Nem érzem magam szépnek. Azt fogja hinni, hogy kész roncs vagyok.

– Rohadt jól nézel ki, és kit érdekel, hogy kész roncs vagy? Ha szeret, akkor egyáltalán nem fogja érdekelni, hogy kisírtad a szemedet.

– Ki kellett volna öltöznöm. Ki kellett volna sminkelnem magam.

– Ahhoz legalább egy kis időre abba kellett volna hagynod a sírást. Emlékszel, hogy megpróbáltuk, de az egész lefolyt az arcodon.

– Hibát követek el, Kelsey. Nem hiszem, hogy ezt kellene tennem. Nem állok még készen.

– Nem hiszem, hogy bármikor is készen állnál, Lottie.

– Össze vagyok törve – mondom halkan. – Szerintem még soha nem éreztem magam így. Amikor Angela kirúgott, azt hittem, hogy padlóra kerültem, de az semmi ehhez képest. Amikor már azt hittem, hogy kialakult közöttünk valami, kitépték a kezemből. – Mély levegőt veszek. Magányos könnycsepp gördül le az arcomon. – És nem tudom, hogyan tudnék megszabadulni ettől az érzéstől.

– Teljesen jogosak az érzelmeid – mondja Kelsey. – De Lottie, oka van annak, hogy áthívott ma este, mint ahogy annak is oka volt, hogy beugrott ma reggel. Tudja, hogy elcseszte. Mind követünk el hibákat – jó, lehet, hogy ez nagyobb, mint más hibák –, de ő próbálja helyrehozni. Ha tényleg szereted, akkor adsz neki egy esélyt erre. Erről szól a szerelem, nem? Mi is sokszor egymás torkának estünk mindenféle hülyeség miatt, de mindig meg is bocsátottunk egymásnak, nem?

Amikor megpillantom a Huxley házát körbevevő kerítést, újabb könnycseppek gördülnek le az arcomon. Kelsey nem téved. Egek, hiszen alig egy hete én is megbántottam őt, amikor meggondolatlanul mindenféle hülyeséget vágtam a fejéhez… És ő megbocsátott. Mély levegőt veszek, amikor a sofőr megnyom egy gombot, és félrecsúszik a kapu. Nincs visszaút. Amikor befordulunk, látom, hogy Huxley a verandán áll. Rám vár.

– Ó, egek, látom őt. Kelsey, ez nem fog menni. Egy csődtömeg vagyok.

– Akkor legyél csődtömeg előtte. Szeretlek. Gyönyörű szíved van. Oszd meg vele.

Éppen akkor teszi le a telefont, amikor a sofőr leparkol.

Eszelősen törölgetem a könnyeimet, de sajnos nem állnak el. Még akkor sem, amikor Huxley a kocsihoz lép, és kinyitja az ajtót. Amikor meglát, egy pillanatra lesújtva néz rám, majd a kezét nyújtja.

Nem vagyok még kész rá, hogy hozzáérjek, úgyhogy segítség nélkül szállok ki a kocsiból.

Nem mond semmit, de vállának feszüléséből látom, hogy csalódott a visszautasításom miatt.

Megköszörüli a torkát.

– Köszönöm, hogy eljöttél.

Megtörlöm az arcomat, és csak bólintok. Annyira összeszűkült a torkom, hogy szerintem egyetlen szót sem tudnék átpréselni rajta.

Nyers érzelmek dúlnak bennem, és amikor meglátom – egyszerű farmer és póló van rajta, haja kuszán áll a fején –, ezek az érzések kilőnek, és magával ránt a bizonytalanság örvénye.

Szabad itt lennem?

Szabad adnom neki egy második esélyt?

Ha egy ilyen szívfájdalomtól így a padlóra kerülök, akkor mire számítsak a jövőben?

És miért is gyötörnek ennyire intenzív érzelmek?

Minden bizonnyal azért, mert Kelsey-nek igaza van. Nagyon szeretem, sokkal jobban, mint gondoltam. Hozzá vonz a szívem. Érte sajog. Ugyanakkor óvatos is. Huxley kötélhúzást játszik a szívemmel, minden irányba megrángatta, darabokat szaggatott ki belőle, szorongással és bizonytalansággal töltötte meg.

– Nem bánod, ha bemegyünk? – kérdezi. Amikor megrázom a fejemet, az ajtó felé int, és amikor eléje lépek, a derekamra teszi a kezét. Mintha villám csapott volna a gerincembe, azonnal kiegyenesedek és megmerevedek. Észreveszi, és gyorsan leveszi a kezét rólam. Talán úgy értelmezte, hogy nem vágyom az érintésére. De nem azért reagáltam így, mert nem vágyom rá – hanem azért, mert nem is fogtam fel, hogy ennyire hiányzott.

Kinyitja nekem az ajtót, és belépünk.

– Mindent előkészítettem az étkezőben.

Mindent előkészítettem? Ez meg mit jelent?

Szorongással telve indulok el az étkező felé. Amikor belépek, látom, hogy két személyre terítettek. Két lefedett tányér, két pohár víz, közöttük pedig két toll és egy mappa. A fények le vannak húzva, és halkan Fleetwood Mac szól. Úgy tűnik, hogy rajtam és Huxley-n kívül egy teremtett lélek sincsen a házban.

Elsétál mellettem, és megáll annál a széknél, ahol én szoktam ülni. Kihúzza, és várja, hogy leüljek. Mindent megkérdőjelezek, ami a fejemben kavarog, és leülök. A mappára pillantok. Vajon mi lehet benne?

Huxley is leül, de nem a tányérjával szemben. Odahúzódik mellém, és felém fordul.

– Lottie. – Mély levegőt veszek, és amikor felé fordulok, könnycsepp gördül végig az arcomon. – Kicsim… – mondja halkan, majd letörli a könnyeimet. – Kérlek, ne sírj.

– M-Mit… akarsz, Huxley? – kérdezem, de alig vagyok képes kipréselni a szavakat.

Aggodalommal telve néz rám.

– Téged, Lottie.

– Azt elcseszted.

– Tudom. Hidd el, tudom. Tudom, hogy mennyire elcsesztem. Életem legnagyobb hibája volt, hogy berontottam az otthonunkba, és valami olyasmivel vádoltalak meg, amiről mélyen belül én is tudtam, hogy soha nem lennél képes rá. – Feltűnik, hogy azt mondta, otthonunkba. – És azóta is próbálom kitalálni, hogyan hozzam helyre, hogyan mutassam ki, hogy mennyire sajnálom, és aztán arra jutottam, hogy talán vissza kellene lépnünk oda, ahonnan elindultunk.

Értetlenül nézek rá.

– Ezt meg hogy érted?

A mappáért nyúl, és kivesz belőle egy rakás összetűzött papírt. Amikor jobban megnézem, rájövök, hogy a szerződésünk az.

Aztán feláll, és az étkező sarka felé indul, ahol egy büféasztal húzódik a fal mellett. Egy iratmegsemmisítő áll rajta. Gondolkodás nélkül beleteszi a szerződést, a fülsiketítő robajjal életre kelő gép pedig felzabálja az iratot.

Valamiért fáj ezt végignéznem. Ez a darab papír kötött össze minket. Ez szabadított fel a diákhitelem terhe alól. Akkor annak is lőttek? Ez hozott közel minket Huxley-val, ő pedig gondolkodás nélkül szétszaggatta.

– Miért csináltad ezt? – kérdezem kínzott hangon.

– Mert újra kell kezdenünk, Lottie. – Visszasétál az asztalhoz, és leül. A kezemért nyúl, de nem hagyom, hogy megfogja. Lehorgasztja a fejét. – Lottie, kérlek. Nem könnyíted meg a dolgomat.

– Szerinted meg kellene? Te aztán megkönnyítetted a dolgomat, amikor tegnap este azzal vádoltál meg, hogy elmondtam az igazat Ellie-nek.

– Tudom, de…

– És szerinted nekem könnyű volt szembenéznem a megvetéssel, ami sugárzott belőled?

– Nem, de…

– És szerinted nekem könnyű volt elviselni a tudatot, hogy a férfi, akiben megbíztam, akibe beleszerettem, nem bízik bennem, hogy megőrzöm a titkát?

– Nem. De Lottie…

– Nem is tudom, minek jöttem ide. – Felállok.

Huxley is feláll.

– Hova mész?

– Elmegyek – mondom. – Hülyeség volt idejönnöm.

A kijárat felé indulok, de Huxley megfogja a kezemet, és megpördít. Harag villan a szemében.

– Ülj le, Lottie.

– Hogy mondod?

– Azt mondtam, hogy ülj le. – Fogai között préseli ki a szavakat, és hirtelen haraggá változik a szomorúságom.

– Te meg mégis mi a fenét képzelsz magadról?!

Felém lép, és finoman az étkező falához nyom, belém fojtva a szót. Torkomon akad a lélegzetem, mert egyik kezével a helyemen tart, a másikkal pedig a falba öklöz.

– A rohadt életbe is, próbálok bocsánatot kérni! – mondja, és érzem, hogy harag bugyog benne.

– És szerinted ez a módja?

– Van jobb ötleted? – kérdezi a szemembe nézve. – Annyira rohadt makacs vagy, hogy nagyon úgy tűnik, hogy csak akkor vagy hajlandó rám figyelni, ha felbosszantalak.

– Megbántottál, Huxley. Nem akarom ezt hallgatni.

– Ha nem akarnád, akkor nem jöttél volna ide. – Átlát rajtam. – Ha nem akarnál meghallgatni, akkor nem szálltál volna be abba a kocsiba, és ismerlek, Lottie. Szeretsz engem…

– Nem. – Megrázom a fejemet. – Nem szeretlek.

Erősebben nyom a falhoz, belém szorítva a levegőt.

– Kurvára ne merj hazudni nekem. Az ilyen érzések nem tűnnek el egyetlen éjszaka alatt. Így akarod lefolytatni ezt a beszélgetést? Hogy közben az enyém vagy? Mert inkább lennék civilizált veled, és nem folyamodnék a régi kommunikációs technikáinkhoz. De ha kell, akkor egész éjszaka a falnál tartalak, míg meg nem hallgatsz.

Megnyalom az ajkamat, testemet felhevíti a vágy.

A rohadt életbe.

Nem akarok vágyni rá.

El sem akarom képzelni, miféle ízletes kínzásokat tartogat nekem ebben a helyzetben, ha nem kommunikálok vele megfelelően.

– Meghallgatsz hát? – kérdezi újra.

Veszek pár mély levegőt, mielőtt válaszolnék.

– Jó.

Elenged, aztán megfogja a kezemet. Ezúttal hagyom neki. Visszavezet az asztalhoz, és leülünk.

Amikor elhelyezkedünk, rám néz.

– Befejezted a makacskodást?

– Befejezted a seggfejkedést?

Ekkor alig látható vigyorra húzza a száját. Éppen, mint a kapcsolatunk elején. Ott állunk a startmezőn, én ideges vagyok, ő meg élvezi.

Idegesít a vigyora. Karba teszem a kezemet.

– Jól szórakozol?

– Igen. A régi időkre emlékeztet.

Engem is.

– Nekem jobban tetszettek az újabb idők. – Félrenézek.

– Ne érts félre, nekem is, de van annak valami bája, ha az ember leír egy teljes kört, nem?

– Ha valamiféle prezentációval készültél, akkor azt ajánlom, essünk túl rajta.

Erre felkapja a vizet. Legalábbis erre következtetek abból, hogy összehúzza a szemöldökét, és megfeszül az állkapcsa. A kapcsolatunkban beállt változás miatt nem hittem, hogy fel tudjuk idézni, milyenek voltak az első beszélgetéseink, de tévedtem. Elég könnyen visszalépünk oda.

És gyűlölöm, hogy ez ennyire felpezsdít.

Megmozdul az állkapcsa, amikor a kezemért nyúl. Ezúttal nem húzom el. Határozottan fogja, és a szemembe néz.

– Szeretlek.

Megszédít a szó.

Eláll tőle a lélegzetem.

Nem is tűnik valósnak.

– Nem hiszek neked – mondom. – Honnan tudjam, hogy nem csak úgy mondod?

Frusztráltan villan a szeme, és a mappához nyúl. Egy másik szerződést vesz elő belőle. De ez nem tűnik olyan formálisnak. Jogi halandzsa helyett olyan, mintha ő maga gépelte volna be. Az egész egy oldal és pár pontokba szedett bekezdés.

– Az meg mi? – kérdezem.

– Az új szerződésünk.

– Szerinted új szerződést fogok kötni veled?

Rám villan a tekintete.

– Fogd már be egy pillanatra, és hallgass végig!

– Így aztán vissza fogsz kapni – mondom a szememet forgatva.

– Most tényleg fel kell fektesselek erre az asztalra, hogy elhallgass végre?

A gondolattól felhevül a testem, elkerekedik a szemem.

Érzi.

A vonzalmamat.

A vágyódásomat.

A szükségemet.

– Ne – mondom, és felemelem a kezemet, amikor megmozdul. – Eszedbe ne jusson.

– Akkor hallgass meg, hogy ne kelljen szélsőséges eszközökhöz nyúlnom.

Egek, idegesítő, hogy milyen parancsolgató.

Domináns.

Birtokló.

De imádom. Mi a franc van velem?

Megenyhül kissé a tekintete.

– Nagyon sok mindent sajnálok, Lottie. Sajnálom, hogy valami olyasmiért hibáztattalak, amire nem volt jogom. Sajnálom, hogy megtört a bizalmad bennem. Sajnálom, hogy amikor kellett volna, nem támaszkodtam rád. És ami a legfontosabb, sajnálom, hogy fájdalmat okoztam neked. Belehalok a gondolatba, hogy szomorúnak láttalak, hogy sírtál, és azért mind én vagyok a felelős.

Megnyugtató hangjára egy csapásra elpárolog belőlem a düh, ellazul a vállam, és… figyelek rá.

– Azonnal észbe kaptam, hogy hibát követtem el, amikor elindultál innen. A torkomba ugrott a szívem, amikor beszálltál a húgod kocsijába. És amikor láttam, hogy elhajtasz, tudtam, hogy magaddal vittél egy hatalmas darabot belőlem. Felért egy gyomrossal, hogy végig kellett néznem, ahogy elmész. Ekkor döbbentem rá, hogy szeretlek. Sosem hittem volna, hogy lehetséges lesz annyira szeretnem valakit, mint amennyire téged szeretlek. A felismerés hegyként omlott rám. Szükségem van arra, hogy az életem része legyél, Lottie. Szükségem van rá, hogy állandóság legyél az életemben. Ezért írtam meg ezt a szerződést.

Nem veszem el tőle.

– Olvasd fel.

Megköszörüli a torkát.

– Nem vagyok jártas a jogi kifejezésekben, úgyhogy ne nevess ki. – Elmosolyodok magamban. – E szerződés összeköti egymással Huxley Cane-t és Lottie Gardnert, amint a felek megállapodnak a feltételekben, és a dokumentumot aláírásukkal ellátják.

– Igazad van, a terminológiád hagy némi kívánnivalót maga után.

– Üres volt a fejem, amikor írtam. Elnézésedet kérem. – Kihúzza magát, és tovább olvas. – A következő kívánalmakat mindkét félnek be kell tartania. Első kívánalom: némi megfontolást követően Lottie beleegyezik, hogy megbocsát Huxley-nak, amiért az hatalmas seggfej volt.

– Értékelem a hatalmas jelzőt, mert tényleg az voltál.

– Az – bólint, és mintha még jobban ellazulna.

– Második kívánalom: egy tartalmas csókolózás után, melybe minden beleférhet, amit csak Lottie szeretne – erre elvigyorodok –, Lottie köteles azonnal és véglegesen Huxley-hoz, pontosabban a hálószobájába költözni, ahol Huxley már elő is készítette a helyet a ruháinak a gardróbjában.

– A saját ruháimnak vagy azoknak, amiket te választottál nekem?

– Ahogy szeretnéd.

– Legyen akkor a kettő keveréke.

– Legyen. – Már szinte derűsen folytatja. – Harmadik kívánalom: Lottie maga mögött hagyja a kamumenyasszony és kamuterhes szerepeit. Huxley beismeri, hogy rossz ötlet volt, melyet már tisztázott Dave-vel. Huxley azt szeretné, ha Lottie kamuígéretektől szabadon, boldogan élne.

– Boldogan élne? – kérdezek vissza, és felvonom a szemöldökömet. Bólint. – És tényleg tisztáztad a dolgot Dave-vel? Ez komoly?

– Igen, ma beszéltem vele. Nem volt boldog, amikor elmondtam neki, hogy elcsesztem a dolgokat veled, és azt mondta, hogy jobb, ha gyorsan kibékülök veled. Megmondtam neki, hogy pontosan ez a szándékom, és hogy ma estére vacsorára hívtalak.

– Dave bölcs ember. – Már bizsereg a kezem, úgyhogy átdobom a hajamat a vállamon.

– Negyedik kívánalom: bár az előző szerződést megsemmisítettük, Huxley továbbra is Lottie adósa, úgyhogy bármilyen eseményen szívesen részt vesz, ha azzal Lottie alá tud tenni a volt főnökének. De Huxley jobban szeretné, ha ezúttal igazi vőlegényként lehetne ott Lottie mellett.

Felnéz rám.

Izé, ezt most jól hallottam? Igazi vőlegény?

– Ötödik kívánalom: Lottie belátja, hogy Huxley csak az árnyéka önmagának nélküle. Hogy nemcsak vágyik rá, de szüksége is van rá. Állandóságot jelent az életében, mely elviselhetetlen nélküle. Amivel el is érkezünk a hatodik kívánalomhoz: Lottie felmegy Huxley-val a tetőteraszra.

Feláll, és felém nyújtja a kezét.

Nem fogom meg azonnal.

Nem is tudom, hogy képes lennék-e rá, annyira remegek.

– Lottie…

Megpróbálom összeszedni a gondolataimat.

– Izé… át kell nézetnem a szerződést az ügyvédemmel.

Majdnem ledönt a lábamról a mosolyával. Annyira jóképű, és most már jókedv sugárzik belőle. Odaadom neki a kezemet, ő pedig átvezet a házon, fel a lépcsőn, fel a tetőteraszra. Kinyitja az ajtót, és előreenged. Gyönyörű látvány tárul elém.

A terasz közepén két fából készült nyugágy áll. Rózsaszirmokat szórtak köréjük, a műgyertyák fénye pedig sejtelmes fénnyel öleli körbe őket.

– Azta – sóhajtom, amikor végignézek a teraszon.

Becsukódik mögöttünk az ajtó. Amikor megfordulok, Huxley letérdel elém, és felemel egy kis ékszerdobozt.

Ez nem lehet a valóság. Nem lehet, hogy ez az én életem, de amikor kinyitja a száját, és kimondja a nevemet, rá kell döbbennem, hogy pont erről van szó.

– Lottie, szeretlek. Gyönyörűen idegesítő vagy, bosszantóan sokszor van igazad, és több örömöt csempészel az életembe, mint amiben valaha is reménykedtem. Ellentéte vagy a mogorvaságomnak. Helyre teszel, amikor kell, és amikor arra van szükségem, meghallgatsz. Egy szó, mint száz, kiegészítesz engem, és biztosan tudom, hogy nem élhetem az életem nélküled.

Kinyitja a dobozt. Egy gyönyörű, párna alakú gyémánttal díszített gyűrű van benne, amely körül kisebb gyémántok csillognak. Más, mint az a gyűrű, ami most is ott van az ujjamon. Éle van, akárcsak nekem.

– Annyira rohadtul szeretlek. Kérlek, elfogadod a szerződést, és ezzel együtt megtisztelsz azzal, hogy a feleségem leszel?

Csak bámulok rá, bele abba a mély, rejtélyekkel teli, átható tekintetébe, mellyel rabul ejtett.

Mindig is így lesz.

Úgy hiszem, az első pillanatban ellopta a szívemet. A hullámvölgyeinkben is megvolt közöttünk a kapcsolat, egy olyan stabil kötelék, mellyel egyre közelebb húzott magához. Tagadhatatlan, hogy szeretem ezt a férfit. Tagadhatatlan, hogy mindig is szeretni fogom. Nekem teremtették. Jól tudom. De mégis…

– Megsebeztél, Huxley.

Feláll, és gyorsan odalép hozzám.

– Tudom, Lottie, és tényleg kurvára sajnálom. Nem ígérhetem meg, hogy soha többet nem foglak megbántani, mert mindig lesznek nézeteltéréseink, de ígérem, hogy mindig te leszel az első számú ember az életemben, te leszel az, akiben mindig bízni fogok, akiről tudom, hogy mindig ott lesz mellettem, drukkol nekem, és a szemembe mondja, amikor seggfej vagyok. És minden tőlem telhetőt meg fogok tenni, hogy boldoggá tegyelek. Hogy szándékosan soha többet ne sirassalak meg. – Az arcomhoz nyúl, és hüvelykujjával finoman végigsimítja az arcomat. – Szeretlek, kicsim.

Megnyalom a számat. Elveszek a tekintetében. Elmormolok egy imát, és ugrok.

– Én is szeretlek.

– Basszus – mondja nagyot sóhajtva, majd felemeli az államat, és megcsókol. Azonnal átkarolom a nyakát, és elmélyítem a csókot. Elengedem a fojtogató haragot és feszültséget.

Furcsa, de mindig is őrá vágytam. Kihívást jelent nekem. Felcsigáz. És szenvedélyesen szeret.

Amikor elhúzódik, megfogja az arcomat, és a homlokomnak támasztja az övét.

– Kérlek, mondd, hogy ez egy igen! Kérlek, mondd, hogy örökre az enyém leszel!

Összekapcsolódik a tekintetünk.

– Örökké a tiéd leszek, Huxley.

– Hála az égnek – mondja, majd felemeli a kezemet, és megcsókolja az ujjaimat. Aztán lehúzza az ujjamról a kamueljegyzési gyűrűt, és felhúzza helyette az igazit. Megcsókolja.

– Tetszik?

Elmosolyodok.

– Imádom. Éppen úgy, mint téged.

Újabb csókot nyom a számra, majd halkan folytatja.

– Úgy tűnik, végül is sikerült szerezned magadnak egy gazdag férjet.

Felnevetek.

– Szerintem a hajfonatok miatt.

Magához húz, megölel, majd felkap, és megpörget.

Amikor már az ember azt hinné, hogy padlót fogott, amikor már azt hinné, hogy nincs több ereje megmászni a hegyet, mely mögött ott rejlik a boldogság, belebotlik egy kis ösvénybe, melynek megvannak ugyan a maga buktatói, de mégis egy gyönyörű végkifejlet felé vezet. Lehet, hogy az elején még nem láttam ezt a végkifejletet, amikor igent mondtam Huxley-nak, és belementem ebbe az őrültségbe, de örülök, hogy így tettem, mert el sem tudom képzelni az életemet nélküle.

Epilógus

HUXLEY

– Jól néz ki a seggem?

– Tizedszerre mondom, hogy elképesztően néz ki a segged – mondom, de ezúttal már oda sem nézek. Biztos vagyok benne, hogy az elmúlt percben semmit sem változott, de minél többször nézek rá, annál keményebb leszek, és még csak az kéne, hogy egy méretes merevedéssel állítsak be Lottie osztálytalálkozójára.

– Nem túl sok ez a ruha? Úgy érzem, hogy túl sok.

Megállítom, és magamhoz pörgetem. Sötétlila ruhát visel, mely tökéletesen simul rá testének minden domborulatára, és a mellét megemelve lehetetlenül kívánatos dekoltázzsal kápráztat el. Amikor kilépett a fürdőszobából, tátva maradt a szám, és azonnal felállt a farkam. Fekete magas sarkút vett fel hozzá, ami az abszolút gyengém. Azonnal a fenekéhez próbáltam nyúlni, de rácsapott a kezemre. Azt mondta, hogy az osztálytalálkozó végéig nem közeledhetek felé szexuálisan, mert nem akarja, hogy tönkremenjen a haja és a sminkje.

Ezt egészen addig ki is bírtam, míg ki nem léptünk a házból. A kocsiban aztán felhúztam a válaszfalat, a vállamra emeltem a lábát, és úgy kinyaltam, hogy kétszer is elélvezett. Cserébe életem leggyorsabb szopásával ajándékozott meg. Teljesen be voltam már indulva az ízétől, úgyhogy nem tartott sokáig. Még akkor sem, ha ezúttal nem markolhattam a hajába. Így aztán mindketten kielégülten érkeztünk meg a Beverly Hillshire Hotelhez. Lottie jót nevetett, mert eszébe jutott, hogy milyen micsodanősen indult a kapcsolatunk.

– Tökéletes a ruha, kicsim. Hidd el nekem, hogy fantasztikusan nézel ki. – Puszit nyomok az arcára, és a füléhez hajolok. – Annyira fantasztikusan, hogy minden önuralmamra szükségem van, hogy ne dugjalak meg itt és most az előtérben.

A csípőjére teszem a kezemet, és a falhoz nyomom.

– Huxley – lihegi.

– Nem mondhatod ki így a nevemet. Mert feláll tőle a farkam – suttogom, és csókot lehelek a nyakára. – Kicsim, megőrjítesz.

– Te őrjíted meg saját magadat – mondja, amikor csókot nyomok a füle mögé. Halkan nyög fel.

– Lottie… szeretnéd, hogy most rögtön megdugjalak?

– Már elnézést, de itt mi egy középiskolai osztálytalálkozót tartunk! – kiált fel mögöttünk valaki.

Amikor megfordulok, egy rágógumiszínű ruhába öltözött nővel találom magam szemben. Egy férfi karol belé, de kamunak tűnik. Érdektelenül pislog maga elé. Mintha lélekben máshol járna. Amikor rájövök, hogy hozzánk beszél, akkor veszem észre, hogy Angela az.

– Ó, Lottie! – kiált fel újra, és a mellkasára teszi a kezét. Látom, hogy alaposan végigméri a menyasszonyomat. Lefittyed a szája, és rögtön látom rajta, hogy féltékeny. Lottie megszorítja a kezemet, és ebből tudom, hogy ő is észrevette. – Nem is láttam, hogy te vagy az! – Angela felém fordul. – Huxley, hogy vagy?

Gyűlölöm, hogy azt hiszi, barátok vagyunk.

– Remekül – mondom, majd felemelem Lottie kezét, és csókot nyomok a kézfejére. Arra a kezére, melyen az eljegyzési gyűrű csillog. Angela azonnal odanéz, és nem igazán sikerül elrejtenie a féltékenységét, melybe szinte beleremeg. – Bocsánat, de a menyasszonyom annyira elképesztően néz ki ebben a ruhában, hogy képtelen vagyok levenni róla a kezemet. Megesketett, hogy nem teszem tönkre a haját és a sminkjét. A kocsiban egészen jól vigyáztam rá, nem?

Angela összehúzza a szemét, de aztán észbe kap, hogy fenn kell tartania a látszatot. Kihúzza magát, és odabújik a férfihoz, aki sajnos – már Angelának sajnos – éppen más nőket nézeget.

– Ó, igen, Braddel mi is alig tudtuk visszafogni magunkat a kocsiban. Folyamatosan kanos a lelkem.

A férfi egyáltalán nem figyel Angelára. Ráharap az ajkára, amikor elsétál mellettünk egy szőke.

– Mi történt Kennel? – kérdezi Lottie.

Angela legyint egyet.

– Ráuntam.

Vagyis a pasi kidobta.

– De Braddel nagyon jól megvagyunk. Igaz?

Megrántja Brad karját.

– Ki kell mennem a mosdóba – mondja a fickó, majd se szó, se beszéd, a szőke nyomába ered.

Angela még mindig magára erőlteti a boldogság maszkját.

– Szóval, kitűztétek már a dátumot?

– December tizedike – mondja Lottie. – Tulumban tartjuk, és minden közeli barátunkat és családtagunkat odarepítjük egy kéthetes partira.

– Ó, milyen izgalmas – mondja Angela, mintha fel sem tűnne neki, hogy őt nem hívtuk meg. – Foglaljak most repjegyet?

Milyen korlátolt.

– Nem szükséges. Szerintem nélküled is össze tudunk házasodni.

Angela összehúzza a szemét.

– De Lottie! A legjobb barátnőd vagyok!

– Nem, ez így nem éppen helytálló. – Lottie csóválni kezdi a fejét. Feláll a farkam a magabiztosságától. Remélem, nem akar sokáig maradni ezen az osztálytalálkozón. – De köszönöm, hogy ilyen kedves gondolatokat táplálsz irántam. – Lottie elmosolyodik. – Ja, és igazán sajnálom, hogy a két legnagyobb szponzorotok kihátrált mögületek. Biztos kemény volt.

Angela még jobban összehúzza a szemöldökét.

– Pontosan tudom, hogy milyen nehéz megfelelni az igényeiknek, hiszen éppen én voltam az, aki annak idején gondoskodott róla, hogy mindig mindent megkapjanak, amire csak szükségük volt. Milyen kár… De – Lottie kacsint – legalább megspórolsz egy kis pénzt azzal, hogy középszerű embereket alkalmazol.

Angela még jobban összeráncolja a homlokát.

– Tudtad, hogy Kelsey-vel már közösen vezetjük a vállalkozását? Éppen most írtunk alá egy egymillió dolláros szerződést Dave Toney-val. Kezdjük kinőni magunkat, éppen azon vagyunk, hogy felvegyünk magunk mellé pár embert. Ne aggódj, a középszerűeket mind meghagyjuk neked. Csakis a legjobbakat akarjuk, és meg is adjuk nekik, amit megérdemelnek. Na, mindegy – Lottie puszit nyom az arcomra –, kezdem unni ezt a partit. Nem kapunk be egy hamburgert?

Elvigyorodok.

– Van kedved átrepülni Portlandbe? Ölni tudnék egy Killer Burgerért.

– Ennél tökéletesebbet el sem tudnék képzelni. – Lottie Angelához fordul. – Annyira nem jó volt veled újra találkozni. Vigyázz magadra, Angela.

Kéz a kézben lépünk ki a hotelból, és egyenesen a várakozó kocsihoz megyünk. Felhívom a pilótát, és megmondom neki, hogy találkozzunk a reptéren. Ha a menyasszonyom hamburgerre vágyik, akkor meg is kapja.

Ahogy áthajtunk a városon, arra gondolok, hogy milyen szerencsés is vagyok.

Sok mindenben nagyot tévedtem. Azt hittem, hogy csak megtévesztéssel tudom nyélbe ütni az üzletet Dave-vel. Azt hittem, hogy Dave, akiről megtudtam, hogy egyenes fickó, nem hitt végig a Cane vállalatban. Elhittem, hogy ez a gyönyörű nő, akit a karjaimban tartok, képes elárulni. Nevetséges. Kurvára szerencsés vagyok. Alázatot kellett tanulnom, így soha többet nem fogom azt hinni, hogy magától értetődő, hogy mellettem van. És történeteket sem fogok többé kitalálni, hogy megkapjak egy üzletet.

Lottie a karomba dől, és az államhoz emeli a száját.

– Szeretlek, Huxley.

– Én is szeretlek, kicsim. Büszke vagyok rád. Kurvára büszke.

– Nem voltam túl nagy picsa?

– Oltári nagy picsa voltál, de imádtam.

Felnevet.

– Az utolsó talán nem kellett volna, de jólesett.

– Lezártad magadban a dolgot?

Bólint.

– Nagyon is. Köszönöm.

– Nem kell megköszönnöd. Ezt mind magadnak köszönheted.

– Úgy érted, annak, hogy véletlenül eltévedtem a The Flatsen, miközben gazdag férjre vadásztam?

Életem legjobb napja volt. Hála az égnek, hogy Angela olyan idióta volt, hogy kirúgta Lottie-t.

– Pontosan. El sem tudod képzelni, hogy mennyire örülök, hogy eltévedtél aznap, és hogy igent mondtál az őrült lánykérésemre.

– Hát meg kell mondanom, hogy a legutóbbi lánykérésed még annál is jobban tetszett.

– És igent mondtál.

– És igent mondtam.

Hála az égnek.

– Angela sok mindenben tévedett.

– Ó, tudom, de mire gondolsz?

– Az én legjobb barátom vagy, Lottie. És csak jobb lett az életem, mióta megismertelek. Szeretlek, leendőbeli feleség.

– Én is szeretlek, leendőbeli férj. Az összes őrültségeddel együtt.

Felnevetek, majd mély, szenvedélyes csókot váltunk. Az én gyönyörű, szexi, elképesztő menyasszonyom. Ezzel a kis méregzsákkal az oldalamon soha többet nem lesz unalmas az életem. Soha többet nem fogom utálni az esős napokat. Az életem tele lesz mókával, kalanddal, őrültségekkel, és sokkal szebb lesz, mint ahogy valaha is képzeltem. Szebb, mint amit megérdemeltem volna.

Méltatások

„Vicces, szexi, ravasz, romantikus, valóságos. Egy sorozatot sem imádtam ennyire. Sok helyen szó szerint felröhögtem. A szerző visszaadta az olvasás iránti szeretetemet. Köszönöm.”

– Sandy Litteken, amazon.com

„Ez az első Meghan Quinn-könyvem. Nagyon tetszett. Imádtam a karaktereket, remek volt közöttük az összhang. Tele volt vicces pillanatokkal és mocskos jelenetekkel!”

– jasmine cruzado, amazon.com

„Simám tudtam azonosulni a könyvvel, sok helyen felnevettem, és pont elég fülledt jelenet volt benne, miközben azért a történet sem volt elhanyagolva. Mostantól keresni fogom a Meghan Quinn-könyveket!”

– Nicole, amazon.com

„Annyira jó volt ez a könyv. Tökéletesen keveredett benne a humor, a komoly, az édes és a forró jelenetek. Én nem sorrendben olvastam a sorozat könyveit, amik önmagukban is olvashatók. Huxley és Lottie története nagyon jó volt, sokszor jót nevettem.”

– Treasure, amazon.com

„Egy újabb remek Meghan Quinn-könyv. Azonnal képes ráhangolni a karakterekre, és eléri, hogy képtelen legyél letenni a könyveit. Ez is remek történet.”

– MelissaR, amazon.com

„Szent egek, micsoda könyv volt! A poénokon jókat röhögcséltem, és alig tudtam abbahagyni. A történet is remek volt, imádtam Lottie és Hux vicces civakodását. Mindenkinek bátran ajánlom!”

– Alie Sarazin, amazon.com