Lynn Painter

NEM OLYAN,

MINT

A

FILMEKEN

Kossuth Kiadó

Tartalom

SZILVESZTERÉJJEL

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

HARMINCHETEDIK FEJEZET

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

NEGYVENEDIK FEJEZET

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

NEGYVENHARMADIK FEJEZET

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET

NEGYVENHATODIK FEJEZET

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

A bolondos kis WesLiz-rajongóknak:

Ez a könyv csak miattatok létezhet,

és örökké hálás vagyok érte.

SZILVESZTERÉJJEL

„Ha a tizenöt éves énem most látna, tökön rúgna.”

– A SZERELEM ASSZISZTENSEI

Wes

– Ezt nevezem én telt háznak!

– Haver, én megmondtam – felelte Adam, amikor megérkeztünk a buliba, majd vigyorogva egy rágógumit tömött a szájába. A hangszóróból dübörögve szólt a zene, és mindenki igyekezte túlkiabálni.

Adam és Noah után mentem a lépcsőn, fel a nappaliba. Úgy tűnt, az összes gimis ismerősöm ezt a bulit választotta szilveszterestére. A francba! Rengetegen voltak, a kanapékon is ültek, sokan álldogáltak és csevegtek szerte a házban. Azonnal megbántam, hogy beadtam a derekam, és eljöttem.

– Bennett! – Alex rohant felém a szoba másik végéből, és szorosan átölelt.

– Boldog új évet, Benedetti – mondtam, nagyot nyeltem, és viszonoztam az ölelését.

– Hogy vagy? – kérdezte. Utáltam azt a mosolyt, amivel rám nézett, amikor egy kicsit hátrébb húzódott. Tipikus szánakozó pillantás volt, mintha azt kérdezné, milyen érzés, hogy az életem szarkupaccá változott.

– Jól – válaszoltam. Két gondolat között őrlődtem: egyrészt örültem, hogy visszatértek az egyetemi barátaim – uramisten, újra van társasági életem! –, másrészt utáltam társaságba járni. Mert bármennyire is kedves volt velem mindenki, láttam rajtuk, hogy sajnálnak. Sajnálnak az apám miatt, sajnálják, hogy otthagytam az egyetemet, sajnálják, hogy már nem baseballozom.

Én is rohadtul sajnáltam magam.

Noah és Adam is visszajött, és rendszeresen hívtak magukkal mindenhova, én viszont rendre lepattintottam őket. De valamiért szilveszter alkalmából kivételt tettem. Egyértelműen közrejátszott, hogy ünnep van, bár már az elején megbántam, hogy ellágyultam.

Annyira más lett minden.

Amikor utoljára találkoztam ezekkel az emberekkel, nagy terveink voltak a jövőnket illetően.

És… azok a tervek még mindig csak tervek.

Én viszont megváltoztam.

Amikor apám meghalt (két héttel azután, hogy beköltöztem a UCLA-re), hazajöttem a temetésre, és már nem mentem vissza. Úgy döntöttem, lemondok az egyetemről és mindenről, amit a jövő tartogatott számomra. Mintha lett volna választásom… Eltelt néhány hónap a szívrohama után, és addigra már fix, teljes munkaidős állásom volt egy élelmiszerboltban, mellékállásban pedig Uber-sofőrként dolgoztam. Az élet rohadt jó volt.

– Gyere, Michael fogadásos játékot játszik a konyhában! – szólt Noah, és a konyha felé mutatott. – Itt túl nagy a zaj!

Ez volt a legújabb kedvenc szórakozásunk. Lényegében különféle kihívásokkal szívattuk egymást, és fogadásokat kötöttünk rájuk. Azok a srácok találták ki, akikkel együtt dolgoztam a boltban, és amikor meséltem róla Adamnek és Noah-nak, azonnal rácuppantak.

Kimentem utánuk a konyhába, közben szereztem magamnak egy italt, majd leültem hozzájuk az asztalhoz.

– Épp ideje volt, Bennett – jegyezte meg Michael az asztal másik végéből, és úgy húzta a száját, hogy rögtön levettem, már be van rúgva. – Egész téli szünetben el voltál tűnve.

Amikor meghallottam a másik szobában a Fearless című szám első néhány dallamát, összeszorítottam a fogamat. Valahogy éreztem, hogy ez fog szólni a buliban. Tökéletesen passzolt a mostani életemhez.

– Sok dolgom volt – válaszoltam, aztán felemeltem a poharamat, és lehajtottam az egészet. Nem akartam berúgni, de nem is próbáltam úgy tenni, mint aki nem akar berúgni. Noah-val és a tesójával már játszottunk a buli előtt, szóval, rá voltam hangolódva.

– Fogadok öt dolcsiban, hogy Bennett nem talál bele innen – mondta Noah, elém tolta az üres konzervdobozt, és a mosogató felé mutatott.

– Állom a fogadást! – A mosogató felé dobtam a konzervdobozt, néztem, ahogy lepattan a pultról, és nagy csattanással földet ér.

– Béna vagy! – heccelt, mire elővettem a zsebemből egy ötdollárost, és letettem elé.

– Nálad még így is jobb vagyok.

– Megjött Joss a csirkés szendvicsemmel, a mindenit – szólt Noah az SMS-ét olvasva.

– Fogadok, hogy a csirkés szendvics… – A látvány belém fojtotta a szót.

Itt. Van. Ő.

Úristen!

Libby ott állt a nappaliban.

Sikerült elkerülnöm őt az alatt a két hét alatt, amíg hazajött a téli szünetre, de most ő is itt bulizott.

Szilveszterezett.

Ez most vicc akar lenni? Aznap este három különböző bulit is megvétóztam, mindegyiket azért, mert gondoltam, hogy bármelyikben felbukkanhat. De ez a buli nem tűnt veszélyesnek ebből a szempontból.

Nem is tudom… Hirtelen minden megszűnt körülöttem. Vagy pont hogy annyira kiélesedtek az érzékeim, hogy semmi másra nem tudtam figyelni. Mindenesetre az biztos, hogy minden megváltozott, amikor észrevettem őt. Mint egy impresszionista festmény egybeolvadó színkavalkádja. Josshoz beszélt, mosolygott. A látványától csak fokozódott bennem az ürességérzés, a marcangoló fájdalomtól alig kaptam levegőt.

Apám temetése óta nem találkoztam vele. Utána néhány hétig távkapcsolatban éltünk, de aztán szakítottam vele.

Nem volt más választásom.

I can’t breathe without you, but I have to…{1}

Ellenállhatatlan vágyat éreztem, hogy megérintsem, hogy odamenjek hozzá, hogy megfogjam a kezét, és behúzzam magammal a konyhába, hogy együtt nevessünk a fogadásokon, és rábeszéljünk valakit, hogy bevállaljon valamilyen vicces feladatot.

De már nem tartoztunk össze, nem érhettem hozzá.

Úgy éreztem, a róla őrzött ezernyi emlék – a mosolya, a közös nevetések, az ölelkezések a kollégiumi szobámban – elviselhetetlen fájdalommal csapódik a mellkasomba.

Fekete, kötött, túlméretezett pulóvert viselt, ami lötyögött rajta. Az elejét a kockás szoknyájába tűrte. Jól nézett ki. Sötét harisnyában és csinos csizmában volt, de én csak a pulóver alól kikandikáló napbarnított vállára és a tetoválás kilógó szélére tudtam figyelni.

Szinte megszólított.

Mert jobban ismerem azt a tetoválást, mint a sajátomat, valószínűleg azért, mert az övét soha nem csak úgy egyszerűen nézegettem. Nem, az övét felfedeztem, lenyomoztam, megcsókoltam. Tanulmányoztam azt a tetovált koordinátapontot, mintha a teste lenne a térképem, és le tudnám róla olvasni, merre van észak.

You’re the only thing I know like the back of my hand…{2}

Az istenit!

– Három dolcsiban, hogy nem találod ki, mi van a kártyán – mondtam Adamnek. Felvettem a paklit a konyhaasztal közepéről, és megpróbáltam elterelni a figyelmemet. Biztos voltam abban, hogy ha tovább nézném Lizt, megrohannának és kikészítenének az emlékek.

De még az emlékeknél is rosszabbak a kérdések, amelyeket nem tudtam kiverni a fejemből.

Még mindig a tengerpartra jár olvasni? Vajon volt már az In-N-Outban, amióta eljöttem? Milyen dalokat tett fel az elsőéves lejátszási listájára?

Abba pedig bele se mertem gondolni, hogy jár-e valakivel.

Jobb, ha nem tudom.

Miután úgy döntöttem, hogy nem megyek vissza a suliba, töröltem a közösségimédia-fiókjaimat, részben azért, mert tudtam, hogy életem hátralévő részét azzal tölteném, hogy utána kutakodjak, részben pedig azért, mert ugyan milyen közlendőm lenne? A barátaim a diákszövetségi bulikról és a vizsgák előtti tanulásról osztottak meg képeket, amihez képest én csak szánalmas epizódokat tudtam volna megmutatni az életemből.

Ma dupla műszakot vállaltam az élelmiszerboltban, és magamtól rájöttem, hogyan kell megjavítani a kazánt. Most már álmomból felébresztve is menne. #blessed

– Állom a fogadást. Dáma – felelte Adam, és elővette a seggfejvigyorát.

Megfordítottam a lapot: bubi.

– Sajnos, sajnos nem talált, tesókám!

– Mi is szeretnénk beszállni. – Joss lépett be a konyhába. Leült az üres székre Adam és Noah közé, és az asztalra dobta a gyorséttermi elviteles csomagot. Adam odacsúsztatott nekem három dollárt.

– Szeretlek. Téged is és ezt a szendvicset is – hálálkodott Noah, és kinyitotta a csomagot. – Nagyon.

Az egész testem készenlétben állt, reszketett, tudtam, hogy Joss nyomában előbb-utóbb Liz is felbukkan majd. A kártyákra összpontosítottam.

– Jól van, Jo, egy ötösben fogadok, hogy nem tudod visszafelé elmondani a Hűségesküt – szólalt meg Adam.

Amikor Joss belekezdett, a többiek hangosan nevettek, és buzdították, de én alig tudtam rá figyelni, annyira zúgott a fülem. Érzékeltem, hogy Liz leül az üres helyre, Adam mellé. Vörös hajzuhatag és Chanel No. 5 illata lengte be a teret – letüdőztem az illatot, a pórusaimon keresztül szivárgott a testembe. Képtelen voltam ránézni, egyszerűen nem ment, de égett az arcom, mert éreztem, hogy engem figyel.

A francba, a francba, a francba!

Megkevertem a kártyapaklit, Joss közben a Hűségesküt szavalta.

– Szép szakáll, Bennett – mondta Liz halkan. A hangja eggyé vált a véremmel, és a testem minden részébe eljutott.

Nagy levegőt vettem az orromon keresztül, és kénytelen voltam odanézni.

Úgy értem, nem nézhettem őt levegőnek.

Felpillantottam a lapokból, és ledermedtem a mosolyától.

Semmit sem változott.

Ugyanúgy elgyengültem ettől a mosolytól, mint amikor a nebraskai Ogallala állatmenhelyének parkolójában először mondta, hogy szeret. A vörös ajka, az a csillogó zöld szempár, a rózsaszín pír az arcán…

Jesszusom, és úgy tűnik, nem gyűlöl.

Nyeltem egyet. Fogalmam sem volt, mitévő legyek, de milliónyi kérdés futott át az agyamon.

Miért nem utál? Sírt, amikor utoljára beszéltünk, az isten szerelmére.

Érthető lett volna, ha gyűlöl.

Most mi a francot csináljak?

Nem is kapcsoltam, hogy meredten nézzük egymást, amíg Noah ránk nem szólt.

– Jézusom, gyerekek, inkább vonuljatok félre! Fogadok húsz dolcsiban, hogy Liz és Wes nem fog ma csókolózni.

Dermesztő csend állt be a konyhában, mert senki sem tudta pontosan, hogyan reagáljon. Mielőtt feldolgozhattam volna, és kitalálhattam volna, hogyan csináljak úgy, mintha Noah nem mondott volna semmit, Liz felemelte az állát, és így szólt:

– Állom a fogadást.

Olyan erővel hasított belém ez a rövid mondat, hogy ha nem ülök, biztosan hanyatt esem. Semmi mást nem hallottam, csak a saját szívverésemet, ami üstdobként dübörgött a koponyámban. Néztem Liz vörösre rúzsozott, mosolygós, csókra csábító száját.

Összeszorítottam a fogamat, és száguldoztak a gondolataim. Persze hogy semmi másra nem vágytam annyira, mint hogy megcsókolhassam. Az ölembe akartam húzni, és elveszni a csókjában, abban a melegségben, amit azóta nem éreztem, hogy beszállás előtt integetett nekem a sorból, amikor visszarepült L.A.-be.

De ha megteszem, akkor újra összejövünk, ebben biztos voltam, és abban is, hogy nem vagyok elég erős ahhoz, hogy újra elengedjem, még akkor sem, ha neki az lenne a legjobb.

Márpedig neki az a legjobb.

Nyeltem egyet, hátralöktem a székemet, és felálltam. Közben belenéztem abba a smaragdzöld szempárba.

– Részemről ezt most passzolom – jelentettem ki. Magam is megdöbbentem, milyen érzelemmentesen csengett a hangom, holott minden sejtem fuldoklott az érzelmekben.

Kiléptem a konyhából, nem érdekelt, mit kiabál utánam Noah – „Hogy lehetsz ekkora barom?” –, és az sem, hogy Joss majd rendesen kioszt, ha legközelebb találkozunk.

Basszák meg mind! – gondoltam, és elindultam kifelé a hátsó ajtón, mert minél messzebb akartam kerülni onnan.

De amikor éjfélkor egyedül ücsörögtem a teraszon, és a szivarkám narancssárga végét bámultam, bent a házban pedig mindenki üvöltötte, hogy „boldog új évet!”, már tudtam, hogy soha nem bocsátom meg magamnak, amit a szavaim okoztak Liznek.

ELSŐ FEJEZET

MÁSFÉL ÉVVEL KÉSŐBB

„A gyűlöletem oly heves, hogy rímet hányok tőle.”

– 10 DOLOG, AMIT UTÁLOK BENNED

Wes

Reggel hatkor kikapcsoltam az ébresztőórámat, és felültem a sötétben.

– Te szadista seggfej – morogta AJ, a lakótársam, és a másik oldalára fordult. Én közben kimásztam az ágyból, és felöltöztem. Ugyanabba a kanadai nyári baseball-ligába kerültünk, és ugyanannál a vendéglátó családnál laktunk, így bár még csak az őszi tanév első napja volt, mégis úgy tűnt, mintha évek óta együtt élnénk. Tudtam, hogy még aludni fog öt perccel azelőtt, hogy el kellene indulunk kondizni, de én időben fel akartam kelni, hogy rákészüljek a kemény munkára, ami pár óra múlva Acostában vár ránk. Betettem az AirPodsomat, és a Trouble’s Comingot hallgattam. Lefutottam a dombon, és olyan kollégiumok mellett haladtam el, amelyeknek még meg kell tanulnom a nevét. Amióta koleszos lettem, minden reggel eljártam futni. Szerettem az egyetemet ezekben a hajnali órákban, amikor még mindenki alszik. Látni a napfelkeltét, hallgatni a madarakat (két szám között), elfutni a dombon álló zöld fák mellett, amelyek valahogy másnak tűntek, mint az otthoni zöld fák – le voltam nyűgözve Kaliforniától.

Pontosabban a UCLA-től.

És őszintén szólva a rajongásom sokkal inkább összefüggött azzal, hogy itt kaptam második esélyt, mint magával a helyszínnel. Persze gyönyörű a környezet, de ez az a hely, ahol valóra válhatnak az álmaim.

Ilyen nyálas baromságok jártak a fejemben, amikor lelassítottam, hogy egy elektromos roller elszáguldhasson mellettem. Imádom, hogy ennyi lehetőséget kínál ez a hely. A baseballban (mind egyetemi, mind MLB-szinten), az oktatásban és minden egyéb téren. Westwood az a pont a térképen, ahol minden megváltozik.

Legszívesebben dalra fakadtam volna, amikor elkocogtam egy fickó mellett, aki a szemeteskukát mosta éppen slaggal – ilyen idióta hangulatban voltam.

De végül csak biccentettem neki, és futottam tovább.

Jó reggelt, haver!

AJ-nek meggyőződése volt, hogy elment az eszem, amiért mindennap ilyen korán kelek, és kocogni indulok, de ő még gyerek. Tizennyolc éves, jóformán még ki sem heverte, hogy ő lett a bálkirály, máris felvették ide.

Én viszont húszévesen lettem elsőéves, és sokat kellett bizonyítanom.

Két évvel ezelőtt mindenem megvolt.

Aztán mindent elvesztettem.

Így most, hogy kaptam egy második esélyt, és mindent bepótolhattam, nem óvatoskodtam, és nem fogtam vissza magam.

Nem bizony, mohón, két kézzel kaptam a lehetőségek után, és eszem ágában sem volt elereszteni azokat.

A carpe diem mottóval éltem az életemet, belevetettem magam a sűrűjébe, mert ha valaki, hát én aztán tudom, milyen múlékony minden pillanat. Ha őszinte akarok lenni, őrült módon vártam a suli első napját. Nem akartam olyan baromságokat összehordani, hogy a mai nap életem hátralévő részének első napja (ez tragikusan közel áll az „élj, nevess, szeress” dumához, nem?), pedig valahogy úgy érzem, pont erről volt szó.

És maximálisan készen álltam.

Lefutottam a három mérföldes körömet, lezuhanyoztam, aztán ettem AJ-vel egy burritót az Ackermanban, majd átrollereztünk az Acostához.

Imádom a rollereket.

Mivel nem hoztam autót az egyetemre, és biciklim sem volt, megszállottan használtam a campuson mindenütt elérhető elektromos rollereket.

Wes + roller = örökkön örökké.

Istenem, tényleg olyan vagyok, mint egy izgatott kisiskolás az első tanítási napon, ugye?

Még mindig ebben az állapotban voltam, amikor beértem az első órámra – hiába mentünk el gyúrni, attól sem sikerült lehiggadnom.

– Isten hozta Önöket az infrastruktúra-építőmérnöki karon!

Abban a másodpercben léptem be az előadóterembe, amikor a professzor elkezdett beszélni, ami azt jelentette, hogy a hatalmas tanteremben nagyjából száz hallgató fordult felém ahelyett, hogy a tanárt nézte volna.

Így kell ezt csinálni, te szerencsétlen!

Teljesen rosszul mértem fel, mennyi időbe telik eljutni az Acostától a Boetler Hallig, ezért elhibázott döntésnek bizonyult meginni egy fehérjeturmixot AJ társaságában súlyzózás után.

De annyira fel voltam dobva attól, hogy a baseballosok között én lettem a legjobb erőemelő – bizony ám! –, hogy ez (akkor még) zseniális ötletnek tűnt: „Miért ne lóghatnék még pár percig, semmit nem csinálva, és élvezhetném, hogy eddig, az első napon még semmit nem szúrtam el?”

Gyorsan leültem egy üres helyre elöl, kinyitottam a hátizsákomat, és elővettem egy jegyzetfüzetet (ha jegyzetelésről van szó, nem vagyok a laptop híve). Ez az építő- és környezetmérnöki szakok bevezető kurzusa, a legkevésbé sem szerettem volna lemaradni a fontos információkról.

– Az első órán adná magát, hogy átfussuk együtt az éves tananyagot, de én ezt inkább kihagyom, mert bízom benne, hogy tudnak olvasni. Okos társaságnak tűnnek – mondta Tchodre professzor, a magas, komoly bajuszú tanár a terem elején álló asztal mellől. – Tehát csapjunk bele, rendben?

Megnyomtam a Rotringom gumibetétes végét, kinyitottam a füzetet, és felkészültem a jegyzetelésre.

– Ezen az órán azt fogjuk áttekinteni, hogy milyen szerepet töltenek be az építőmérnökök az infrastruktúra fejlesztésében és megőrzésében.

Elkezdtem jegyzetelni. Még mindig alig akartam elhinni, hogy az első negyedévem első óráján máris egy mérnöki kurzuson veszek részt. Attól tartottam, hogy az első évemet az általános műveltséghez kapcsolódó tantárgyak fogják kitölteni, és csupa érdektelen és felesleges órát kell majd hallgatnom, például a világzene vagy az antropológia tárgyköréből. Ezért is volt elképesztően jó érzés, hogy erre, valamint a kémiára és a matematikára is be tudtam iratkozni.

Bármilyen őrültségnek hangzik is a két év alatt, amíg nem jártam egyetemre, hiányzott a matematika és a természettudomány.

Mrs. Okun, a tizedikes fizikatanárom tehet róla.

Ő beszélt rá, hogy a második évem utáni nyáron (a nyári és az őszi bál közötti két hétben) vegyek részt egy mérnöktáborban Missouriban. Nem tudtam, mire számítsak. Igazából csak azért mentem, mert így két hétre leléphettem az unalmas Nebraskából.

Soha nem gondoltam volna, hogy ennyire megszeretem azt a közösséget, ahol mások is annyira szeretik a matematikát és a természettudományokat, mint én. A tábor előtt jó tanuló voltam, de fogalmam sem volt, mit akarok kezdeni az életemmel – úgy értem, azonkívül, hogy baseballjátékos leszek.

De amint megérkeztem a táborba, éreztem, hogy a helyemen vagyok. Ott, abban a közegben, azokkal az emberekkel összeállt a kép, és minden átkattant bennem. Az a tábor elindított bennem valamit, kedvet kaptam a mérnöki pályához, bár ettől függetlenül a baseball volt a legfontosabb számomra.

Szóval, leírhatatlanul jó érzés fogott el az előadóteremben, egy újabb lépéssel közelebb álmaim megvalósításához.

Az óra végéig lényegében lejegyzeteltem Tchodre minden szavát. Tudtam, hogy az információk nagy részére nem lesz szükségem, de nem igazán érdekelt. Korábban magától értetődőnek vettem, hogy egyetemre fogok járni – még szép, ha akarok, akkor megyek, és kész –, de aztán az élet keresztülhúzta a számításaimat. Azóta megváltozott a hozzáállásom.

Minden egyes elcseszett pillanatát megbecsültem.

Jöhetnek a jegyzetek, a tanulókörök, a félévi dolgozatok – minden részét nagyon vártam.

Elmentem kémiaórára, majd ebéd és egy rövid ejtőzés következett. Edzés előtt pihennem kellett, szükségem volt egy kis nyugalomra, hogy rendet tegyek a fejemben, mert bármennyire jól hangzik is, hogy súlyzózásban király vagyok, az egész semmit nem ér, ha nem tudok vállalható módon dobni.

– Biztos, hogy nem jössz dobálni egy kicsit? – kiabált AJ a nappaliból, mert pár sráccal épp a kosárpályára igyekeztek, hogy játsszanak egy órácskát.

Imádtam az ilyen spontán összehozott meccseket, de most minden energiámat tartalékolnom kellett egyetemi karrierem első edzésére.

– Nem, inkább maradok! – kiabáltam vissza. Beállítottam az időzítőt a telefonomon, és lehunytam a szemem.

De nem jött álom a szememre.

Most, hogy eljutottam ide, és hivatalosan is elkezdtem az egyetemi és sportolói karrieremet a UCLA-n, végre eljött az én időm.

Itt az ideje, hogy visszahódítsam Liz Buxbaumot.

MÁSODIK FEJEZET

„Mielőtt az életembe csöppentél volna, képes voltam döntéseket hozni. Most nem vagyok. Függök tőled. Fontos a véleményed. Ehhez mit szólsz…?”

– KÉT HÉT MÚLVA ÖRÖKKÉ

Liz

Ó, istenem, az ott…?

Hét óra volt, a nap még alig kelt fel, Westwood nagy része még aludt.

De én nem.

Én futni indultam.

És az a fickó is, a hosszú lábával, Mr. Gyorsasági Rekordot Akarok Beállítani. Egy feltűnően magas figura, gondolom, elsőéves kosaras. Hunyorítva figyeltem.

Nem, ezt a nyakiglábat biztosan nem ismerem.

Az AirPodsomban az Ever Since New York szólt, Harry Styles egy kevésbé felkapott dala, a tökéletes őszi hangulatú szám. Bár L.A.-ben meleg volt, én lélekben már Stars Hollow-ban jártam, mert hivatalosan is beköszöntött az őszi negyedév.

Ami azt jelentette, hogy a lejátszási listáim is tükrözik a frissen összegereblyézett levélkupacok hangulatát.

Igen, egy kicsit korán van még egy Pumpkin Spice Latte elnevezésű lejátszási listához, de nem érdekel.

Az első tanítási nap varázslatos érzéssel töltött el. Szinte érezni lehetett az új félév ropogós, makulátlan frissességét. Úgy tűnt, bármi lehetséges.

Különösen ebben az évben.

Miután két éven át vergődtem értelmetlen munkakörökben, amelyek egy lépéssel sem vittek közelebb a célomhoz, azon kívül, hogy megtanultam elviteles kávéért járni, végre gyakornoki állást kaptam.

És nem is akármilyen gyakornoki állást.

Lilith Grossmanhez kerültem.

Amikor integettem a gondnoknak, aki épp a járdát mosta slaggal, valószínűleg úgy mosolyogtam, mint valami idióta, de nem tehetek róla.

Ezúttal olyan munkát kaptam elsőévesként, amiből hosszú távon rengeteget profitálhatok.

Ma kezdődik el a jövőm.

Tavaly az egyik lakótársam, Clark, az atlétikai tanszék videós produkciós csapatában dolgozott. A legtöbb sporthoz amúgy semmi közöm, de ő szólt, hogy van náluk egy részmunkaidős, fizetős állás. Kapva kaptam az alkalmon.

Jelentkeztem, mert pénzre volt szükségem.

Nem gyakornoki állás volt, hanem részmunkaidős diákmunka.

Egy feladatkör, amibe beleszerettem.

Az volt a feladatom, hogy fotókat és videókat készítsek a különböző sportolókról… edzésen, meccseken, erősítés közben. Ez volt a munkám. Mindig azt csináltam, amivel éppen megbíztak, és a legkülönfélébb sporteseményekre hurcolkodtam ki a felszerelésemmel.

Eleinte jó sokat bénáztam.

Aztán szép lassan belejöttem.

Felébresztette a kreatív energiáimat. Ahogy a zene képes átformálni a filmes pillanatokat, úgy tudtam én is történeteket alkotni pusztán azzal, hogy fogtam a kamerát, és rögzítettem, mit csinál éppen a sportoló. Még ha csak egy háttérember voltam is ezen a területen, személy szerint sokat profitáltam belőle.

Ezért amikor hírét vettem, hogy Lilith Grossman, a díjnyertes dokumentumfilm-producer sportdokumentumfilmet készít a UCLA-n, és gyakornokot keres maga mellé, azonnal jelentkeztem.

Főleg azért, mert ő a HEFT Entertainmentnek dolgozik.

Nemcsak a sport világában számított elismert producernek, hanem számtalan projektben is benne volt álmaim cégénél. A HEFT Entertainment a HEFT Motion Picturesből és a HEFT Televisionből, valamint a HEFT Musicból állt. A cég filmes és zenei részlege is hatalmas volt, és a zenei és filmes szakma legnagyobb neveivel dolgoztak együtt.

Akik Oscar- vagy Grammy-díjat nyertek, azok valószínűleg a HEFT-tel dolgoztak.

Ha valaki filmes és televíziós zenei szerkesztő szeretne lenni, annak óriási lehetőséget jelent, ha gyakornokként itt szerezhet szakmai tapasztalatot. Sokan kezdték itt a pályafutásukat azok közül, akikre felnéztem, és most én is közéjük tartozhatok.

Még mindig nem tudom elhinni…

A mai naptól kezdődött a gyakorlat, de Lilith és én már néhány hete együtt dolgoztunk. Megkeresett, hogy segítsek neki néhány dologban a campuson. A projekt idejére a Morganben (a J.D. Morgan Centerben volt az összes sportcsapat munkatársainak és adminisztrátorainak az irodája) rendezkedett be, és mivel én Los Angelesben maradtam a nyár folyamán, amikor a legtöbb barátom nem, megragadtam a lehetőséget.

A legjobb döntésemnek bizonyult.

Nem tudtam, mire számítsak, milyen lesz a sikeres producer – őszintén szólva előítéleteim voltak vele szemben, hogy biztosan seggfej, de ő rácáfolt. Ő egy elképesztően sikeres nő, aki, úgy tűnt, mindent meg akar nekem tanítani, amit tud.

Beültünk ebédelni egy szusiétterembe a Grove nevű bevásárlóközpontban, és a céljaimról kérdezett. Amikor vázoltam neki, elővett egy tollat a táskájából, és a szalvétára firkantotta le a lépéseket, hogy meg is valósítsam őket.

Nagyon jó meglátásai voltak.

Mert az volt a tervem, hogy megszerzem a zeneipari diplomámat zenei szerkesztő szakirányon, és aztán… imádkozom, hogy el tudjak helyezkedni ezen a területen.

De Lilith rávezetett arra, hogy első lépésben a zenei jogdíjak világával, vagyis a licensinggel kellene egy kicsit behatóbban megismerkednem: „A jogdíjak területén zenével dolgozunk, de filmmel és tévével is. Jó pénzt keresel vele, ami nem utolsó szempont, és közben értékes kapcsolati hálót lehet kiépíteni, ami végül elvezethet a vágyott munkakörhöz.”

Aztán felsorolta a példaképeimet, akik szintén a licensing területén kezdték a pályafutásukat.

Teljesen logikusnak hangzott.

A music supervisor napi szinten együttműködik a licensinggel foglalkozó kollégájával, ennél jobb összeköttetés pedig nem is kell. A diplomámhoz szükséges kurzusok mellett most már minden zenei jogdíjakkal kapcsolatos tárgyat felvettem, és megszereztem belőle a képesítésemet.

Tényleg olyan volt, mint egy útiterv az álmaimhoz.

Már megint mosolygok – állapítottam meg, amikor megálltam a sarkon, hogy megvárjam a zöld jelzést.

Úgy vigyorogtam, mint egy eszelős, miközben egy helyben kocogtam, de egyszerűen nem bírtam ki mosolygás nélkül.

Mert eddig csodálatosan alakult az évem.

Még mindig fél méterrel a föld felett jártam, mint egy szerelmes gimnazista, amikor beléptem az első órámra.

– Maga most csak viccel velem, Buxbaum?

Még szélesebben vigyorogtam, és Horace terme felé igyekeztem.

– Miért?

– Miért? – Horace Hanks, a zenetanárom, a kedvenc tanárom, hevesen gesztikulált felém. – Ez az első tanítási nap, és még füzetet sem hozott? Hátizsákot? Ceruzát? Sértésnek veszem, hogy nincs felszerelése.

– Ugyan már, Hor – mondtam, és leültem ugyanahhoz az asztalhoz, amit mind a négy eddig látogatott óráján kisajátítottam magamnak. – Tudjuk, hogy maga nemcsak tanít, hanem előad. Már tisztában vagyok vele, hogy úgy tudom a legjobban megörökíteni a… zsenialitását, ha videóra veszem az óráját, és a vizsgák előtt újranézem.

– Nincs ellene kifogásom – felelte, és megvakarta a kopasz fejét. – De attól még bánt a tiszteletlensége.

– Elnézést kérek. – Elővettem a telefonomat, hogy megbizonyosodjak róla, le van némítva.

Horace nagyon utálta, ha az órán megcsörrent valakinek a telefonja.

Amikor elkezdődött a kurzus (pszichológia- és zenei menedzsment), megnyomtam a felvételt, és Horace nem okozott csalódást. Mindig is a V, mint Viktória című filmsorozat drámatanárára emlékeztetett (valószínűleg ezért kedveltem annyira), aki teljesen rendhagyó módon, egyszerre viccesen és kínosan tanított.

Egyszer egy egész előadást végigénekelt. Falzettben.

Meghökkentő módszereket alkalmazott, de nála összességében mégis minden működött. Mindig rengeteget tanultam tőle.

A következő, kevésbé szórakoztató órám ugyanabban az épületben volt, utána a Morganhez mentem az első hivatalos gyakornoki megbeszélésemre. Ideges voltam, annak ellenére, hogy Lilith minden találkozónkon nagyon kedves volt. Ő mindig lenyűgözött, én viszont nem akartam, hogy rájöjjön, én nem vagyok lenyűgöző.

Az irodája felé siettem. Láttam, hogy épp dolgozik a számítógépén, ezért bekopogtam.

– Kopp, kopp.

Felnézett, és elmosolyodott.

– Gyere be, Liz! Ülj le!

Szőke bubifrizurája volt, borotvaéles végekkel, és olyan tökéletesen állt minden szál, mintha akkor lépett volna ki a szalonból. Tengerészkék blézert viselt fehér, felhajtott gallérú, gombos blúzzal, szakadt farmerrel és piros magassarkúval. Olyan összeszedett Los Angeles-i megjelenése volt, mint aki bármelyik pillanatban beállhatna a Vogue kamerái elé egy business casual chick divatanyaghoz.

Leültem az egyik vendégszékbe.

– Na, hogy alakul? – érdeklődtem.

Idegességemben mindig cseveghetnékem támadt.

– Tulajdonképpen remekül – mondta, és meleg mosollyal köszöntött. – Ma reggel volt egy megbeszélésem az igazgatóval, és rengeteg izgalmas ötletünk van ezzel a projekttel kapcsolatban.

– Ez fantasztikus – jegyeztem meg. Leírhatatlanul izgatott voltam, hogy részt vehetek benne. – Mondhatsz róla részleteket?

– Mindent el fogok mondani, hiszen egy csapat vagyunk, de előbb megvárom a jóváhagyást. Nem akarom, hogy feleslegesen reménykedj valamiben, aminek a megvalósulása még bizonytalan, még ha én zseniális tervnek tartom is.

– Ez így fair.

–  Mondom is, mi lesz az első gyakornoki feladatod – folytatta, hátradőlt a székében, és keresztbe fonta a karját. – Először is, küldd el nekem e-mailben az órarendedet és a munkarendedet, hogy tudjam, mikor állsz rendelkezésre a networkinghez, de azt is írd bele, hogy milyen kurzusokra jársz, és kik az oktatóid.

– Oké – mondtam tettetett higgadtsággal, mintha nem villanyozott volna fel, hogy networkinget emleget.

– A kurzusaid elsőbbséget élveznek, hiszen a diploma megszerzése fontos, de szeretném, ha ebből a gyakornoki állásból kihoznánk a maximumot. A karriered szempontjából mégiscsak nagyszerű lehetőség. Egyetértesz?

Nem tudtam lazán reagálni, ha egyszer ilyesmiről beszélgetünk. Hogy itt ül Lilith Grossman, és mindezt nekem mondja? Naná, hogy képtelen voltam visszafogni a vigyorgást. Bólintottam. Lilithnek olyan kapcsolatrendszere van, amiről még csak álmodni sem mertem.

A hangomon is érződött az izgatottság.

– Természetesen igen – nyögtem nagy nehezen.

– Ha hajlandó vagy időt szánni rá, akkor azt javaslom, első körben koncentráljunk a legfontosabb üzleti kapcsolatokra.

– Persze hogy hajlandó vagyok – feleltem, és hülyén éreztem magam a hangomban megjelenő apró sikkantás miatt.

– Tökéletes. A feladatod második része – folytatta az órájára pillantva, majd hirtelen felállt, és a térdhajlatával maga mögé tolta a székét – az lesz, hogy megnézed az HBO Hard Knocks című dokureality-sorozatának egyik évadát. Bármelyiket.

Bólintottam.

– Rendben.

Felvette a kulcscsomóját az íróasztal sarkáról, és a zakója zsebébe tette a telefonját.

– Nekem most mennem kell, de küldd el az infókat, és nézz meg egy évadot a sorozatból. A napokban jelentkezem, remélhetőleg már az első projektek hírével.

– Remekül hangzik.

Ezután elugrottam enni az Epicuria at Ackermanbe. Tombolt bennem a várakozás izgalma, nyugtalan voltam attól, hogy annyi minden vár rám a közeljövőben. Úgy éreztem, fényesebben süt rám a nap, a madarak hangosabban csivitelnek, és amikor megrendeltem az ebédemet, és elindultam vissza a produkciós irodába, legszívesebben cigánykerekeket hánytam volna a campuson.

Úgy éreztem, sorsdöntő pillanat küszöbén állok. Ez a megfelelő alkalom, hogy a You Could Start a Cultot dúdoljam (az aktuális kedvenc számomat Niall Horantől), ami éppen a fülesemben szólt.

Amikor leültem az asztalomhoz az irodában (ami ugyanazon az emeleten van, mint Lilithé, csak az épület másik oldalán), megettem a salátámat, majd összevágtam néhány felvételt egy Reelshez a focistákról, amelyeket a beköltözés napján vettem fel. Még mindig a sport tanszéken dolgoztam, az irodának ezt a kis szegletét, ahol az asztalom volt, szinte már az otthonomnak éreztem.

– Szia! – köszönt Clark, és ledobta a cuccait az asztalára. – Azt hittem, ma reggel a baseballcsapat erősítésén dolgozol.

– Cseréltem Codyval, mert korán reggel órám volt – feleltem, fel sem pillantva a képernyőmről. – Én majd az edzés végére megyek ki.

– Sok új elsős van – tette hozzá, és bekapcsolta a laptopját. – Le sem tagadhatom, hogy öreg vagyok, ha azt mondom, mind kis pisisnek néz ki, igaz?

– Igaz – helyeseltem. Visszagondoltam az elsős évemre. Hála istennek, mostanra már mindent elfedett a stressz és a szomorú dalok jótékony homálya. – Bizarr, hogy mi is ilyen lelkesek és cukik voltunk alig több mint két évvel ezelőtt.

– Első ránézésre észre lehet rajtuk venni – mondta, és elkezdett gépelni a billentyűzeten. – Még abból is látszik, ahogyan belépnek a terembe. Süt róluk, hogy ez az első alkalom. Furán járnak, mert még a seggüket is összeszorítják.

– Nem tudod, van még farm salátaöntet a hűtőben? – kérdeztem, és ittam egy korty vizet, mert túl száraz volt a salátám.

– Csak lejárt szavatosságú.

– Francba!

– Kéne futni egy bevásárlós kört, mert a ketchup és torma is elfogyott.

Lekicsinyítettem a fájlt, és elkezdtem másik képet keresni.

– Ki eszik itt tormát?

– Ki nem? – kérdezte halálos komolysággal. – A torma mindenhez jó.

– Szerinted.

Folytattuk a munkát egymás mellett, pár órán keresztül egymáshoz se szóltunk. Mindig is így ment ez köztünk. Clark a plátói lelki társam. Olyan jól érzem magam vele, mint magammal, és néha úgy tűnik, ő a meghosszabbított énem.

Leszámítva a torma iránt érzett rajongását. Azt meghagyom neki.

Végül három órakor átnézett az asztalunkat elválasztó fal fölött.

– Átmenjünk a Jackie-be?

A Jackie Robinson Stadionban játszott a baseballcsapat. Bólintottam, és elmentettem a munkámat.

– Pontosan mit is szeretnének?

– Csak valami általános tartalmat a baseballelőszezonról – felelte egy vállrándítással, majd megigazította a haját. – Erősítenek, edzenek – kell pár Reels, ami bemutatja a csapatot.

– Király – mondtam, becsuktam a laptopomat, és becsúsztattam a táskámba. – Az egyszerű.

– Ja. Egyáltalán nem nagy ügy.

Elindultunk a kocsija felé, de útközben a parkoló felé majdnem letarolt minket pár rolleres barom. Épp csak megúsztuk az ütközést, ennek ellenére levakarhatatlan volt a mosolyom, ugyanis semmi nem mutatja egyértelműbben, hogy elkezdődött az új tanév, mint az, hogy e-rollerek száguldoznak a campuson, és kis híján balesetet okoznak.

HARMADIK FEJEZET

„Abban a pillanatban, ahogy megláttalak, tudtam…”

– KEDVENC FELESÉGEM

Wes

– Szerinted tudsz jegyet szerezni? – motyogta AJ, és a feje fölé nyújtóztatta a könyökét. Az a hülye napszemüveg volt rajta, amit öt dolcsiért vett Kanadában, de egy szavam sem lehet – rajtam nem volt napszemüveg, ezért majdnem megvakultam a szemembe tűző naptól.

Most az egyszer irigykedtem az istenverte stílusára.

– Valószínűleg – válaszolta Mick, és elkezdte nyújtani a csípőjét. – De tudnom kell, hogy mennyit kérjek.

– Te is benne vagy, Bennett, ugye?

A csapat bemelegítésén voltunk, és nyújtottunk éppen, de AJ máris bevetette magát, és próbált jegyeket szerezni nekünk a péntek esti „fergeteges” bulira. Mivel még senkit sem ismertem a UCLA-n, leszámítva a mellettem a pályán lévő srácokat, úgy gondoltam, majd sodródom az árral, és kíváncsian várom, mi sül ki belőle.

– Persze – válaszoltam, és lenyújtottam a combhajlítómat. Nem vagyok oda a bulizásért, de szívesen vegyülök.

Miután az ütőjátékosok elindultak a bázisfutásra, és mi (a dobók) elkezdtük a gumiszalagos edzést, meghallottam a nevemet.

– Bennett, te jössz!

A cserepad felé pillantottam, és észrevettem Rosst. Ő volt a dobóedző, de valójában egyikünk sem hívta edzőnek.

Ő csak Ross.

Odakocogtam, hogy dobjak, bár a gyomrom megrándult az idegességtől. Lélegezz, basszus, és nyugodj meg! – mondtam magamnak. Gyakorlatilag egész életemben baseballoztam, úgyhogy ez a gyomorremegés nem foghatott ki rajtam.

Ez csak edzés.

Igeeeen, de… Nekem ennél sokkal többnek tűnt. Miután két teljes szezont ki kellett hagynom, elképesztően boldog voltam, hogy itt lehetek, hogy kaptam egy új lehetőséget, holott már azt hittem, mindenről le kell mondanom.

Láttam, hogy Woody, a cserepadon ülő elkapó készülődik. Ross a kerítésnek dőlt, és csak úgy mellesleg odaszólt:

– Mesélj az első napodról!

Nem igazán értettem, mit akar ezzel a kérdéssel, mintha csak haverok lennénk, akik csevegnek. Woody felé sandítottam, aztán válaszoltam:

– Hát…

– Ugyan már – folytatta Ross, és félmosollyal az arcán ingatta a fejét. Mindig is a fiatal Kevin Costnerre emlékeztetett (a Baseball bikák körüli időkből), mert nem volt tipikus edző. Soha nem kiabált, és nem heveskedett.

Őszintén szólva nem is tűnt sportolónak.

Egyszerűen csak… laza volt. Mint egy hétköznapi ember, aki sokat tud a baseballról.

– Ne gyere az edzőnek valami kamuválasszal! Mindketten tudjuk, hogy az első nap az egyetemen neked ennél jóval többet jelent, és kíváncsi vagyok, eddig hogy ment. Mit gondolsz az óráidról?

Amikor két évvel ezelőtt kiléptem a csapatból, Rosst hívtam fel, és amikor vissza akartam jönni, szintén őt hívtam.

Az első alkalommal, amikor könyörögtem neki, közölte, hogy ő erre nem kíváncsi: „Két szezon kihagyás túl sok, kölyök.”

– Nagyszerűek – feleltem teljesen őszintén. – Már most látom, hogy nem lesznek könnyűek, de nagyon érdekesek.

– Jól van – mondta, és kiköpött oldalra. – És minden más is rendben van? Biztos vagyok abban, hogy egy kicsit furcsa, azok után.

Ha már az önbizalomhiányról van szó.

– Igen, nagyon furcsa, de jó értelemben.

– Ettél már a Fat Sal’sben?

– Még nem.

– Akkor ne is egyél! – vágta rá vigyorogva. – Az a cucc eltömíti az artériáidat, és hájas lesz tőle a segged. Maradj inkább az egyetemi menzánál.

– Úgy lesz. – Sokat hallottam a Fat Sal’sről, de annál most sokkal jobban figyelek a teljesítményemre, hogy ilyen szar kajákkal tömjem magam. – Itt amúgy is olyan drága minden – tettem hozzá.

– Ugye? Kibaszott L.A., ember. – A fejét ingatta, és ellökte magát a kerítéstől. – Készen állsz néhány dobásra?

Követtem őt, és a bemelegítőzónában dobálgattam, ami csodálatos dolog. Semmi sem hasonlítható ahhoz az érzéshez, mint amikor az ember megdob egy gyors labdát (ha az pontosan oda megy, ahova kell). A gyomoridegességem abban a pillanatban megszűnt, amint Woody kesztyűjébe csapódott az első labdám.

Nagyon jó sorozatot nyomtam – de tényleg! –, amikor észrevettem, hogy egy nagydarab szőke fickó engem filmez.

Ez meg mi a fene?

– Ne törődj vele! – mondta Ross, aki leolvasta az arcomról, mit gondolok. – Mindig jönnek forgatni a közösségimédia-felületeinkhez. Majd megszokod.

– Á! – vettem tudomásul, de újból megéreztem a szorongató érzést a gyomromban. Mindent megtettem, hogy nyugodt legyek, és ne arra a tényre koncentráljak, hogy az előszezonbeli teljesítményem alapvetően határozhatja meg az egész baseball-karrieremet. A legkevésbé sem hiányzott, hogy idegenek stresszeljenek a kameráikkal.

– Ő csak Clark! – kiabálta Woody a nagydarab srác felé, vigyorogva. – Senkit sem érdekel, mit gondol az a seggfej.

– Csak az anyádat! – válaszolta a fickó (ezek szerint Clark) nevetve, bár nem engedte le a kamerát, és továbbra is engem filmezett. – Kérte, hogy adjam át az üdvözletét.

– Mondd meg neki, hogy én is üdvözlöm! – mondta Woody, és visszacsukta az arcára a fejvédőjét. – És kérdezd meg, hogy tud-e nekem jegyet szerezni a bulidra!

– Elég sok dolga van, de majd megkérdezem – felelte Clark, amin még én is nevettem. – Most pedig ne dumálj, hogy ez a srác dobhasson!

– Köszi! – mondtam, és vettem egy mély lélegzetet.

– Nincs mit! – Clark odébb lépett, és térdre ereszkedett. – Hidd el, Woodyt száz ember sem tudja leállítani.

NEGYEDIK FEJEZET

„Nem szabad félned a kudarctól. Játszd végig a játékot!”

– LOS ANGELES-I TÜNDÉRMESE

Liz

– Buxxie! – Megfordultam. Jimmy Rockford integetett felém hatalmas karjával a kispadról. Ő volt a végzős elkapó, aki most gyógyult fel a keresztszalag-szakadásából. Olyan a testalkata, mint egy gorilláé.

Egy vörös gorilla, befont szakállal. Már ránézésre is sok, de ez hozzátartozik a személyes varázsához.

– Igen? – kérdeztem, leállítottam a lejátszási listámat, és a pálya felé mutattam, ahol a külső védők épp a dobógyakorlatokat végezték. – Készítenem kell néhány felvételt, úgyhogy most nem tudok beszélgetni.

– Van még jegyed péntekre? A bátyám el akar jönni.

Na ne. Az ikertestvére, Johnny, Clark rögbicsapattársa volt. Maga a két lábon járó sztereotípia: nagydarab, durva és vad, és amikor iszik, hajlamos bunyózni meg vállalhatatlanul viselkedni.

Kedvelem Johnnyt, de nem akartam meghívni a buliba, amit az imádni való új, campuson kívüli lakásunkban rendeztünk.

– Bocsánat – feleltem, és elindultam az ellenkező irányba. Magamban hálát adtam a lakótársaimnak, hogy sikerült megállapodnunk a szigorú buliszabályokban. Ők hárman komoly társasági életet éltek, én kevésbé, és csak úgy tudtuk biztosítani, hogy a buli ne csússzon ki az irányításunk alól, hogy belépős rendszerben szerveztük. – Én kifogytam. De azért egyeztess Clarkkal!

Clark a cserepad mellett videózta a dobójátékosokat. Láttam a tarkóját (nem volt nehéz, hiszen 180 centi magas, feltűnő szőke üstökkel), így aztán kicipzároztam a kameratáskámat, közelebb léptem, és elővettem minden szükséges cuccot.

– Épp időben – mondta, és tovább filmezte a dobásokat. Fel sem nézett, de tudta, hogy ott vagyok.

– Figyelem, Johnny Rockford jegyet keres!

– Már mondtam annak a köcsögnek, hogy nincs – morogta Clark.

– Tíz dolcsiba, hogy ettől függetlenül odajön majd. – Letettem a táskámat, megigazítottam a kamera beállításait, majd felemeltem, hogy felvegyem a srácot, akit Clark is filmezett.

Clarkkal együtt már beletanultunk, hogyan maradjunk észrevétlenek, és mivel a legtöbb sportoló hozzászokott, hogy filmezik, senki ránk sem hederített. A lencsén keresztül néztem a magas dobót, aki eleresztett egy gyors labdát – ez aztán a lenyűgöző sebesség!

Ránézésre nem tűnt ismerősnek, valószínűleg elsőéves.

Mögötte álltam, és egyáltalán nem láttam az arcát, szóval, azt hiszem, inkább úgy kellene fogalmaznom, hogy a segge nem tűnt ismerősnek.

Nem, a feneke csak úgy nézett ki, mint egy nagyon szép baseballos hátsó.

Isten áldja a nőt, aki a baseballnadrágot tervezte.

Persze, csakis egy nő lehetett.

– A francba, van tartalék elemed? – kérdeztem bosszúsan, mert az irodában elfelejtettem feltölteni a fényképezőgépet. A felső sarokban villogott a töltöttséget jelző kis ikon, amiből tudtam, hogy már csak pár percem van hátra.

– A táskámban – felelte, és tovább videózott. – A kocsi hátuljában.

– Oké – válaszoltam. Bosszantott, hogy nem figyeltem. Töltsd fel a rohadt akkumulátort, te barom! – Akkor én most visszabattyogok a kocsihoz.

– Ha látod, hogy elkezdték az ütésgyakorlást, nem csinálnál róluk pár felvételt? – Clark végre leeresztette a kameráját, és rám nézett. – Van egy olyan érzésem, hogy ez jobb tartalom lesz, mint a gyakorlás és a cserepad.

– Persze. – Visszaballagtam a kocsihoz, és miután kicseréltem az akkumulátort, a következő órát azzal töltöttem, hogy felvételeket készítettem az ütőedzésről. Jó volt látni a tavalyi játékosok többségét – Nick és Wade a kedvenceim –, és figyelni az új fiúkat. A UCLA-nek van az ország első számú toborzóosztálya, ami nem feltétlenül garantálja a jó szezont, de az előszezonjuk ígéretesebb, mint a sima edzések.

Olyan volt, mint egy előjáték.

Ráközelítettem Wade-re, ahogy az ütőgyakorlást végezte, és egyik képet készítettem a másik után, ahogy összpontosít a mindig komolytalan arcával.

Istenem, de jó újra itt lenni! Soha nem gondoltam volna, hogy beleszeretek a sportba, de ezzel a munkával ez is könnyen ment, mert amellett, hogy megtanultam a nüanszokat, például a felvételek felcímkézését és a filmes stáb cuccainak hordozását, egyszerű produkciós munkámból a legőrültebb dolog jött ki: felfedeztem, hogy a zene mellett azt is imádom, hogy a pályán készült egyszerű felvételek segítségével lenyűgöző történeteket tudok elmesélni a sportolókról.

– Van kedved beugrani a Ministry of Coffeeba, ha végeztél? – Leengedtem a kamerát, Clark ott állt előttem, már összepakolta a felszerelését. – Ma az esti órám felének én viszem a kávét. Jól jönne egy kis segítség – tette hozzá.

Tipikus Clark. A fél csoportjával összehaverkodott, pedig ez még csak az első nap volt.

– Máris végeztél?

Lenéztem az órámra, és láttam, hogy már két órája itt állunk.

– Igen, de tudok várni, ha te még nem – felelte, és beletúrt a hajába. – Van vagy tíz ember, akinek jegyet ígértem, mióta ideértünk, legalább megírom mindenkinek az SMS-t, amíg várok.

– Egyébként tudom, hogy túl sok jegyet adsz el a bulira – tettem hozzá szemrehányóan, és letérdeltem a táskám mellé. – De azt hiszem, mára már van elég sok jó felvételem. Menjünk, igyunk egy kávét, és találjuk ki, mekkora pácban vagyunk.

– Jól hangzik. – Elővette a napszemüvegét, és feltette. – De az még nem a világ vége, ha a tervezettnél többen jönnek el a házibulinkba, ugye tudod?

– Mondod te. – Szemrehányóan néztem rá, és elindultam vele a parkoló felé. – Nem te vagy az, aki nem tud aludni, amikor hajnali háromkor még mindig hatvan ember bulizik a nappaliban.

– Biztosan nem hatvanan voltak – mondta, átvetve a karját a vállamon. – És ha egy kicsit többet ittál volna, neked sem jelentett volna gondot az alvás.

Ezen nevetnem kellett. Clarkot semmi sem zavarta.

Soha.

Akár egy bomba is felrobbanhatott volna a hálószobájában, arra is csak annyit reagált volna, hogy „lehet, hogy ideje átrendezni a szobát”.

– Mondd, hogy nem ígértél Woodynak jegyet – faggattam, pedig szinte biztosra vettem, hogy ígért neki. Minden ismerősöm bírta az alabamai elkapót, Mr. Déli Jóképűt, csak én nem. Nem rossz srác, tavaly randiztam vele. Ez volt az egyetlen egyetemi randim, mielőtt rájöttem, hogy már nem hiszek a romantikában, amikor A) azt mondta, hogy utálja a macskákat, B) „Vörinek” hívott, mintha ez egy általánosan elfogadott név neve lenne a vörös hajúakra, és C) megcsókolta a nyakamat, amikor sorban álltunk a mozi büféjében.

És az óta a balul sikerült randi óta valahányszor összefutunk, van szerencsém legalább hússzor elmondani neki, miért nem akarok többé sehova sem menni vele.

– Adtam jegyet pár elsőéves dobójátékosnak – felelte Clark védekezően –, így Woodynak is adnom kellett egyet. Úgy értem, ott állt mellettem, nem volt más választásom.

Egy fejrázással jeleztem Clarknak, hogy szánalmasan puhánynak tartom.

– Rendben, de ha kinyírom, neked kell majd eltemetned a holttestet, és eltüntetned a bizonyítékot.

– Áll az alku – mondta. – Még az ásót is én állom.

ÖTÖDIK FEJEZET

„Bármi is történjen a következő percben,

tudnod kell, hogy amikor ajtót nyitottam,

a szívem majd kiugrott a helyéből.”

– A PÁLYA CSÚCSÁN

Wes

Az első hét csak úgy elrepült.

A baseball szempontjából elég intenzív volt – értsd: pokoli hét volt. Edzés, erősítés, pozícióspecifikus edzés, kondi; több időt szenvedtem együtt a csapattársaimmal, mint amennyit a csoporttársaimmal töltöttem.

Ezért aztán minden este a könyvtárba siettem, hogy lépést tudjak tartani a tananyaggal. Az egyetem főkönyvtára a Powell – legalábbis nekem logikus lett volna ezt használnom –, de én szerettem egy kicsit messzebbre menni, és a zenei könyvtárban tanulni.

Mert ott nagy a csend.

Oké… ez totális baromság. Azért tanultam a csendes zenei könyvtárban, mert reméltem, hogy összefutok egy bizonyos zenetagozatos diákkal, aki talán szintén ott tanul. Egy zöld szemű, vörös hajú lánnyal, akinek a csípőjét százszorszép-tetoválás díszíti.

Akinek a hangját még mindig hallom, akinek a parfümjét még mindig érzem.

Még nem láttam őt, de éreztem, hogy közel van. Volt néhány ötletem, hogyan futhatnék össze vele „véletlenül”, például, hogy egy egész napot a Schönberg aulájában tanulok, mert feltételeztem, hogy ott van az összes zeneórája. Vagy megkérem Eli csapattársam barátnőjét, aki a hallgatói irodában dolgozott, hogy készítsen egy képernyőfotót Liz órarendjéről. Vagy felhívom Mr. Buxbaumot, és kikönyörgök tőle némi információt. Esetleg felhívom Helenát, és tőle könyörgök ki némi információt. De ahhoz, hogy ezt megtegyem, kicsit le kellett lassítanom.

Így aztán péntek este, amikor az első kaotikus egyetemi hetem után sem találkoztam Lizzel a könyvtárban, visszasétáltam a kollégiumba. Már nagyon vártam, hogy kimozduljak. Nem azért, hogy valami egetverően nagy dolog történjen, hanem csak azért, hogy lazíthassak a srácokkal, és legyen egy estém, amikor nem gondolok a sulira vagy a baseballra.

Vagy rá…

Beütöttem a kódomat, és kinyitottam az ajtót.

– Kurvára ideje volt már! – szólt ki Wade (az első bázisjátékos és az egyik öltözőtársam). A nappali közepén állt, és úgy nézett ki, mint egy idióta: szűk farmer, fehér póló, fekete zakó, és – ezt nem hiszem el! – egy istenverte kalap a fején. – Részemről indulhatunk.

Wade Mickey (elkapó/egy másik öltönyös) és AJ társaságában fogadott – akik hála istennek nem voltak Bruno Marsnak öltözve –, és úgy tűnt, csak rám vártak.

– Hová? Jelmezbálba? – kérdeztem, és ledobtam a hátizsákomat a dohányzóasztalra.

– Irigykedsz a stílusomra, Bennett – mondta Wade, és nagymenőt játszva leporolta a kabátja elejét.

– Ó, határozottan nem.

– Csak szedd össze magad, mert már hívtunk Ubert, és úton van – vette át a szót AJ. – Kiborulok, ha rövid időn belül nem táncolhatok.

Azt bírom legjobban AJ-ben, hogy fütyül rá, mit gondolnak róla. Közben mégsem viselkedik seggfejként, egyszerűen csak mindig önmagát adja. Imád táncolni (közben szakad róla a víz, úgy nyomja), imádja a koreai sorozatokat, és vérre menő vitákat folytat arról, hogy a hard seltzer jobb-e, mint a sör.

AJ a telefonjára nézett.

– Azt írja, hogy a sofőröm, Larissa, tizenkét perc múlva érkezik.

– Három perc alatt le tudok zuhanyozni. – Bementem a hálószobába, hogy tiszta ruhát vegyek magamra, és kikiabáltam nekik: – Farmer és póló jó lesz, ugye?

– Nem, te barom! – válaszolta Wade ugyanabban a pillanatban, amikor AJ és Mickey egyszerre felkiáltott:

– Igen!

Beálltam a zuhany alá, és időben elkészültem.

Beültünk Larissa autójába. AJ elkezdett csevegni Larissával, mert pontosan az esete volt – sötét hajú bombázó, karjára tetovált irodalmi idézetekkel –, de a lány rá se hederített. Egy puccos épület előtt tett ki. Sokkot kaptam, amikor beszálltunk a liftbe.

– Hűha! – Becsukódott a liftajtó, én meg a kijelzőn világító gombokat bámultam. – Itt frankón egyetemisták laknak? – Bele se mertem gondolni, mennyi lehet a lakbér egy ilyen helyen. Ez nem huszonéveseknek való épület: ebben az épületben gazdag felnőttek laknak.

És puccos családba született kölykök.

A portás elkérte a bulira szóló belépőinket. Mi a fenét keresünk itt? Megnyomtam a 2-es gombot.

– Clark szerint a lakótársa szülei gazdagok – magyarázta Wade –, és azért vették a lakást, hogy a gyerekük nekik csengesse ki az albérleti díjat.

– A francba! – csúszott ki a számon. Clark, az óriás az edzésen a videókamerával laza arcnak és jó fejnek tűnt, ezért lepett meg, hogy egy ilyen gazdag emberrel lakik együtt. – Biztos jó lehet.

– Ugye? Nekem miért nincsenek ilyen barátaim? – tette fel AJ a költői kérdést, miközben ujjával a haját fésülgette, és a tükörképét bámulta a lift falán.

Amikor kinyílt az ajtó, a folyosó végéről azonnal meghallottuk a zenét. El nem tudtam képzelni, hogy ilyen zajszint mellett a szomszédok hogyhogy nem hívják rájuk a rendőröket. Vagy olyan jó az épület lakásainak a hangszigetelése, hogy ők nem hallják?

Kétlem.

Követtük a hangot a 2C-ig. Zárva volt az ajtó, és bent olyan nagy volt a zaj, hogy hiába is kopogtattunk volna. AJ elfordította a kilincset, megnyomta, és egyszer csak a buli kellős közepén találtuk magunkat.

Beléptünk, és nem akartam hinni a szememnek.

Szent ég!

Minden parti ilyen Los Angelesben, vagy ez különleges alkalom?

Az előszobából, ahol álltunk, beláttunk a zsúfolt nappaliba. Néhányan táncoltak, néhányan beszélgettek, de igazán a hangrendszertől fogtam padlót. Olyan hangzása volt, mintha egy klubban lennénk. Persze üvöltött a zene, de őrületesen jól szólt. A Heaven Angel című sláger ment éppen, amit már ezer éve nem hallottam.

A nappalitól jobbra nyílt a hatalmas konyha, ahol szemmel láthatóan még nagyobb volt a nyüzsgés. Mindenki ott ivott. Az egész egy jól szervezett káosznak tűnt annak ellenére, hogy milyen hatalmas volt. Az otthoni gimis bulikkal ellentétben, ahol néha kigyulladt egy-egy kanapé, és sokszor tört ki verekedés, itt mindenki jól viselkedett.

– Most már érted, miért mondtam, hogy vegyünk rá belépőt? – kérdezte Wade vigyorogva. – Őrület, igaz?

– Elképesztő – kiabáltam nevetve. Ez most egy valóságshow?

– Szeretlek, haver! – kiabálta AJ Wade-nek. Végigfuttatta a tekintetét a helyiségen, mint egy kisgyerek, aki most ébredt fel a Télapó műhelyének közepén. Követtem a bámészkodó tekintetét, és észrevettem egy rakás csajt.

Rengetegen voltak, mégsem érdekeltek, mert nem láttam köztük azt az egyet, aki számított.

– Menjünk sörért! – kiabálta Mickey, és mutatott valahová, ahol feltételezésem szerint piát tudtunk szerezni. Nem tudtam, hova tartunk, de benne voltam.

HATODIK FEJEZET

„Nem sokat tudok róla, csak azt, hogy szeretem.”

– EZ TÖRTÉNT EGY ÉJSZAKA

Liz

– Gyere, igyál egyet, Bux!

– Nem, köszi! – mondtam, vagyis inkább kiabáltam, és a sarokból intettem Campbellnek. Egyre zsúfoltabb lett a buli. – Jól vagyok.

– Addig nem hiszek neked, amíg mi nem mondjuk, hogy jól vagy! – Elvette a négy felespoharat a konyhapultról, a feje fölé emelte, és elindult felém, nyomában a két másik lakótársammal.

Házibulikon hagyomány volt, hogy mi négyen együtt iszunk egy pohárral, mielőtt beindulna a parti.

A lakótársaim: Campbell, egy másodéves focistalány, aki elképesztően gyönyörű, és bárkit – férfit, nőt, egyetemistát! – az asztal alá tud inni. Clark, a végzős, aki ugyanolyan jól tud rögbizni, mint kötni. Aztán Leonardo, egy sármos olasz biológia szakos hallgató, akinek nagyon gazdagok a szülei, ezért tudtunk tőlük szinte fillérekért bérelni egy luxuslakást a campus közvetlen közelében (!).

Tehát voltam én – aki csak akkor társalgok, ha nagyon muszáj –, meg ez a három lehengerlően szórakoztató társasági ember. Sosem szerettem a bulizást – túl hangos, túl zsúfolt, túl sok az alkohol –, de miután eléjük tártam, hogy ez az én hozzáállásom, a fantasztikus szobatársaim kitaláltak egy szerepet, amitől megkedveltem a műfajt: én voltam a DJ. Minden buliban, amit valaha rendeztünk.

Leo épített egy pódiumot a nappali sarkába, így én fentről láthattam mindent, de nem voltam útban. A vendégek nem is nagyon vettek észre, csak ha nagyon figyeltek.

A buli előtti napokat azzal töltöttem, hogy összeállítottam a tökéletes lejátszási listát, és úgy időzítettem a dalokat, hogy illeszkedjenek a buli hangulatához: chill zene, amikor az emberek még csak ismerkednek, aztán egy mix mindenből, amit jól lehet énekelni, és amire jól lehet táncolni, amikor kezdenek felpörögni, és végül elővettem az összes veregetős slágert (Clark szokta így mondani nem én!), amikor már teljes gőzzel ment a buli.

Nagyon feldobott, amikor láttam, hogy működik, és hogy az emberek az én dalaimat éneklik. Megszállott lettem, annyira, hogy belevetettem magam a partiszervezésbe, csak hogy újra meg újra átéljem ezt az érzést.

Tavaly minden negyedévben volt egy nagy(obb) bulink, mindegyiket valamilyen téma köré szerveztük: az „Ó, a Francba, már megint itt” (a ma esti a 2.0-s verzió), a „Karácsonyi Veretés”, az „Anti-Valentin-napi parti” és a „Nyárnyitó megindulás, mindenki dobjon egy hátast!”.

Leo, a rá jellemző módon az összes szomszédunkat meghívta (akik többségükben felnőtt, sikeres emberek), és megadta nekik a telefonszámát, hogy elérjék, ha túl hangos lenne a buli. Először azt hittem, hogy megőrült, de ők szimpatikus gesztusnak tartották, és a bulik zökkenőmentesen zajlottak.

Régen, amikor még nem tudtam a DJ szerepébe bújni, általában csak álltam a kísérőm mellett, és vártam, hogy valami szórakoztató történjen, ami – spoiler! – nem történt. Mivel nem akartam pasizni, nem érdekelt az ivás, és idegenekkel sem igazán szerettem csacsogni, az egyetemi bulik számomra soha nem voltak valami szórakoztatóak.

De ez most már nem érvényes. Most már tudom élvezni a kedvenc részeimet anélkül, hogy a többitől tartanék. Cuki ruhába bújhatok, szépen kisminkelhetem magam, ami a bulizás legjobb része (erre az estére megtaláltam a tökéletes fekete-fehér pöttyös ruhát, ami illik a piros Converse-emhez). Izgulhatok, hogy jól sikerül-e az egész, jól érezhetem magam a barátaimmal, de mégis távol maradhatok a forgatagtól. Észrevétlenül, zenét hallgatva.

Az is segít, hogy a lakótársaim nem osztogatták két kézzel a meghívóikat. Campbell jegyei általában a focistáknak és a fontosabb partnereiknek jutottak, Leo többnyire biológia szakosokat és néhány gyönyörű lányt hívott meg, Clark belépői a baseballos barátaihoz és a rögbijátékosokhoz kerültek (akik kemények, és meglepően kedvesek), én pedig általában azok között a sportolók között osztogattam szét a jegyeket, akiket ismerek, és akik munka közben kértek tőlem.

A lényeg, hogy a bulijainkon nem vesz részt sok idegen, ami biztonságérzetet ad.

– Tessék! – szólt Campbell, és a kezembe nyomott egy pohár vodkát. Clark és Leo is fogták a sajátjukat.

– Mi a ma esti köszöntő, gyerekek? – kérdezte Clark jó hangosan, de a zajban így is alig lehetett hallani. Felemelte a poharát. Magas copfba fogta a haját, amitől valahogy egyszerre nézett ki murisan és lenyűgözően.

– Toljuk ezerrel, tegyük oda magunkat, maradjunk kemények! – harsogta Leo, és Clark poharához emelte a sajátját, majd imádni való, fejhangú nevetésével elkomolytalankodta ezt a kínos pohárköszöntőt.

– Tegyük oda magunkat! – ismételte Campbell beletörődő pillantással, és csatlakozott a koccintáshoz.

– Mindenki maradjon kemény! – kiáltottam én is. Koccintottunk, és lehajtottuk az italokat. Nyílt az ajtó, újabb vendégek érkeztek. – Most pedig hagyjatok békén! DJ Lizzie-nek dolgoznia kell.

Megjött Wade Brooks, a lakótársaim pedig szétszéledtek. Ugyanaz a hülye kalap volt a fején, amiről már vagy tízszer mondtam, hogy borzalmasan idétlenül áll rajta. Odaadtam neki az utolsó néhány jegyemet – ő és a barátai mindig szórakoztatóak. Jó döntésnek bizonyult, amikor láttam, hogy Mick is belép mögötte. Tavaly ismerkedtem meg velük, imádnak bulizni. De a baseballos srácok nem durvák, nem kezdenek el tapizni, akkor sem, amikor részegek, amiért nagyon hálás vagyok nekik.

Pluszpont, hogy jobban néznek ki, mint a legtöbb pasi errefelé.

Belekortyoltam a rumos kólámba. Még pár srác lépett be utánuk: egy alacsony szőke, és egy magas…

Atyaég!

Felkiáltottam, félrenyeltem az italt, és a mellkasomra tettem a kezem. Összeszűkítettem a szemem, és meredten néztem, nem hittem a szememnek. Próbáltam jobban megnézni. Az összes testi funkcióm – a légzésem, a szívverésem, a vérkeringésem – le akart állni. Megdermedtem, teljesen bénultan figyeltem, ahogy mond valamit a szőke srác poénjára.

Istenem, ez Wes!

Wes Bennett itt van a lakásomban.

Megszédültem. Igyekeztem higgadtan kezelni, hogy itt van – Wes, hús-vér valójában –, miután lassan két éve elmosódott, megkopott az emléke.

Azt hiszem, el fogok ájulni.

Ez lehetetlen. Hogy került ide? Miért van itt? Látogatóba jött?

Ez nem lehet igaz! A gyomrom hatalmas csomóba állt össze, de közben nyugtalanul bizsergett. Csak figyeltem, ahogy Wes Bennett belép a nappalimba.

Jézusom, Wes itt van nálam!

Mély levegőt vettem, és minden erőmmel azon voltam, hogy megőrizzem a nyugodtságomat, hogy ne akarjak itt rögtön elájulni vagy hányni. De a szívem majd kiugrott a helyéről. Wes mosolygott, és Wade-del meg a szőke lánnyal beszélgetett – a mosolya semmit nem változott –, én meg úgy éreztem, nem kapok levegőt.

Lehet, hogy szívrohamom van.

Elfelejtettem, milyen magas – vagy talán mégsem –, de most még annál is nagyobbnak tűnt. A válla és a mellkasa is kiszélesedett, úgy festett a Cubs-pólóban, mint annak az egykor általam ismert hobbisportoló fiúnak a profi változata.

Az arcvonásai keményebbnek tűntek, mintha minden sallang lekerült volna róla, és csak az éles vonalak és a sötét szempár maradt volna meg. A nyaka, ami mindig elvonta a figyelmemet, valahogy még érdekesebbnek tűnt.

Lehet egy nyak izmos?

Szent isten, hogy lehet még mindig ilyen gyönyörű?

Hátravetette a fejét és nevetett, és bár a zaj miatt nem hallottam, pontosan tudtam, milyen hangja van.

A nevetés, amit bárhol felismerek.

Atyaég, utálom, hogy ilyen jól néz ki.

Nem lehet, hogy ilyen jól néz ki.

A konyha felé indultak, valószínűleg sörért. Igyekeztem mély levegőt venni, és összeszedni magam.

De egyszerűen nem ment, mert váratlanul, minden erőfeszítésem ellenére rám törtek a legutolsó beszélgetésünk emlékei.

Két évvel ezelőtt, újév napján…

Odamentem a házukhoz, tele voltam kérdésekkel. Tudtam, hogy nem lehet igaz a pletyka.

Aztán ő a szemembe nézett, és azt mondta, hogy igaz.

Miért van itt most, ennyi idő után?

Tudja egyáltalán, hogy itt lakom?

Felemeltem a poharamat, és egy hajtásra kiittam az italomat. Tisztában voltam vele, hogy remeg a kezem. Legszívesebben elfutottam és elbújtam volna, de az is felmerült bennem, hogy most rögtön belekiabálom a nevét a tömegbe, csak hogy lássam a reakcióját.

Össze kell szednem magam.

Le kell nyugodnom. Levegőre van szükségem.

HETEDIK FEJEZET

„Azt kívántam, te legyél.

Szívemből kívántam, hogy te legyél az.”

– A SZERELEM HÁLÓJÁBAN

Wes

– Szerintem kiment.

Wade nyomában én is kiléptem a teraszajtón az erkélyre, Campbell Akárkit keresve.

Campbell itt lakik, Wade pedig szemmel láthatóan odavan érte, így mivel nem volt jobb dolgom, vele tartottam.

Szórakoztatónak ígérkezett, hogy végignézhetem, ahogy Brooksnak csorog a nyála.

– Ő az? – kérdeztem, és egy miniruhás, magas, szőke felé bólintottam. Tényleg sok lány volt a bulin, nem csoda, hogy Wade annyira el akart jönni.

– Nem – válaszolta. – De Liz lehet, hogy tudja. Gyere!

Alig volt időm felfogni a „Liz” nevet, amikor megpillantottam. Ó, te jó ég!

Ott van.

Libby, atyaúristen!

Egyedül állt az erkélyen. Álmaim netovábbja, a lány, akire mindennél jobban vágytam. A buli – a külvilág – hangjai megszűntek, csak rá tudtam fókuszálni, kétségbeesetten legeltetve rajta a szemem, miután már olyan rég nem láttam.

Furcsa volt ez a szorító érzés. A torkom kapart. Próbáltam nagy levegőt venni, de lehetetlennek tűnt.

Mert itt van ő.

Végre.

Itt van. Liz elérhető közelségben. Hogy lehet, hogy még szebb lett?

Úgy éreztem, évek – de lehet, hogy csak percek – teltek el azóta, hogy utoljára megérintettem. Ökölbe kellett szorítanom a kezem. Megszédültem a rám törő vágy erejétől.

Fekete ruhában volt, ami csodásan állt neki, de nem is ez a lényeg. Nem érdekelt a ruhája, nem érdekelt semmilyen külsőség – fura, de így éreztem.

A ruhák csak elterelték a figyelmemet.

Mert a bőre, az arca, a karja, a tökéletes lába most ragyogott. Mint akit a kaliforniai nap meleg sugarai csókolnak minden áldott nap, minden pillanatban. Ami logikus, hiszen két éve nem is járt otthon. Hosszú, laza copfjával és csillogó, természetes színű ajkával Libbyt leginkább egy nyári szirénnek láttam, akinek a kisugárzása független a ruhától, amit visel.

Esküszöm, csak úgy ragyogott. Amikor Wade-del elindultunk felé, és meghallottam a hangszóróból Blake Rose dalát, kirázott a hideg.

Me and you

We’re supposed to be together{3}

– Hé, Buxxie, hol van a lakótársad? – kérdezte Wade. Odalépett hozzá, és megérintette a copfját.

– Mi? – Liz zavartan pislogott, mint aki most tért vissza a földi valóságba.

Aztán meglátott engem.

Lehervadt a mosolya, elpirult, nyelt egy nagyot, és ugyanannyira le volt sokkolva, mint én. Szinte hallani lehetett, ahogy levegőt vesz, bár lehet, hogy csak én hallottam. Miután majdnem két évig kísértett az álmaimban, Libby hirtelen itt állt előttem, és engem nézett azzal a hosszú szempillájú, zöld szemével.

Ő az a lány, aki mindennél fontosabb nekem.

Lehet, hogy ennyire remegek? Megéreztem a bőrén a Chanel parfüm illatát. Legszívesebben felkiáltottam volna, hogy végre, végre, végre elég közel állok hozzá, hogy érezzem és belélegezzem ezt az illatot.

– Szia, Buxbaum! – nyögtem nagy nehezen, ami egészen nevetségesen hangzott. Annyi minden történt közöttünk, millió „szeretlek” és ezer lopott csók, mégis csak ezt a két szót tudtam kipréselni magamból a jelenlétében. Ugyanazt, amit bármelyik idegen embernek mondanék – feltéve, ha ugyanígy hívják, mint őt.

Te zseniális, elbűvölő idióta!

– Wes. Ó, te jó ég! – Rekedt volt a hangja. Le akartam térdelni elé, hogy könyörögjek neki, mondja ki még tízszer. Lassíts, és mondd még egyszer, Lib! Gyorsan pislogott, és udvariasan hozzátette: – Hogy vagy?

Képtelen voltam megőrizni a hidegvéremet. Éreztem, hogy nevetséges a mosolyom, és gyakorlatilag nem voltam képes semmi másra. Egy bohóc vagyok, tetőtől talpig vigyorba burkolózva. De nem tudtam visszafogni magam, mert végre megtörtént. Azóta álmodoztam (naponta!), hogy összefutok Lizzel, mióta elköteleztem magam a UCLA mellett. Egyszerűen képtelen voltam elrejteni a pillanat örömét.

– Most már jobban.

Az arcomat fürkészte, mintha millió kérdést akarna feltenni.

– Igen, ööö…

– Figyelj már, Liz! – szakította félbe Wade, ujjával csettintve, tudomást sem véve az orra előtt lejátszódó találkozásról. – Hol van Campbell?

Liz fejrázásából egyértelmű volt, hogy hülyének nézi Wade-et.

– Biztos előled bujkál.

– Most miért? – szólt vissza Wade, vigyorogva. – Ez gonosz volt.

Liz zavarban volt, a szemöldöke között ráncok jelentek meg. Pislogott, aztán eszébe jutott a frappáns válasz:

– Muszáj annak lennem. Nehéz eset vagy.

– Mondom Campbellnek, hogy gyönyörű, erre ő úgy viselkedik, mintha megsértettem volna. Erre mondj valamit!

– Akkor mondod neki, hogy gyönyörű, amikor eszedbe jut, hogy létezik – javította ki Liz, és olyan mosollyal nézett rá, hogy a térdem is beleremegett. – Csak akkor gondolsz rá, amikor buli van, és akkor egész este loholsz utána, mint egy kis pincsi.

– Mert odavagyok érte – felelte Wade vigyorogva, mintha Liz elismerően nyilatkozott volna róla. – És szerelmes vagyok belé.

– Szerelem nem létezik – vágta rá Liz lesajnáló tekintettel. Hirtelen elöntött a féltékenység. Én is szerettem volna így beszélni vele, és azt akartam, hogy ő is beszólogasson nekem – mi mindig is így ugrattuk egymást. Azt hiszem, ez hiányzott a legjobban. Még a csókoknál is jobban.

Oké, ez hazugság. De Liz barátjaként voltam a legboldogabb.

Wade megrázta a fejét.

– Te vagy a legkevésbé romantikus nő, akivel valaha találkoztam, Bux.

– Köszönöm – felelte közömbösen, mint aki észre sem veszi a megjegyzést. Én viszont olyan elveszettnek éreztem magam, mintha az órán lemaradtam volna egy feladatról.

Liz Buxbaum nem romantikus?

– Nem bóknak szántam – mondta Wade nevetve.

– Ahogy te sem vagy szerelmes, csak kíváncsi, mert nem vagy hozzászokva, hogy lerázzanak. – Úgy mosolygott, mint egy csintalan gyerek, akinek a kezében csak egy marionettfigura ez a magabiztos baseballjátékos. – Hidd el, Wade, ha úgy tekintene rád, mint a legtöbben, hogy te vagy a baseballisten, egy perc alatt ráunnál.

– Ó, ott van! – vágott a szavába Wade, majd elrohant, keresztül az erkélyen, vissza a lakásba.

– Hát – szólaltam meg, miközben Lizzel figyeltük, ahogy eltűnik a lakásban –, elment.

A hangulat egy pillanat alatt megváltozott. Liz keresztbe fonta a karját, a szájába harapott, mintha bárhol szívesebben lenne, csak itt nem. Az arcán piros foltok jelentek meg. Az én arcom egyenesen lángolt. A hátam mögé pillantott.

Mintha nem akart volna rám nézni.

Megköszörültem a torkomat:

– Szóval. Liz. Szia! – kezdtem újra.

Szia – milyen abszurd. Talán jobb, mint a „szia, Buxbaum”, de továbbra is csak egy foghegyről odavetett szó, mintha laborpartnerek lennénk, akik aznap már találkoztak, nem pedig két ember, akik nem látták egymást…

– Szia, Wes. – Zsebre tette a kezét. A Wade-nek szánt mosolya már rég eltűnt az arcáról. – Én, ööö, nem tudtam, hogy Los Angelesben vagy. Látogatóban vagy…? Vagy…? – kérdezte feszülten.

Elhallgatott, mint akiben fel sem merült, hogy én is az egyetemre járok.

– Visszajöttem – mondtam, és elgondolkodtam, hogy érezhetem az elsőéves korunkban Los Angelesben töltött hetet olyannak, mintha egy másik életben történt volna. – Újrakezdem az első évet a UCLA-n.

Ha ivott volna, biztosan kiköpte volna. Elkerekedett a szeme, és tökéletesen ívelt szemöldöke egészen felugrott.

– Te ide jársz? Ide?

Bólintottam.

– És visszatértem a csapatba is.

Leeresztette a szemöldökét, aztán összehúzta, mint aki nem akarja elhinni, amit hallott.

– Újra baseballozol?

– Igen, én magam is alig hiszem el. – Apám halála után gondolni sem tudtam a baseballra, szóval, megértem, hogy ő sem érti. Ott volt – egész pontosan a telefon másik végén –, amikor teljesen kiborultam a gondolattól, hogy valaha labdát vegyek a kezembe. – De igen.

– Ó. Hát, ez nagyon jó. – Bólintott, de továbbra is összehúzta a szemöldökét. – Tehát most itt tanulsz, a UCLA-n. Ebben az évben. Most.

Akár viccesnek is találhattam volna, hogy ilyen nehezen fogja fel a helyzetet, de amikor láttam rajta, hogy egyáltalán nincs elragadtatva a hír hallatán, minden csepp humorérzékem elpárolgott. Lerítt az arckifejezéséről, hogy semmiről nem akar beszélgetni – velem.

Eszembe jutott az utolsó mondata, amit két évvel ezelőtt, újév napján mondott nekem: „Istenem, utállak!” Erre én csak annyit feleltem: „Jogos.”

– Hát, ez tényleg fantasztikus – mondta hangosan, udvariasan mosolyogva. Elnézett a vállam fölött, mintegy menekülési útvonalat keresve. – Hogy van Sarah? És anyukád?

– Jól – válaszoltam. Utáltam, hogy udvariaskodva beszél velem, mintha idegenek lennénk. Tudom, milyen samponnal mos hajat, milyen színkódokat használ a könyveiben, és pontosan tudom, hol van a nyakán az a pont, amit elég csak megcsókolnom, hogy elálljon a lélegzete, a fenébe is.

Ne tegyünk már úgy, mint akik réges-régóta ismerik egymást, de ez a találkozás nem lenne számukra fontos.

– És Otis?

– Te most komolyan a kutyámról kérdezel? – Kicsit közelebb hajoltam hozzá, hogy piszkáljam, és előcsalogassam belőle Libbyt. – Szerintem már kimaxoltad az üres csevegést, Buxbaum.

– Valószínűleg igazad van – felelte, és zöld szeme ingerülten villant. – Azt hiszem, nincs is miről beszélgetnünk.

– Nem úgy értettem – mondtam, és kinyújtottam a kezem, hogy én is hozzáérhessek a copfjához. – A nagyon unalmas kérdéseidre gondoltam. Talán megpróbálhatnád egy kicsit feldobni a hangulatot, például megkérdezhetnéd, hogy a…

– Csakhogy nem érdekel – vágta rá, és elhúzta a kezem. – Hogy mi van veled.

– Au! – Nem tudtam megállni, megint elmosolyodtam. Atyaég, mennyire hiányzott ez! Kicsit közelebb léptem, és azt mondtam: – Ne legyél ilyen gúnyos, Lib.

– És ne hívj így – sziszegte összeszorított foggal.

– Bocsánat – vágtam rá feltartott kézzel. Jó érzés volt felidegesíteni, ezért hozzátettem: – Talán elmehetnénk valahova, hogy beszélgessünk.

– Lizinka! – Hatalmas termetű, copfos fickó jelent meg mellette, aki tisztára úgy nézett ki, mint Aquaman kiszőkítve. Fél másodpercbe telt, mire rájöttem, hogy ő Clark, a srác, aki az edzésen filmezett.

És aki itt lakik.

– Visszajössz még valaha? – kérdezte.

Szorosan mellé állt, elég közel ahhoz, hogy egyértelmű legyen, hogy barátok.

Vagy… talán annál is több?

Nem.

Valószínűleg nem.

Kérlek, ne!

Ki a fene ez a fickó?

– Csak levegőzni akartam – mondta Liz, és hatalmas mosolyt erőltetett magára, amikor Clarkra nézett.

Egy hamis mosolyt.

Ugye? Nem könnyebbült meg, amikor megpillantotta ezt a tornyot? Ugye?

– Ő Wes Bennett, a régi szomszédom – mondta Liz, és úgy intett felém, mintha ott sem lennék. Mintha csak egy ismerős srác lennék az utcából, nem pedig az a fiú, akinek ugyanolyan tetoválás van a karján, mint neki.

A francba! Leszedette?

Ugye nem? Az azért drága mulatság, nem?

Őrület, hogy pont ez járt a fejemben, de összetört volna a szívem, ha kiderül, hogy a tetoválás már nincs ott.

– Gyerekkori barátok voltunk – magyarázta. A szájával mosolygott ugyan, de a szeme egészen mást üzent.

Kissé oldalra biccentettem a fejem.

– Tényleg azok voltunk?

Nem hittem volna, de még jobban elvörösödött, mélyen a szemembe nézett, és kinyögte:

– Igen.

A francba, meg kell csókolnom.

– Ő itt – mutatott a fiúra – Clark.

Csak Clark? Nincs magyarázat, például „a pasim” vagy „egy barom” vagy „a testőröm”? Ki lehet neki ez a Clark?

– Örülök, hogy végre megismerhetlek, haver – mondta, és kezet nyújtott. – Lenyűgözően dobtál ma.

– Kösz – feleltem. Nem tudtam, mi lehet a jó reakció, amikor ez az óriás ilyen idegesítően kedves velem.

– Nagy a felhajtás az ország legjobb újoncainak toborzása körül – magyarázta. – Alig várom, hogy pár hét múlva rajongóként nézhessem a bemutatómérkőzést, úgyhogy ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek!

Bemutatómérkőzés. Mintha egy borotvát nyeltem volna le, úgy fájt a torkom.

– Igen, nagyon várom.

– Megnéztem a nyári liga felvételeit, és gyors labdákban egyszerűen zseniális vagy.

– Kösz. – Újból Lizre pillantottam, aki összeszorított szemmel figyelt minket – vagy azért, mert irritáltam, vagy mert zavarban volt. Talán mindkettő. – Szóval, van kedved elmenni innen?

– Ó, szerintem annak Clark nem örülne – felelte, és újra elővette azt a fagyos mosolyt.

Most én húztam össze a szemöldökömet, mert észrevettem rajta azt a lizes, fondorlatos arckifejezést.

– Miért nem? – kérdeztem, pont abban a pillanatban, amikor Clark ránézett, és ő is ugyanezt kérdezte:

– Miért nem?

Liz gyorsan pislogott, és felém fordult, de közben a srác hülye, hatalmas bicepszét szorongatta.

– Mert a barátom nagyon féltékeny típus – felelte.

NYOLCADIK FEJEZET

„– Szeretek egy fiút… Ő viszont mást szeret…

– Az a fiú nyilvánvalóan teljesen gyengeelméjű.”

– SPINÉDZSEREK

Liz

Felpillantottam Clarkra, aki nem csinált belőle titkot, hogy fogalma sincs, mit művelek.

– Nagyon féltékeny típus vagy – csicseregtem Clarknak, igyekezve a tekintetemmel megüzenni neki, hogy mi áll ezen kijelentésem mögött. Aztán könnyedén hozzátettem: – Még ha te ezt nem is tudod magadról.

Összeráncolta a szemöldökét, és zavartan nézett rám.

A francba!

– Ó, ti együtt vagytok? – kérdezte Wes (legalább az egyikük rájött!) –, de nem úgy nézett ki, mint akit különösebben meghat a dolog. Úgy kérdezte, mintha csak az iránt érdeklődne, szeretjük-e a sajtmártást. Ez valamiért rosszulesett.

Annak ellenére, hogy én vagyok az, akit már nem érdekelt. Én már túl vagyok rajta.

A fenébe!

– Igen – feleltem kissé túl lelkesen bólogatva. – Együtt vagyunk.

– Együtt vagyunk? – kérdezte Clark, még mindig zavartan, és szinte viccesnek hatott (ha nem lett volna olyan borzalmas), hogy elkerekedett szemmel folytatta: – Igen, együtt vagyunk. Járunk. Járunk, és én vagyok a barátja.

Az isten szerelmére! Köhintettem, és idétlen mosollyal így szóltam:

– Még friss a dolog, szóval, ööö…

– Friss? – Wes megdöntötte a fejét, és úgy nézett rám, mintha szarvak nőttek volna a fejemre.

Atyaég, hogy lehet ez?

Wes hülye arckifejezését néztem, a gyönyörű, szörnyű, rettenetes arcát, és egyszerűen nem tudtam elhinni, hogy tényleg ott van, ott áll előttem, én meg azt csinálom.

– Olyan régóta vagyunk barátok – mondtam furcsa, magas hangon, ami Ross Gellerre emlékeztetett, amikor azt mondja, hogy „jól vagyok”, miközben Rachel és Joey csókolóznak. – Tudod, hogy ez milyen, ugye?

Ennyit a színlelésről, hogy nem emlékszel semmire, te idióta!

Ettől megváltozott az arckifejezése, én meg a kemény állkapcsát néztem, ahogy összeszorította, majd ellazította.

– Igen.

Jó.

– Még mindig nem tudom elhinni – jegyezte meg Clark, megcsípte az arcomat, és olyan hülyén vigyorgott rám, hogy legszívesebben elnevettem volna magam, ha (hangsúlyozom!) nem lett volna ilyen borzalmas ez a helyzet. – Egyik nap még barátok voltunk, a következőn pedig elém állt: – Clarkie, én valami többet érzek irántad. Mire én: – Atyaég, Lizinka, én is többet érzek irántad – és most íme, együtt vagyunk. Kicsit hihetetlennek tűnik.

– Nagyon is hihetetlennek – erősítettem meg nevetve, de közben legszívesebben seggbe rúgtam volna Clarkot. – Olyan, mint egy forgószél.

– Tényleg olyan, mint egy forgószél – ismételte meg Clark mosolyogva, majd újra megcsípte, és kétszer megpaskolta az arcomat.

Levettem a hatalmas kezét az arcomról – a barom.

– Igen, tehát ez a szituka.

A szituka? Mi vagy te, egy hülye kis gimnazista csitri?

– Hűha. – Wes az én arcomról Clarkéra nézett, majd rám mosolygott. A rá jellemző gúnyos hangnemben jegyezte meg: – Hát, jól néztek ki együtt. Úgy értem, mindig cuki, amikor a lány a fiú hónaljáig ér. Imádnivalók vagytok.

– Igen – vágtam rá hevesen bólogatva, de közben legszívesebben nyakon vágtam volna.

Imádnivalók vagytok? Mi a francnak mondta ezt?

– Kösz – bólintott Clark, mintha mi sem történt volna.

– Nos – szólalt meg Wes, cseppet sem zavartatva magát. Megvakarta a szemöldökét. – Figyeljetek, már biztosan hiányolnak a haverjaim, úgyhogy mennem kell…

– Igen – szakítottam félbe, és még egyszer bólintottam. – Örülök, hogy láttalak.

– Ó, én is, Lib – mondta, rám kacsintott, majd megfordult, és elment. Kacsintott. Néztem, ahogy végigmegy a teraszon, és belép az ajtón. Pont úgy nézett ki, mint bármelyik egyetemista a buliban, fogalmam sem volt, miért vagyok rá ennyire dühös.

Vissza akartam rángatni, hogy végignézze, ahogy Clarkkal csókolózom, vagy valami hasonló. Bármit, ami felidegesíti.

Nem lehet, hogy ne legyek rá hatással! Ez az én szerepem.

A fenébe!

– Ez meg mi a jó franc volt? – Clark elállta az utamat, így kénytelen voltam ránézni. – Elment az eszed?

– Igen – nyögtem, kétségbeesetten nézve és bólogatva. – Nyilvánvalóan teljesen elment az eszem.

– Kérlek, magyarázd meg! És tessék – átnyújtotta a poharát –, igyál egy kicsit. Pont úgy festesz, mint akinek szüksége van rá.

– Igen. Mi ez? Mindegy is – motyogtam, elvettem a poharat, és egy hajtásra kiittam a tartalmát.

Ne, ne, ne, whiskey! Égeti a torkomat.

– Jesszusom, Liz – ámuldozott Clark, félig nevetve, amikor visszaadtam a poharat, és próbáltam visszatartani az öklendezésemet. – Ez egy ötvendolláros bourbon volt.

– Borzalmas – ziháltam, és szó szerint könnybe lábadt a szemem. – Atyaúristen!

Clark átment az erkély túloldalára, kivett egy üveg vizet az egyik hűtőtáskából, és a kezembe nyomta.

– Tehát. Akkor. Mi a helyzet veled és Wes Bennett-tel, azonkívül, hogy „gyerekkori barátok” voltatok. És mi a fenéért mondtad neki, hogy a pasid vagyok?

Megragadtam a karját, és a korlát felé húztam, meg akartam győződni róla, hogy senki sem hall minket. Kinyitottam a vizet, és nagyot kortyoltam belőle, majd magyarázni kezdtem:

– Bonyolult, de alapvetően jártunk a középiskolában, és azóta nem találkoztunk, amióta szakítottunk. És mondjuk úgy, hogy az egész egy kicsit… zűrös volt.

– Egy kicsit, a fenét! Ez kész káosznak tűnik – oltott le Clark.

– Régi sztori, és már teljesen túltettem magam rajta. – Ez így is volt. Hűvösen és érzelemmentesen kezeltem, nem volt bennem harag. Illetve csak akkor szikrázott fel bennem, amikor Wes azt kérdezte, hogy „tényleg azok voltunk?”.

Igen, ezek szerint még mindig határozottan haragszom rá.

A Congrats{4} dalszövege ugrott be…

You broke my fucking heart

You tore my world apart

– Most el akart hívni valahova, hogy beszélgessünk – folytattam, közben ráztam a fejem, és csikorgattam a fogamat. – De egyszerűen képtelen vagyok rá. Hogy jutott egyáltalán eszébe? Hogy gondolhatta, hogy akarom…

– Semmi baj – szakított félbe Clark, és együttérzőn rám mosolygott. – Az exek ilyen furcsák, teljesen megértem.

– Tényleg? – Meglepődtem, mert magam sem értettem. Éveket töltöttem a Wes Bennett-detoxban, és mára már kigyógyultam belőle. A jelenléte – te jó ég, hogy lehet, hogy ide jár?! – legfeljebb csak bosszúságot okozhatott volna.

De akkor miért volt olyan érzés összefutni vele, mintha áramütés ért volna? – és még véletlenül sem jó értelemben.

Clark kibontotta a copfját, és az ujjaival átfésülgette göndör, szőke haját.

– De elmondom, mi van. Ez a kamupasidolog velem rémes ötlet.

– Miért? – Folyton a háta mögé pillantottam, hogy ellenőrizzem, visszajött-e Wes. – Ha azt hiszi, hogy van egy két méter magas és szörnyen erős pasim, felfogja, hogy túl vagyok rajta, és valószínűleg távol tartja magát tőlem.

Ahogy ezt kimondtam, már tudtam, hogy ha Wes az agyamra akar menni, semmi sem állíthatja meg.

De ezt nem akarhatja.

– Te tényleg azt akarod, hogy mindenki azt higgye, hogy járunk? Gondolj csak bele. Együtt élünk és együtt dolgozunk. Ha ez kitudódik, mindenki rácuppan a témára.

Jól látta.

De ahogy végiggondoltam az érveket és ellenérveket, semmi kivetnivalót nem találtam az ötletemben. Nem randiztam senkivel – egyáltalán nem –, tehát ha valaki azt hiszi, Clark barátnője vagyok, azzal senkinek nem okoznék gondot.

Sőt jó lenne, ha mindenki azt hinné, hogy a pasim egy nagydarab rögbijátékos. Most az egyszer nem kellene kifogásokat találnom arra, hogy miért nem érdekel a randizás, úgy általában.

Bár…

– Úristen, de önző vagyok! – böktem ki, amikor rájöttem, mekkora áldozatot követelek Clarktól. – A te szerelmi életedbe csúnyán bekavarna, ha az emberek azt hinnék, hogy van barátnőd, ugye?

– Én ebből nem csinálok gondot – mondta egy vállrándítással. – Feltételezem, hogy a közeljövőben eljátsszuk majd a szakításunkat is, ha rájössz, hogyan viselkedj Wes közelében.

– Igen, biztosan így lesz – feleltem, és azon tűnődtem, vajon valaha rájövök-e, hogyan viselkedjek Wes közelében.

Soha nem gondoltam volna, hogy életemnek ezen a pontján, majdnem két évvel a szakításunk után, még mindig ennyire felzaklat a jelenléte. Udvarias viszontlátásra számítottam, és talán néhány lassan tovatűnő, kellemetlen érzésre, amelyek abban a pillanatban elillannak, ahogy Wes eltűnik a szemem elől.

Így kellett volna történnie.

Miért nem vagyok közömbös?

– Oké, akkor legyen így – mondta Clark a védjegyének számító Clark-vigyorral, amivel megüzente, hogy részéről minden a legnagyobb rendben. – Maradjunk abban, amit Bennettnek mondtunk, vagyis hogy ez egy friss kapcsolat. Mintha csak most jöttünk volna rá, hogy többet érzünk egymás iránt. Tehát amikor mások majd úgy reagálnak, mintha Wesnek elment volna az esze – „dehogyis, ők csak haverok” –, akkor érthetővé váljon, miért nem tudott rólunk senki.

– Látod, ezért akarok veled randizni – cukkoltam. Egy kicsit jobban éreztem magam. – Minden részletre gondolsz.

– Ugye? Fantasztikus vagyok – mosolyogott, és ismét megcsípte az arcom. – Jó móka lesz.

– Leszúrlak – nevetve a kezére csaptam –, ha nem veszed le rólam azt a hatalmas tenyeredet! Megértetted?

– Ó, Lizinka! – Hangosan felnevetett. – Imádnivaló vagy, amikor mérgelődsz. Küldök egy SMS-t a lakótársainknak, hogy ők is képben legyenek, aztán hozok neked még egy italt. Csajom.

Visszamentünk a buliba, Clark pedig elküldte Campbellnek és Leónak az üzenetet. Örültem, hogy kissé becsiccsentettem, megragadta a kezem, és a konyhába vezetett. Ott ült Wes, azon a széken, ahol reggelente én szoktam enni a joghurtomat. Vigyorgott, és a haverjaival kártyázott.

Akik igazából az én barátaim voltak.

Akik igazából hamarabb voltak az én barátaim.

És ő az én konyhámban?! Komolyan?

Úgy éreztem, kell egy kis szünet, hogy rendbe szedjem a gondolataimat, mert ez már túl sok volt.

– Buxxie is velünk fog lógni? – kötekedett Wade. Amióta levette azt a hülye kalapot, összevissza állt a haja. Kezében kártya, előtte pár doboz sör. – Azt hittem, te csak zenélni szoktál a bulikon – tette hozzá vigyorogva.

– Könyörögtem neki – mondta Clark, közelebb húzott magához, és átkarolta a vállamat –, és Lizzie olyan cuki volt, hogy engem választott a zene helyett. Legalábbis öt perc erejéig.

– Lizzie? – kérdezte Mickey az asztal túlvégéről. – Mi a fene ez a Lizzie szarság? Most már szabad így szólítani téged? Mert én úgy emlékszem, hogy korábban kifejezetten tilos volt.

Nagyon szerettem volna, ha nem én kerülök a figyelem középpontjába, mert éreztem, hogy Wes követi ezt a hülye interakciót. Wes az egyetlen ember, aki valaha is komolyan Lizzie-nek szólított. Mosolyt erőltettem magamra.

– Hát…

– Csak én hívhatom így – szakított félbe Clark, hangosan és ellentmondást nem tűrően.

Ó, te jó ég! Nem tudtam rávenni magam, hogy Wesre pillantsak.

Wade szeme összeszűkült.

– Lemaradtam valamiről? Ti most már együtt vagytok?

Szarul hazudtam, úgyhogy csak vállat vontam, és elmosolyodtam.

– Talán.

– Szent isten, a kis Buxxie elpirult! – kiáltott fel Mickey. De én tudtam, hogy az „elpirult” enyhe kifejezés, mert a bőröm gyakorlatilag lángolt. – Ez imádnivaló.

– Fogd be! – mondtam, és csúnyán néztem rá. – Inkább visszamegyek a DJ-pulthoz.

– Ó, ugyan már, bébi – incselkedett Clark –, ne menj még el!

Mick felröhögött, én pedig kibújtam Clark karja alól, amikor a pillanat elmúlt, és a kártyaparti folytatódott. Megfordultam, hogy kimeneküljek a nappaliba, el a konyhából, és csak a zenével foglalkozzak. De előbb még Wes szemébe néztem.

Sötét tekintete kitartóan fürkészett, mintha keresne valamit.

Lehetetlen volt érzelmet leolvasni az arcáról. Úgy viszonoztam a pillantását, ahogy egy riadt szarvas néz a fényszóróba. Nem tudtam, mi zajlik köztünk. Nyeltem egyet, és a fülem mögé igazítottam a hajamat.

Szedd össze magad, Buxbaum!

Úgy éreztem, bármelyik pillanatban összerogyhat a térdem, ezért a lehető leggyorsabban kiléptem a konyhából.

Mi. A. Fene. Történik?

KILENCEDIK FEJEZET

„Ugyan már, tudom, tök béna ez az egész,

de nincs rá szükség, hogy elmenj.”

– BRIDGET JONES NAPLÓJA

Wes

Végeztem. A többiek még javában buliztak, de nekem muszáj volt lelépnem.

A Clark-bomba után egy órán át ültem a konyhában, és úgy tettem, mintha lekötne a kártyázás, pedig teljesen máshol jártak a gondolataim.

Liznek van egy pasija.

Mindig is sejtettem, hogy megtörténhet, de azt hiszem, soha nem akartam elfogadni ezt a leosztást. Teljesen kiütött a hír. És még mielőtt kikecmeregtem volna a sokkból, Wade benyögte, hogy Clark Liz lakótársa.

A kicseszett lakótársa.

Liz együtt lakik az új pasijával.

Rosszul lettem. Szó szerint kavargott a gyomrom, és nagyon valószínűnek tűnt, hogy elhányom magam, ezért minél előbb el akartam tűnni. Liz után néztem, amikor kiment a konyhából (isten tudja, miért), de végleg felszívódott.

Átverekedtem magam a zsúfolt nappalin, az ugrabugráló bulizók között, akik kórusban üvöltötték a DJ Got Us Fallin’ in Love{5} című dalt. Odaértem AJ-hez. Megérintettem a karját, és igyekeztem túlkiabálni a zenét:

– Hazamegyek!

– Mi? – Abbahagyta a táncot, és közelebb hajolt, hogy hallja, amit mondok. Úgy nézett rám, mintha elment volna az eszem. – Te haza akarsz menni? Most?

– Igen! – vágtam rá. Nem volt kedvem részletekbe bocsátkozni.

– De miért? Tudod egyáltalán, hogy jutsz vissza innen? – Belekortyolt a sörébe. – Miért akarod itt hagyni ezt a jó kis bulit?

– Csak úgy. – Éreztem, ha még egy percet maradnom kell, elveszítem a maradék önuralmamat is, ezért sietve rövidre zártam: – Majd otthon találkozunk.

– Várj! – kiáltott utánam, de én hajthatatlan voltam. Átnyomakodtam a tömegen, még arra sem vettem a fáradságot, hogy elnézést kérjek a táncolóktól, és már az ajtóhoz értem, amikor megragadta a karomat. – Bennett!

Megfordultam, és szinte röhejesen izzadtnak és zavartnak látszott. Szerencsére az előszoba csendesebb volt, mint a lakás többi része, így nem kellett tovább kiabálnom.

– Haver, mennem kell – mondtam a fejemet rázva.

– De jól vagy? Nem jó ötlet sötétben kóborolni Los Angeles utcáin. – Úgy beszélt, mint egy aggódó apuka. – Nem tudom, mennyit ittál, de ha akarod, megvárom veled az Ubert.

Istenem, milyen jó srác! Nem tudtam, mit mondjak, vagy hogyan magyarázzam meg a viselkedésemet, ezért azt feleltem:

– Teljesen józan vagyok, csak képtelen vagyok tovább itt maradni.

– Hát, akkor mi…

– Emlékszel a volt barátnőmre?

Elhallgatott, és egy pillanatig gondolkodott, majd halkan mormolta:

– Nem, nem hiszem… – Aztán gyorsan kapcsolt. – Várj, az a vörös hajú lány a gimiből?

A nyári bajnokság alatt egyik este eléggé berúgtam, és sokat fecsegtem AJ-nek, valószínűleg többet, mint valaha bárkinek. Azóta soha nem beszéltünk róla, de valahogy tudtam, hogy ő mindenre emlékszik. Ilyen srác volt.

– Igen. – Bólintottam. – Nos, úgy tűnik, ez az ő lakása.

– Hogy érted, hogy ez… Atyaég! – Elkerekedett a szeme. – Liz?

– Pszt! – csitítottam, és hátranéztem, hogy senki sem hallja-e. – Halkabban, oké?

– Azt akarod mondani – suttogta –, hogy Buxxie a volt barátnőd?

– Igen – morogtam –, és nyugodj már le!

– De Bennett… – folytatta, miközben úgy nézett rám, mintha épp a világ legmegdöbbentőbb hírét közöltem volna vele. – Nem értem. Nem tudtad…

– Tudtam, hogy a UCLA-re jár, de nem tudtam, hogy ebben a lakásban lakik, arról meg végképp fogalmam sem volt, hogy van pasija.

– Haver. – AJ megdöntötte a fejét, és úgy nézett rám, mintha egy szánalomra méltó kiskutya lennék. – Kizárt, hogy van pasija.

– Hihetetlen, igaz? – Még mindig rosszul éreztem magam az egész miatt, főleg, mert nem tudtam kiverni a fejemből, ahogy Clark „bébinek” szólította.

Undorító. Undorító, ugye?

Szerintem a „bébi” sértő becenév.

A francba!

– Menj! – utasított AJ, és az ajtóra mutatott. – Egyre vörösebb az arcod. Tűnj el innen, szedd össze magad, és írj, ha hazaértél, hogy tudjam, hogy biztonságban megérkeztél!

– Kösz, haver – mondtam, kinyitottam az ajtót, és kiléptem a zajos lakásból. Nem vágytam rá, hogy később beszéljünk erről AJ-vel, de abban biztos voltam, hogy benne megbízhatok, nem fogja továbbadni.

Kiléptem a házból, és elindultam. Hálás voltam a friss levegőért és a csendért, de a megkönnyebbülésem nem tartott sokáig, mert teljesen eltévedtem.

A UCLA hatalmas egyetem, nappali fényben már jól ismertem a környéket, de sötétben esélyem sem volt. Teljesen elvesztettem a tájékozódási képességemet. A kocsimat a húgomnak adtam, mert itt az egyetemen sok haveromtól kérhettem fuvart, ha úgy adódott, de gyalog valahogy nehezebben jöttem rá, hol is vagyok, mint a volán mögött.

Írtam AJ-nek:

Azt hiszem, körbe-körbe járok a buli környékén.

Van valami trükk, hogy kijussak innen?

Ránéztem a kijelzőre, és rájöttem, hogy már negyven perce körözök.

Kezdtem azt hinni, hogy a GPS-em szórakozik velem.

Természetesen egész idő alatt Lizre és Clarkra gondoltam, így a féltékenységtől elhomályosult elmém valószínűleg csak tovább rontotta az éjszakai tájékozódási képességeimet.

Igen, őrülten féltékeny voltam.

Durván féltékeny.

Annyira féltékeny, hogy fojtogatott az érzés.

Ami persze bosszantott, mert a féltékenység hülyeség.

Bár az agyam tudta, teljesen érthető, hogy van pasija, de az ösztöneim el akarták törölni Clarkot a föld színéről, amiért ő ölelheti meg Lizt.

Őszintén szólva örülnöm kellett volna, mert a srác kedvesnek tűnt. Igazán, igazán kedvesnek. De valahogy tudtam, hogy Liznek nem ő az igazi. Lehet, hogy én nem vagyok az igazi (bár szinte biztos voltam benne, hogy az vagyok), de Copfoska sem lehetett az.

Azt mondta, „friss”.

Hogy „friss” a kapcsolatuk.

De mégis mennyire?

Napokról, hetekről beszélünk? Egyáltalán mi számít frissnek?

Már csókolóztak?

– Nem – mormoltam magamban gyaloglás közben, és a gondolattól felfordult a gyomrom.

Hiszen évek teltek el – még szép, hogy biztosan csókolózott már mással is. Tudtam, de amikor újra láttam az arcát, éreztem a parfümjét, és hallottam a hangját, minden olyan közelinek tűnt.

A telefonom rezegni kezdett a kezemben.

AJ: Küldd el a helyadataidat!

Elküldtem, és a telefonom újra rezegni kezdett. AJ-re számítottam, de a húgom volt az, ami szintén nem volt meglepetés. Sarah mindig mindenbe beleütötte az orrát.

Sarah: Milyen a buli? Durván nyomjátok?

Én: Épp hazafelé tartok.

Sarah: Ilyen korán?

Én: Liz is ott volt.

Szinte azonnal felhívott FaceTime-on.

A francba! Nem akartam erről beszélni, de tudtam, hogy Sarah nem hagyja annyiban.

– Éreztem, hogy nem kellene elmondanom – szóltam bele a hívás fogadásakor. Tudtam, hogy úgysem tudnám eltitkolni előle. Apám halála után az egykor idegesítő kishúgom, Sarah lett az egyetlen ember a világon, akire számíthattam. Anyámnak is megvolt a maga baja, ezért mi ketten szinte mindent megbeszéltünk egymással.

Spoiler: igazán közel kerülhetsz a húgodhoz, ha együtt kell átvészelnetek egy nehéz időszakot.

– Szent isten! – kezdte, mintha nem én beszéltem volna épp. – Beszéltél vele?

Rajta volt a szemüvege, ami azt jelentette, hogy már aludni készült. Utálta a szemüveget, és mindig alvás előtt vette ki a kontaktlencséjét.

– Beszéltem – feleltem kurtán, mert semmi kedvem nem volt felidézni azt a rémálomszerű, udvariaskodó beszélgetést.

– Jézusom, Wes, igazam volt! – Sarah, a romantikus, azt akarta, hogy keressem meg Lizt, amint Los Angelesbe érkeztem. – Ez a sors, tudom…

– A barátjával volt.

– Van barátja? – A húgom, aki nem hagyta magát eltántorítani, azonnal tényfeltáró üzemmódba kapcsolt. – És ő is ott volt? Komoly a kapcsolatuk?

– Volt szerencsém találkozni vele, és beszélgettem velük. Együtt. Mint párral.

– Ne! Micsoda rémálom – sóhajtott rémülten, tágra nyílt szemmel. – Milyen volt?

Utáltam. Annyira utáltam. Mert:

– Nagyon szimpatikus srácnak tűnt.

– Atyaég, ez a legrosszabb – foglalta össze a hallottakat. Felnyögött, és a fejét ingatta. – És mikor? Tudod, mikor jöttek össze?

– Ez a furcsa az egészben – feleltem, leültem, hátradőltem, és kinyújtottam a lábamat. – Liz azt mondta, hogy még friss kapcsolat, csak most kezdtek járni, és mindketten azt mondták, hogy még szokniuk kell. A srác így fogalmazott: „Ó, igen, igaz is, a pasid vagyok.”

– Mi? – Sarah felkapcsolhatta a villanyt, mert világosabb lett. – Hogy még szokják?

– Tudom… – mondtam, még mindig kissé zavartan. – De mégis hogyan?

– Akkor nyilván nem komoly. És még?

– Mit még?

– Mi történt még Lizzel, te hülye? Mi mindenről dumáltatok?

– Az egész nagyon udvariasan zajlott – ecseteltem, és összeszorult a gyomrom, ahogy felidéztem a szívélyes találkozás emlékét. – Mintha teljesen idegenek lettünk volna.

– Jaj, de béna! – nyafogta.

– Tudom. – Sóhajtottam, és megpróbáltam elnyomni a csalódottságomat. – De még ha szingli lenne is, Sar, valószínűleg nem számítana, mert még mindig utál.

– Ki is mondta?

– Nem, de nyilvánvaló volt. – Ki lehetett olvasni a tekintetéből. – Hidd el!

Közelebb hajolt a kamerához, és rám mutatott.

– Wesley, el kell mondanod neki az igazat!

– Hogyan, ha egyszer nem szingli? – Szeretném, ha tudná az igazat, de még nem jöttem rá, hogyan mondjam el neki. – Nem éppen ez a téma, amikor beszélgetünk.

– Nem tudom, de el kell neki mondanod. Csak mondd ki. – Vállat vont. – Még ha kínosan hangzik is, még ha a két épület közti téren mondod is ki, csak mondd meg neki az igazat.

– Nem hiszem, hogy a UCLA-nek van ilyen központi tere.

– Wesley.

– Sarah Beth. – Felnéztem a teliholdra, és felálltam. – Őszintén nem hiszem, hogy ettől bármi is megváltozna.

– De. Pont, hogy minden megváltozik, te idióta! – Teljesen beleélte magát, már megbántam, hogy elmondtam neki. Fáradt voltam ahhoz, hogy jól reagáljak a húgom megfejtéseire.

– Gondolkozom rajta – mondtam, és leültem a járdaszegélyre.

– Miért vársz? Miért gondolkozol? Menj vissza a buliba, és kiabáld ki, Wesley!

– Mennem kell.

– A francba, Wes, most kell támadásba lendülnöd, amíg még friss a dolog. Nem érted? Ha habozol, lehet, hogy… addigra már nem új barátnő lesz, és akkor már biztosan nem fog számítani.

– Holnap hívlak, csajszi. Most leteszem.

– De…

Letettem a telefont. Tudtam, hogy csak a jó szándék vezérli, de nem akartam erről beszélni. Se vele, se senkivel.

Inkább egyedül rágódtam rajta és őrültem bele a gondolatba. És Sarah egyébként is téved.

Mert én ismerem Lizt. Ha két év hallgatás után kiabálva szerelmet vallanék neki, csak eltaszítanám magamtól. Ezért nem kerestem meg a beköltözés napján.

Vártam türelmesen.

Ha valaha is kapunk egy második esélyt, először arról kell meggyőznöm, hogy barátok vagyunk. Hogy újból beenged az életébe.

És ez most, hogy van pasija, sokkal nehezebbnek tűnt.

Mintha jelre várt volna, megszólalt az ébresztőm. Éjjel 0 óra 13-kor.

Komolyan, Univerzum, te igazán vicces vagy!

Bassza meg!

Liz tréfából állította be nekem az ébresztőt, amikor együtt voltunk, hogy minden este kénytelen legyek megállni, és megemlékezni arról a pillanatról, amikor a szalagavató éjszakáján csókolóztunk a lámpa alatt.

Butuska kis szerelmes.

Őszintén szólva nem tudom, miért nem töröltem az ébresztőt.

– Bennett, te pöcs! – hallottam a mellettem lelassító autóból. Hunyorogtam, és észrevettem Wade-et, Mickey-t, AJ-t és egy ismeretlen lányt. Az ezüstszínű Hondában ültek összepréselődve. Egy ősz hajú fickó vezette. Mickey lehúzta az anyósülés melletti ablakot, és rám kiabált:

– Szállj be!

– Nem hiszem el, hogy már vége a bulinak – mondtam, és zsebre tettem a telefonomat.

– Campbell közölte, hogy éhes – felelte AJ. Úgy tűnt, mint aki a hátsó ülés ajtajához szorult. – Szóval, Brooks hívott egy Ubert, hogy elmenjünk enni valamit.

A lány – feltehetően Campbell – integetett, és rám mosolygott.

– Tedd be a csinos segged a kocsiba! – mondta Wade, és kidugta a fejét a hátsó ablakon –, mert megyünk a Fat Sal’sba.

Nem tudtam, hogy a Fat Sal’s után visszamennek-e a buliba, de legalább onnan hívhatok magamnak egy Ubert, ha az a terv. Bepréseltem magam a hátsó ülésre, Wade és az ajtó közé, és becsaptam az ajtót, mire a sofőr rálépett a gázra.

– Milyen idióta indul el hazafelé úgy, hogy azt sem tudja, merre van az előre? – kérdezte Mickey részeg mosollyal az arcán. – A mi AJ-nk aggódott érted.

– Érted is aggódnék, ha egyedül bóklásznál Los Angelesben a sötétben – mondta AJ, mire Wade nevetni kezdett.

– Sejtem, mennyire – felelte, és kinyújtotta a kezét, hogy megsimogassa AJ térdét. – Mackó Mami.

– Miért sétáltál? – kérdezte Campbell, előrehajolva, hogy Wade mellől tudjon beszélni hozzám. – Nem tudtál Ubert hívni?

Haboztam egy pillanatig, mert ez a lány Liz lakótársa volt. Nem hittem, hogy bármit is tud rólam – még –, mert Liz néhány órával ezelőttig nem is tudta, hogy itt vagyok, de furcsa érzésem volt, hogy jó benyomást kellene keltenem benne.

– Valami olyasmi – feleltem, mintha csak hirtelen spontán alakult volna így, nem pedig azért, mert összeomlottam a lakótársa aktuális párkapcsolati státusza miatt. – Wes vagyok, egyébként.

– Campbell – mondta mosolyogva. – És te jártál Lizzel, igaz?

– Mi van, mi van, mi van? – kiáltotta Wade, pedig közvetlenül mellettem ült. Egy pillanatig tátott szájjal bámult, majd így szólt: – Te jártál Buxxie-val?

A francba! Arra aztán végképp nem vágytam, hogy Wade-del beszéljek Lizről és a közös múltunkról.

Vagy bárkivel, ami azt illeti.

Kivéve Lizt.

– A szomszédom volt otthon – mondtam, hogy lecsillapítsam a kedélyeket.

– A szomszéd lány? – kérdezte nevetve. – Hű, Bennett, ez érdekel.

– Régi sztori – mondtam, elhárítva a kérdést. Sokkal jobban érdekelt, hogy rólam mit mondott Liz a lakótársának. Visszafordultam Campbellhez. – Igen, jártam vele.

– Clark is ezt mondta – válaszolta –, de ne aggódj, ő nagyon laza ezzel kapcsolatban.

– Ó – mondtam, mint egy idióta. Nehezen találtam a szavakat, mert… ez azt jelentené, hogy Liz nem mondott semmit rólam? Csak a barátja beszélt rólam? – Az jó.

És miért ilyen laza ez a Clark gyerek? Nem lenne logikus, ha egy kicsit féltékeny lenne a múltunkra?

És miért vagyok ilyen ideges?

– Igen – bólintott. – Wade mindent elmondott rólad, amit tudnom kell.

– Ó? – böktem ki, Brooks hülye vigyorára pillantva, és azon tűnődve, mi a fenét mondhatott.

– Azt mondta, dobó vagy Nebraskából, Idahóból vagy Omahából. Vagy honnan…

– Azokat az államokat az ország közepén mindig összekeverem – védekezett Wade egy vállrándítással. – Nem várhatjátok el tőlem, hogy tudjam, melyikből jött a mi kis balkezesünk.

– Brooks a texasi oktatási rendszer díszpéldánya, nem gondolod? – vetette oda AJ Campbellnek.

– Hát, azt mondják, Texasban minden nagyobb – felelte a lány –, szóval…

– Pontosan, szívem – szakította félbe Wade. Részegnek tűnt, de elővette a legszebb mosolyát.

– … azt hiszem, nyugodtan kijelenthetjük, hogy a tudatlanság sem kivétel.

Campbell vigyorogva nézett Wade-re, fejét kissé megdöntve, mintha a válaszára várna. Értettem, miért van olyan jóban Lizzel. Mindkettőjükben volt valami kedvesség, amihez okos szellemesség társul. Mint akiket bármikor kenyérre lehet kenni, de ha valaki ujjat húz velük, annak vége.

– Drágám, kibaszottul felcímkézem neked az egész Egyesült Államok térképét – mondta Wade magabiztosan. – Minden állam fővárosát bejelölöm csillaggal, ha attól belém szeretsz.

– Részegen is képes vagy rá? – kérdezte a lány, és majdnem elröhögte magát. – Mondjuk, egy Fat Sal’s-szalvétára?

– Ma este? – kérdezte Wade, immár kevésbé arcoskodó stílusban, amikor az autó megállt az étterem előtt.

– Persze – felelte Campbell, és mondta tovább a magáét, amíg mindenki kiszállt az Uberből. – Rajzolok egy amerikai vaktérképet, amíg várunk az ételre, és aztán megmutathatod a földrajztudásodat, amíg eszünk.

– Fantasztikus terv – állapítottam meg, miközben beálltunk a sorba.

– Oké, ti rendeljetek! – szólt oda Mick AJ-nek meg nekem, és egy köteg pénzt nyomott a kezembe. – Mi meg foglaljuk azt az üres asztalt, és elkezdjük.

– Jó – válaszolta Campbell, miközben kinyújtotta a kártyáját. – Kérek egy adag stromboli sült krumplit.

– Én Fat Bruint – mondta Mick. – Te mit kérsz, Brooks?

– Fat Texas és sült krumpli – mondta Wade, még mindig azzal a részeg mosollyal az arcán. – És ne örülj, nem fogok beégni!

– Nem tudom visszafogni magam – vágott vissza Mick a fejét ingatva. – Ezért élek.

Amikor ők hárman leültek az egyetlen üres asztalhoz (a Fat Sal’s péntek éjszaka mindig tele van!), AJ így szólt:

– Na, hogy vagy?

– Jól vagyok – feleltem, és hátrasandítottam a terasz felé, hogy Campbell biztosan ne halljon minket. – Minden rendben.

– Jó. – De amikor a sor előrehaladt, egy lépéssel közelebb húzódott hozzám. – Még mindig nem tudom elhinni ezt a Buxxie-dolgot. Buxxie a volt barátnőd? Ez őrület.

– Mennyire ismered? – kérdeztem őszinte kíváncsisággal. Most, hogy kissé megnyugodtam – a figyelemelterelésnek köszönhetően –, mindent tudni akartam, amit AJ tudhatott a „kaliforniai” Lizről.

– Egyáltalán nem ismerem – mondta –, de hallottam róla Wade-től és Micktől.

A másodévesektől.

– Tényleg? – kérdeztem. Magam is meglepődtem, milyen higgadtan beszéltem, mert legszívesebben előkaptam volna a jegyzetfüzetemet, és leírtam volna minden apró információmorzsát, amit AJ tud Lizről.

– Igen. Liz a videóprodukciós részlegen dolgozik, ezért mindig ott van, filmez és fotóz az edzéseken és a tréningeken. Az ő csapata készíti azokat a tartalmakat, amelyeket a sporttanszék tesz közzé a közösségi médiában.

– Ne már! – Liz a sporttanszéken dolgozik? Erre nem számítottam.

– De bizony. Azt hiszem, innen ismeri mindenki.

– Mindenki ismeri?

– Úgy tűnik. – Megindult a sor, AJ is előrelépett. – Kérdeztem pár srácot Clarkról, de úgy fest, ez a dolog Lizzel teljesen új, mert senki sem hitte, hogy több van köztük a barátságnál.

– Értem. – Egy kicsit megkönnyebbültem, mert ha csak most kezdtek el járni, akkor sokkal jobbak az esélyeim, mintha már régóta együtt lennének.

– Mi a terved? – kérdezte AJ.

Minden figyelmemmel rá fókuszáltam, a tekintetére és a fura arckifejezésére. Soha, még részegen sem említettem neki, hogy vissza akarom szerezni Lizt, ezért kissé meglepett a megjegyzése.

– Hogy érted?

– Arra gondolok, hogy ugyanolyan seggfej módon nézel magad elé, mint amikor megpróbálsz túljárni egy ütőjátékos eszén. Úgy nézel ki…, mint aki nagyon elszánt, Bennett.

Az előttünk állók végeztek a pénztárnál, ezért odaléptem a pulthoz, és leadtam a rendelést.

Igen, határozottan elszánt voltam.

Ha Lizzie-ről van szó, semmi sem állíthat meg!

TIZEDIK FEJEZET

„Szeretem azt a ráncot az orrod felett, amikor úgy nézel rám, mint egy hülyére. Szeretem, hogy miután veled voltam, egy napig érzem a parfümödet a ruhámon.

És szeretem, hogy te vagy az egyetlen,

akivel beszélni akarok, mielőtt elaludnék éjszaka.”

– HARRY ÉS SALLY

Liz

– Van kérdésük?

A hátizsákomba gyömöszöltem a laptopomat, mialatt Elaine Lowell, a zenejogtanárunk kérdéseket várt tőlünk – de hiába. Már jártam az egyik órájára, és zseniálisnak, ugyanakkor kissé félelmetesnek is találtam.

Ha kigyulladt volna az épület, senki nem merte volna megkérdezni tőle, hol vannak a tűzoltó készülékek.

Most hatalmas mennyiségű olvasnivalót adott, amibe garantáltan belealszom majd. Fontos információk voltak, amiket biztosan használni fogok a való életben, de a zenei szerzői jogokról csak annyit fogad be az agyam, amíg le nem csukódik a szemem.

Majd később beülök a zenei könyvtárba, hogy elolvassam a szöveget, mert a lakótársaim túl hangosak ahhoz, hogy erre az unalmas anyagra tudjak koncentrálni.

– Rendben, akkor mehetnek!

A hallgatók áradatával együtt én is elindultam kifelé a teremből, és már majdnem az ajtóhoz értem, amikor utánam szólt:

– Liz? Várnál egy percet?

– Persze. – A francba, a francba, a francba! Nagyot nyeltem, és a katedrához léptem, ahol ő éppen összepakolta a holmiját. Azon tűnődtem, miről lehet szó. – Valami gond van?

Mosolygott – barátságosan mosolygott. Megdöbbentem, mert még soha nem láttam mosolyogni. Befolyásos, szórakoztatóiparban dolgozó, menő ügyvéd volt, akiből áradt a „nincs időm semmire” érzés, ezért azt hittem, hogy képtelen felszabadultan viselkedni.

Vagy soha nem érdekelte annyira a mosolygás, hogy elsajátítsa.

– Csak szerettem volna elmondani, hogy bármikor rendelkezésedre állok, ha kérdésed van, vagy szeretnél tovább beszélgetni. Lilith Grossman jó barátom, és ő szólt, hogy a gyakornoka az én órámra jár.

IÓ. Lilith kérésére elküldtem neki e-mailben az órarendemet, de nem számítottam rá, hogy bele is néz, és ténylegesen reagál rá.

Vagy hogy kapcsolatba lép egy szakemberrel, és összeköt vele.

– Köszönöm – mondtam, bólintottam és mosolyogtam, teljesen el voltam ragadtatva. – Nagyon köszönöm. Biztosan élni fogok a lehetőséggel.

– Mindenképpen tegyél így – felelte, még mindig mosolyogva. – Bármikor szívesen segítek.

Feldobva hagytam el a termet, és amikor kiléptem a Schoenberg épületből, és a fülembe tettem az AirPodsomat, elöntött a hála. A tény, hogy itt lehetek Los Angelesben, egy ilyen gyönyörű helyen, és zenéről tanulhatok – ez már önmagában is több, mint elég.

De most elkezdhetek kapcsolatokat építeni álmaim karrierjében. Még mielőtt végzős lennék.

Ez óriási!

Ezt a pillanatot az Unwritten{6} című dalhoz társítottam (amúgy is próbáltam kitalálni, hogyan csempészhetném a lejátszási listámra a The Hills után), és teljes hangerőn meghallgattam. A Bruin Walkon sétáltam Morgan felé, ahol Lilithszel volt találkozóm. Ahogy az órára igyekvő diákok tömege között gyalogoltam, elképzeltem egy filmjelenetet, amelyben a főszereplő lány hatalmas mosollyal az arcán átkel a festői campuson.

Reaching for something in the distance

So close can almost taste it…{7}

– Balról!

– Aah! – sikítottam, és félreugrottam, amikor egy elektromos roller süvített el mellettem. Olyan közel jött, hogy szinte éreztem a menetszelét.

Idióta!

Nem lepett meg, hogy egy sportoló állt a kormánynál. Nem tudom, miért, de szinte csak őket láttam rollerezni. Néztem, ahogy a srác NASCAR-versenyzőként szlalomozik a gyalogosok között, gyorsan, mit sem törődve velük. Összeszorítottam a fogamat, amikor megláttam, milyen magas, és észrevettem a hátán a Bruins Baseball hátizsákot.

Ez most komoly?

Nem voltam benne biztos, de az a barom hátulról nagyon hasonlított Wes Bennettre.

Mintha meghallott volna, a srác hirtelen megfordította a rollert, és visszajött felém.

Miért?

Igen, Wes volt az. Idétlenül vigyorogva száguldott felém.

– Nem hiszem el, hogy te vagy az a csiga, akit majdnem elütöttem, Lizzie Buxbaum – mondta, és ismét megfordult. Így most már mellettem haladt.

– Pedig jobb, ha elhiszed – vágtam vissza, és csak mentem tovább, remélve, hogy majd továbbáll.

– Nagyon sajnálom, hogy majdnem elütöttelek.

Ránéztem. Nem úgy tűnt, mint aki őszintén sajnálja. Engem figyelt, lassan haladt a rollerrel, és arcán ott volt az a szemtelen félmosoly, ami ezernyi emléket idézett fel bennem, pedig egyikre sem akartam emlékezni.

Nem, inkább úgy tűnt, mint aki remekül szórakozik, és még szélesebb mosolyra húzta a száját.

– Most azt kéne mondanod, hogy „semmi baj, Wes”.

– Nem, most azt kéne mondanom, hogy „elmennél innen a rollereddel máshova, Wes?”

Felcsillant a szeme.

– Most tényleg órára kell mennem, úgyhogy elnézem neked.

– Ó, remek – morogtam, és kicsit megszaporáztam a lépteimet.

– De Lib? – mondta, és a hangjától bevillantak a régi pillanatok, amikor Bazzi dalait hallgattam.

– Ne hívj így! – csattantam fel, és szinte már futottam, bár tudtam, hogy nem tudok elmenekülni előle.

Drámai sóhaj hagyta el a száját:

– Nagyon jó volt látni téged.

Aztán elhúzott.

Úgy éreztem, menten kitöröm a fogaimat, olyan erősen szorítottam össze az állkapcsomat. Ő már eltűnt a látómezőmből.

Miért történik ez velem?

Az egész szombatot azzal töltöttem, hogy a felbukkanása miatt pánikoltam. Valahányszor sikerült megnyugodnom, és meggyőzni magam, hogy nem nagy ügy – évek teltek el, és mindketten más emberek lettünk –, eszembe jutott az arca, amikor gúnyosan azt kérdezte, „tényleg azok voltunk?”, és azonnal elöntött a düh.

Seggfej.

Mert nem éreztem fairnek, hogy felbukkant. Ez az én helyem, a fenébe is. Szerettem az egyetemi életemet, az életet, ami a mi kapcsolatunk romjai után jött. Az életet, amit azért építettem fel, mert az első kísérletem kudarcba fulladt. Ezért elbizonytalanított a jelenléte, mintha ezzel a „jó volt látni téged” hozzáállásával tönkretenné az általam oly gondosan felépített csodát.

És a munkám (és most már a szakmai gyakorlatom) is a UCLA sporteseményeihez kötődött. Fontos része volt az életemnek, és rettegtem, hogy tönkreteszi, vagy hogy elveszi tőle a kedvemet. Ráadásul hogyan kerülhetném el őt, ha egyszer a munkám meghatározó része az, hogy sportolókat filmezek. Ő pedig sportoló.

Gaaaaaaaaah.

Egyszer csak belecsöppent az én Omahától több ezer mérföldnyi távolságra lévő életembe. És ezt igazságtalannak éreztem. Clark csak legyintett az egészre, mert meggyozodése szerint baromira túlreagáltam.

– Először is, azt hiszi, hogy van barátod, szóval biztosan távol marad tőled, mert én elképesztően ijesztő vagyok. Másodszor, még nincs is baseballszezon, tehát tavaszig nem fogunk semmit sem csinálni a csapattal. És ha lesznek baseballal kapcsolatos feladatok, akkor én majd foglalkozom a dobójátékosokkal, te pedig minden mással. Probléma megoldva.

Mély levegőt vettem, és meggyőztem magam, hogy Clarknak igaza van.

Az egyetem hatalmas, tehát az ehhez hasonló találkozások jó eséllyel ritkán fordulnak majd elő. Clark terve pedig kivitelezhetőnek ígérkezett.

Minden rendben lesz.

Nem nagy ügy, legfeljebb egy kis bosszúság, és simán el tudom képzelni, hogy a jövőben egyáltalán nem fogok összefutni Wes Bennett-tel.

* * *

– Szeretnélek beépíteni a baseballcsapatba.

Azonnal letüdőztem a kávémat. Lilith türelmesen várta, hogy magamhoz térjek. „Beépíteni a baseballcsapatba.” Ó, te jó ég, ez semmi jót nem jelent. Amikor végre képes voltam megszólalni, kinyögtem:

– Micsoda?

Karba fonta a kezét.

– Biztos hallottad, hogy a Baseball America szerint a UCLA-ről kerülnek ki a legjobb újoncok, ugye?

– Igen.

– Nos, a pénteki előszezoni edzésről írt aprócska posztod több lájkot kapott, mint a futballról szóló bejegyzésed. Pedig nekik szombaton meccsük volt.

Elégedettnek tűnt, amitől én is boldog voltam.

Őszintén szólva meglepődtem, hogy Lilith figyeli a sport tanszék közösségi médiás bejegyzéseit.

Ez a nő mindenről tud.

– Az embereket érdekli, mi történik a baseballosokkal – folytatta. – A szurkolók izgatottak. Mindenki többet akar látni ebből az ígéretes csapatból.

Megdörzsöltem a homlokomat, ahol fájni kezdett a fejem.

– Pontosan mit jelent, hogy „beépíteni” a csapatba? – kérdeztem. Igyekeztem nem elárulni, mennyire érdekel a válasza.

– Belenéztél a Hard Knocksba?

– Igen. – Tegnap végignéztem az utolsó évadot. Fantasztikus dokumentumfilm-sorozat, egy NFL-csapat szezonjának mindennapjait mutatja be. – Imádtam.

– Jó, mert ezt szeretnénk a baseballcsapattal is. Mi brandelni akarjuk ezt a csapatot és ezt a tartalmat. Még nem döntöttük el a pontos megnevezést, de én a Bruins Baseball: Bajnokcsapat születik felé hajlok.

– Ó – szaladt ki a számon. Bólintottam, és próbáltam koncentrálni, de a gondolataim szélsebesen cikáztak.

– Azt szeretnénk, hogy a követők el legyenek árasztva a Bruins baseballjátékosok mindennapjairól szóló tartalmakkal. Rövid interjúkban bemutatnánk az idei csapatot. Szeretném, ha úgy tekintenél magadra, mint a Bruins tiszteletbeli csapattagjára, és alapvetően úgy élnél, mintha elmennél az órákra, aztán baseballozni, végül aludni. És ezt az egész szezon alatt. Szeretném, ha hetente három-négy Reels-videó lenne, egészen az őszi bajnokság végéig.

Mi?? Neeeeeee!

Komolyan azt akarja, hogy minden ébren töltött órámat a baseballcsapatnak szenteljem? Annak a baseballcsapatnak, aminek Wes Bennettt is a tagja? És nekem kellene interjút készítenem vele?

Ha az életem egy film lenne, akkor mindenképpen a Disaster{8} című dallal kezdeném ezt a jelenetet:

This could be a disaster

There’s so many factors…

– Ez fantasztikusan hangzik – hazudtam. A gyomrom összeszorult. – Ez a produkciós részlegre vonatkozik, vagy…

– Nem, ez kizárólag a te feladatod lenne. – Felvonta a szemöldökét. – Ez a következő gyakornoki megbízásod.

Te jó ég, te jó ég, te jó ég!

– Sok idődet elveszi majd – folytatta, felállt, és közelebb lépett, hogy leüljön az asztal szélére. – Még egyszer mondom: a csapat általános napirendjét követve mindennap reggel fél hétkor edzés, utána reggeli órák, majd ebéd után pozíciós edzés a játékosoknak – szerencsére csak hetente háromszor. Ezt követően mindennap van edzés, hetente háromszor kondizás, majd tanulószoba, hogy a játékosok ne maradjanak le. A diáksportolók élete nem csak móka és kacagás.

Zúgott a fejem. Hogy a fenébe fogom mindezt egyedül megcsinálni tanulás mellett?

És mi lesz a munkámmal?

Lehetetlennek tűnt, de nem akartam nemet mondani.

Lilithnek nem.

Mert ő már több volt számomra, mint egy szakmai mentor: ő volt a hősöm. Nem tudtam pontosan, hány éves, de ahhoz képest fiatal, hogy milyen nagyágyúnak számított, és milyen munkát végzett az NFL-nél. Több száz képet láttam róla, ahogy fontos mérkőzéseken, például a Super Bowlon áll a pálya szélén. Olyan inspiráló személyiség, hogy szinte bármit megtennék, csak hogy ne okozzak neki csalódást.

– Bár ez egy gyakornoki „feladat”, a munka a sport tanszék megbízása is egyben, tehát az ottani feladataid mellé is be tudod illeszteni, és használhatod hozzá az ott bejáratott eszközöket. A tanszék azt is kérte, hogy válassz magad mellé egy munkatársat, tehát ha van olyan kollégád, akivel szívesen dolgoznál együtt, és őt is érdekli a feladat, akkor mondd meg, ki az, és én továbbítom nekik.

Akkor továbbra is együtt dolgozhatunk Clarkkal. Ettől megkönnyebbültem, bár még mindig nem tértem magamhoz a megbízás hallatán.

– Megkérdezem tőle, de szinte biztos, hogy Clark Waterst nagyon érdekelné, és ő remek srác.

– Nagyszerű – mondta, és elővette a telefonját, hogy beírja Clark nevét. – A részleteket még kidolgozzuk, Liz, de nagyon valószínű, hogy ez a feladat majd bekerül a dokumentumfilm nyersanyagai közé.

– Tessék? – Itt végleg ledobta az agyam az ékszíjat. Eddig azt hittem, hogy legfeljebb egy ezredik asszisztensként vehetek részt egy igazi dokumentumfilm elkészítésében. – Ez komoly?

Bólintott, és felnézett a telefonjáról.

– Természetesen a film az én munkám. Egy kiemelkedően fontos projektem, és nem szeretnék másokkal osztozni rajta. De ha ez az előszezonban készített tartalom olyan sikeres lesz, amilyennek gondolom, akkor szuper lenne, ha ezek a klipek bekerülnének az első részbe. Különösen a bemutatkozó kisfilmek.

– Igen, ööö, a bemutatkozók – nyögtem ki köhintve, mert nem igazán tudtam, mit mondjak. – Úgy érzem, van valami, amiről tudnod kell.

– Ó? – Lilith összeszűkítette a szemét. – Mi az?

– Nos, úgy tűnik, hogy az egyik játékos és én, ööö… Bonyolult múltunk van, azt hiszem, így lehetne mondani. – Belepirultam a magyarázkodásba. – Évek óta nem láttam, és péntekig fogalmam sem volt, hogy a UCLA-re jár, nemhogy játszik a baseballcsapatban. De úgy érzem, mielőtt belekezdünk, el kell mondanom, hogy régebben kapcsolatban voltam Wes Bennett-tel.

Lilith megdöntötte a fejét.

– Az új ásszal?

Így hívják – az új ász?

– Igen.

– Értem. – Karba fonta a kezét. – Aggódnom kéne a „bonyolult” jelző miatt? Van valami, amiről tudnom kell?

– Nem, nem – pontosítottam, és megráztam a fejem. – Semmi ilyesmi. Teljesen normális gimis kapcsolat volt. Csak gondoltam, tudnod kell, hátha összeférhetetlenség áll fenn, vagy ilyesmi.

– Nincs ezzel semmi probléma – mondta lassan, és komolyan a szemembe nézett. – Amíg tudsz vele profiként együtt dolgozni. Menni fog?

– Persze hogy menni fog – feleltem hevesen bólogatva. – Nagyon régi történet.

– Akkor jó – nyugtázta, kihúzta magát, és visszalépett az íróasztalához. – Hogy látod, össze tudod egyeztetni a tanulást és a Hard Knocksot? Mit szólsz a megbízáshoz?

Biztosan nem fogom tudni mindet összeegyeztetni.

De talán mégis…?

Fogalmam sincs!

Vadul cikáztak a fejemben a frusztráló gondolatok, de amikor Lilithre néztem, erre a mindent átlátó, inspiráló nőre, rájöttem, hogy én is képes vagyok rá.

Mármint, naná, hogy képes vagyok rá.

Mert már nem a kicsi Liz vagyok.

Imádom az életemet. Imádom a barátaimat, imádom az iskolámat, és mindennél jobban szeretem a gyakornoki munkámat. Meg tudom oldani a tanulmányaimat, és ezt a kihívást is meg fogom oldani.

Mert ha Wes Bennett nem bukkant volna fel pár napja, most ujjonganék a lehetőség hallatán, és cigánykerekeket hánynék a hihetetlen szerencsém miatt.

Szóval, nem hagyhatom, hogy a múltam egyik szereplője, akit ráadásul évek óta nem láttam, belerondítson a képbe.

– Maximálisan meg tudom oldani, és nagyon várom. – Mosolyogtam, és tényleg így gondoltam. – Azt hiszem, ideje belevágni!

TIZENEGYEDIK FEJEZET

„Azok, akik szeretik egymást, összetartoznak,

és csak együtt lehetnek igazán boldogok.”

– ÁLOM LUXUSKIVITELBEN

Wes

– Nyugi!

Woody felpattant a guggolásból, és visszadobta azt a tíz labdát, ami a hazai bázis körül hevert a porban.

– Inkább pontos legyen, mint gyors – mondta Ross.

Mi a fene történik, Wesley?

Elkaptam a labdákat, mindegyiket ledobtam a lábam elé, és az alkarommal megtöröltem a homlokomat.

– Oké.

– Megcsinálod, Bennett. – Woody visszaállt a helyére, és felemelte a kesztyűjét. – Gyerünk!

– Gyerünk! – Megpörgettem a labdát, a mutatóujjamat végigfuttattam a varráson, majd mély levegőt vettem, hogy kitisztuljon a fejem. Apám már nem él – két éve, hogy szívrohamot kapott a La-Z-Boyban, a Cubs–Mets-meccs közvetítése előtt –, de minden alkalommal, amikor dobtam, ott állt mellettem.

Minden egyes dobásnál az ő hangját hallottam.

Néha akkor is hallottam, amikor jól ment, de leginkább akkor szólt hozzám, amikor küszködtem. Ami nagyon összezavart. Olyanokat mondott, hogy „dobd már el rendesen!”, folyton csak morgott, hogy nem dobok jól. Mégis hiányzott.

Nagyon.

Ez durva, nem? Hogy hiányozhat, amikor tudom, hogy ha baseballról volt szó, igazi seggfej tudott lenni?

– Wes? – Ross felhúzott szemöldökkel nézett rám.

Bassza meg!

– Rajta vagyok – mondtam, meglendítettem a karomat, és elengedtem egy gyors dobást.

– Jobb – jegyezte meg Woody, majd visszadobta az elkapott labdát, és nyújtotta a kesztyűjét a következő elkapáshoz.

Jobb, de keményebben kell dobnod, kölyök! Adj bele mindent, ne legyél már ilyen puhány!

– Fogd be! – morogtam magamban. Keményen eldobtam a labdát, és élveztem, hogy hangos csattanással eltalálja Woody kesztyűjét.

– Oké! – szólt Ross, és levette, majd újra felvette a baseballsapkáját.

Megragadtam egy másik labdát, és nem figyeltem a hangjára. Ezúttal egy csavart dobással próbálkoztam, ami leesett a bázison. Tökéletes, a fenébe is!

És akkor meghallottam Liz hangját, a nevetését.

Ez tényleg az ő hangja?

– Még egy ugyanilyet! – kiáltotta Woody, és jobbra dobta a labdát.

Felvettem egy másik labdát, belélegeztem az orromon keresztül, és eldobtam egy védhetetlenül gyors labdát. A fenébe is, igen!

– Gyerünk, gyerünk! – harsogta Eli a hátam mögül, ami azt jelentette, hogy következik a védők edzése. Éppen dobni készültem még egyet, amikor így szólt: – Srácok, felvettétek azt a csavart dobást?

Odakaptam a fejem. Liz állt ott.

És a barátja.

Clark a copfjával megint a dobásomat filmezte, amitől a frász kivert. A kamerába néztem, és azon tűnődtem, vajon látszik-e a szememben a bosszúság. Tudtam, hogy hozzá kell szoknom a random felbukkanó kamerás emberekre, akik a közösségi médiára készítenek videókat, de valamiért tolakodónak éreztem, hogy itt van.

Rohadtul idegesített.

Tiéd a csajom. Ez nem elég?

Liz egy minilétrán állt Eli mellett. Rövidnadrág, Bruins kosárlabdapóló és kék, magas szárú Converse volt rajta, amit kis mosolygós emojik díszítettek. Copfba fogta a haját, a szemét Ray-Ban szemüveg takarta, lefelé nézett, és közben a kezében lévő teleobjektíves fényképezőgépen babrált valamit tökéletesre manikűrözött, kék-sárga körmökkel.

Istenem, de gyönyörű!

Nem láttam őt a múlt heti véletlen (fogalmazzunk így, de persze nem teljesen igaz) rolleres találkozásunk óta. AJ mondta, hogy itt van valahol, és a dobók és a belső védők edzését filmezi, de ez eddig valahogy elkerülte a figyelmemet.

– Szép megtorpanás, Bennett! – ugratott Ross, én pedig visszatereltem a figyelmemet a dobásra, mire hozzátette: – Koncentrálj!

A francba!

Általában jó voltam abban, hogy mindent kizárjak, ezért jól sikerült a vége, de nem volt komfortos az érzés. Régebben imádtam, amikor Liz eljött a gimis meccseimre, mert ahhoz képest, hogy nem szerette a sportot, teljesen beleélte magát. Minden meccsen az én mezemet viselte (persze virágos kis szoknyával), és olyanokat kiabált, hogy „megcsinálod, Bennett!”, pedig fogalma sem volt a baseballról.

És tőle kaptam a legelképesztőbb visszajelzéseket:

„Imádom, hogy mielőtt eldobod a labdát, úgy tudsz nézni, mintha meg akarnád ölni az ütőt.”

„Tudtad, hogy minden dobás előtt megpörgeted a labdát?”

„Készítettem egy listát pár bemelegítő dallal, amiket használhatnál az egyetemen.”

A mai napig emlékszem a listára, mert csupa olyan dal szerepelt rajta, amiket ő személy szerint nem szeretett, viszont úgy érezte, hogy az adott helyzetben „működnek” majd. Nagyon komolyan vettem a szerepemet, és az ötödik számot választottam, aminek Liz örült, mert neki is ez volt a kedvence (bár azt mondta, hogy soha nem bocsátja meg Kanyénak, amit tett).

1. Kendrick Lamar: DNA

2. Young Money: Trophies

3. KRS-One: Step into a World

4. Guns N’ Roses: Welcome to the Jungle

5. Kanye West: Power

Mégis nyugtalanított a jelenléte.

Vajon mit lát most, amikor rám néz? A seggfejet, akit utál? Valami random elsőéves dobót, aki igyekszik formába lendülni? Az idegesítő gyerekkori szomszédját?

Már nem volt ott a bemelegítőterület mellett, amikor felkaptam a cuccaimat – ő és az óriása átmentek a harmadik bázis mellé, hogy onnan filmezzék a védőket. Ez jó – emlékeztettem magam, és tekintetemmel azt a feltűnő vörös lófarkat kerestem. – Nem hiányzik, hogy elvonja a figyelmemet.

Egyszerűen túl sok volt, hogy még együtt is dolgoznak, így, hogy már tudtam, járnak, ráadásul együtt is élnek. Minden mentális erőm elhagyott, amikor mindez az én látóteremben zajlott.

Arra vágytam, hogy közelebb kerüljek hozzá, de hozzájuk nem akartam közel kerülni.

* * *

Néhány órával később azon kaptam magam, hogy megint ezzel foglalkozom.

– Az isten szerelmére, miért vannak itt? – kérdeztem, amikor leültem Mickey mellé, és kicipzároztam a hátizsákomat. Figyeltem, ahogy Liz a fényképezőgépet az arca elé tartva guggol az asztal előtt, ahol Wade és AJ tanult.

A barátja a szoba másik oldalán állt, és filmezte Elit és Lukeot, ahogy tanulnak. Betolakodtak az én terembe.

– Haver – Mick úgy nézett rám, mintha elment volna az eszem –, te nem bírod Buxxie-t és Clarkot?

Mick annyira berúgott Liz buliján, hogy úgy tűnt, lemaradt a hírről (vagy elfelejtette), hogy Liz és én régebben randiztunk. Én pedig nem akartam felvilágosítani.

Ismerve a pletykás Wade-et, úgyis csak idő kérdése, ezért hagytam, hogy a hír organikusan terjedjen.

Később.

– Nem, minden rendben velük – feleltem, de legszívesebben kiröhögtem volna magam azért, ahogy ezt a „rendben” szót mondtam, mintha csak a tanulószoba fényviszonyairól beszélgetnénk, vagy valamiről, ami teljesen hidegen hagy. – De olyan fura, hogy TikTok-videókat csinálnak a csapat tanulószobájáról. Ki kíváncsi erre?

– Ó, ennél ez sokkal komolyabb sztori – suttogta önelégült vigyorral. – Egy nagyszabású projekten dolgoznak velünk. Lizt és Clarkot jelölték ki a baseballra.

– Micsoda?

– A sport tanszék – tette hozzá halkan, de látszott rajta, hogy nagyon izgatott. – Sorozatot akarnak készíteni a baseballcsapat előszezonjáról. Vagyis ők ketten, mondhatni, állandóan a nyomunkban lesznek, egészen az őszi szezon végéig.

– Ennyit a nyugodt tanulásról – mondtam. Elővettem a laptopomat, és higgadtan beszéltem, mintha nem lenne nagy ügy, pedig az agyam turbó sebességbe kapcsolt, őrülten zakatolt, és valósággal üvöltött.

Liz állandó jelenléte számomra óriási dolog volt, hihetetlen lehetőség, hogy előrébb jussak vele.

Persze nem úgy, hogy a barátja ott áll mellette, a rohadt életbe!

Nem elég, hogy lemondtam róla, és hagytam? Most mindennap együtt kell lennem vele, és közelről figyelnem, ahogy Clarkkal dolgozik?

– Nem fogok hazudni, nem bánom, ha Liz állandóan itt lesz mellettem – tette hozzá Mick.

Aha, hát ez sem segít. Nyeltem egyet, de nem pillantottam fel. Kinyitottam laptopot, és semleges hangon kérdeztem vissza:

– Valóban?

Mosoly bujkált a hangjában.

– Nem tudom, milyen volt gyerekkorotokban, amikor te ismerted, de most pokolian menő.

Milyen volt? Valamiért azonnal átkapcsolt az agyam a két nyárral ezelőtti, tengerparti éjszakára, amely most már ugyanolyan tartósan be volt drótozva az agyamba, mint a légzés és a beszéd képessége.

A mai napig a csontjaimban érzem azt az éjszakát.

Két nappal azután történt, hogy megérkeztünk Los Angelesbe. Annyira megörültünk a kaliforniai életnek, hogy fogtunk egy pokrócot, találtunk egy strandot, ahol tüzet gyújthattunk, és órákat töltöttünk a csillagos ég alatt a homokban – nem csináltunk semmit, csak együtt voltunk.

Bármikor fel tudom idézni, ahogy a tűz fénye tükröződött a szemében, szinte hallom a hullámokat, és a Bluetooth hangszóróból szóló, lágy zenét.

I remember thinking I had you…{9}

– Jó fej volt – feleltem. És határozottan nem mindig volt gyerek.

– Igaz, Tökhárítók? – kiáltotta Mickey nevetve.

– Mi van? – kiáltott vissza Wade a szoba másik végéből.

– Épp azt mesélem itt Bennettnek, hogy Liz az én hősöm.

Csodálatos. Biztos voltam benne, hogy Liz felénk nézett – és bizonyára Clark is –, de inkább lehajtottam a fejem, és úgy tettem, mint aki tudomást sem vesz a laptopon túli világról.

– Csak azért, mert a csajszi genyózik a becenévvel, még nem jelenti azt, hogy hős.

– Na ne mondd! – hallottam Liz motyogását.

– De mondom – vigyorgott Mickey. Közelebb hajolt hozzám, és halkan hozzátette: – Tavaly Wade megpróbált ráhajtani, mire Liz közölte vele, hogy olyan, mint azok a béna, herezacskó formájú, műanyag autódíszek. Ellenszenvesnek és nyomulósnak nevezte.

– És Wade nem rágott be? – kérdeztem szinte suttogva. Próbáltam elképzelni ezt a tökös beszólást Liztől. Túl merésznek tűnt.

– Hogy rágott volna be, ha egyszer Lizről van szó?

– Hogy érted ezt? Mert ő általában olyan kedves? – kérdeztem, de alig mozdult az ajkam, mert nem akartam, hogy Liz észrevegye, hogy róla beszélek.

– Nem – felelte hunyorogva, mintha hülyeségeket beszélnék. – Nagyon is rá vall, őszintén szólva ezért nem szólt egy szót sem. Liz olyan, mintha a fiúk közé tartozna, ennyi erővel akár te is beszólhattál volna neki.

Mintha a fiúk közé tartozna? Láttam Mickey-n, hogy nem a szexista „nem olyan, mint a többi lány” értelemben gondolja, hanem mint aki tényleg haverként tekint Lizre.

De Liz csak nem tartozhat „a fiúk közé”.

Vagy igen?

– Azt mondod, hogy egy ilyen kinézetű lányra – mondtam még halkabban, mint az előbb –, úgy gondolnak, mintha a fiúk bandájába tartozna?

Megvonta a vállát.

– Nem randizik senkivel, nem szarozik, vidám, és nagyon profi abban, amit csinál.

– Clarkkal randizik, emlékszel?

– Én azt még mindig nem hiszem el. – Elfintorodott, mint aki nem érti. – Úgy értem, eddig még nem randizott senkivel.

Liz felé pillantottam. Clark ott állt mellette, és súgott neki valamit, mire Liz elmosolyodott. Úgy, ahogy már rég nem láttam mosolyogni.

Az a hamisítatlan, boldog mosoly!

Atyaég, az a mosoly…

Dermedten bámultam, csak memorizáltam a szája ívét. Majd szétvetett a féltékenység, amikor így mosolygott Clarkra – éheztem ezt a mosolyt. Kétségbeesetten. Mintha Clark a terülj, terülj asztalkám előtt állna, miközben én éhezem. Mintha egy halom pénzben hemperegne, miközben én fillérekért könyörgök. Mintha megnyerte volna a lottóötöst, nekem meg végi kellene néznem, hogy átveszi a nyereményt.

Liz elkapta róla a tekintetét. És megtalálta az enyémet.

A francba!

Rákacsintottam – mi a francot csinálsz, te gyökér? –, és megpróbáltam visszatérni a tanuláshoz.

– Waters! – szólt Mickey, felháborítóan hangosan. – Hogy vetted rá Buxxie-t, hogy randizzon veled?

A tanulószobában minden fej feléjük fordult.

– Most szórakoztok velem? – hallatszott Eli hangja a terem másik végéből. – Bux és az óriás?

Liz pislogott, zöld szemében valami simlisség bujkált, és fülig pirult.

Clark viszont büszkén mosolygott, és átkarolta Lizt.

– Igen, járunk, de volnátok szívesek a magatok dolgával törődni?

Utálom őt. Nem érdekel, hogy kedves. Rohadtul utálom ezt a srácot.

Miért kell így belecsimpaszkodnod az óriás karoddal? Hagyd már, hogy levegőhöz jusson! Nem hiszem, hogy ez bejön Liznek.

Ki akarná egy ilyen hatalmas kar súlyát érezni a vállán?

– Mióta tart? – kérdezte Eli, továbbra is a témánál maradva. – Buxxie?

– Még új – válaszolta Liz egy vállrándítással. – Most pedig ne dumáljatok, zsenikéim, hogy készíthessek rólatok néhány felvételt, ahogy tanultok, oké?

Az ujjlenyomatommal feloldottam a Macemet, és rákattintottam az e-mailre. Próbáltam uralkodni a zsigereimen, amikor az a Neander-völgyi elkezdett röhögni, mintha ez az egész nagyon vicces lenne. Tanulnom kellett volna, nem pedig rémülten figyelni Lizt, aki mindenkire mosolygott.

Koncentrálj, te seggfej!

A kommunikációtanáromtól kapott e-mailt kerestem, amit a csoportos projektünkről küldött, de az első üzenet, ami szembejött, egy Lilith Grossman nevű valakitől érkezett. A tárgyban azt írta, „interjú”. Fogalmam sem volt, ki lehet az, de amikor megnyitottam, hamar rájöttem.

Düh áradt szét a mellkasomban, miután elolvastam az üzenetet, ami a következő volt:

Feladó: Lilith Grossman <lgrossman@heftent.com>

Dátum: Szeptember 29., 16:53

Tárgy: Interjú

Címzett: wbennett@athletics.ucla.net

Szia, Wes!

Mint tudod, a gyártási részleg sorozatot készít a baseballprogramról.

Úgy tudom, az edzői stáb már értesítette a csapatot arról, hogy a filmes stáb mindenhol ott lesz, ami a baseballhoz kapcsolódik. Készítünk egy „ismerd meg a játékosokat” szegmensbe kerülő interjúsorozatot is. A jövő héttől tervezzük elkezdeni a forgatást.

Szerettelek volna személyesen is megkeresni, mert, ahogyan azt bizonyára tudod, a szurkolók nagyon várnak a UCLA-nél. Nemcsak csodálatos sportoló vagy, aki ígéretes karriert futhat be, hanem a történeted is olyan, ami miatt az emberek szurkolnak neked.

Kérlek, jelezd az edzőidnek, hogy mikor számíthatunk rád. Alig várom, hogy elkezdjük a közös munkát, hogy beszélgethessünk, és elmesélhessünk egy igazán szép történetet az életről, a veszteségekről és a továbblépésről.

A legjobbakat:

Lil

Lilith Grossman

Kreatív tartalomért felelős producer

Másodszor is elolvastam, és úgy éreztem, mintha mellbe vágtak volna.

Élet, veszteség és továbblépés?

Lilith ezt komolyan gondolta?

Azt akarja, hogy merüljek el az igazán szép történetemben? Csak bámultam a képernyőt, de legszívesebben üvöltöttem volna. El tudom fogadni, hogy az egész csapat magánéletében vájkálnak majd, de ha azt hiszi, hogy a bemutatkozómban apám haláláról is beszélek csak azért, hogy növeljem a nézettséget, akkor nagyon téved.

Hogy van képe egy vadidegennek…?

– Csessze meg! – motyogtam magam elé.

– He? – kérdezte Mickey, fel sem pillantva a feladatból, amin éppen dolgozott.

Összeszorítottam a fogamat, és próbáltam megnyugodni, hogy ne legyek dühös, de nagyon fáradt voltam. Romantikusan akarják elmesélni a történetemet, úgy tesznek, mintha csak egy bájos történetszál lenne: a srácnak mindene megvolt, de elveszítette, keményen dolgozott, és mindent visszaszerzett. Vége.

De a valóság inkább így néz ki: a srác hozott egy döntést, amikor a családja mindent elveszített, közben tönkretette a lányt, majd hazament, mert nem volt más választása, aztán mélypontra került, éjjel-nappal dolgozott, visszakerült – de vajon ott tud-e maradni?

Ez a kérdés gyötört rémálmaimban. Mi van, ha megsérülök? Mi van, ha nem dobok elég jól, és elveszítem az ösztöndíjamat, mielőtt befejezném az egyetemet? Az egyetemi sportok ezen a szinten már kegyetlenek, ezt a saját bőrömön is tapasztaltam. Ha rosszul játszanék, és rendelkezésükre állna egy jobb dobó, egy pillanatig sem haboznának, megköszönnék, hogy itt voltam, és közölnék, hogy jövőre már nem tartanak igényt rám. Az edzők szeretik úgy beállítani, hogy mi egy nagy, boldog család vagyunk, ugyanakkor ha nem teljesítek jól, könnyen én lehetek a család fekete báránya.

– Semmi. – Rákattintottam a keresőablakra, és beírtam a tanárom nevét. Lehet, hogy a sport tanszék elvárja a csapattól, hogy életünk minden mozzanatát megmutassunk Liznek és a pasijának, de arról, ami apámmal történt, biztosan nem fogok nekik beszélni.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

„Nekem maga…, azt hiszem, nem is tetszik.

Nem azt mondom, hogy nem néz ki jól, csak hogy talán…

nekem nem tetszik annyira.”

– ALKALMI RANDEVÚ

Liz

„A zenei szerzői jogok megsértésének szövetségi elévülési ideje három év, de nincs egységes álláspont a tekintetben, hogy a »felfedezést« bele kell-e számolni (amikor a felperes tudomást szerez, vagy tudomást szerezhetett volna a jogsértésről).”

A könyvtár egyik asztalánál próbáltam olvasni az Arnstein vs. Porter ügyről szóló jegyzeteimet, de alig bírtam nyitva tartani a szemem. Odakint sötét volt, esett az eső, és az épület kiürült – pont ez kellett, hogy tudjak koncentrálni –, de a fáradtságomon nem igazán segített. Már egy teljes hete követtük a baseballcsapat minden lépését (Clarkkal, vállvetve), de már csak ő forgatott a tanulószobában, hogy én végre tudjak egy kicsit tanulni.

Faramuci módon éppen a sportolók tanulmányi felkészülését elősegítő tanulószobák miatt csúsztam meg a saját tanulmányaimmal, és máris le voltam maradva. Reggel olyan szövegből kell tesztet írnom, amit még el sem olvastam, és ez soha nem jó jel.

Este fél kilenc volt, de én hajnali kettőnek éreztem. Felemeltem a Red Bullomat, és éppen belekortyoltam, amikor megláttam őt.

Wes.

Azonnal az Everywhere jutott eszembe Niall Horantól, ez volt az egyetlen dal, amit ehhez a pillanathoz tudtam rendelni.

Feels like everytime I turn a corner

You’re standing right there{10}

Ez hihetetlen. Wes egy ablak melletti asztalnál tanult. Mi a fenét keres itt? Szeretek a zenei könyvtárban tanulni (nem úgy, mint a Powellben), mert kicsi és csendes, és nincs tele ismerősökkel, akik elvonhatják a figyelmemet.

De ő mit keres itt? Nem a zenei szakra jár, és szerintem neki a déli campuson van a kara (amennyiben még mindig mérnöknek készül). Ráadásul elsőéves, szóval, hogy a fenébe talált rá egyáltalán erre a helyre?

Rajta volt a szemüvege – csak akkor hordta, amikor elfáradt a szeme –, a fején megfordítva a kék baseballsapkája, amitől úgy nézett ki… Aaaaaaah, annyira idegesítő!

Hát ennek mennyi az esélye? És mióta lehet itt?

Üvölteni tudtam volna, annyira ideges lettem. Hogy lehet, hogy majdnem két évig a hírét sem hallottam, és most hirtelen előttem terem, akárhová megyek.

Nem kéne most is a baseballos tanulószobában lennie?

Abba az irányba nézett, ahol én ültem, de szerencsére nem vett észre.

Továbbra sem tudtam, hogyan viselkedjek a jelenlétében. Clark nagyszerűen megoldotta, a legtöbb filmet, amiben Wes is szerepelt, ő készítette, így nekem nem kellett négyszemközt beszélgetnem vele azóta, hogy megpróbált elütni a rollerrel.

Hála az égnek!

De Lilith azt akarta, hogy segítsek neki a jövő heti bemutatkozók elkészítésében, tehát el kellett kezdenem végighívogatni a játékosokat, hogy időpontot egyeztessek velük. És ez a szemüveges hülyegyerek is a játékosok közé tartozik.

Amikor épp nem volt a közelemben, nagyon higgadtan tudtam gondolkodni az egészről. Tegnap este az ágyban fekve olyasmik jutottak eszembe, hogy „két év telt el”, „ez már nagyon régen volt”, meg hogy „ő már nem számít”. Az a múltunk, ő pedig csak a múltam egyik szereplője.

De valamiért abban a pillanatban, ahogy egy helyiségbe kerültünk, ezek a gondolatok semmivé váltak. Eltűntek, és csak az a zavarba ejtő, utálatszerű érzés maradt bennem.

De ha már nem érdekel, akkor miért is vált ki belőlem haragot a felbukkanása?

Talán a jellegzetes, pimasz arckifejezése miatt. Igen, évek teltek el, és mindketten túl voltunk a nehezén. De ha összefutunk, nem kellene úgy kinéznie, mint akinek legalább egy kicsi bűntudata van?

Visszatértem a könyvemhez, és reméltem, hogy Wes felszívódik, amíg én belemerülök a szövegbe.

De csak egyetlen bekezdést sikerült elolvasnom, amikor meghallottam a hangját.

– Tudom, hogy észrevettél.

Odapillantottam, és igen, hozzám beszélt. Ha bárhol máshol lettünk volna, és egymástól pár asztalnyi távolságra ülünk, kiabálnia kellett volna, de itt, a majdnem üres könyvtárban még csak fel sem kellett emelnie a hangját.

– Hogyhogy nem a tanulószobán vagy? – kérdeztem, és visszavezettem a tekintetemet a könyvemre.

Ne nézz rá! A szemüvege olyan volt, mint Medusza kígyói: az amúgy is kővé dermedt szívemet jégtömbbé változtatták. Vagy valami ilyesmivé.

A francba!

– Túl sokat lógtunk együtt, egy kis egyedüllétre vágytam. – Hallottam, hogy megköszörüli a torkát. – Te hogyhogy nem?

Semmi közöd hozzá! Legszívesebben ráförmedtem volna, de udvariasan csak annyit feleltem:

– Tanulnom kell. Clark ott van.

– Á, igen, persze – vágta rá gúnyos hangon. Hallottam, hogy becsukja a könyvét. – A barátod, Clark.

Lesújtó pillantást küldtem felé, de olvastam tovább, mert ehhez semmi kedvem nem volt. Semmihez nem volt kedvem vele. Csak el akartam tűnni.

– Azt mondtad, friss, ugye? – folytatta. – A kapcsolatotok Clarkkal… egészen friss, ugye?

Sóhajtottam, és a lapra szegeztem a tekintetemet.

– Igen.

– Mennyire? Pár napról vagy pár hétről beszélünk…?

A hangja elakadt, mintha azt várná, hogy azonnal vágjam rá a választ, de erre nem voltam felkészülve.

Egyrészt nem érdemelte meg, hogy bármit is megtudjon az életemről – a pöcs! –, másrészt pedig fogalmam sem volt, hogy a kamupasim és én mióta is kamurandizunk.

Ah!

– Hagyjál ezzel! – Felemeltem a tekintetemet, és a szemébe néztem. – Tanulnom kell.

Ó, te jó ég, az a szemüveg…

– Igen – bólintott lassan, és eltette a könyvét a hátizsákjába, majd behúzta a cipzárt. – Csak válaszolj gyorsan. Mennyire új?

– Nem! – csattantam fel. Hogy gondolhatta, hogy joga van bármilyen kérdést feltenni az életemről? – A szerelmi életemhez semmi közöd!

– Ó, szerelmi élet? – kérdezte, és összehúzta a szemöldökét, miközben megjelent az arcán az a régről ismert, kötekedő vigyor. Átvetette a vállán a hátizsákját, és azt mondta: – Szerelmi életre való társnak tartod?

Becsuktam a könyvemet, és betuszkoltam a táskámba. Felálltam, hogy minél hamarabb leléphessek.

– Megyek tanulni. További szép estét! – Felemeltem a hátizsákomat, és tettem egy lépést, de ő gyorsabb volt, megragadta a vállamat.

– Várj, Liz! Bocsánat.

Nem tudtam mély levegőt venni, ahogy ilyen közelről nézett rám, ahogy az érintésétől az ujjai nyoma ott maradt a bőrömön. Ugyanolyan illata volt – hogy lehet ugyanolyan illata? Hevesen vert a szívem.

Sötét tekintete végigsiklott az arcomon, amitől elgyengültem – túl gyenge vagyok, túl gyenge –, aztán mély hangon, halkan így szólt:

– Semmi közöm hozzá, és nem akartam seggfej lenni.

Belélegeztem az orromon keresztül. Utáltam, hogy amint megéreztem a lehelete mentoloscukor-illatát, megdobbant a szívem.

– Oké.

– Készen állsz, Lizinka?

Felsóhajtottam. Clark rángatott ki a pillanatból, aki valahogy a semmiből bukkant fel.

– I-igen – nyögtem elcsukló hangon, amiért megint csak utáltam magam. Wes elkapta a kezét, én pedig elléptem tőle, és közelebb mentem Clarkhoz.

– Ross kiakadt, hogy kihagytad a tanulószobát, tesó – mondta Clark, és úgy vigyorgott Wesre, mintha a legjobb barátja lenne. Hosszú hajából szó szerint csöpögött a víz. – Kétségbeesetten keresett.

– Írtam neki, minden rendben – válaszolt Wes szemöldökráncolva.

– Ez nagyszerű hír, mert most, hogy nulla-huszonnégyben a seggetekben vagyunk, nem szeretném, ha felfüggesztenének, és elrontanád a mókát. – Amióta megmondtam neki, hogy nem baj, ha kedveli West, és hogy a legkevésbé sem zavarna, ha rajongana az exemért (feltéve, hogy fenntartja a színjátékunkat), hiszen én már teljesen túl vagyok rajta, Clark teljesen megbolondult. Megszállott baseballfanatikus lett, úgy viselkedett Wesszel, mint egy kamasz rajongó az idoljával. – Velünk tartasz az In-N-Outba?

– Mi? – kérdezte Wes, és zavartan pillantott Clarkról rám. Gondolom, ő is levette, micsoda őrület, hogy a pasim „Wes-rajongó”, és a legkevésbé sem féltékeny a múltunkra.

De aztán találkozott a tekintetünk, és egy pillanatra megállt. Azon tűnődtem, vajon Wesnek eszébe jutott-e, hogy az egyetemhez legközelebbi In-N-Outot a mi In-N-Outunknak hívtuk.

Kétlem – gondoltam, és Clark felé sandítottam.

– Páran odamegyünk kajálni – magyarázta –, ezért ugrottam be Lizért, hogy csatlakozzunk hozzájuk. Én vezetek. Jöhetsz velünk.

Neeeeeeeeee. Ne!

– Én inkább haza akarok menni… – mondtam.

– Akkor inkább hazavigyelek? – kérdezte Clark, mit sem törődve a próbálkozásommal, hogy lerázzuk West.

– Igen, ha túl fáradt vagy, akkor inkább haza kéne menned – bólogatott Wes. Úgy nézett ki, mint aki határozottan nem akarja, hogy menjek. Sütött róla az önelégültség. – Csak hamburger és sült krumpli, Buxbaum. Nem maradsz le semmilyen izgalmas pillanatról.

Bírnád, ugye?

– Na, jó, azt hiszem, azért tudnék enni – zártam rövidre. Egyáltalán nem akartam odamenni, de nem hagyhattam szó nélkül, hogy Wes Bennett mondja meg, mit csináljak. Felemeltem az állam. – Rendben, mégiscsak veletek tartok.

– Szuper! – nyugtázta Clark boldogan, mit sem törődve azzal, ahogy Wes rám vigyorgott. Mintha tudná, mi jár a fejemben. A pillantásommal próbáltam üzenni neki, hogy azt kívánom, bárcsak spontán égéssel eltűnne a szemem elől. – Induljunk, skacok!

Ahogy Clark megfordult, és engem meg sem várva elindult az ajtó felé – nyilván elfelejtette, hogy én vagyok az álbarátnője –, elkövettem azt a hibát, hogy Wesre pillantottam, aki olyan „hű, milyen figyelmes pasi” pillantással nézett rám. Legszívesebben leütöttem volna.

– Nem hiszem el, hogy autóval jöttél, hogy ne kelljen az esőben gyalogolnom, édesem – cukiskodtam Clarknak, hogy azt sugalljam, a barátom valójában nagyon is figyelmes. – Köszönöm.

Esküszöm, hallottam, hogy Wes gúnyosan azt mormolja „jaj, de édi”. Clark megállt, és megfordult. A legrosszabb színész, akit valaha láttam: zavarodottság söpört végig az arcvonásain – ahh! –, aztán hirtelen kapcsolt, és bólintott.

– Ez csak természetes, bébi.

Bébi. Pfuj! Micsoda undorító becézés! Biztos voltam benne, hogy ha odanéznék, látnám, ahogy Wes kiröhög.

Ne nézz oda!

Belélegeztem az orromon keresztül, és nyugodtan így szóltam:

– Imádom, hogy ilyen figyelmes vagy. Az ajtóban várok, amíg te elmész a kocsiért.

– Igen, én is – mondta Wes.

Erre döbbenten felkaptam a fejemet.

– Micsoda?

Megvonta a vállát, és kifejezetten elégedettnek látszott.

– Nem hoztam esernyőt.

– Jól van, Bennett. Elég, ha csak én ázom bőrig – mondta Clark, és kinyitotta az ajtót. – Mindjárt jövök, srácok!

Megszorítottam a hátizsákom vállpántját, és egyenesen előre néztem, kibámultam az esőbe. Közben azt kívántam, bárcsak eltűnne a tőlem jobbra álló srác. Ez hihetetlen! Lehet olyat kérni, hogy ne szólaljon meg? Van rá esély, hogy csak áll, babrálja a telefonját, mint minden normális ember, akit nem szívesen látnak?

– Clark tud rólunk?

Aha, hát nyilván magam sem gondolhattam komolyan! Sóhajtottam, lehajtottam a fejem, próbáltam kiropogtatni a feszült nyakamat. Nem akartam ránézni, ezért az ajtóra szegeztem a tekintetemet.

– Mi van? – kérdeztem.

– A nagydarab fickó az állítólagos szerelmi életedből – mondta gúnyos hangsúllyal. – Tud a múltunkról?

Ekkor már ránéztem. Nem tudom, mit vártam, de nem őszinteséget.

Mégis ott állt abban az átkozott szemüvegben és a kék Bruins baseballsapkában, és úgy nézett rám, mint akit őszintén érdekel, hogy Clark tud-e a kapcsolatunkról.

– Persze hogy tud – vetettem oda könnyedén, és bár nem igazán tudtam, hova akarok kilyukadni, még hozzátettem: – Mindent elmondok neki. Teljesen képben van, hogy a gimiben pár hónapig jártunk.

Lágy arcvonásai eltűntek, szája egyenes vonallá préselődött, ahogy megfeszítette az állkapcsát.

– Te tényleg így gondolsz rá?

Egy másodpercre minden visszatért. Néztem az arcát, és kis híján elájultam, mert minden, ami köztünk történt, most hirtelen megrohant. Ketchupszívek, eső áztatta csókok, Gracie Abrams és könnyes búcsúk.

Noah Kahan, hónapokon át.

Hirtelen rám törtek a múlt hullámai, amitől alig kaptam levegőt.

– Nem gondolok rá sehogy – intéztem el egy vállrándítással, és elképesztő melót tettem bele, hogy közömbösnek hallatsszon a hangom. Már nem érint meg. A rohadt életbe! – Az már a múlt.

Az állkapcsa ismét megrándult, de a viselkedése megváltozott. Mintha valami eszébe jutott volna. Istenem, segíts! Incselkedve csillogott a szeme.

– Akkor el van felejtve?

Láttam, hogy megállt mellettünk az autó.

– Miért ne lenne? – kérdeztem. – Már régen.

– Ez nagyszerű hír – felelte. Kilöktem az ajtót, és elindultam. Számítottam rá, hogy bőrig ázom az esőben, ám abban a pillanatban, hogy kiléptem az épületből, Wes a fejem fölé emelte a hátizsákját. Jobbra néztem, ő pedig fél kézzel tartotta a hajam fölött a táskáját, de közben elore nézett, mint aki teljesen spontán cselekszik. Mintha robotpilóta-üzemmódban lenne, és arról gondoskodna, hogy ne ázzak meg.

– Ne agyald túl, Buxbaum! – szólalt meg, mintha olvasna a gondolataimban. De továbbra sem nézett rám. – Bárkiért megtenném.

Igyekeztem nem foglalkozni ezzel (és a hülye, remegő gyomrommal), csak kinyitottam Clark régi Dodge-ának az ajtaját. De ahogy belenéztem, ismét felsóhajtottam.

Mert ennek az autónak csak elöl volt ülése, ami azt jelentette, hogy egy Clark–Wes-szendvicsbe kellett belepréselődnöm. Sokszor ültem már Clark autójában, de sosem tűntek fel a matuzsálemi Dodge logisztikai hiányosságai.

Egészen mostanáig.

– Megtoljalak? – hallottam a hátam mögül.

– Nem, köszönöm – sziszegtem összeszorított fogakkal, és beszálltam az autóba. Olyan közel húzódtam Clarkhoz, amennyire csak tudtam anélkül, hogy közé és a váltó közé esnék, de ez sem volt elég. Amikor Wes nagy teste is becsusszant az ülésre, és becsukta az ajtót, a combja hozzáért az enyémhez.

A bal combja külső fele a jobb combom külső feléhez ért, puha Nike tréningnadrágja az én fekete leggingsemet súrolta.

Éreztem a lába melegét az anyagon keresztül.

Lenéztem, és nyúltam a biztonsági övért. Érzékeltem, milyen közel van a kezem a derekához. És ha ez nem lett volna elég…, amikor lehajtotta a fejét, hogy becsatolja a biztonsági övét, az arcunk túlságosan közel került egymáshoz – mentolos cukor! – és ahogy bekattintotta a csatot, a keze is hozzáért a derekamhoz.

Annyira igyekeztem elhajolni előle, hogy majdnem összefejeltünk.

Egy kicsit elmosolyodott, én pedig tudtam, hogy pont úgy nézek ki, mint egy riadt állat, mint a macska, amelyik frászt kap az uborkától.

Láttam abban a sötét tekintetében, hogy tökéletesen tisztában van vele, mekkora káosz dúl a lelkemben.

– Sirály ez az autó – törte meg a csendet, én meg összerezzentem a mély hangtól. (Tényleg egy gyenge idegzetű macska vagyok: Te jó ég!)

– Kösz, haver! – felelte Clark, sebességbe tette a kocsit, és kiengedte a kéziféket. – A nagyapámé…

– Ha már a sirálynál tartunk – vágott a szavába Wes, mire elfordítottam a tekintetemet, és inkább az ide-oda táncoló ablaktörlőket figyeltem. Nem bírtam ránézni. – Szerintem nagyon sirály, hogy jóban vagy Lizzel és velem is. A múltunk miatt.

Egy másodperc töredékére tátva maradt a szám, mert annyira abszurdnak éreztem, hogy ezzel hozakodik elő annak a srácnak, akit az új pasimnak gondolt, de aztán gyorsan becsuktam, mielőtt még rájönne, hogy a seggfejsége eljutott hozzám. De nem tudtam megállni megjegyzés nélkül:

– Rövid idő alatt háromszor mondtad azt, hogy „sirály”.

– Sirály – ismételte motyogva, olyan halkan, hogy nem is voltam biztos benne, hogy ő mondta.

– Miért ne lennék jó fej? – kérdezte Clark egy vállrándítással, majd előrehajolt, hogy bekapcsolja a szélvédő páramentesítőjét, mert semmit nem lehetett látni. – Ha Liz azt mondja, hogy ez egy réges-régi sztori, akkor maximálisan el tudom fogadni. Jézusom, ez legalább egy perc lesz, ezen a csotrogányon lehetetlen átlátni!

Wes egy kicsit felénk fordult, épp csak annyira, hogy ránk tudjon nézni:

– Sirály.

Ne mondd már, hogy „sirály”!

– Nem sietek – folytatta Wes –, úgyhogy ki tudom várni.

Az esőcseppek kopogtak a furgon tetején, én pedig úgy éreztem magam, mint aki menthetetlenül és végérvényesen csapdába esett – a Nike melegítőnadrág, a hazugságaim és a múltunk csapdájába. Kinyújtottam a kezem, és felhangosítottam a rádiót olyan hangerőre, ami mellett már lehetetlen volt beszélgetni, és esküszöm, hallottam Wes nevetését. De nem voltam biztos benne.

* * *

A helyzet akkor sem lett jobb, amikor odaértünk az étterembe. Mert miközben Clark a nagy asztal mellett állt, és az ott ülő srácokat (főleg végzősöket) filmezte, és velük nevetett a poénjaikon, én megpróbáltam minőségi fotókat készíteni, és megőrizni a nyugalmamat annak ellenére, hogy a kisebbik asztalnál folyó beszélgetés rólam és nekem szólt.

A kisebbik asztalnál, ahol Wade, AJ, Mickey, Eli és Wes ült.

– Mennyire voltál másnapos a buli után, Bux? – kérdezte Mick teli szájjal. – Amikor elindultunk, eléggé szét voltál csúszva.

– Fogd be, dolgozom! – mondtam, mosolyt erőltettem magamra, és fotóztam tovább.

Arra aztán végképp semmi szükség nem volt, hogy Wes azt higgye, a berúgásomnak bármi köze is volt ahhoz, hogy ő is megjelent a buliban.

– Várjunk csak, Buxbaum offon volt? – kérdezte mosollyal a hangjában. – Az a Kicsi Liz, akit én ismertem, nem ivott.

– Nyilván nem vagyok már Kicsi Liz! – csattantam fel, AJ-n tartottam az objektívet, és lőttem róla pár fotót, amint sült krumplit tömött a szájába, és úgy vigyorgott, mint egy gyerek.

– Nyilván! – értett egyet Wade, mire felmutattam neki a középső ujjamat.

– És itt senki sem mondja azt, hogy „offon volt”, Bennett – tettem hozzá morcosan, ami úgy hangzott, mintha duzzognék.

Valamiért irritált ez a hülye szó, amit a giminkben használtak a lerészegedésre. Évekig nem voltam otthon – még a szünetekben sem –, így a legkevésbé sem akartam, hogy emlékeztessenek ezekre az ostoba kis omahai részletekre.

Aaah, miért kell mindig visszaváltoznom Kicsi Lizzé?

– Szerintem én használni fogom – vette át a szót AJ. – Tetszik. Jövő hétvégén biztos, hogy offra rakom magam.

– Én múlt pénteken voltam totál off – csatlakozott hozzá Wade is büszke vigyorral.

Mick nevetve nyitotta ki a nagy száját.

– Nem tudom, mondhatjuk-e rá, hogy offon volt, de hogy a Sabotage-t{11} végigüvöltötte, az tuti. Bámulatos volt.

– Na, jó, ebből elég! – mondtam, és letérdeltem, hogy alacsonyabb szögből készíthessek egy felvételt. Hálát adtam a kamerának, hogy eltakarja a lángoló arcomat.

Sabotage? Kizárt, hogy Wes ne szóljon be erre valamit.

Imádtam ezt a dalt a középiskolában, és állandóan ezt nyomtam Wes autójában. Minden egyes szót együtt énekeltünk, lehúzott ablakok mellett.

Szóval igen, teljesen offon voltam a bulimon, üvöltöttem a szöveget, hogy megpróbáljam elkergetni a régi démonokat.

– Szeretnék többet tudni a Kicsi Lizről – szólalt meg Eli, és levette a kávéspohár tetejét, majd belekortyolt. – Milyen volt Buxxie a gimiben?

Visszatartottam a lélegzetemet, és vártam. Legszívesebben eltűntem volna. Azt kívántam, bárcsak megnyílna a padló, és egészben elnyelne, miközben tétlenül végignézem, ahogy Wes Bennett belerongyol az itteni világomba, és tönkreteszi a Kaliforniában felépített barátságaimat és a reputációmat.

– Liz mindig is… – kezdte, és szünetet tartott, mintha a megfelelő szavakat keresné. Mivel Mick mellett ült, a kamerán keresztül láttam az arcát, ő viszont nem láthatta, hogy figyelem. Hirtelen a torkomban dobogott a szívem, mert már nem az „azért élek, hogy zavarba hozzalak” arckifejezéssel nézett. Kedvesen elmosolyodott, felvett egy sült krumplit, és csak ennyit mondott: – …önmaga volt. Ő volt az a lány, aki nem követte a tömeget, hacsak nem ugyanoda tartottak, ahová ő már eleve el akart jutni. Mindig a saját feje után ment.

Wade egyenesen rám nézett a kamerán keresztül – és fülig ért a szája.

– De volt fogszabályzója és szemüvege, igaz? Fogadok, hogy Buxról fogszabályzós fotó van az évkönyvben.

Köhögtem egyet.

– Csak éjszakai fogszabályzóm volt, seggfej!

Ezen mindenki nevetett, de Wes tekintete hirtelen az enyémre szegeződött. Mindketten mosolyogtunk, és eszünkbe jutott az az éjszaka az országúti utazásunkon, amikor rájött, hogy fogszabályzóban alszom, és ettől elszorult a torkom.

– Ha ennyire jó fej volt – mondta Eli –, akkor miért randizott veled, Bennett?

Úgy éreztem, mintha Wes egyenesen hozzám beszélne, amikor megvonta a vállát, és válaszolt:

– Fogalmam sincs.

– Úgy tűnik, végeztek – mondta AJ, és ezzel megszakította a pillanatot. Kissé remegve odafordultam a fényképezőgépemmel a másik asztal felé, hogy megörökítsek pár pillanatot a srácokról, akik már felálltak, és elkezdték összeszedegetni a cuccaikat.

A vacsora véget ért.

Hála istennek!

De órákkal később, amikor végre mérföldekre eltávolodtam Westől, és belebújtam a kényelmes pizsamanadrágomba, még mindig ideges voltam. Amióta hazaértem az In-N-Outból, letelepedtem a kanapéra a laptopommal, egy Reelen dolgoztam, és úgy éreztem, nagy nehezen elkészültem vele.

Megnyomtam a lejátszást, és még egyszer utoljára megnéztem.

Frank Ocean tökéletes háttérzene volt a BRUINS BASEBALL MÁSODIK HÉT című videóhoz (a Pink + White című dala soha nem okozott csalódást, mindig meghatódtam tőle). Tudva, hogy remekül sikerült, elmentettem a fájlt.

Lilith imádni fogja.

De hogy lehet, hogy órákat – órákat! – töltöttem azzal, hogy olyan tartalmakat fésültem át, amelyek tele voltak Wes Bennett-tel? Ez felért egy kínzással. Durva, amikor valakinek több száz percet kell rááldoznia, hogy a dögös expasija fotóit és videóit böngéssze, nem?

Olyan volt, mintha az univerzum gyűlölne, és azt mondaná: „Tudjátok, mi lenne vicces? Intézzük úgy, hogy a kiscsajnak végig kelljen néznie, ahogy a srác tetőtől talpig baseballszerelésben edz. Ó, és legyen az, hogy szemüveges, tanulós képeket is mutogassunk neki – ki fog készülni, az hétszentség!”

Elküldtem a fájlt Lilithnek, cc-ztem Clarknak is, aztán kikapcsoltam a gépemet, és lefeküdtem aludni.

De alig aludtam.

Nem értettem, mi ez az egész.

Igazságtalannak éreztem.

TIZENHARMADIK FEJEZET

„Honnan tudod, hogy ő a megfelelő személy?”

– A NYÁR, AMIKOR MEGSZÉPÜLTEM{12}

Wes

– Nyugodj meg, Bennett!

Woody visszadobta a labdát, és lehúzta az arcvédő maszkját.

Guggolásba ereszkedett, és várta, hogy végre összeszedjem magam. Mély levegőt vettem, próbáltam megnyugodni.

– Jól vagyok – mondtam. Kétségbeesetten próbáltam meggyőzni őt, tudván, hogy az edzői stáb visszajelzést kér minden dobással kapcsolatos dologról. Szarul dobtam, és össze kellett szednem magam.

Levettem a sapkámat, és megtöröltem a homlokomat, mert pokolian meleg volt.

Aztán összeszorítottam a fogamat, mert észrevettem, hogy ott van Clark is, és éppen videóra veszi az összeomlásomat.

Mintha önmagában nem lenne elég nagy szívás ez a bénázás, még Liz pasija is felbukkan, hogy megörökítse a szívást.

Hihetetlen!

Összevissza dobáltam.

Nem számított, milyen gyakorlatokat csináltunk.

Jövő héten meccs, és addigra ki kell vakarnom magam ebből a szarból.

Azzal nyugtattam magam, hogy csak bemutatómeccs lesz, de nem lettem tőle nyugodtabb.

Csak egy bemutatómeccs, egy alkalmi őszi játék, ahol mindenki játszik, de számomra ez volt a legstresszesebb meccs, amire valaha készültem. Ez volt az a meccs, ami kísértett, a meccs, ami meghatározta, hogy képes leszek-e túljutni a fejemben cikázó ostobaságokon.

Annyira szerettem volna, hogy jól sikerüljön a rajt, még így is, hogy nem volt tétje.

Megpörgettem a labdát, és végigfuttattam az ujjamat a varráson. Hangosan és tisztán hallottam apám hangját a fejemben.

– A francba! – mormoltam, aztán eldobtam azt az átkozott labdát. Egy újabb vad dobás, ami után nyargalhatott Woody. – Nálad van a táskám? – hallottam Lizt a kispad irányából, feltehetően Clarkhoz beszélt. – Vagy a kocsiban maradt?

Összeszorítottam az állkapcsomat, és azon tűnődtem, vajon Ross olvasta-e már az üzenetemet. Nekem egyszerűen túl sok, hogy ők ketten mindenhol ott vannak. Miután tegnap tanúja voltam az ölelkezésüknek, amikor bementem az öltözőbe edzés után, írtam egy e-mailt, amelyben rákérdeztem, valóban jó ötlet-e, ha a csapatot állandóan kamerák zavarják.

Hogy nyilvánvalóan feleannyira sem idegesítene, ha másról lenne szó?

Persze.

De attól még ez volt a helyzet, és iszonyatosan zavart. Idegesített, a következő dobásnál – végre kontrolláltan! –, és őrülten ideges voltam, amikor az utána következő dobások is jól sikerültek. Mire befejeztem, már szinte szétvetett a feszültség az állandó, zavaró jelenlétük miatt.

Ugyanakkor kicsit megkönnyebbültem, hogy már nem bénázok.

Hogy visszatért a formám.

Hogy a kezdeti megbillenés után kurvára jó voltam – bocsi a kifejezésért!

– Így kell ezt feldolgozni – nyugtázta Ross, amikor elment mellettem, de nem elég lassan, hogy beszélhessünk az e-mailemről. – Az utolsó szett sokkal jobb volt.

– Köszi – feleltem, és bepakoltam a cuccaimat a táskámba. Annyira megkönnyebbültem, hogy a vége erősre sikerült.

De ahogy kiléptem a bemelegítőterületről, megint ott voltak. Liz és Clark egymás mellett álltak a kerítésnél, halkan beszélgettek közvetlenül mellettem, így nem lehetett kikerülni őket.

– Szia, Wes! – Liz hunyorgott a ragyogó napsütésben, megköszörülte a torkát, és amikor nem lassítottam, elindult mellettem, a barátja pedig pár lépésre jött mögöttünk, és a telefonját nyomkodta. – Elkezdtem összeállítani a csapatbemutatkozót, és azon gondolkoztam, mikor leszel szabad.

Ezt viccesnek találtam, mert a hangjából ítélve már majdnem egy hete tervezgette. Akivel beszéltem a csapatból, készen állt a bemutatkozásra.

Már kezdtem azon tűnődni, hogy vajon engem nem akar-e teljesen kihagyni.

Reméltem.

Bár Lilith e-mailben biztosított arról, hogy nem fognak az apámról kérdezni, mégis ideges voltam.

– A „szabad” alatt azt érted, hogy…? – Nem bírtam ki, hogy ne kérdezzem meg. Borzasztóan hiányzott, hogy piszkálgathassam.

– Pontosan tudod, mire gondolok! – csattant fel, ingerülten meresztette a szemét, de közben továbbra is maga elé nézett, mintha pillantásra se méltatna. – Fél óránál nem lesz több.

– Most ráérek – mondtam. Megrészegültem a parfümillatától és a gondolattól, hogy harminc percet kettesben tölthetek vele.

– Ó. – Összevonta a szemöldökét, meglepettségében gyorsan pislogott, és megállt. – Hát, szerintem Clark nem ér rá, mert órája van.

Tökéletes.

Nem tudtam, hogy Clark is részt fog venni benne, de most már nem is kell.

– Valószínűleg ez az egyetlen alkalom, amikor be tudlak szorítani a héten – hazudtam –, mert el vagyok havazva házi dolgozatokkal.

Ebben nem kamuztam. Nem tudtam eldönteni, hogy ez a UCLA sajátossága, vagy minden egyetemen ez van, esetleg a választott szakom miatt alakul így, de a házi dolgozataim mennyisége óráról órára egyre több volt, pedig még csak most kezdődött el a szemeszter.

Rengeteg tanulnivalóm volt.

– Nem, jó lesz, Liz – mondta Clark, és elővette a kulcsát a zsebéből. – Ezeket a bemutatkozófilmeket csak egyszer vesszük fel, úgyhogy megcsinálhatod a telefonoddal.

– Azt hittem, kettőt veszünk fel – felelte, és olyan segélykérő pillantást vetett rá, amit amúgy szórakoztatónak is találhattam volna, csak éppen nem most.

Szarul éreztem magam tőle.

Soha nem gondoltam volna, hogy menekülni fog előlem.

– Az az interjúkra vonatkozott, nem a csapat bemutatkozására. – Clark felvette a napszemüvegét. – Egy éppen elég lesz. Menjetek, essetek túl rajta, és otthon találkozunk!

Otthon találkozunk…

Ez nyugtalanított. Egyfolytában ezen agyaltam, hogy mi lehet kettejük között, és úgy összeszorítottam az állkapcsomat, hogy már fájt. A távozó Clark után néztem.

Együtt élnek.

Ugyanabban a lakásban.

Együtt vannak, minden kibaszott este… LA-LA-LA-LA-LA-LA-LA… NA NE!

– Jól van – szólalt meg Liz, és rám hunyorított. Csak álltunk a melengető napsütésben. Hiányzott ez a közelség, hogy pont megfelelő távolságból nézhetek a szemébe. – Azt hiszem, akkor mi most ezt megcsináljuk. Menjünk fel a dobóhelyre!

– A dobóhelyre? – Úgy képzeltem, hogy egy konferenciaterembe vagy valami hasonlóba megyünk.

– Azt szeretném, hogy mögötted, a háttérben, középen látszódjon a „UCLA Baseball” felirat – jelentette ki, és láttam, hogy most már csak a munkára koncentrál. Összeszűkítette a szemét, és egy pontra fókuszált. – És a fények is csodálatosak. Nem baj, ha a földön kell ülnöd az interjú alatt?

– Nem – feleltem, és kicsit lefagytam attól, hogy ilyen közel került az arca az enyémhez. A hosszú szempillái és a fényes ajka premier plánban. Mintha olvasna a gondolataimban, a tekintete visszatért hozzám.

Egy pillanat – talán kettő –, amikor csak néztük egymást.

Istenem, de szép!

Láttam, ahogy az edzés elején filmezte a pálya közepén zajló bemelegítést és gyakorlást, és arra gondoltam, hogy soha senki nem nézett még ki ilyen jól leggingsben és Bruins kapucnis pulóverben. Még a hajába kötött kék szalag is tökéletesen passzolt a focis pulóver UCLA-feliratához. Komolyan mondom.

Hogy a fenébe tud ilyen gyönyörűen kinézni egy egyszerű edzésen?

És mi történt a ruhákkal és a virágokkal?

Nem panaszként mondom – isten őrizz! –, de Liznek határozottan megváltozott a stílusa.

Szerintem korábban soha nem láttam még rajta pasztellszínt.

Nyelt egyet – talán ideges? –, és a füle mögé simította a haját.

– Akkor menjünk! – mondta végül.

Megfordult, és elindult a pálya tőlem távolabbi vége felé, én pedig boldogan csattogtam mögötte a stoplis cipőmben. Liz nyilvánvalóan jól ismerte a Jackie-t, ezért nem lassított, amíg át nem vágtatott a pályán, a dobóállás mögé.

– Szeretném, ha leülnél a dobóállásra, és a külső pálya felé fordulnál. Csak nyugodtan – mondta, és a hazai pálya felé nézett. – Így…

Leültem a földre, megtámaszkodtam a tenyeremen, és elhelyezkedtem keresztbe tett bokával. Boldogan követtem az utasításait.

Összevonta a szemöldökét, lenézett rám, és – atyaég, igen! – a szája mosolyra görbült. Csak egy pillanat volt, egy másodperc, mintha készülne elnevetni magát azon, ahogy ott ülök előtte kinyújtott lábbal. Az ő lába előtt.

– Ez. – Biccentett, és a lelátó irányába nézett. – Tökéletes.

– Ó, igazán? Köszönöm – mondtam, és elvigyorodtam.

Megrázta a fejét, és megsemmisítő pillantással díjazta a humoromat. Továbbra is úgy tűnt, jól érzi magát.

Én pedig úgy éreztem, az ölembe hullott a főnyeremény.

– Mindenkinek ugyanazokat a kérdéseket teszem fel. – Letérdelt, és kicipzározta a táskáját. Először egy jegyzetfüzetet vett elő, és kinyitotta az egyik oldalon, ami tele volt írva a tökéletes dőlt betűivel, aztán elővett egy teleszkópos kameraállványt, és babrálni kezdett a magasságbeállítással. – Nagyon alapvető kérdéseket, például honnan jöttél, milyen poszton játszol, és így tovább. Felveszem az egészet, és később megvágom, tehát csak szólj, ha van valami, amit ki akarsz hagyni. És ha nem bánod, kérlek, válaszolj úgy, mintha nem ismernénk egymást.

– Vagyis hívjalak Misz Buxbaumnak, és kérjem el a számodat?

– Fergeteges – mondta hűvösen, és még mindig az állványt nézte. – Csak arra gondoltam, hogy szeretném, ha úgy válaszolnál, mintha nem ismerném a történetedet.

– Nem ismered a történetemet – szaladt ki a számon, aztán elgondolkodtam, miért is mondtam ezt. – Legalábbis nem az egészet.

Nem nézett fel a felszereléséről, azonban ennél a mondatnál egy pillanatra megállt a keze. De azonnal folytatta is a munkát, és csak ennyit tett hozzá:

– Ez igaz.

Mindig is imádtam, ahogy a napfény játszik a fürtjein, és most sem volt ez másként. Közvetlen napsütésben mindig szinte ragyogott, és minden egyes tincse rézvörös színben pompázott, ahogy ott térdelt a pálya gyepén.

Az állványhoz rögzítette a telefonját, kissé megemelte, majd csípőre tette a kezét.

– Na, jó, azt hiszem, kezdhetjük. – Megnyomta a felvételt, és a kezébe vette a jegyzetfüzetét. – Mutatkozz be, mondd el, milyen poszton játszol, és hogy honnan jöttél.

Ez még menni fog.

– A nevem Wes Bennett, és balkezes dobó vagyok Omahából, Nebraskából.

– Tökéletes – mondta halkan, szemét a jegyzetfüzetére szegezve. – Miért választottad a Bruins csapatát?

– Most vagy az első alkalommal? – kérdeztem, mire meglepődve nézett fel a lapról.

– Most mást válaszolsz erre a kérdésre?

Középiskolás koromban a UCLA csak a második kiszemelt helyem volt. Egészen addig az estéig, amikor is Liz közölte, hogy ide jön. Ez mindent megváltoztatott, és azután más iskoláknak esélyük sem volt.

– Igen – mondtam, de nem tudtam pontosan, hogyan fejtsem ki. – Egész életemben Bruins-szurkoló voltam, de amikor először léptem a campusra, beleszerettem a Westwoodba. Olyannyira, hogy amikor úgy döntöttem, hogy a kihagyásom után visszajövök az egyetemre, nem volt kérdés, hogy csakis a UCLA jöhet szóba. Ha máshol kellett volna játszanom, akkor lehet, hogy inkább nem is játszottam volna.

– Értem – nyugtázta, de a szemöldöke között megjelent egy ránc, mintha valami zavarta volna ebben a válaszban. De lehet, hogy félreértettem, mert egy nagyon egyszerű kérdéssel folytatta:

– Milyen szakra jársz, és miért?

– Építőmérnöki szakra járok, azon belül is környezetmérnöki szakirányra – feleltem, és rájöttem, hogy ez röhejesen unalmasan hangzik. – Hogy őszinte legyek, nem emlékszem, miért, mert mindig is ezt akartam csinálni.

– Matekstréber – dünnyögte az orra alatt, a szája szegletében apró mosoly bujkált, de kitartóan nézte a jegyzetfüzetét. A mellkasom közepében éreztem azt a mosolyt. Liz beszólt. Nekem.

A múltunk egy darabkája miatt.

Mindig is viccesnek találta, hogy szeretem a matekot. „Hogy lehet egy ennyire komolytalan ember ilyen jó matekból?” Ő béna volt matekból, és mindig is bosszantotta, hogy én viszont nem.

– Ne féltékenykedj már, Libby! – cukkoltam, de azonnal megbántam, mert a régi beceneve hallatán lehervadt a mosolya.

A francba!

– Oké, következő kérdés – mondta, és megköszörülte a torkát. – Melyik csapattársadat hívnád fel, ha hajnali háromkor fuvarra lenne szükséged?

– Powerst – vágtam rá gondolkodás nélkül.

– Melyik csapattársadat hívnád, ha segítségre lenne szükséged egy bankrablás megtervezéséhez?

– Egyértelműen Micket – válaszoltam nevetve.

– Melyik csapattársadat hoznád össze a húgoddal?

– Ezt most találod ki.

– Válaszolj a kérdésre!

– Egyikükkel sem – vágtam vissza undorodva. – Sarah túl fiatal ahhoz, hogy egyetemista srácokkal randizzon.

– De hát ő is egyetemista – mondta Liz meghökkenve. Ismét elmosolyodott.

– Elsőéves – vágtam vissza. – Még tizennyolc éves sincs.

– AJ Powers is tizennyolc éves, elsőéves, te barom! – Egyértelmű, hogy megfeledkezett az interjúról. – Gyakorlatilag egyidősek.

– Miért akarod összehozni a húgomat egy baseballjátékossal? – kérdeztem.

– Miért próbálsz úgy tenni, mintha a húgod kisbaba lenne? – válaszolta, és elnevette magát.

– Szerintem jobb lett volna, ha így teszed fel a kérdést, a félreértések elkerülése végett: Melyik csapattársadat gyilkolnád meg azért, mert a húgoddal randizik?

– És a válasz erre a kérdésre úgy hangzik, hogy…?

– Brooks.

– Választott fegyver? – kérdezte.

– Baseballütő.

– Azt hittem, az egyetemi dobók nem gyakorolják az ütőjátékot – mondta, és a szél néhány hajszálat fújt az arcába. – Szerinted te tudnál ütni?

– Tudom, hogy igen.

– Nagyon el vagy szállva a képességeidtől – mormogta, és visszanézett a füzetre. – Oké, akkor mondd el a három kedvenc dolgodat a UCLA-ről, eddig.

Liz Buxbaum, Liz Buxbaum és Liz Buxbaum.

– A kaja, a rollerek és a könyvtárak.

– A könyvtárak? – Láttam, hogy ezzel sokkoltam. – Könyvtárban tanulni valahogy olyan, mintha… kollégiumban lennénk, nem? – Egy kicsit tényleg beleszerettem a könyvtárakba. – Beülsz a Powellbe, és olyan érzés, mint egy film, amit láttál az egyetemről. A sötét faburkolatok, az asztali lámpák, a bonyolult faragványok a boltíves mennyezeten – hogyan lehet egy ilyen hely nem inspiráló, hogy olvass és tanulj?

Liz meredten nézett rám, a szeme végigfutott az arcomon, mint aki próbál valamit megérteni. Valószínűleg azt hitte, hogy csak okoskodom, pedig minden szavamat komolyan gondoltam. Miután egyszer már lemondtam az egyetemista-létről, lenyűgözőnek találtam, hogy beléphetek a Powellbe, órákat tölthetek valamelyik asztalnál, és csak a tanulmányaimra koncentrálhatok.

– Mi lepett meg eddig a legjobban a UCLA-n? – kérdezte.

– A tény, hogy egyáltalán itt lehetek.

Megint ráncolta a szemöldökét. Ez a ránc azt sugallta, hogy nem tetszik neki a válaszom. Pedig tényleg így gondoltam.

Mindennap úgy ébredtem, hogy megdöbbentem: nem álmodom, miután két éven át minden éjszaka erről ábrándoztam.

És visszatértem. Istenem!

– Azt hiszem, ennyi volt – szakította félbe gondolataimat Liz. Abbahagyta a felvételt, és lehúzta a telefonját az állványról. – Nagyon köszönöm, hogy szakítottál rám időt, Wes.

Rád bármikor, Lib.

– Igazán nincs mit.

Ezután gyakorlatilag sprinteltem az előadóteremig, mert késésben voltam. A tanárom szúrós szemmel nézett rám, amikor izzadtan és kifulladva besurrantam az ajtón, és félbeszakítottam az előadását, mert az egyetlen szabad hely az előadóterem közepén volt. Megszégyenülten furakodtam át a padsorban ülőkön – „elnézést, elnézést, bocsánat!” –, leültem, és kipakoltam a hátizsákomat. Szégyelltem magam, de egy pillanatig sem bántam ezt az egészet.

Valahogy úgy éreztem, hogy elorelépést értem el Lizzel.

Még mindig nem örült, hogy itt vagyok, de úgy éreztem, oldódott köztünk a jeges hangulat. Talán lehet köztünk valami.

Remény töltött el.

* * *

De aztán a hét hátralévő részében egyáltalán nem találkoztam vele.

Hallottam, hogy interjúkat készít, de mindig akkor, amikor én nem voltam ott. Clark pedig folyton egyedül volt, amikor a melegítőzónában és az edzéseken forgattak, Liznek nyoma sem volt.

Megint eltűnt, és vele együtt az én jó formám is elpárolgott.

Mindent beleadtam, iszonyúan koncentráltam, de fájdalmasan hullámzó volt a teljesítményem. Az egyik pillanatban olyan labdákat dobtam, amelyeket képtelenség volt visszaütni, amitől persze Woodynak fülig ért a szája, a következőben viszont mintha nem önmagam lennék, a csavart dobásaimból épp csak a „csavar” hiányzott.

És nyakunkon volt a bemutatómeccs.

Nem sok értelme volt azért kepeszteni, hogy játszhassak egy tét nélküli mérkőzésen, de nekem nagyon sokat jelentett. Ez volt az elsődleges célom, amióta visszakerültem a csapatba. Szükségem volt rá, hogy elűzzek magamtól néhány rossz gondolatot.

Tisztában voltam azzal, hogy elsőévesként valószínűleg nem fogok sok meccsen játszani ebben a szezonban, ha egyáltalán lesz ilyen. De Ross lehetőséget látott benne: „Elég jól dobtál ahhoz, hogy kezdhess, de le kell küzdened a démonjaidat, kölyök.”

Végül elkeseredtem, és szombat reggel felhívtam őt.

– Itt Ross – szólt bele.

– Szia, itt Bennett! – Kicsit furcsán éreztem magam a hívás miatt, bár ő mindig is hangsúlyozta, hogy éjjel-nappal elérhető.

– Belefér az idődbe egy hétvégi pluszedzés?

– Az istenit! – dünnyögte. Úgy hangzott, mintha még mindig ágyban lenne. – Már vártam, hogy észhez térj, és felhívj. De muszáj volt pont akkor, amikor másnapos vagyok?

– Uh – motyogtam mosolyogva, bár a hangjában némi rosszallást véltem felfedezni. – Ez egy igen…?

– Baszkikám – nyögte. – Találkozzunk egy óra múlva!

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

„Nem csinálhatnánk valamit mi, hárman?

Gyönyörű pár lennénk.”

– HÁRMAN A SLAMASZTIKÁBAN

Liz

– Jó reggelt, napsugaram!

Beléptem a konyhába, és először ledöbbentem, amikor Leo a pulton ülve rám vigyorgott. Spongyabobos pizsamanadrágban és kapucnis pulóverben volt, és egy tál müzlit eszegetett. Túl gyorsan eltelt a hétvége, lelkileg még nem voltam felkészülve a hétfőre.

A hétvégét a játékosok bemutatkozó videóinak vágásával és néhány Reel elkészítésével töltöttem, így nagyon kellett volna még egy nap, hogy bepótoljam a lemaradásomat.

– Mikor keltél fel? – kérdeztem.

Én szerettem mindennap korán kelni, hogy elmenjek futni az óráim előtt, de Leo – ki tudja, mi okból – mindennap hajnali négykor kelt. Egyszerűen csak szerette „elhúzni a reggeleket”, ahogy ő mondta, amivel elvben egyetértettem ugyan, de amikor elő kellett kászálódnom a pihepuha takaró alól, akkor nem igazán.

– Kábé negyed ötkor – felelte, és megvonta a vállát. – Ma elaludtam.

– Aha. – Bekapcsoltam a kávéfőzőt, a hűtőhöz léptem, kinyitottam az ajtaját, és kivettem a joghurtomat. – Megkaptad a bérleti díjamat?

Általában a Venmót használtam, de mivel a nagymamámtól kaptam egy csomó „érezd jól magad az egyetemen” pénzt, amikor múlt hónapban meglátogattam, ezúttal Leo ajtaja alá dugtam a készpénzt.

– Igen – mondta közönyösen, én meg nem győztem csodálkozni, hogy neki ez nem számít.

Egyáltalán nem.

Leo volt a legédesebb, legfigyelmesebb ember, akit ismertem. Nem igazán foglalkozott a pénzzel, mert soha nem volt ráutalva. Bizarr dolog belegondolni, hogy így nőtt fel. Mi nem voltunk szegények, de már gyerekkoromban is tisztában voltam vele, hogy milliónyi dolog van, amit nem engedhetünk meg magunknak.

Reggelente, amikor felébredtem ebben a gyönyörű lakásban, amiért ugyanannyit fizettünk, mintha egy kollégiumi szobát béreltünk volna, örömömben még mindig ugrálni támadt kedvem.

De Leo számára ez teljesen természetes volt.

– Arra gondoltam, hogy kéne ide egy macska – mondta, és halálosan komolyan nézett rám.

Kivettem egy kis üveg smoothie-t, és becsuktam a hűtőt.

– Ebben a házban megengedik, hogy háziállatot tartsunk?

– Ugyan már, rendszeresen összefutunk a liftben a kutyasétáltatókkal. Tudjuk, hogy ez csak látszatszabály – mondta. – Egy kövér cirmosra gondoltam.

– Nem elég a mosómedve? – Elővettem egy kanalat, és felültem a pult mellett álló, magas székre.

– Más az ablakon keresztül nézni őket, mint meghitt közelségben lenni velük – felelte.

– Ez igaz – mondtam vállat vonva. – Én benne vagyok. Hiányzik a macskám.

– Idehozathatnád – vigyorgott izgatottan. – Mr. Ciciperverz lehetne Bridget legjobb barátnője.

– Bridgetnek fogod hívni a macskádat?

– Igen, amennyiben Ciciperverz hozzánk költözik.

– Nincs macska – szólalt meg Campbell, és kibotorkált a konyhába. Hosszú fürtjei rendezetlenül lógtak, BASSZUS feliratú rövid pólót és bokszeralsót viselt. – Összepisilik a cuccainkat, és alomszagú lesz a lakás.

– Te Grincs – morogta Leo. – Tűnés innen!

– Utálom a macskákat – mondta Campbell, és a kávéfőzőhöz lépett. – Azt hiszem, allergiás vagyok rájuk.

– Kamuzol. – Lehúztam a fedelet a joghurtomról.

– Ha már a kamuzásnál tartunk – kezdte, megfordult, és rám mutatott. – Úgy rémlik, azt mondtad, hogy te és Wes Bennett csak „randizgattatok” pár hónapig a gimiben.

– Igen, mert…? – Beledugtam a kanalamat a joghurtomba. – Mi van vele?

– AJ Powers a laborpartnerem. Azt hitte, tudom, hogy te és a szobatársa „őrülten szerelmesek” voltatok egymásba a UCLA-n, amikor elsőévesek voltatok.

– Micsoda? – Nem tudtam, hogyan reagáljak, mit gondoljak. Campbell úgy nézett rám, mintha egy megátalkodott hazudozó lennék. AJ honnan veszi ezt? Talán Wes mondott neki valamit? – Mit mondott?

– A buliról beszélgettünk, és arról, hogy milyen jó volt utána a Fat Sal’sben, amikor szembesítettem Wade-et az Egyesült Államok térképével – folytatta. – Felnyitotta a kávéfőzőt, és beletett egy kapszulát. – És amikor megemlítettelek, azt mondta: „Durva, hogy elsőéves korukban őrülten szerelmesek voltak egymásba, most meg úgy viselkednek, mint két vadidegen.”

Elakadt a lélegzetem.

– Miből gondolja, hogy „őrülten szerelmesek” voltunk?

– Úristen! – szisszent fel Leo, leugrott a pultról, és közelebb lépett. – Miss Antiromantikus őrülten szerelmes volt?

– Shhhhhh! Mit mondott még? – kérdeztem, pedig az agyam racionális gondolkodásért felelős része üvöltött, hogy hagyd már!

Wes elmondta a szobatársának, hogy őrülten szerelmesek voltunk?

Mostanában?

Mert az interjúja… még mindig nyugtalanított egy kicsit. Hogy milyen hamar ugyanott tartottunk. Abban a pillanatban, amikor már nem arra figyeltem, hogy mennyire utálom őt, csak ült előttem a fűben, és megnevettetett.

Ez tarthatatlan. Semmit sem tanultam a történtekből?

– Nem akartam, hogy észrevegye, hogy többet tud nálam – mondta Campbell, aztán megfordult, és vállat vont. – Ezért csak annyit mondtam, hogy „igen, durva”, és ejtettük a témát. De most mindent tudni akarok.

– Ahogy én is – csatlakozott hozzá Leo, és bólintott. – Mondj el mindent!

– Megérdemeljük, hogy tudjuk az igazat – szólalt meg egy hang a hátam mögött. Úgy látszik, Clark is felébredt. – Különösen én, a barátod.

– Aaaah, nem akarok róla beszélni! – csattantam fel, és már nem kívántam a joghurtot. Sőt semmit. – A rövid történet az, hogy jártunk a gimiben, majd együtt kezdtük el az egyetemet. Azután ő szinte azonnal otthagyta az egyetemet, hazament, mert meghalt az apukája, aztán pedig szakítottunk. Vége.

– Ezt nem nevezném rövid történetnek – mondta Clark, és a hűtő felé tartva ellépett mellettem, hogy kivegye magának a reggeli Red Bullját. – Ez csak egy béna összefoglaló. Mindannyian feltehetünk neked három-három kérdést, különben Leo kirak a lakásból.

– Rajtad meg mi az úristen van? – kérdeztem meghökkenve, mert valamilyen öregasszonyos, lila otthonkaszerűségben téblábolt.

– Egy öregasszony lila otthonkája – válaszolta. – Egy vintage kincs, a Kmartban vettem, és imádom. Úgyhogy kérlek, ne becsméreld az outfitemet!

– Mit imádsz rajta? – kérdezte Campbell. – Nem becsmérlően értem, csak kíváncsi vagyok.

– Köszönöm a kiegészítést, és azért imádom, mert olyan érzés, mintha csak egy szál alsógatyában lennék, mégis eleget takar ahhoz, hogy megihassak egy kávét az erkélyen.

– Felvehetem? – kérdezte Leo, mint aki a leírás hallatán kedvet kapott hozzá.

– Rád óriási lesz – szólt közbe Campbell. – Legalább egy számmal nagyobb a te méretednél.

– Ja, el a kezekkel az otthonkámtól! – Clark kinyitotta a hűtőt, kivett egy Red Bullt, és becsukta az ajtót. – Most pedig a három kérdés.

– Leo nem fog kirakni a lakásból – mondtam idegesen, mert semmi kedvem nem volt velük beszélgetni Wesről.

– Csak válaszolj azokra a hülye kérdésekre! – Campbell keresztbe tette a karját, és azt mondta: – Az első.

– Én vagyok az első! – szakította félbe Clark, és a csípőjével odébb lökte. – Első. Miért szakítottatok?

– Igen, miért? – ismételte Campbell, és ő is meglökte Clarkot.

Nem akarok ezzel foglalkozni, amikor egy csomó dolgom lesz ma, a fenébe is!

Megvontam a vállam.

– Azt hittem, jól megvagyunk, aztán egy nap azt mondta, hogy nem akarja tovább csinálni ezt a távkapcsolatosdit.

– Tehát ő szakított veled? – kérdezte Leo közéjük furakodva. Hatalmas kék szeme elkerekedett, mint aki nem akarja elhinni, amit mond.

– Igen. – Nyeltem egyet, mert nem akartam többnek gondolni egy teljesen átlagos szakítós történetnél.

– Mekkora idióta! – összegezte Campbell ugyanabban a pillanatban, amikor Clark azt mondta:

– Micsoda pöcs!

De aztán Leo a következő kérdésével elintézte, hogy ne tudjam távol tartani magamtól az emléket.

– Atyaúristen! – mondta undorodva. – Mivel távkapcsolatban voltatok, kérlek, mondd, hogy nem telefonon keresztül csinálta, mint valami seggfej.

– De igen – feleltem, és belélegeztem az orromon keresztül. Igyekeztem a jelenben maradni, de a megjegyzés egyből visszarepített a múltba.

Igen. Telefonon szakított.

O K T Ó B E R

K É T  É V V E L  K O R Á B B A N

Wes: Most otthon vagy?

A kollégiumi szobámban ültem az íróasztalnál, amikor megkaptam az SMS-ét, és Kate Chopin Ébredés című regényét olvastam az amerikaiirodalom-órámra készülve. Azonnal elöntött a dopaminlöket, amikor megláttam a nevét a telefonomon – WESSY MCBENNETTPOFA –, mint minden egyes nap, amióta hazaköltözött. Letettem a könyvet, majd felálltam. Wesszel úgy szerettem legjobban beszélgetni, ha előtte kényelmesen elhelyezkedtem.

Odaszaladtam az ágyamhoz, hasra feküdtem, és válaszoltam neki:

Itthon vagyok, és alig várom, hogy lássam az arcodat! 3-2-1…

A távozása óta eltelt hetekben kialakult egy rutinunk. Én napközben órákra jártam, ő pedig dolgozott, és amint hazaért, egész éjjel facetime-oztunk, amíg egyikünk vagy mindketten elaludtunk hívás közben.

Annyira hiányzott, és semmi sem volt már ugyanaz, amióta visszament, de így, hogy bármikor beszélhettünk és láthattuk egymást, elviselhetőbb volt a helyzet.

De a megszokott FaceTime-csörgés helyett a telefonom csörrent meg. Felhív? Kihangosítottam:

– Elfelejtetted, hogyan kell facetime-ozni?

– Nem. – Hallottam, ahogy megköszörüli a torkát, majd azt mondta: – Csak gondoltam, jobb lenne, ha ma felhívnálak.

– De miért? – értetlenkedtem. Hanyatt feküdtem, és a plafont bámultam. – Így nem látom a hülye fejedet, ha úgy beszélünk telefonon, ahogy az őseink szoktak. Mik vagyunk mi, boomerek?

– Beszélnünk kell, Liz, és…

– Te nem tudod, hogy egy hétköznapi beszélgetésben nem használhatod a „beszélnünk kell” kifejezést? – cukkoltam.

Stresszesnek hangzott ami nem volt szokatlan, amióta meghalt az apukája, de én meg tudtam nyugtatni. Mostanában távolságtartónak tűnt, amikor hívtam, de nem vettem magamra, mert a családja tényleg elég nehéz helyzetben volt. Tovább viccelődtem:

– A filmek miatt ezek felejtős szavak. Legyen, mondjuk…, „találd ki, mi történt” vagy „beszélgessünk egy kicsit, Lizzie”. Bármi jobb, mint a „beszélnünk kell”.

Sóhajtott. Fájt a szívem, hogy nehéz napja van. De aztán felcsattant:

– De tényleg beszélnünk kell!

Felültem, azonnal tudtam, hogy ez most más. Nem emlékeztetett önmagára, nem úgy hangzott, mint Wes, a párom. Olyan… távolságtartónak tűnt.

Ridegnek.

Idegennek.

Ne agyald túl! – mondtam magamnak, és a sárga nyári ruhám virágmintáit néztem. Csak nehéz időszakon megy keresztül.

De a lelkem mélyén tudtam, hogy még azon a napon sem beszélt így, amikor az apja miatt hívták. Összetört volt, és szomorú, de nem rideg.

– Oké, akkor beszéljünk – mondtam nyugodtan. Semmi okom nem volt rá, hogy átadjam magam az egyre erősebben rám törő aggodalomnak, ami miatt hevesebben vert a szívem. – Mi a helyzet?

Hallottam, ahogy mély levegőt vesz, majd azt mondta:

– Ez a távkapcsolat dolog egyszerűen nem működik.

– Micsoda? – Fogalmam sem volt, mire gondol. – Mit akarsz… Ezt meg hogy érted?

– Nem tudom ezt tovább csinálni veled úgy, hogy te ott vagy, én meg itt, a világ másik végén – mondta. Úgy beszélt, mintha ezerszer elpróbálta volna. Mintha sokat gondolkodott volna rajta. – Úgy érzem, csak késleltetjük az elkerülhetetlent.

– Mit akarsz ezzel mondani? Mi az, hogy elkerülhetetlen? Azt akarod, hogy hazaköltözzek? – Remegett a kezem, ahogy próbáltam értelmezni a valójában teljesen értelmetlen szavakat. Tegnap este együtt aludtunk el telefonálás közben, közben Jóbarátokmaratont tartottunk, és Wes a minap hajnali háromkor írt random SMS-t, hogy elmondja, mennyire szeret.

Szóval, nem szakíthat velem.

Akkor mit csinál?

– Vagy arról beszélsz, hogy visszajössz a suliba? – kérdeztem. – Nem tudom, hogy…

– Azt hiszem, szünetet kellene tartanunk – szakított félbe idegesen.

– Tényleg? – Éreztem, ahogy az összes vér kimegy belőlem, és a fülemben hallottam a saját szívverésemet. A fejemben visszhangoztak a szavai. „Azt hiszem, szünetet kellene tartanunk.”

– Egyszerűen nem működik, hogy külön életet élünk. Szerintem jobb, ha mindketten a saját dolgainkkal foglalkozunk, és továbblépünk.

– Továbblépünk? – Úgy éreztem, nem kapok levegőt. – Te most szakítasz velem, Wes?

Bár nyilvánvaló volt, valahogy mégis teljesen megdöbbentem, amikor kimondta:

– Igen.

Elakadt a lélegzetem.

– Ó – nyögtem, mert semmi mást nem tudtam mondani. Összeszorult a torkom, igyekeztem visszatartani a könnyeimet, és próbáltam rájönni, hogy történhetett ez.

Wes szakít velem.

– Kérlek, tudd, hogy nem te vagy az oka – folytatta elcsukló hangon. – Csodálatos vagy, és tökéletes, de köztünk ez így már nem működik.

Kiabálni akartam, hogy „hülyeségeket beszélsz! Mi a frászt csinálsz?”, de egy szót sem tudtam kinyögni. Zokogás fojtogatott, annyira szorította a torkomat, hogy képtelen voltam szavakat kipréselni magamból. Már nem láttam a ruhámon a virágokat, a könnyek mindent elhomályosítottak. Csak a kaliforniai nap ragyogott be az ablakon, mintha a fényével csak kigúnyolná ezt a pillanatot.

– Sajnálom, Lib – mondta halkan. – Annyira sajnálom.

A sokk és a szívfájdalom ködén át találtam egy észszerű magyarázatot.

Egy okot, ami nem enyhítette ugyan a fájdalmamat, de szerettem őt, ezért el kellett fogadnom.

Letöröltem a könnyeket az arcomról, és megpróbáltam úgy beszélni, mintha semmi bajom nem lenne.

– Tudom, hogy most nagyon zavaros minden, úgyhogy semmi baj, ha szünetet akarsz tartani, amíg rendezed a dolgokat. Én itt leszek barátként, és később visszatérhetünk a többire.

– Nem, Liz. – Szomorú nevetésre vagy nyögésre emlékeztető hangot adott ki. – Nem.

– Nem?

– Nem, nem érted? – Most már dühösnek tűnt. – Végleg szakítani akarok. Magunkkal.

Amikor ezt mondta, úgy éreztem, mint akit megütöttek, vagy mintha kitéptek volna belőlem egy darabot.

– A barátom sem akarsz lenni többé?

– Szerintem a legjobb, ha befejezzük, és elválnak útjaink.

– Úristen… – suttogtam. Bármit megbocsátottam volna neki azok után, amin keresztülment, de ezt képtelen voltam felfogni. Hogy akarhatja ezt?

Ő volt a világom középpontja, mi voltunk a világom középpontja.

Hogy lehet, hogy nem zavarja, hogy többé nem lehet az életem része? Istenem…

Nem akarja, hogy az élete része legyek.

– Ezért nem facetime-oztál? – kérdeztem. Utáltam, hogy hallja a sírásomat, de nem tudtam megállni, hogy ne kérdezzek rá. – Mert tudtad, hogy kínos lenne, ha sírni kezdenék? – Nem szólt semmit. Vártam, de nem szólt egy szót sem. – Wes!

– Most mennem kell – szólt fátyolos, nehéz hangon. – Én csak… nem tudok…

Aztán könnybe lábadt szemmel néztem, ahogy a hívás megszakadt, és a neve eltűnt a telefonom kijelzőjéről.

– Hahó? – Campbell az arcom előtt csettintett az ujjaival. – Hol jártál, Elizabeth?

Pislogtam, úgy éreztem, mintha visszamentem volna az időben. Szó szerint. Megráztam a fejemet.

– Uhh, rossz helyen – feleltem.

– És mi történt ezután? – kérdezte Leo. – Szakított veled, és aztán…?

– Aztán végigbőgtem pár hónapot, és továbbléptem – mondtam, mintha ilyen egyszerű lett volna. – Ennyi a történet.

– És mi van vele? – kérdezte Clark. – Visszatért a UCLA-re. De hogyhogy?

– Őszintén fogalmam sincs – vallottam be. Ez a részlet engem is nagyon érdekelt. – Én minden nyáron L.A.-ben maradtam dolgozni, és apám nyaranta Kaliforniába jött. Nekem Omaha bizonyos értelemben olyan, mintha a korábbi életem lenne. Az egyetlen ember, akivel tartom a kapcsolatot, a barátnőm, Joss, de ő kijelentette, hogy számára Wes megszűnt létezni, miután szakított velem, ezért soha nem beszélt róla. Semmit nem tudok a szakításunk utáni életéről.

– Szerintem egyelőre jegeljük a kérdéseket – mondta Clark, félrelökve Campbellt az útból. Előrelépett, és megtámaszkodott előttem a pulton. – Nem tetszik az arckifejezésed. Jól vagy, csajszi?

– Persze. Jól vagyok – mondtam hálásan a barátaimnak. Clark rám mosolygott, szemében atyáskodó aggodalom tükröződött. Hálás voltam azért is, hogy őszintén ki tudtam jelenteni, „jól vagyok”. Évek teltek el, Wes és én már más emberek vagyunk, és én most jól vagyok.

De futás közben folyton arra gondoltam, hogy a szakítás után sokáig nem voltam jól. Millió könnycseppet sírtam az Emerson Baseball-pulóverbe, amit nem adtam vissza neki. Olyan veszteséget gyászoltam, amit egyszerűen nem tudtam hova tenni.

Képtelen voltam elfogadni, hogy egyik nap még őrülten szerelmes voltam, aztán egyik napról a másikra teljesen egyedül maradtam.

Istenem, milyen ostobán túlgondoltam azt a telefonhívást!

Szomorúnak tűnt. A végén megtörnek hallatszott a hangja, amikor letette? Mi van, ha ennek az egésznek köze van az apja halálához, és engem még mindig szeret?

Talán fel kellene hívnom.

Sok mindent elhitettem magammal abból a beszélgetésből, amíg haza nem mentem a karácsonyi szünetre. Aztán…

Újév napján megtudtam az igazi okot, amiért dobott. Semmi köze nem volt az apjához vagy ahhoz, hogy valahogy még mindig szeret…, csak egy gyönyörű, Ashley nevű lányhoz. Ostoba, elvakult szerelmes voltam akkoriban.

De most már nem vagyok az.

Hála istennek újraindult az agyam, miután lezuhanyoztam, és a nap hátralévő részében az óráimra koncentráltam. Ebéd előtt két tesztet írtam – az egyiket kisujjból kiráztam, a másikkal megszenvedtem –, aztán görcsbe rándult a kezem, annyit jegyzeteltem az utolsó órám vendégelőadóját hallgatva.

Mire Clark megérkezett, hogy átmenjünk a Jackie Robinson Stadionba, már hullafáradt voltam.

A telefonom zümmögött.

Lilith: Ma ki tudsz tenni még egy Reelt?

Beültem a kocsiba, és válaszoltam:

Edzés után?

Lilith: Tökéletes. Már eltelt pár nap, és mivel nyakunkon a bemutatómeccs, kicsit meg kell nyomnunk.

Gyorsan elküldtem a választ:

Természetesen.

Felvillanyozott a tudat, hogy az ő előzetes jóváhagyása nélkül posztolhatok. Izgatottan mentem ki a pályához, és amikor Clark lejátszási listáján megszólalt a Supermassive Black Hole, pontosan tudtam, mit fogok tenni.

Imádtam a Muse-t – különösen a Resistance albumot –, de lehetetlen, hogy ne az Alkonyat baseballjelenete jusson eszembe, amikor ez a dal szól.

Mire a stadionba értünk, megszállt az ihlet. A csapat már a pályán edzett.

Felszerelést cseréltem Clarkkal, mert sok, a dalhoz tökéletesen illeszkedő felvételt akartam készíteni az ütő- és a futójátékosokkal. Csináltam egy spin-off-felvételt a (szerintem) ikonikus vámpíros baseballjelenetről.

Clark tehát fotózott, én pedig videóztam.

Olyan jól haladt minden, és annyira belemerültem, hogy észre sem vettem West.

Amint odaértünk, belevetettem magam a munkába, tele voltam friss ötletekkel. Először az ütőjátékosokra koncentráltam, hogy mindegyikükről minél több hosszú labdát tudjak felvenni. Utána áttértem a bázisfutásokra, és igyekeztem minél közelebbről megörökíteni azt a pillanatot, amikor a labda a kesztyűbe csapódik.

Csak akkor vettem észre West, amikor úgy döntöttem, hogy a dobójátékosokra is szánok egy kis időt, mert szerettem volna látványos felvételeket a labda elengedésekor látható hosszú, kinyújtott karú mozdulatról.

Ő természetesen már a dobóhelyen állt, így nem is tudta, hogy ott vagyok.

Mindig hihetetlenül koncentrált, amikor baseballozott. Az egész viselkedése megváltozott, amikor kikocogott a bemelegítőterületről, és a rá jellemző lazaság helyébe olyan intenzitás lépett, amitől szinte izzott a sötétbarna szeme. A benne szunnyadó szenvedély ilyenkor szinte lángra lobbant.

Ez a zavarba ejtő ellentmondás, az érezhető elektromos feszültség, amely ellentétben állt a könnyed, gondtalan nevetésével, nagyon erős benyomást tett rám.

Ő ilyen volt, végletesen intenzív, meg persze még sok egyéb is, de az biztos, hogy nem engedhettem, hogy az agyam ebbe az irányba kalandozzon.

Aha.

Koncentrálj, Liz!

Filmezz, Liz!

És filmeztem is.

Minél többet filmeztem, annál jobban észrevettem az apró részleteket.

Például ahogy még mindig minden dobás előtt megpörgeti a labdát, és két ujjával végigsimítja a varrást. Aztán megszorítja, és mély levegőt vesz minden dobás előtt.

Volt valami megható ezekben a rituálékban és szokásokban, amikor a kezébe vette a labdát. Úgy tűnt, mintha az ujjbegyei és azok a varratok összeszokott, régi páros lennének, akik olyan sokszor értek már egymáshoz életük során, hogy bensőségesen ismerik egymás minden rezdülését.

Készítenem kell néhány közelit a kezéről és a labdáról.

Tovább filmeztem.

Művészien bánt a labdával.

Határozottan.

Ahogy az arca egyszerre vált komorrá és feszültté a dobást megelőző pillanatban, ami erős volt, és gyors, brutális erővel csapódott a kesztyűbe, és mindig tűpontos volt.

Ahogy dobáskor teljesen kinyújtotta hosszú, erős karját.

Ahogy a lábával lendületet vett a tökéletes dobómozdulathoz.

Az a kiszakadó sóhaj, amikor elrepült a labda.

Letérdeltem, lehasaltam, lábujjhegyre álltam, és a minilétrát is használtam – minden dobást bemutatott, amit csak akartam, én pedig igyekeztem mindent a lehető legjobb szögből megörökíteni. Úgy keringtem körülötte, mint egy bolygó a röppályáján, hogy minél többet tudjak belőle felvenni. Miután befejezte a dobást, levideóztam, ahogy Mickkel és Wade-del hülyéskednek. A kamerám Wes bal keze és a baseball-labda bűvöletében dolgozott.

– Szerinted elég lesz?

– Hogy? – Leengedtem a kamerát, és döbbenten észleltem, hogy Clark – bár ennyi erővel bárki lehetett volna – ott ül mellettem a kispadon. Annyira beszippantott a labda balettszerű mechanikája és annak útja Wes kezéből az ütő felé, hogy minden más megszűnt létezni körülöttem.

– Teljesen el vagy varázsolva, Bux – mondta, és megrázta a fejét. – Általában akkor nézel rám ilyen hülyén, amikor zenélsz.

– Én, ööö… – makogtam valamiért kifulladva, és még mindig egy kissé elvarázsolva – elképesztő vámpíros baseballfelvételeket készítettem.

Clark már csak ilyen: pontosan tudta, miről van szó. Felkiáltott:

– Igen! Szupermasszív Cullen család, igen. Ez a Reel elképesztő lesz, tesó!

Igaza volt, az lesz. És az ő lelkesedése hallatán én is még izgatottabb lettem. Ahogy Wes dobásait figyeltem, el tudtam felejteni a közös történetünket – az érzelmi részét. Munka közben már sehol nem volt az aznapi emlékcunami. Eltűnt.

Én, Liz Buxbaum, képes vagyok Wes Bennettre, az ász dobójátékosra és a munkám kreatív részére koncentrálni anélkül, hogy összeomlanék.

Ő is csak egy a sok egyetemi sportoló közül. Igazán nem nagy ügy.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

„Istenem, csak nézz magadra… Te szereted őt.”

– SZERELMEM, HARVARD

Wes

Beálltam a zuhany alá, felfelé fordítottam az arcomat, és csak hagytam, hogy rám zúduljon a forró víz. Szinte csak magam voltam. Sokáig maradtam, hogy edzés után beszéljek Ross-szal, és teljes csend honolt az öltözőben.

Fájtak az izmaim, fáradt voltam, de nem emlékszem, mikor éreztem magam utoljára ennyire élettelinek.

Mert hála a magasságosnak, miután a hétvégén halálra edzettem magam, visszatértem. Végignyomtam egy edzést, én voltam Villámkezű Wes, és olyan jól dobtam, ahogy még életemben soha. Már megint jó érzés töltött el dobás közben, főleg azért, mert ahogy sorra engedtem el a labdákat, egyszer sem hallottam apám hangját a fülemben.

Nem akartam, hogy véget érjen az edzés.

Főleg azért nem, mert Liz is ott volt, és engem filmezett.

Persze Clark társaságában, de ő a többieket fotózta.

Liz viszont elsősorban rám koncentrált.

Tudtam, hogy csak a munkáját végzi, de engem boldogság töltött el, valahányszor a közelemben éreztem.

Felöltöztem, és már készültem elindulni, amikor megpillantottam. A kezdőcsapat.

A szombati bemutatómeccs kezdőcsapatát kitették a falra, az ajtó mellé.

A jókedvemet azonnal felváltotta az aggodalom. Közelebb léptem. A srácok fele valószínűleg nem is törődött vele, hiszen nem tétmérkőzésről volt szó – kit érdekel, ki van a kezdőben? Az edzők ügyelnek a folyamatos rotációra, szóval, tényleg nem számított.

Senkinek, csak nekem.

Belélegeztem az orromon keresztül, közelebb léptem, és a dobójátékosokat keresve végigfuttattam a szemem a listán.

– Készen állsz? – szólt egy hang a hátam mögül.

– Tessék? – Megfordultam. Ross a falnak támaszkodva nézte a telefonját.

– Benne vagy a kezdőben – magyarázta, de továbbra is a telefonját nyomogatta –, és szeretném tudni, készen állsz-e.

– Ez most komoly? – Normális esetben megpróbálnék lazán viselkedni, de most Ross-szal dumáltam. Úgy örültem, mint majom a farkának. Nem bírtam ki, hogy ne kiabáljak: – Ugye nem szívatsz?

– Jesszusom, Bennett, ne legyél ciki! – mondta, de majdnem akkora volt az arcán a vigyor, mint az enyémen. – Ez csak egy bemutatómeccs, nyugodj meg!

– Nem tudok – feleltem, és csodálkoztam, hogy miért kapar a torkom.

– Tudom. – Bólintott, mintegy elismerve, hogy tudja, mennyit jelent nekem ez a bemutatómeccs. – Csak ne csinálj semmi hülyeséget, például ne törd ki a bokádat, vagy ne ficamítsd ki a karodat szombat előtt.

– Nem fogom – mondtam nevetve, de már szinte éreztem a szememben összegyűlő örömkönnyeket, annyira megkönnyebbültem.

Sprintben hagytam el az öltözőt (miután letéptem a papírt a falról, és betettem a táskámba, mert tudtam, hogy Anyának kell majd), tele voltam energiával, és kint a szabadban cigánykerekezni támadt kedvem.

Amint kiértem, felhívtam Sarah-t FaceTime-on.

– Mi az? – szólt bele. Úgy tűnt, hogy épp az órára tart. Vagy onnan jön. Mindenesetre valahol sétált. – Miért zavarsz, amikor épp elkések az órámról?

– Mert gondoltam, szólok, hogy szombaton kezdőben leszek. Hátha hajlandó vagy idáig utazni a Stanfordról, hogy megnézd a bemutatómeccsemet.

– Ó, te jó ég! – sikoltott fel, és az arcát beterítette cuki kis mosolya. Megállt. – Bekerültél a kezdőbe, atyavilág!

– Ugye? – mondtam, még mindig sokkban.

– Elújságoltad már Anyának? – kérdezte, még mindig visítva. – Kétlem, hogy el tud jönni, de biztosan tudni akar róla! Atyaég!

– Nem, te vagy az első, akit felhívtam – feleltem, és azon tűnődtem, vajon képes leszek-e valaha is abbahagyni a mosolygást.

– Ahogy kell, Wesley – nevetett, és felemelte az egyik ujját, hogy megtörölje a szeme sarkát. – Aaaah, annyira örülök neked!

Sarah azon kevesek közé tartozott, akik tényleg megértették, miért olyan fontos ez nekem, ezért aztán neki is fontos volt.

A történtek után Bennettéknél ez nagy dolognak számított.

Esély volt az újrakezdésre.

– Köszönöm – mondtam, és nagyot nyeltem. – Hagylak az órára menni, én pedig örömömben ugrálni fogok, amit nem tudok kockázat nélkül végrehajtani, amíg a kezemben van a telefon.

– Helyes, menj csak! Fő a biztonság. Később majd beszélünk – mondta nevetve, és megszakította a hívást.

A hét hátralévő részében a fellegekben jártam, úgy éreztem, mintha sikeresen teljesítettem volna egy vizsgát azzal, hogy beválogattak a kezdőbe. Anyám úgy sírt a FaceTime-on, mint egy csecsemő, amitől egy kicsit összeszorult a gyomrom. Eszembe jutott az is, amikor nem FaceTime-on hívtam Lizt, mert nem akartam, hogy sírni lásson – de most semmiképp sem akartam visszanézni a múltba.

Nem, amikor annyi minden vár rám.

A reményteli jövőkép miatt mondtam határozott nemet Lilith Grossmannek, amikor egy újabb e-mailben megkérdezte, elkészíthetné-e velem a Liz-féle interjú folytatását.

Azt mondta, örülne, ha többet mesélnék arról, hogy milyen csodálatos módon „jutottam túl a megpróbáltatásokon”.

Kurvára nem, köszönöm!

Csapatjátékos vagyok, ezért rendes interjúalanyként válaszoltam Liz kérdéseire, de ennél többre nem vagyok hajlandó.

Főleg, ha nem Lizzel kell beszélgetni.

A meccs előtti edzéseken nagyon jól ment a játék, és mire eljött a péntek este, az izgatottságtól alig tudtam aludni.

Végre elérkezett.

De amint szombat reggel felébredtem, éreztem, hogy a stressz visszatért. Az izgalom minden cseppjét felváltotta a félelem. Mi van, ha elbukom? Nevettem a srácokkal, amikor a B-Plate-ben reggeliztünk, és próbáltam úgy tenni, mintha ez csak egy átlagos nap lenne, de a gyomrom görcsbe rándult, amikor lenyomtam egy Bruin-rántottát és egy kis zabpelyhet.

Amikor Mick autójával elindultunk a pálya felé, bele-beleszóltam az agyatlan beszélgetésükbe, és közben igyekeztem elhallgattatni a belső monológomat, ami valahogy így hangzott: Ne cseszd el, ne cseszd el, ne cseszd el!

Tudtam, hogy össze kell szednem magam, de mintha az agyam nem akarta volna elengedni az érzést, hogy a helyzet bármikor elromolhat. Az egyik kísértetet sikerült elűznöm azzal, hogy bekerültem a kezdőbe, de mi van, ha elszúrom? Mi van, ha csak annyit értem el vele, hogy ország-világ előtt megmutatom, milyen remekül le tudok bőgni a pályán?

Mi van, ha bebizonyítom az edzőstábnak, hogy tévedtek, amikor második esélyt adtak nekem?

– Mi ez a nagy csend, Bennett? – kérdezte Brooks, miközben nyújtógyakorlatokat végeztünk a pályán. Nyugodt volt, és a fűben térdelve vigyorgott, én pedig irigyeltem az energiáját. – Ma még nem hallottam tőled a „pöcs” szót.

– Pöcs – motyogtam kényszeredett vigyorral. Vállkörzésekbe kezdtem, és igyekeztem mély levegőket venni.

Kinéztem a lelátóra, és lassan belélegeztem az orromon keresztül. Meleg kaliforniai délután volt, alig fújt a szél, és rekordszámú szurkoló jött el a bemutatómérkőzésre. A telt házas Jackie-ben tetőfogára hágott a hangulat, a hangszórókból dübörgött a zene. A kesztyűbe csapódó labdák csattanása olyan volt, mintha a buli hangulatát további ütőhangszerek egészítenék ki.

Tökéletes őszi meccsnek ígérkezett.

A számon keresztül kifújtam a levegőt, és arrafelé pillantottam, ahol a húgom ült, lábát az előtte lévő ülésnek támasztva, egy festett kék B betűvel az arcán.

Jézusom, milyen kis dilis – gondoltam, de valahogy segített a pimaszsága.

Ezért dolgoztam, és most ki kell élveznem!

Ezt mondogattam magamnak, aztán befejeztem a nyújtógyakorlatokat. De amint felvettem a kesztyűmet, és elkezdtem bemelegíteni, apám hangja szólalt meg a fejemben, a magas, befelé dobott labda közben:

Mi volt ez, Wesley? Egy ide-oda imbolygó szar!

Olyan tisztán szólt a hang, mintha a lelátón állt volna, ahogy tette azt az összes középiskolai meccsemnél.

Hagyd abba!

Megtöröltem a homlokomat, közben Mickey visszadobta a labdát.

Ez csak bemelegítés. Nyugi!

De amikor megejtettem a következő béna dobást, amit Mick is alig tudott összeszedni, kezdtem kicsit kiborulni, hogy el fogom szúrni.

Nem csoda, hogy legutóbb nem akartad, hogy eljöjjek a meccsre! Hagyd abba a hülyéskedést, és dobd el rendesen!

Édes istenem! Életem során legalább hárommilliószor mondta nekem apám: „Hagyd abba a hülyéskedést, és dobd el rendesen!” – Akkor is idegesített, amikor még élt, de most olyan volt, mint amikor valaki vérfagyasztó sikoly kíséretében végighúzza a körmét a táblán.

Biztosan elment az eszem, hogy egyfolytában apám hangját hallom.

Mély levegőt vettem, és igyekeztem a lehető legjobban koncentrálni, hogy kitisztuljon a fejem. Behunytam a szemem, és próbáltam nyugalmat találni.

De egyre csak az ő arca sejlett fel előttem.

Nehezen vettem a levegőt.

Dobtam még egyet.

Nem csodálnám, ha Mickey pofán vágna, amiért ilyen bénán dobsz!

Kinéztem a lelátóra, a hazai bázis mögötti helyre, ahol apám szokott állni, de senki sem volt ott.

Persze hogy nem.

Mert meghalt, te pszichopata!

El fogom szúrni, a rohadt életbe!

TIZENHATODIK FEJEZET

„Beléd szerettem. Azonnal tudtam, ahogy megláttalak.

Sajnálom, hogy ilyen sokáig tartott, hogy beírjam magam,

de el voltam akadva.”

– NAPOS OLDAL

Liz

– Mi van vele?

– Hogy érted? – Clark a bal oldalamon állt, filmezett, én pedig a vendégkispad mellett guggoltam a kamerámmal.

– Mintha nem is dobna – mondtam, és teljesen rázoomoltam Wes arcára. – Amikor dob, általában úgy néz ki, mint aki az ellenfél torkának akar ugrani, de ma úgy fest, mint akire inkább ráférne egy kis alvás.

Clark hangja úgy csengett, mint aki ezt viccesnek találja.

– Nem tudom, ez mit jelent.

Figyeltem, ahogy Wes eldobott egy újabb labdát, amit Mickey alig bírt összeszedni, és érzékeltem, hogy az edzők a velem szemben elhelyezkedő kispadról feszülten figyelnek, holott ők ilyenkor általában csak álldogálni szoktak, és nem csinálnak semmit.

Belenéztem a kamerába, és láttam, hogy elbizonytalanodnak az újonc balkezes dobójátékos bénázása láttán. A hangulatból azonnal érezni lehetett, hogy látják Wes széthullását, de fogalmuk sincs, mit tegyenek ellene.

A francba!

Függetlenül attól, hogy mit érzek Wes iránt, nem akartam, hogy elbukjon.

– Azt jelenti, hogy meg kéne találnia azt, ami mindig felpaprikázza a dobóhelyen – feleltem. Megijedtem, mert Wes egyáltalán nem úgy nézett ki, mint bármikor korábban, amikor eddig dobni láttam. – Vagy valamit.

Nem tudtam, mi a szorongásom oka, de aggódtam. Olyannyira, hogy beszélni akartam vele, ki akartam találni valami okosat, amivel megnyugtathatnám, hogy azt tegye, amihez ért.

Csak dobj, Wes!

Már nem ismerem őt, és fogalmam sincs, mi játszódik le a fejében, de nyilvánvaló, hogy mentálisan van valami problémája. Tehetséges és technikás dobó, de látszott, hogy most szabotálja magát.

Amin őszintén szólva nem lepődtem meg.

Rögtön az apja halála után, amikor az edzői megkérdezték, mikor jön vissza az egyetemre, Wes elvesztette a fejét. Élénken emlékszem a szemében felvillanó pánikra, amikor elmondta (egy FaceTime-hívás során), hogy az apja halála után rá sem tud nézni a baseball-labdára, nemhogy elkezdjen vele dobni.

Már a gondolattól is rosszul volt.

Tehát ez az oka, nem maga a dobás.

Ezzel ő is tisztában van, nem? Persze hogy tisztában van. De mi van, ha ebben a pillanatban mégsem veszi észre?

Letettem a kamerát, benyúltam a táskámba, és kitéptem egy lapot a jegyzetfüzetemből.

– Megtennél nekem egy hatalmas szívességet? – kérdeztem Clarkot, és előkotortam egy tollat. Tudtam, hogy a szavaim valószínűleg nem segítenek, hiszen egy egész edzői stáb áll rendelkezésére, akiktől meghallgathatja a világ összes baseballbölcsességét.

De muszáj volt tennem valamit, hogy megpróbáljak segíteni neki.

Csak a biztonság kedvéért.

Ráfirkantottam egy mondatot, majd félbehajtottam a papírt.

– Milyen szívességet? – Clark leengedte a fényképezőgépét, és rám nézett.

– Szeretném, ha a kispadhoz futnál, és odaadnád Wes Bennettnek, amikor lejön a pályáról.

Őrület! Az is, hogy elhittem, az én szavaim majd segítenek neki a játékban, és az is, hogy annak a seggfejnek próbálok segíteni, aki összetörte a szívemet. De nem tudtam megállni.

Végül is ez nem rólunk szólt, hanem a UCLA-ről és a sportról.

– Az első dobásra oda akartam költözni, szóval, persze – mondta hunyorítva. – De biztosan azt szeretnéd, hogy az aktuális pasid adja át az üzenetedet az exednek?

– Nem szerelmes üzenet – feleltem, és hirtelen pokolian ideges lettem a saját ötletemtől. Borzalmas ötlet Wes Bennett-nek segíteni, de úgy éreztem, muszáj. – Szerintem rendben van.

– Akkor rajta vagyok – mondta, és kivette a papírt a kezemből, és elindult.

Amikor a csapat lejött a pályáról, úgy tettem, mintha felvételeket készítenék, de közben csak West figyeltem a kamera lencséjén keresztül. Ledobta a kesztyűjét a kispadra, és felkapott egy üveg vizet. Feszült volt.

A kamerán keresztül kukkoltam tovább, ahogy a szájába spricceli a vizet, és zavarodottan nyel egy nagyot. Mitől van ennyire összezavarodva? A szívem hevesen kalapált – atyaég! –, amikor Clark odaért mellé. Nem tudtam szájról olvasni, de amikor elkezdett hozzá beszélni, már megbántam ezt az egészet.

Talán nem kellett volna odaküldenem Clarkot.

Wes leengedte az üveget, összeszűkítette a szemét, és úgy nézett Clarkra, mint aki nem egészen érti. De Clark csak folytatta.

Aztán odanyújtotta a papírt – ó, ahhhh! –, amit én küldtem.

Jézusom!

Láttam, ahogy hosszú ujjaival kibontja a cetlit, és remegés fogott el. Mégis mire gondoltam?

Sötét szeme néhány pillanatig a papíron időzött, én meg óriási idiótának éreztem magam.

Egy nevetséges, infantilis baromnak, amiért azt hittem, hogy a baseballról megfogalmazott gondolataimmal majd segítek az egyetemi csapat dobójátékosának, hogy felszívja magát.

Az arcom lángolt, annyira megalázónak éreztem a saját forrófejűségemet.

Wes felnézett a lapról.

– Kösz, haver – mondta egy biccentéssel, mire Clark megfordult, és otthagyta.

De amint Clark eltűnt, láttam, ahogy Wes ajkán lassan megjelenik egy hatalmas mosoly.

Az a mosoly, ó, egek…

Aztán rám nézett.

Bár köztünk volt a kamera, illetve a hazai bázis, a szemkontaktus intenzív volt, és egyértelmű. A „köszönöm” szót tátogta. Felém.

Gyorsan hátat fordítottam neki, nem akartam tudomást venni az iménti eseménysorozatról. Az arcom lángolt, és fotózni kezdtem a külső pályát, a szurkolókat a lelátón, mindent és bármit, ami nem Wes Bennett.

Úgy éreztem, én vagyok a világ legnagyobb lúzere. Ez olyan Kicsi Liz-es húzás volt: futárral küldeni egy üzenetet a dobójátékosnak a kispadra… Az a kis furcsa lány imádta az ilyesmit, én pedig haragudtam magamra, amiért véletlenül olyat tettem, amivel ő is egyetértett volna.

De amikor elkezdődött a meccs, már nem érdekelt.

A stadionban a szezon első meccsén minden néző lélegzet-visszafojtva figyelte, hogy mi fog következni. Sütött a nap, és meleg volt, egy felhő sem volt az égen, megtervezni sem lehetett volna ennél jobban: a tökéletes helyszín a tökéletes eseményhez.

Szinte elárasztott a rengeteg elém táruló kép, a kezem nem bírt magával, mindent meg akartam örökíteni. Én és a fényképezőgépem semmiről nem maradhattunk le, de amikor a hangszórókból megszólalt a Power, egy pillanatra lefagytam.

Épp időben fordultam meg, hogy még lássam a dobódombra lépő West.

Határozott léptekkel, büszke tartással ment ki a pályára. Magas volt, és impozánsan festett a vékony csíkos mezében. A testbeszéde azt sugallta, hogy könnyedén elvégzi a három dobást, és hogy bármelyik ütőjátékosból bohócot csinál, aki bele mer nyúlni a dobásaiba, és – te jó ég! – lenyűgöző volt így látni őt. A Bruin-kék baseballsapka alatt a rideg összpontosítás álarcát öltötte magára.

Fogtam ugyan a kamerámat, de annyira megdöbbentett ez a bevonulás, hogy semmi másra nem tudtam koncentrálni, csak bámultam őt.

Hölgyeim és uraim, Wes Bennett!

Személy szerint nem érdekelt Wes, de ha csak a tényekre szorítkozunk, ő volt a megtestesült baseballistenség.

Jobb helyre álltam, hogy lefényképezzem a laza és pontos bemelegítődobásait. Eddig minden rendben – gondoltam, de amikor kijött az ellenfél első ütőjátékosa, kicsit ideges lettem.

Ismétlem, nekem aztán teljesen mindegy, hogy játszik Wes, de mint minden Bruins-rajongó, azt akartam, hogy a csapat jól teljesítsen az első hivatalos mérkőzésén. Néztem, ahogy levegőt vesz, és megsimogatja a varrást a labdán, majd felemeli az elöl lévő lábát, és elhajítja a labdát. Dobott egy gyors, középre tartó labdát, aztán még egyet, majd egy hihetetlenül jól sikerült csavart dobással ejtette ki az első ütőjátékost.

A szurkolók éljeneztek. Fellélegeztem, ahogy Wes a következő ütőjátékosra várva megigazította a sapkáját.

Miközben végigfotóztam, ahogy a következő két ütőjátékost is könnyedén zsebre teszi, rájöttem, hogy az érte érzett aggodalmam valójában jó jel. Bizonyíték, vitathatatlan bizonyíték, hogy fényévekre vagyok attól a lánytól, akit ő egykor kikészített.

A mi történetünk már csak a múltam egy darabkája, ezért őszintén tudtam szurkolni a sikeréért.

TIZENHETEDIK FEJEZET

„– Szerelmes vagy belém. Miért?

– Hidd el, gőzöm sincs, de így van.”

– A CSÚF IGAZSÁG

Wes

– Ez olyan rohadt jó érzés volt.

– Egyetértek – mondtam Mickey-nek, amikor a kispad felé futottunk. Úgy éreztem, mintha lebegnék. Szerettem volna laza maradni, és nem mosolyogni, miközben a tömeg éljenzett minket, de ez lehetetlennek tűnt.

Mert olyan sorozatot dobtam, hogy az ütőjátékosok hozzá sem tudtak szagolni a labdához.

Igaz, mindez csak egy bemutatómérkőzés egyik játékrészében történt, vagyis nem sokat jelentett, de nekem úgy tűnt, mintha tizenkét játékrészt játszottam volna a világbajnokságon. Amióta Los Angelesbe költöztem, most könnyebbültem meg igazán, miután lenyomtam ezt a meccset.

– Ez óriási volt, Bennett! – lelkendezett Ross, amikor leültem a kispadra, de közben rám se nézett. Ez a három szó nagyon sokat jelentett nekem. Nem vagyok kisgyerek, akinek apafigurára van szüksége, most, hogy az igazi már nem él, de Ross véleménye – és elismerése – nagyon sokat jelentett.

– Köszönöm – feleltem. Eldobtam a kesztyűmet, és egy vízért nyúltam.

Úgy éreztem, bármire képes vagyok.

Nemcsak azért, mert kikapcsoltam a hangokat, és hoztam a jó formámat, hanem mert Liz is megpróbált segíteni nekem.

Liz. Megpróbált. Segíteni. Nekem.

Nekem.

Nem tudtam, mit kezdjek ezzel, főleg, hogy a barátja adta át az üzenetet, de elfogadtam.

Fontos volt tudnom, hogy figyel a küzdelmeimre. Nem a közös jövőnk vagy múltunk szempontjából, hanem magam miatt. Apám halála óta sok mindenen mentem keresztül egyedül, és jó érzés volt tudni, hogy ő még mindig mellettem van.

Lehet, hogy távolabb van, és lehet, hogy már nem szeret, de tudom, hogy mellettem van.

És ettől valahogy közelebb éreztem magam az egészhez, mint évek óta bármikor. Ez után a játékrész után a meccs hátralévő része bulinak tűnt.

A kispadon álltam, a korlátnak támaszkodva, mellettem a csapattársaim, és a csapatba kerülésem óta először (másodszor) éreztem úgy, hogy tartozom valahova. Hogy nekem itt a helyem. A kilencedik játékrész végén, amikor még mindig szoros volt az állás, és bejött a záródobó, rájöttem, hogy végre nem úgy érzem magam, mint az a srác, aki egy második esélyt kapott, bár még mindig nem voltam biztos abban, hogy bent maradok-e, vagy sem.

Nem, ez az én csapatom, és nem megyek innen sehova!

A meccs után gyorsan megvacsoráztam Sarah-val, mielőtt továbbállt Los Angelesbe, ahol a barátaival lógott. Nyugis kis vacsora volt, tökéletes befejezése ennek a napnak. Persze nem a húgom lenne, ha nem ütötte volna bele az orrát a dolgaimba, és nem jegyezte volna meg:

– Láttam Lizt a kispadnál.

– Tényleg? – mondtam, csodálkozást tettetve, amikor épp az utolsó falat rizst tettem a számba. Imádtam a Boiling Crabot – ide ültünk be a szüleimmel, amikor először jöttünk megnézni az egyetemet –, és minden alkalommal az utolsó morzsáig megettem mindent. – Gratula, hogy van szemed.

– Köszönöm – felelte vigyorogva, miközben felemelte az utolsó ráklábat. – De miért vársz vele, Wes? Miért nem…

– Shhhhh! – szóltam rá, és megpöccintettem a ráklábat, amitől az a tányérjára esett. – Tartogasd a főnökösködést holnapra. Ne rontsd el a pillanatomat!

– A francba, Wes! – mondta nevetve, és újból megfogta a ráklábat. Igazság szerint úgy éreztem, semmi nem ronthatja el a lelkesedésemet, amit a jól sikerült baseballmeccs és Liz Buxbaum váltott ki belőlem. A világ tetején voltam, és bár tudtam, hogy izgatottan hallaná, nem tudtam rávenni magam, hogy beszéljek Sarah-nak Liz üzenetéről.

Mert mi van, ha megtalálja a módját, hogy megmagyarázza?

Azt az üzenetet Liz a saját jegyzetfüzetéből kitépett papírra írta (imádta a jegyzetfüzeteket, és általában legalább hatot vezetett egyszerre), maga hajtogatta össze (ugyanazokkal az ujjakkal, amelyek varázslatos táncot lejtettek a zongora billentyűin, én pedig nem tudtam betelni a játékával), és a kezében szorongatta (aminek az érintését még mindig éreztem a vállamon), majd átadta Clarknak és elküldte nekem.

Nekem.

Meg sem próbáltam értelmezni, de számomra a kezdetet jelentette.

– Jól van. De szerintem egy barom vagy, hogy nem szólsz semmit, amikor ott van melletted – mondta. Evett egy falatot, és hozzátette: – Te az a hülye vagy, aki még akkor is csak a kirakatüvegen keresztül nézi a fánkokat, amikor már rég meg tudná magának venni.

– Az előbb nem fánknak nevezted.

– Csak azért, mert van egy másik vásárló a pékségben, aki már a kosarába tette a fánkot, még szó sincs arról, hogy ne lehetne a tiéd. A süti szabad préda, amíg a pénztárhoz nem lépsz vele.

– Én… – megálltam, a fejemet ingattam, és letettem a villámat. Nehéz volt nem nevetni Sarah-n, annyira… Sarah volt. – Nem tudom, aggódjak-e a „fánkok” iránt tanúsított megszállottságod miatt, elszörnyedjek-e a borzalmas hasonlataidtól, vagy arra fókuszáljak-e, hogy jól legyél.

– Valószínűleg ezek mind együtt – felelte, és megvonta a vállát. – Továbbá sajnálom, de szerintem a „fánk” lehet eufemizmus valami csúnya dologra, de nem is tudom.

– De hülye vagy! – mondtam nevetve, és elvettem egy sült krumplit.

Miután kitett, úgy döntöttem, nem megyek el a srácokkal. Ki akartam élvezni az emlékezetes nap utolsó óráit, ezért bulizás helyett kiültem a kollégium előtti lépcsőre. Hátrakönyököltem, és felnéztem a sötét égboltra, magamba szívtam a westwoodi éjszaka melegét, és hallgattam a szombat éjszaka neszeit.

Elővettem a telefonomat, és addig lapozgattam a névjegyek között, amíg megtaláltam.

Libby.

A szakítás után minden korábbi üzenetet töröltem, főleg azért, mert tudtam, hogy újra meg újra el akarom majd olvasni őket, mint a kedvenc könyvemet. Láttam magam nyolcvanöt éves bácsiként, aki semmilyen más nyelven nem hajlandó kommunikálni, csak Buxbaum-idézetekkel, ha nem lépem meg.

Rápillantottam a nevére, és vártam egy kicsit. Azon gondolkodtam, megtegyem-e.

– Mi a fene… – mormoltam magamban, aztán bepötyögtem egy üzenetet:

Még mindig ez a számod, Buxbaum?

Nem tudom, mire számítottam, de nem arra, hogy azonnal megjelenjen a választ jelző kis buborék.

– Úristen! – Felegyenesedtem, és a telefon fényébe bámultam a sötétben, de a buborék szinte azonnal eltűnt.

Ő az? Csak ő lehet, igaz?

Az emberek megtarthatják a telefonszámukat, ugye?

Hosszú ideig ültem ott a telefonnal a kezemben, és vártam, de nem válaszolt.

Nem mintha számítottam volna rá, de az üzenet után hirtelen úgy éreztem, bármi lehetséges.

* * *

Ez megmagyarázza, miért kerestem hétfőn a parfümje illatát a folyosón, amikor kijöttem a mosdóból. Valószínuleg több ezer ember használja a világon ugyanezt a parfümöt, de amint megéreztem, elkezdtem keresni a vörös hajzuhatagot.

És eszembe jutott egy régi dal is.

You got anesthesia in your Chanel No. 5…{13}

Továbbfurakodtam az előttem haladó lány mellett, aki csigalassan lépett ki az informatika-előadásról, mert a telefonját bambulta, és amikor mellé értem…

Te jó ég!

Ott volt.

Liz.

Nem akartam elhinni.

Tényleg ott volt.

Ott állt a fal mellett, az ajtó túloldalán, és lábujjhegyre állva figyelte, ahogy a többiek kiözönlenek az előadóteremből. Mintha keresett volna valakit.

Meg kellett erőltetnem magam, hogy ne vigyorogjak, és elindultam egyenesen felé.

– Segíthetek megkeresni azt a valakit, Buxbaum?

Nem látta, hogy jövök, ezért meglepetten nézett rám.

– Ó. Szia, Wes.

– Nem hiszem el, hogy máris zaklatsz – mondtam, és kinyújtott kezemmel a hajába túrtam. – Pedig csak most jöttünk össze újra.

– Haha! – felelte, de nem küldött el a pillantásával a francba. És nem csapott a kezemre. Nem, Liz a füle mögé tűrte a haját, és azt mondta: – Igazából már vártam rád.

Ez meg mi?

Valami végigsöpört rajtam – talán boldogság? –, amikor eszembe jutott, hogy nézett ki Liz Buxbaum azon a napon, amikor odajött az épületemhez, és engem várt.

Hosszú fürtök, rózsaszín ajkak, fehér kardigán, fehér farmer.

– Van öt perced? – kérdezte, kissé előrehajolva, mintha nem akarná, hogy bárki is meghallja. – Csak gyorsan át kell beszélnem veled valamit.

Hogy van-e öt percem? Lizre? Erre a kérdésre világéletemben rávágtam volna, hogy „a rohadt életbe, igen!”. Amikor hozzám beszélt, a testem minden sejtjét ugyanaz az elektromosság járta át, és tudtam, hogy ez örökre így is marad.

Nem lesz se jobb, se rosszabb.

– Munkával kapcsolatos – tette hozzá lélegzet-visszafojtva, mintha csak jelezni akarná, ne gondoljam, hogy személyes ügyről van szó.

Egy idióta vagyok, de ettől valamiféle csalódottságérzés telepedett a gyomromba. Mit vártál? Hogy azt mondja, hiányzol neki?

Hát persze hogy munkával kapcsolatos.

– Mennem kell a következő órámra – jelentettem ki némi flegmaságot csempészve a hangomba, nehogy rájöjjön, mennyire szánalmasan kikészülök attól, hogy összefutottunk. – A nagydarab pasid nem tud benne segíteni?

– Nem – felelte, és a szemében ingerültség villant. Aztán újból mosolyt erőltetett magára, és furcsán éneklő hangon hozzátette: – Csak öt perc az egész, Wes. Biztosan rám tudsz szánni öt rövidke percet.

– A Kaplanban lesz a következő órám – mondtam. Kíváncsi voltam, hogy mire készül. – Ha van kedved, átsétálhatsz velem.

– Oké – bólintott, és megigazította a hátizsákját, de láttam rajta, hogy gondolatban egészen máshol jár. Végigsétáltunk a zsúfolt folyosón, de egy szót sem szóltunk egymáshoz, aztán amikor kiértünk a szabadba, még egyszer azt mondta: – Oké.

Rápillantottam (vagyis lepillantottam rá, mert hirtelen alacsonyabbnak tűnt), amikor végigsétáltunk az udvar vörös járdakövén, és abban a pillanatban olyan erősen rám törtek az emlékek, hogy majdnem megbotlottam.

Hogy lehet, hogy a vágyakozás még mindig ennyire el tud hatalmasodni rajtam?

Na, igen, a környezet biztosan összezavart. A magas fák a járda mellett, a kőépületek, a makulátlan őszi hangulat, ahogy a diákok a meleg délutáni napsütésben sétáltak egyik óráról a másikra – legelőször is ilyen hangulat fogadott minket.

Azok a Polaroid-napok az első héten a UCLA-n…

Ugyanezen az ösvényen vittem őt a hátamon, amikor a cipője feltörte a lábát, és ő azzal viccelődött, hogy olyanok vagyunk, mint Jess és Rory a Yale-en – amennyiben Jess a Yale-re járt volna, és a Yale-en meleg lett volna, és a levelek épp csak elkezdtek volna megsárgulni.

Hozzárendelte az In Betweent{14} a „Wes és Liz zenelistájá”-hoz, ahogy ő nevezte.

Hagyd már abba!

– Köszönöm, hogy interjút készíthetek veled – kezdte udvariasan. Úgy nézett ki, mint aki mindjárt belekezd a gondosan előkészített prezentációba. – Ígérem, tényleg csak öt perc lesz.

– Meglátjuk, menni fog-e – mondtam. Elfordultam tőle, és séta közben az előttünk lévő teret néztem. Az egyetem fáinak árnyékában az In Between sorai jutottak eszembe:

He hates it when she’s crying, he hates when she’s away

Even at their worst, they know they’ll still be okay…{15}

– Persze – helyeselt, és még hűvösebb hangnemre váltott. – Tehát a következő a helyzet. Tudom, hogy Lilith megkeresett téged egy újabb interjúval, és teljesen megértem, hogy miért utasítottad vissza.

– Megérted – ismételtem nyugodtan inkább kijelentésként, mint kérdésként. Közben igyekeztem megemészteni, amit az imént mondott. Komolyan azért van itt, hogy rábeszéljen Lilith interjújára? Azért jött a campusnak erre a részére, ahol az én óráim vannak, hogy meggyőzzön, meséljem el, hogyan „jutottam túl a nehézségeken”, hogy a sport tanszék növelhesse a kattintásszámokat?

– Nézd, teljesen megértem, hogy a magánéletedet meg akarod óvni – mondta. – De ő tényleg csak arról szeretne veled beszélni, hogyan kerültél a UCLA-re és a baseballcsapatba – másodszor is. Ez nem is annyira magánügy, ugye?

Tovább sétáltam, tudtam, hogy valószínűleg igaza van, de még mindig nagyon aggódtam.

Nem csak azért nem akartam újra felidézni életemnek azt az időszakát, hanem mert sok olyan dolog is történt a családomban, amit nem igazán akartam megosztani a nyilvánossággal. Régen, amikor kínos csend állt be, Liz hajlamos volt fecsegni. Nyilván azért reagált így, mivel én nem válaszoltam semmit, ezért belekezdett egy cukiskodó érvelésbe, amit mindenáron arra akart kifuttatni, hogy nagyszerű lenne, ha elmesélném, ami történt.

Amikor a Kaplanhoz értünk és megálltunk, így fejezte be:

– Hihetetlen sztori, ahogyan ez az egész történt, és szerintem nagyon jó lenne, ha megosztanád velem.

– Pontosan mi hihetetlen benne? – kérdeztem.

– Mi? – A kérdésem hallatán meglepetten összevonta a szemöldökét.

– Csak kíváncsi vagyok, mit tudsz az én „inspiráló történetemről” – folytattam, amikor rájöttem, hogy fogalmam sincs, mit tud a visszatérésemről. – És hogy miért gondolod, hogy egyáltalán inspiráló.

Összepréselte az ajkát, és rám nézett, továbbra is összevonva a szemöldökét. A szél belefújt rézszínű hajtincseibe. Istenem, de imádom azokat a szeplőket! Sóhajtott, beletúrt a hajába, és bevallotta:

– Őszintén szólva nem tudok semmit. De ha Lilith szerint jó történet, akkor jó történet.

Tehát sosem érdekeltem annyira, hogy utánanézzen. Megjegyeztem.

– Egyébként ki a fene az a Lilith? – kérdeztem, és képtelen voltam leplezni az ingerültségemet. – Azt hiszem, még csak nem is találkoztam vele, mégis tele van vele az e-mail-fiókom.

– Ő a főnököm. Nála gyakornokoskodom.

– Ó, hát innen fúj a szél. – Ahogy felemelte az állát, láttam, hogy nincs kedve belemenni a részletekbe. – Nos, nagyra értékelem, hogy átjöttél a campusomra, hogy elvégezd a piszkos munkát, de kérlek, mondd meg neki, hogy „köszönöm, de nem”.

– „Köszönöm, de nem” – ismételte lassan, és szemmel láthatóan meglepetten, amiért nem adtam be a derekam. Megköszörülte a torkát. – Tehát nem? El sem gondolkodsz rajta?

– Nem – feleltem, és az udvarias társalgás határain belül megengedtem magamnak, hogy egy pillanatra mélyen a szemébe nézzek. Ahol mindig jól érzem magam.

– Miért nem? – kérdezte, és felhúzta a szemöldökét. – Megígérem, hogy az interjú során mindenbe beleszólhatsz, vagyis olyanná alakíthatod a történetet, amilyenné szeretnéd.

Megvontam a vállamat, tudtam, hogy az én történetem mindig is olyan történet lesz, amit valójában nem akarok magamnak, mert apám halála áll a középpontjában.

– Egyszerűen nem akarom.

– Mit mondhatnék, hogy meggyőzzelek? – kérdezte, és kicsit kétségbeesettnek tűnt. – Megengedjük, hogy átnézd a felvételeket, kivágunk mindent, amit csak akarsz, újraforgatjuk…

– Nem adok interjút – szakítottam félbe, remélve, hogy elfogadja, és továbblép.

– Legalább miért nem gondolkodsz el rajta? – kérdezte immár frusztráltabb, magasabb hangon. – Ez csak egy rövid interjú, Wes.

– Amit én mégis inkább kihagynék – ismételtem meg. – De azért köszönöm.

– Aaaah – mondta, majd összeszorított fogai közt sziszegte: – Miért vagy ilyen makacs ezzel kapcsolatban?

– Te miért akarod ezt ilyen rámenősen? – kérdeztem, és amint kimondtam, rögtön rájöttem, hogy ez az. Az a dolog, ami hiányzott. – Kétlem, hogy őszintén érdekelne az én „visszatérés Los Angelesbe” sztorim. Akkor mégis miért?

Gyorsan pislogott.

– Mert úgy gondolom, hogy ez a tapasztalatod…

– Baromság! – vágtam a szavába.

Még gyorsabban pislogott.

– Nem akarod elmondani…

– Nem – vetettem oda, és megdörzsöltem az arcomat. – Mi múlik neked ezen, Liz? Miért próbálsz ennyire rábeszélni?

– Nem akarom cserben hagyni Lilitht, oké? – felelte magasabb hangon, miközben a napba hunyorgott. – Nem várom el, hogy érdekeljen, de Lilith az egyik legnagyobb név a szakmában. Millió kapcsolata van, ami egy nap rengeteget jelenthet a karrierem szempontjából. Szóval, ha lehetőségem van rá, hogy szívességet tegyek neki, mindent meg is teszek, hogy összejöjjön.

Az arca vörös volt, a tekintete lángolt, és a hangja a mellkasomat égette.

– Kérlek, fontold meg, hogy elkezdjük az interjút – folytatta, kinyújtotta a kezét, és a karomra tette. Épp csak megszorította, mintha ez lenne a fizikailag kinyilvánított meggyőző „ereje”. Észrevette egyáltalán, hogy hozzám ért? – Ha túl tolakodó, abbahagyhatjuk, de legalább próbáld meg, kérlek!

Továbbra sem akartam ezt az interjút, de nem tudtam megtagadni tőle, amit kért.

Gyenge ember vagyok.

Belenéztem a szemébe, amit minden este felidéztem magam előtt, amikor lehunytam a szemem.

– Oké, megteszem – mondtam.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

„Ahogy parancsolod.”

– A HERCEG MENYASSZONYA

Liz

– Micsoda? Komolyan?

Nem tudtam elhinni.

Amikor aznap reggel Lilith megkérdezte, hogy hajlandó lennék-e beszélni Wesszel, és meggyőzzem a régi barátomat, hogy járuljon hozzá az interjúhoz, amit ő (többször is, úgy tűnik) visszautasított, tudtam, hogy nagyon rossz ötlet.

Wes vagy hülyére venne, vagy konkrétan nemet mondana.

Akárhogy is, Lilith nem járna jól.

De Wes ott állt előttem, sötét szemével komolyan nézett rám, mintha a világ megszűnt volna létezni körülöttünk. Mintha tudomást sem venne az itt sétáló, és a Kaplanba igyekvő emberekről. Csak rám és a beszélgetésünkre fókuszált.

– Jó, de egy feltétellel.

Belélegeztem az orromon keresztül, próbáltam megőrizni a türelmemet, mert sejtettem, mi következik. West ismerve, az ő kis „feltétele” pokollá teheti az életemet. Ránéztem.

– Mi a feltétel?

–  Adok interjút, de csak akkor, ha te teszed fel a kérdéseket.

– De ez Lilith dolga – mondtam. Igyekeztem figyelmen kívül hagyni a gyomromban zajló vad táncot. Wes olyan mélyen nézett a szemembe, hogy attól majdnem Liz gyengébb változatává váltam. Elengedtem a karját – mikor fogtam meg egyáltalán? –, és azt feleltem: – Nem tehetem.

– Akkor nem vállalom az interjút – válaszolta, és közönyösen megvonta a vállát, majd megfordult, és elindult.

– Nem állhatok a díjnyertes filmkészítő főnököm elé, hogy akkor az ő dokumentumfilmjéhez én készítem az interjút. Ne már…! – kiabáltam utána, hátha meggyőzöm. – És egyáltalán miért akarod ezt? Ő sokkal jobb, mint amilyen én leszek valaha.

– De én benned bízom – mondta, és elindult felém. – Erről soha senkivel nem akarnék beszélni, da ha már muszáj, akkor csakis téged választanálak, senki mást.

„…benned bízom.”

Fájdalmas pofonként hatott rám ez a mondat, pedig nem lett volna szabad. Nem érdemelte meg, hogy megbízhasson bennem.

„…csakis téged választanálak, senki mást.”

Pedig ő nem engem választott a múltban sem.

Akkor sem, amikor ez még számított.

Higgadt szavai, amelyek akár hízelgően is hathattak volna rám, most valahogy kizökkentettek és megingattak.

Ez mind a múlté – emlékeztettem magam. – Mi már csak régi ismerősök vagyunk egymás számára.

Vettem egy mély lélegzetet.

– Akkor megkérdezem tőle.

– Igen – bólintott. – Kérdezd meg.

– Oké. Hát. Mikor érnél rá? – kérdeztem rémülten.

Megállt a lépcső alján, keresztbe fonta a karját, és kifürkészhetetlen arckifejezéssel figyelt.

– Megnézem, és majd visszahívlak. Még mindig ugyanaz a számod?

Atyaég!

Mindketten tudtuk, miért kérdezi. Valójában azt kérdezte, megkaptam-e a múltkori SMS-ét.

– Igen – feleltem elhaló hangon.

Annyi érzelem söpört végig rajtam, amikor megláttam a nevét a kijelzőn, hogy szinte elviselhetetlennek éreztem. Wessy McBennettpofa. Mintha egy halott embertől kaptam volna SMS-t. A hétvége hátralévő részében nem tértem magamhoz.

Vajon mit akarhatott?

Valószínűleg megköszönni, hogy megpróbáltam segíteni neki a meccs alatt. Ezzel nyugtattam magam, de közben valami azt súgta, „mi van, ha valami másról van szó?”, és még napokkal később is ideges voltam. Vettem egy mély lélegzetet, és a szemébe néztem.

Ó, te jó ég, ahogy rám nézett… Bizseregni kezdett a gyomrom, mert úgy éreztem, ő mindenkinél jobban ismer engem, mintha minden gondolatomat látná, és minden pillanatunkra emlékezne.

Nemcsak átlátott rajtam, hanem úgy ölelt körbe a tekintetével, mintha az erős karjával tette volna.

A tekintete több mint ismerős.

A tekintete az otthonom.

A tekintete a tábortűz a házuk mögött, a késő esti telefonhívások, az országot átszelő utazások, amelyek után puha lepedőkkel és hűvös, nehéz paplanokkal teli hotelszobákban pihentünk meg.

A fejemben elindult a Sad Songs in a Hotel Room{16} című dal, és ökölbe szorítottam a kezem.

Nincs joga így nézni rám.

– Szóval… – folytattam, kicsit megnyomva a szót, és kényszerítve magam, hogy lépjek túl azon, amit ő már réges-rég tönkretett. Inkább a körmeimet néztem. – Akkor írd meg, mikor vagy elérhető, és majd szólok, mikor és hol.

– A barátod is ott lesz?

– Ki, Clark? – Felpillantottam, de abban a pillanatban legszívesebben bokán is rúgtam volna magam. Mégis ki másról beszélne, te idióta!

– Van más barátod is jelenleg, Buxbaum? – Hunyorított, mint aki remekül szórakozik a nyilvánvaló zavarodottságomon. – Egy háremnyi melák szőke operatőr?

– Vicces – mormoltam az orrom alatt, és megpróbáltam szemmel verni őt.

– Meglepett, hogy szombaton ő volt a kifutófiúd. – Már megint úgy nézett rám. – Egyébként igazán érdekes párkapcsolati dinamika, hogy ő adja át az üzenetedet az exednek.

– Nem az. Egyáltalán nem – vágtam rá, de azonnal megbántam a védekező hangnemet, mert gyermekkorom Wes Bennettje élt-halt ezért a reakcióért. A fülem mögé tűrtem a hajam. – Úgy értem, nem is úgy gondol rád, mint az exemre, mert tudja, hogy csak néhány felejthető hónap volt tinédzserkorunkban.

– Tudtad, hogy mindig nyelsz egyet, miután hazudtál, Libby? – Megbillentette a fejét, és lassan széles vigyorra húzta a száját, amitől úgy megrohantak az emlékek, hogy szinte összerogytam. – Mondasz valami valótlanságot, aztán azonnal nyelsz egyet, és a füled mögé simítod a hajad. Ugyanúgy elárul, mint nyolcéves korodban.

Újabb lesújtó pillantást küldtem felé, és fegyelmeztem magam, hogy ne piszkáljam a hajamat. Vissza akartam vágni neki valami beszólással, amivel fájdalmat okozhatok neki, de nagyon is szükségem volt a segítségére. Ezért csak annyit mondtam:

– Oké.

Ez annyira igazságtalan. Úgy utáltam.

Azt is utáltam, hogy látta, ahogy elvörösödöm.

– Oké. – A mosolya eltűnt, de a fény még mindig ott csillogott a szemében. – És igen, majd elküldöm a beosztásomat.

– Köszönöm – feleltem. Nem tudtam, mi a jó reakció, most, hogy elértem, amit akartam, de közben seggfejként bánt velem. – Tényleg hálás vagyok érte.

– Ugyan, semmiség – mondta, és a szemembe nézett. – Amíg te leszel ott, és nem Lilith.

– Akkor megegyeztünk? – kérdeztem, megerősítésre várva.

– Igen, hölgyem – válaszolta, és a pimasz félmosolya is visszatért. Kezet rázunk? Vagy… valami más? – Az arcom lángra lobbant, a szám tátva maradt, és kellett egy pillanat, hogy magamhoz térjek. Képtelen voltam értelmes választ kinyögni. – Itt is van.

– Micsoda? Kicsoda?

– A Kicsi Liz.

Mielőtt válaszolhattam volna, megfordult, és felkocogott a lépcsőn, de előbb azért rám vigyorgott.

Nem igazságos, hogy még mindig övé az utolsó szó. Nagyon idegesített, a Morganhez visszafelé vezető úton végig ezen bosszankodtam. Az egyetemen átvágtatva nem láttam a zöld fákat és a sárga virágokat, csak Wes irritáló vigyorának képe lebegett előttem, a fülemben pedig mély hangja visszhangzott: „Kicsi Liz.”

De abban a pillanatban tovatűnt az ingerültségem, amikor beléptem Lilith irodájába, és közöltem vele a hírt.

– Ez csodálatos! – lelkendezett. Nagyszerűen nézett ki a fehér gombos blúzban, férfinyakkendőben, fekete szivarnadrágban és tökéletesen szabott, rózsaszín blézerben. Éppen a brainstormingra használt fehér táblája előtt állt, és olyan jegyzeteket firkált rá, amelyeket csak ő tudott elolvasni. – Amíg én írom meg a kérdéseket, és én vágom a filmet, nem érdekel, ki készíti az interjút. Köszönöm, Liz.

– Szívesen – mondtam, megkönnyebbülve, hogy Wes kikötése nem jelent akadályt Lilithnek.

– Már megírtam az interjú vázlatát, úgyhogy csak átküldöm neked a kérdéseket. Kitaláltam az irányt – magyarázta, és megigazította fekete keretes szemüvegét –, szóval, még ha néhány kérdést lényegtelennek érzel is, bízz bennem hogy jó lesz a kifutásuk.

– Oké. – Bólintottam, mert biztos voltam benne, hogy tudja, mit csinál.

– Érdekesnek találom, hogy a mi ifjonc Mr. Bennettünk kizárólag téged kért – jegyezte meg vigyorogva. – De nem szólok egy szót sem.

– Ó…, nem, ez nem azért van – hebegtem. – Ő csak…

– Liz, tudom. Semmi baj – mondta, és megfordult, hogy teljes figyelmével rám fókuszáljon. A mosolygása inkább már nevetésnek tűnt. – Nem számít. A történetét akarom, és te ráveszed, hogy elmondja. Nyugodj meg.

– De szeretném, ha tudnád, hogy…

– Esküszöm, hogy tudom. – Felemelte a kezét. – Mikor lesz?

– Még ma megüzeni, mikor ér rá.

– Oké. – Visszament a táblához, és valami olvashatatlan krikszkrakszot firkált rá. Elmélyülten tanulmányozta a vázlatát, majd megszólalt: – Használhatod az irodámat az interjúhoz, elintézem, hogy akkor üres legyen.

– Tökéletes – mondtam. A Wesszel folytatott beszélgetésem óta először döbbentem rá, hogy egy újabb interjúra készülök. Annyira lefoglalt, hogy rábeszéljem, aztán hogy Lilith beleegyezzen a feltételeibe, hogy eddig bele se mertem gondolni.

Le kell ülnöm Wesszel.

Ez a gondolat a nap hátralévő részében is ott motoszkált a fejemben, és még az óráimon és a könyvtárban is eszembe jutott. Nem féltem feltenni neki a baseballal kapcsolatos kérdéseimet, de tartottam attól, amit esetleg ő fog kérdezni.

Vajon rákérdez a levélre? Clarkra? Bele sem mertem gondolni, mennyi mindennel járhat egy Wes Bennett-tel folytatott beszélgetés.

Este fél tizenegykor, amikor hulla fáradtan kiléptem a könyvtárból, megszólalt a telefonom.

Elővettem, és a szívem ismét megdobbant a hülye név láttán: WESSY MCBENNETTPOFA.

Muszáj megváltoztatnom.

Rákattintottam a „profil szerkesztése” menüpontra, és megváltoztattam a névjegyet: WES.

Wes: Holnap reggel, kondizás után lesz időm. Neked megfelel?

Én: Megoldom. Igen. Tudod, hol van a Morgan Center? Az MC491-ben megcsinálhatjuk az interjút.

Wes: Jól hangzik.

Én: Remek. Akkor ott találkozunk.

A telefonom újra megszólalt.

Wes: Várj, várj, várj, várj!

Én: Mi az?

Wes: Mit csinálsz ebben a pillanatban?

Én: Azonkívül, hogy bánom, hogy megvan neked a számom?

Wes: Igen. Azonkívül.

Nem tudom, miért válaszoltam.

Én: Épp most lépek ki a könyvtárból.

Wes: Hú, késő este az egyetemen. Melyik könyvtárban?

Csak néztem a telefont, nem tudtam, hogyan tovább. Megtehetném, hogy nem válaszolok neki, de mivel holnap interjút készítek vele, ezt nem találtam jó ötletnek. De nem akartam vele SMS-ezni sem. Nem vagyunk barátok.

Én: Powell.

Kifejezetten azért mentem oda, mert féltem, hogy ha a zenei könyvtárba megyek, ott összefutok Wesszel.

Wes: Ne már! AJ most is a Powellben van. Én meg itt ülök a padon a Royce előtt, és őt várom.

A Powell és a Royce két egymással szemközti épület. Mivel a két bejárat szó szerint egymás felé nyílik, Wes tényleg közel lehetett.

Megszaporáztam a lépteimet a lépcső felé, gyorsan ki akartam jutni, mielőtt összefutnék vele.

Én: Ma este nem volt semmi tanulnivalód?

Wes: Volt, de a zenei könyvtárban tanultam. Most végeztem.

Hahh, tudtam! Tudtam, hogy a zenei könyvtárban lesz.

Elindultam lefelé a lépcsőn, büszke voltam a gondolatolvasó képességeimre.

Én: Szuper. Holnap találkozunk, Wes.

Wes: Jó éjt, Buxbaum. És… Liz?

Én: Igen?

Wes: Ijesztő tempóban száguldasz lefelé a lépcsőn. Lassíts, mielőtt még hasra esel!

Az üzenetét látva köhögőroham tört rám – grrrrr, valahonnan leskelődik utánam. Valahogy kibírtam, hogy ne nézzek hátra a vállam fölött, és csak ennyit válaszoltam:

Jó éjt, kukkoló!

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

„És leginkább attól félek, hogy kisétálok innen,

és egész életemben nem fogok úgy érezni,

mint amikor veled vagyok.”

– DIRTY DANCING – PISZKOS TÁNC

Wes

– Nem tudom, miért vagy olyan ideges.

– Őszintén szólva én sem tudom. – Ahogy lefutottam a dombról, valószínűleg úgy néztem ki, mintha magamban beszélnék, pedig Sarah-val beszéltem telefonon – ő a Stanfordon kocogott, én pedig itt. Az utóbbi pár évben rászoktunk a közös futásokra, így annak ellenére, hogy különböző iskolákba jártunk, hetente pár alkalommal mégis „együtt” kocogtunk.

– Szerintem ez azért van, mert dr. Allisonon kívül soha senkivel nem beszéltél arról a nehéz időszakról, csak velem.

– Ez igaz – mondtam. Valójában még Noah sem tudta, pontosan mi zajlik bennem, pedig akkoriban gyakran dumáltunk. Michael is rájött végül, de ő sem tudott mindent. A ragyogó napfelkelte felé hunyorítottam.

– Azt hiszem, csak… nem érzem magam felkészültnek, hogy beszéljek róla.

– Nézd másképp – javasolta. – Jó érzés volt megbeszélni a terápián, igaz?

A domb legaljára értem.

– Igen, de most nem privát beszélgetés lesz, ja…, és Liz fog kérdezgetni.

– Mert te kérted, te barom – emlékeztetett, és tudtam, hogy ha itt lenne, a rá jellemző „micsoda idióta vagy” pillantással mérne végig. – De most komolyan, nincs mitől félned. Arra kíváncsiak, hogyan tértél vissza a baseballhoz, úgyhogy csak meséld el, mi történt.

– De Anya…

– Anya jól van – szakított félbe. – Anya elmondta az ő történetét mindenkinek, aki meghallgatta. A boltban meséli idegeneknek, mi volt ez az egész. Csalódott lenne, ha nem beszélnél az ő problémáiról, és tudod, hogy igazam van.

Igazad van.

Anya teljesen össze volt törve, amikor elkezdte a terápiát, aztán… Nos, kevésbé összetörve tért vissza a terápiából, és csillapíthatatlan vágyat érzett, hogy elmesélje az élményeit mindenkinek, akivel összefutott.

Még azokat az élményeit is, amelyek nem a legjobb fényben tüntették fel őt.

– Gondolj rá úgy, mint egy ingyenterápiára. Ne agyalj túl sokat, és beszélj Lizzel úgy, mintha neki mesélnéd el a történetet. Csak csináld, és kész!

„Csak csináld, és kész!”

Jó módszer, ha így gondolok rá – csak megteszem, és kész.

– Ha már Legédesebb Anyukánkról beszélünk… Mondta neked, hogy kijön értünk a reptérre?

– Igen, tegnap végre visszahívott – feleltem.

Végre találtunk vevőt a házra, ezért Sarah és én jövő héten hazamegyünk, hogy segítsünk Anyának kipakolni. Egyikünk sem lelkesedett a feladatért, de nem hagyhattuk, hogy mindent ő intézzen egyedül.

Én is el akartam búcsúzni a háztól.

Még akkor is, ha valójában nem akartam elbúcsúzni a háztól.

Visszamentem a kollégiumba, lezuhanyoztam, és mire átmentem az Acostába a csapat erősítő edzésére, elmúlt az interjúval kapcsolatos hezitálásom. Vagy legalábbis minimálisra csökkent. Megcsinálom, és kész, letudom, és aztán remélhetőleg soha többé nem kérdez róla senki.

Felugrottam az erőplatóra, aztán dinamikus bemelegítést végeztem a műgyepes pályán, és odaálltam a súlyemelőállványokhoz.

– Hol van a barátod, Lizzie? – hallottam Eli hangját, amikor befordultam a sarkon.

Lefagytam emelés közben, amikor észrevettem Lizt. Pedig semmi meglepő nem volt abban, hogy a kondizást filmezi.

Eli éppen két medicinlabdát dobott váltott kézzel a falnak, Liz pedig felvette.

– Van neve – mondta, a munkájára fókuszálva. – És ő ma az erős srácokról akar filmet készíteni. Ezért maradtam én itt veled.

– Naaa, de gonosz vagy! – mosolygott Eli.

– Lizzie-nek hívtál, te akartad. – Egyikük sem vett észre, így egy másodpercig csak néztem őt. Farmer és fekete póló volt rajta, de a Docs cipő és a hajába kötött fekete masni miatt mégis valahogy többnek érződött egyszerű póló-farmer kombónál.

Liz-stílus, még virágok és pasztellszínek nélkül is. Néztem, ahogy Elit filmezi: volt valami lenyűgöző a munkájában. Egyértelműen profin tette a dolgát, és az is látszott rajta, hogy nagyon élvezi. A teste – és a kamerája – állandó mozgásban volt. Pont úgy koncentrált, ahogy régen, amikor a lejátszási listáit állította össze. Történhetett bármi körülötte, őt csak az érdekelte, amivel éppen foglalkozott.

Istenem, ezt imádom benne.

– Jó látni, hogy hazaértél tegnap este, Buxbaum – szólaltam meg, mert látni akartam, ahogy rám néz azzal a zöld szemével.

Pont úgy fordult hátra, ahogy számítottam rá – mint akire a frászt hozták. De amilyen hirtelen megdöbbent, olyan ügyesen leplezte is. Nyelt egyet.

– Persze hogy hazaértem. Remélem, nem okozott gondot visszamenni a kollégiumba.

– Imádom, amikor aggódsz értem, Libby – mondtam, és figyeltem a gyors pislogását. A fenébe is, igen.

Hűvös pillantással viszonozta a poént, felemelte az állát, én pedig legszívesebben letérdeltem volna elé.

– Sajnos élve kellesz nekem a mai interjúhoz. – Megbillentette a fejét. – Felőlem utána már leeshetsz egy szikláról is.

Eli felröhögött, ahogy én is. Liz szája is megmozdult, mintha szíve szerint velünk nevetett volna, de azért ennyire nem engedhette el magát.

– Na, most pont úgy néztek ki, mint az exek – mondta Eli. – És… Liz. Szólíthatlak Libbynek?

– „Nem, ha nem muszáj” – felelte Liz, a Micsoda nő!-ből Richard Gere szavait idézve. Az ajkán már nem játszott ott az a majdnem mosoly. – Utálom ezt a becenevet.

– Jaj, dehogy utálod – mondtam halkan, incselkedve, és azt kívántam, bárcsak közelebb léphetnék, és rátehetném az ajkamat a nyakára, arra a pontra, amelynek mindig észvesztően jó illata volt. – Lib.

Eljöttem onnan, mert várt még rám egy kis súlyemelés, de így, hogy váratlanul összefutottam Lizzel, csak még jobban vártam a találkozónkat. Nem magát az interjút, hanem azt, hogy Liz és én egy helyiségben lehetünk – még ha egy kamera és a barátja társaságában is. Még mindig jobb, mintha nem lenne mellettem.

És kezdtem gyanítani, hogy nem is szereti úgy Clarkot.

Amikor együtt láttam őket, boldognak tűntek. De én gyerekkorunk óta figyelem, hogy viselkedik, amikor belezúg valakibe. Tágra nyílt szem, rózsaszín arc, sokatmondó mosoly – nála ez ilyen tünetekkel járt. Többször is volt szerencsém végignézni és gyűlölni az összes ilyen jelet, de közben elbűvölőnek is találtam mindet.

Senki nem tudott fülig szerelmes lenni úgy, ahogy az én Libbym.

Lehet, hogy csak a vágyamat projektálom, de még sosem láttam, hogy így nézett volna Clarkra.

A súlyemelés után lezuhanyoztam, a szokásos rövidnadrág-póló kombóm helyett pedig felvettem egy rendes inget és farmert. Nem tudtam, milyen öltözéket várnak tőlem, de nem akartam Liznek csalódást okozni, ezért inkább a visszafogottságra szavaztam.

Amikor kiléptem az épületből, és elindultam a Morgan felé, ragyogóan sütött a nap. Először merült fel bennem, mit szólna ehhez Apa. Az utóbbi időben igyekeztem minél kevesebbet gondolni rá, nehogy a pályán visszaessen a teljesítményem, de most, hogy készültem kamera előtt beszélni a haláláról, önkéntelenül is eszembe jutott.

Néha úgy gondoltam, nem szeretné, ha az életünk nyitott könyv lenne mások előtt, de azt is tudtam, hogy örülne minden lehetőségnek, amivel reflektorfénybe kerülhet a játékom.

Ha itt lenne, valószínűleg már felhívta volna Lilitht, hogy megkérdezze, miért nem készítenek egy komolyabb összeállítást a dobójátékomról. Valahogy úgy fogalmazott volna, hogy: „Miért pazarolná az idejét arra, hogy minden középszerű játékossal beszéljen – egyik-másik soha nem fog pályára lépni –, amikor bemutathatja a jövő nagy sztárjátékosát is?” Ahogy bevillant ez a felismerés, majdnem felnevettem, és szívem szerint felhívtam volna Sarah-t, aki tökéletesen megértett volna.

Ettől a felismeréstől az interjúval kapcsolatban is egyből jobban éreztem magam.

Kicsit korán érkeztem, de amikor odaértem a Morganhez, rögtön bementem az MC491-be. Felemeltem a kezem, hogy bekopogjak az iroda résnyire nyitott ajtaján, de aztán megálltam, amikor megláttam az íróasztal mögött ülő Lizt.

Egy pillanatra elállt a lélegzetem

Mert még sosem találkoztam vele így.

Az edzés óta átöltözött, az egyszerű pólót fekete blézerre, ropogós fehér ingre, és a nyakába tekert, kusza gyöngysorokra cserélte. Kihúzta a szemét, kirúzsozta az ajkát, a haját pedig teknőcmintás csattal fogta össze.

Erőt sugárzott, mint aki gond nélkül le tudna vezényelni egy tárgyalást, én pedig nagyon vágytam rá, hogy megismerjem ezt az énjét.

– Szia! – köszöntem, és úgy remegett a hangom, mint egy középiskolás srácnak, aki először beszél a szerelmével. Felnézett, és majdnem hanyatt estem a pillantásától.

Istenem, de szeretem…

– Szia! – Retróvörös ajkával udvariasan elmosolyodott. – Korán jöttél.

– Maradhatok? – kérdeztem.

Hirtelen felhúzta a szemöldökét.

– Wes Bennett most engedélyt kért? Lehet, hogy meg kéne fognom a homlokodat, hogy nem vagy-e lázas.

– Én is úgy érzem, hogy meg kellene fognod. – Kinyitottam az ajtót, és beléptem az irodába, mintha valami húzna, hogy közelebb kerüljek hozzá. Hogy ne legyen köztünk akkora távolság. – Hova üljek?

– Az interjút ott csináljuk majd – mondta, és az íróasztaltól jobbra lévő kis tárgyalóasztalra mutatott. – De Clark még nincs is itt.

– Akkor minden jól indul – cukkoltam. Megéreztem a parfümillatát, és olyan lettem tőle, mint egy véreb, akinek megmutatták a szagmintát. „Itt van ő” – csak erre tudtam koncentrálni. – Melyik székre?

Felállt, és – tejószagúatyaúristen! – fekete magassarkúban megkerülte az íróasztalt. Zavarba jöttem tőle.

– Arra ott, a kép előtt – felelte.

– Oké. – Kihúztam a széket, és leültem.

Eddig még soha nem jutott eszembe, hogy – már ami az egyetemi tanulmányokat illeti – két év van köztünk. De ahogy figyeltem, milyen könnyedén mozog a magassarkújában a drága filmes felszerelés körül, egyértelműen olyan felsőévesnek tűnt, aki ennél az ideges elsőévesnél sokkal többet tud.

És az a magassarkú! Nem tudtam levenni róla a szemem. Úgy mozgott benne, mint aki arra született, hogy ilyen cipőkben járjon, és millió fényévnyire volt attól a Kicsi Liztől, aki hercegnős és tündéres cipőkben csattogott fel-alá.

– Kérlek, ne haragudj rám, amiért ezt mondom, Liz – kezdtem halkan, mert pontosan tudtam, hogy most az ő közegében vagyunk –, de egy kicsit megijesztett, hogy ennyire menő vagy.

HUSZADIK FEJEZET

„Én nagyon szeretlek.

Amennyire csak szerethet valakit az ember.”

– AZ 50 ELSŐ RANDI

Liz

– Tényleg?

Csodálkoztam, milyen érzelemmentesen csengett a hangom, amikor kipréseltem magamból ezt az egyszavas választ. Talán sikerült elhitetnem vele, hogy tetszik, amit mond, de igazság szerint lelkileg teljesen kikészültem.

Valahányszor elképzeltem az utóbbi években, hogy találkozom Wesszel, azt akartam, hogy jó fejnek lásson.

Magabiztosnak, sikeresnek, mint aki jóval előrébb tart, mint ő.

Mint aki túl menő hozzá.

Ha őszinte akarok lenni, Kicsi Liz egész életében azért tepert, hogy az a barom a szomszédjában menőnek lássa őt.

Ezért megrázó volt tőle ezt hallani.

– Tényleg – felelte, és alaposan végigmért. Mindenütt éreztem a tekintetét, aztán megjelent a szája sarkában az a szemtelen vigyor. – Két különböző inget próbáltam fel mára, a rohadt életbe.

Ó, te jó ég!

A vele szemben lévő, üres székre néztem, kihúztam, és leültem. Égett az arcom.

– Vicces – mondtam hűvösen.

– Az arcod… – motyogta halkan, mély hangon.

– Szevasztok, skacok! – Clark suhant be az irodába, és ledobta a cuccait Lilith íróasztala mellé. – Elkéstem?

– Nem – feleltem kissé rekedten. – Wes jött korán.

– Ügyes fiú – bólintott Clark vigyorogva, majd odalépett hozzám, és egy puszit nyomott a fejem búbjára.

Ahhh!

Óvatosan Wesre pillantottam, gúnyos mosolyra számítva, de a rosszallást összeszorított állkapocs és kemény tekintet váltotta fel.

Miért néz így?

– Lil végül elküldte a kérdéseket? – kérdezte Clark, és közben a felállított kamerát ellenőrizte, amit én már előkészítettem, és ami majd az egész interjút rögzíti.

– Igen, de ne hívd így – mondtam. Eszembe jutott, milyen fura izgalom töltött el, amikor megnyitottam Lilith e-mailjét. Tetszettek a kérdései, de a gondolat, hogy nekem kell feltennem őket Wesnek, kiborított.

Nem gondoltam végig, mennyire kínos lesz, hogy élete legrosszabb időszakáról kérdezzem. Elolvastam Lilith kérdéseit, de nem éreztem valami jól magam. A belső feszültséget arra használtam, hogy előkeressem a legprofibb ruhát, ami fellelhető volt a szekrényemben.

A munkámra akartam koncentrálni, arra, hogy Lilithnek olyan felvételeket készítsek, amelyeket büszkén beemelhet a filmjébe. Megpróbáltam úgy tenni, mintha még sosem hallottam volna ezt a történetet.

Remegő kézzel tartottam a kérdéseket tartalmazó papírt, amit épp Wes betoppanása előtt húztam ki a nyomtatóból.

– Csak emlékeztetőül, Wes, ezek Lilith kérdései. Csak én teszem fel őket.

– Értem – mondta feszült arckifejezéssel, és elhelyezkedett velem szemben. Fekete pulóvert és farmert viselt, ami nagyon jól nézett ki. Persze nem szerintem nézett ki jól, de interjúkészítőként meg kell jegyeznem, nagyon jól mutatott a kamera előtt.

Aha.

– Miattam ne zavartasd magad, haver! – kérte Clark, és lenézett a kamerára. – Én majd jövök-megyek, és mindenféle szögből felveszem az interjút. Tégy úgy, mintha nem is léteznék.

– Igyekszem – felelte Wes halkan –, de nem könnyű.

Miközben ezt mondta, rám nézett, én meg nem tudtam eldönteni, miért érzem, hogy valami itt lebeg köztünk.

– Oké – szólaltam meg sietve. Belélegeztem az orromon keresztül, és lenéztem Lilith jegyzeteire. – Készen állunk?

Clark mindkét kamerán megnyomta a felvételt.

– Készen állunk.

Megköszörültem a torkomat.

– Kezdjük azzal, hogy elmeséled, mi minden kellett hozzá, hogy gyerekkorodban beleszeress a baseballba.

Összevonta a szemöldökét, mintha nem értené a kérdést, nekem pedig egy másodpercre eszembe jutott, hogy talán rosszul kérdeztem.

Nem akartam elszúrni. Annyira aggódtam, hogy Lilith az interjú láttán esetleg megbánja, hogy engem küldött. Meredten néztem West, magamban azért könyörögtem, hogy ne kétszavas választ adjon.

– Ööö… könnyű volt, azt hiszem – kezdte, látszólag megkönnyebbülve, hogy az első kérdés nem nehéz. Nem rám nézett, hanem az előtte álló kamerába. – Szerettem ütögetni, és elkapni is, és úgy éreztem, mindig is ezzel akartam foglalkozni. Kis koromban csak kimentem a pályára, és meglódítottam az ütőt a meccseimen, nem is nagyon erőlködtem, és a lelátón ülők megőrültek, mert minden alkalommal, amikor felálltam az ütőpontra, szétzúztam a labdát. Egyszerűen csak megtörtént, tudod? Beleszerettem, mert azt csináltam, amit mindenki – jól éreztem magam, amikor megpróbáltam elütni a labdát –, de számomra ez olyan természetes volt, mint a légzés.

Köszönöm, hogy jó választ adtál – gondoltam, és szétáradt bennem a megkönnyebbülés. Bólintottam. Emlékszem, hogy rohangált a környéken, mintha az egész az övé lenne, és állandóan fülig ért a szája. Akkoriban minden nagyon jól alakult az életében.

– Mindez hogy vezetett oda, ahol most tartasz? – folytattam a papírra lesve, és felolvasva Lilith kérdését. – Középiskola után, amikor az ország szinte minden egyeteme rád pályázott?

Eszembe jutott, amikor először megtudtam, hogy Wes ennyire jó játékosnak számít. Mielőtt randizni kezdtünk, kint ültünk a Titkos kertben, ahol csak úgy foghegyről megemlítette, hogy még nem döntötte el, melyik egyetem ajánlatát fogadja el.

Ez az az este volt, amikor a szivarka is előkerült?

Gúnyos nevetés tört elő a torkából.

– Az egész apám miatt volt. Arra ösztönzött, hogy ne elégedjek meg azzal, ami könnyen jön, mindig keressem a kihívásokat.

– És mi volt ez a kihívás? – kérdeztem, főleg azért, mert Lilith többször is felhívta rá a figyelmemet, hogy reagáljak Wes válaszaira, ne ragaszkodjak csupán az előre megírt kérdésekhez.

– A dobás – felelte egy másodpercnyi gondolkodás nélkül. – Apám erőltette, hogy dobjak, hogy tanuljak még több dobást, hogy mindig gyakoroljam a dobásokat, hogy vegyek részt minden kiegészítő edzésen, amivel javulhat a dobótechnikám. Ő volt a hajtóerő, ami ide juttatott.

Ha nem ismertem volna az apját, ez egy elbűvölő apa-fia sporttörténetnek tűnt volna. De eszembe jutott, hogy az apja milyen keményen fogta, és tudtam, hogy ez az elvárás mennyire nyomasztotta West, amikor elkezdte a UCLA-t.

– Óriási lehetett, amikor megkaptad az ajánlatot, hogy ide gyere – mondtam. – Hogy az ország egyik legjobb baseballos egyetemén játszhass.

– Eléggé fel voltunk dobva, főleg azután, hogy volt egy komoly vállsérülésem. – Bólintott, és a végzős szezonjáról mesélt, de egy időre elterelte a figyelmemet a szája.

Igazából az egész arca. Érdekes helyzet az exemmel szemben ülni…, és alaposan szemrevételezni őt.

Wes megváltozott, de nem tudtam megállapítani, konkrétan miben.

Az a fiú, aki egykor volt, egyszerűen férfivá érett. De mintha mindent photoshoppoltak volna rajta, hogy kicsit nagyobb, kicsit erősebb legyen.

– Szóval, határozottan örültünk az ajánlatnak – fejezte be, továbbra is az álló kamerára szegezve a tekintetét.

– Azt elhiszem. – Belepillantottam Lilith kérdéseibe. Bármi mást szívesebben tettem volna, mint hogy kimondjam a soron következőt. Mindent megtettem, hogy úgy hallgassam a történetét, mintha egy idegent hallgatnék, akiről nem tudok semmit, de a következő kérdés – és a válasz – ezt tönkreteheti.

Kizárt, hogy ne így legyen.

A papírra szegeztem a tekintetemet, a pulzusom a fülemben lüktetett.

– Amikor először kerültél az UCLA-re… Meséld el, milyen érzésekkel érkeztél ide. Milyen volt az első néhány nap?

Amint megfogalmaztam a kérdést, akaratom ellenére is leperegtek előttem a Kaliforniába vezető utunk képei. Úgy éreztük, miénk a világ, nevettünk a hegyekben, csókolóztunk a sivatagban, és egyikünk sem gondolta, hogy milyen közel vagyunk a végéhez.

Wes megint olyan hangot adott ki, mintha valami nevetséges dologról kérdezném, és arra reagálna. Lenézett a kezére.

– Az egész olyan volt, amiről egy tizennyolc éves baseballjátékos álmodik. Megérkeztem erre a nagymenő egyetemre, és mindenki úgy bánt velem, mintha csak rám vártak volna. Izgalmas volt, és úgy éreztem, enyém a világ. Minden részlet tökéletes volt.

Tényleg az volt – gondoltam, és visszaemlékeztem arra a napra, amikor Wes beköltözött a kollégiumba. Tele volt baseballjátékosokkal, nagyokat röhögtek, és beszólogattak egymásnak, szerintem egyikük sem tudta abbahagyni a mosolygást egész délután. Elmentünk az In-N-Outba ebédelni, és nem győztünk rácsodálkozni, milyen klassz hely Los Angeles – amellett, hogy teljesen elvarázsolt bennünket a tudat, hogy mindezt együtt éljük át.

Konkrétan minden tökéletes volt.

Két hétig.

– Hozzáteszem, a baseballos része pokoli nehéz volt, és folyton eltévedtem az egyetemen – mesélte egy kis vigyorral.

Úgy éreztem, nem kapok levegőt, mert eszembe jutott, mennyit cukkoltam azzal, hogy rosszul tájékozódik.

Mintha csak tegnap történt volna…

– De fülig szerelmes voltam mindenbe az életemben. – Az álló kamerába nézett, de nem tudtam megállni, hogy ne bámuljam a barna szemét, amit annyira szeretek. Clark megköszörülte a torkát – hála istennek! –, ezzel kizökkentett a saját gondolataimból. Visszatértem a kérdésekhez, de a következőt olvasva összeszorult a gyomrom.

– Aztán megtudtad, hogy meghalt édesapád – mondtam alig hallhatóan, mert a szám nem akarta megformálni a szavakat. – Hogy értesültél róla?

A fájdalom viharként söpört végig az arcán. Összeszorult az állkapcsa, az orrlyuka kitágult, és akkorát nyelt, hogy látványosan megmozdult az ádámcsutkája. Szólni szerettem volna neki, hogy ne válaszoljon, nem kell válaszolnia, de még csak a harmadik vagy negyedik kérdésnél jártunk, ezért nem tehettem.

Lilith kedvéért végig kellett csinálnom.

– Felhívott anyukám – mondta reszelős hangon. – Épp a kiejtéses játékokat gyakoroltuk a Jackie-ben, a bemutatómeccsünk előtti napon, amikor Ross edző odajött, és szólt, hogy sürgős hívást kaptam. – Nem tudtam elfordítani a tekintetem az arcáról, még úgy sem, hogy ismertem a történetet. – Anya közölte, hogy Apa elment. – Megvonta a vállát, és úgy nézett ki az ablakon, mintha a campuson játszódna le a jelenet. A hangja üres volt, tárgyilagos, és úgy tűnt, megfeledkezett Clarkról, a kameráról és rólam. – Ilyen egyszerűen: „Wes, Apa elment.” Én meg, mint egy idióta, visszakérdeztem, hogy mégis hova ment, mert nem értettem, mit akar ezzel mondani. Hiszen aznap reggel még beszéltem apámmal.

Erről nem tudtam. Csak arra emlékeztem, amikor Wes belépett a kollégiumi szobámba, holott edzésen kellett volna lennie. Arra, hogy megkérdeztem tőle, mit keres ott, mire ő annyit felelt, hogy meghalt az apukája, majd zokogni kezdett.

Őszintén szólva azt hiszem, soha nem tudtam pontosan, hogyan értesült a hírről.

– Következő kérdés.

– Mi? – kérdeztem zavartan pislogva, mert észre sem vettem, hogy elkalandoztam.

– Mi a következő kérdés? – ismételte Wes. Az arca továbbra is rezzenéstelen maradt, még mindig nem engem nézett.

– Ja, igen. Bocsánat. – Belélegeztem az orromon keresztül, és lenéztem a papírra. Utáltam magam, amiért ezt kértem tőle. – Hogy dolgoztad fel akkor ezt a hírt?

– Ne már… – motyogta, kifújta a levegőt, és fészkelődni kezdett a széken. Nem tudtam, mit mondjak, és azt hittem, nem fog válaszolni amiért nem is hibáztattam volna, de aztán azt mondta: – Öhm, szörnyű volt. Ezt az egészet feldolgozni úgy, hogy én közben L.A.-ben vagyok… Hát mondjuk, úgy, hogy végtelenül igazságtalannak éreztem a helyzetet. Úgy dolgoztam fel, ahogy egy gyerek feldolgozza az apja elvesztését: lesújtott, hogy meghalt, de valójában még nem fogtam fel, mennyire súlyos a helyzet, hogy hazamegyek a temetésre, és soha többé nem alszom majd a kollégiumi szobámban. Érted?

Nem akartam ezt tovább csinálni. Ismertem a történetet – akkoriban ott voltam mellette –, de nem gondoltam, hogy ezt most újra át kellene élnünk együtt. Kinyitottam a számat, hogy hozzászóljak, mert ezekbe a kisfilmekbe belefért, hogy a riporter beszélgessen az interjúalannyal, de nem tudtam erőt venni magamon, hogy megszólaljak.

Vagy akár hogy rátérjek a következő kérdésre.

Hazugságnak éreztem; mintha eljátszanánk a világ legnyomasztóbb színdarabját, mert már azelőtt tudtam a válaszokat, hogy feltettem volna a kérdéseket.

– Én… Nekem ez nem fog menni – hallottam a saját hangomat. Küzdöttem, hogy találjak valamilyen elfogadható érvet Clark és Lilith számára. Wes zavartan nézett rám, és magamon éreztem Clark tekintetét is. Felálltam, és nagy nehezen kinyögtem: – Szerintem jobb lenne valaki olyan, aki nem ismerte a családodat és az apukádat…

– Értem – szakította félbe Clark, leeresztette a kameráját, és mellém lépett. – Akkor nyugodtan menj el, Liz. Én majd befejezem. Utána találkozunk.

Wesre pillantottam. Fogalmam sem volt, mire gondol, vagy mit csinál Clark. Csak azt tudtam, hogy én erre képtelen vagyok.

– Ööö, de menni fog…? – nyögtem.

– Igen, menj csak – mondta Clark mosolyogva, mintha ez teljesen természetes lenne. – A többit pedig majd később hárman összehangoljuk.

– Hát jó. Köszi. – Megfordultam, az ajtóhoz léptem, és ahogy kinyitottam, Clark úgy tette fel a következő kérdést, mintha mi sem történt volna:

– Miből jöttél rá, hogy nem ez a megfelelő időpont a játékra? Mi vett rá, hogy összepakolj, és elköltözz?

Először nem tudtam, Wes válaszol-e neki, de amikor a vállam fölött hátrapillantottam, nyelt egyet, és Clarkra nézett. Az interjú kezdete óta most először nézett konkrétan valakinek a szemébe.

– Az, hogy édesanyám elment, és nem jött haza.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

„Bármi is történjék, tudd,

hogy a lehető legszebb életet éltem – veled.”

– SZERELMÜNK LAPJAI

Wes

Clark leült az üres székre, és letette a kameráját.

– Hová ment? – kérdezte.

Egy másodpercre azt hittem, Lizre gondol, de aztán rájöttem, hogy az anyukámra. Ránéztem, és úgy éreztem, folytatnom kell. Nem is tudom, miért, de Sarah-nak talán igaza volt. Talán túl sok idő telt el azóta, hogy erről beszéltem, vagy talán épp elég sok idő ahhoz, hogy már történetként tudjam elmesélni, nem úgy, mint akinek megszakad tőle a szíve.

De még ennél is furább érzés volt, hogy nem bántam, hogy Liz elment. Rossz érzés volt neki beszélni erről, főleg azért, mert ismerte az egészet. Miközben válaszoltam, azonnal láttam az arcán, hogy megrohanják az emlékek, és nem akartam, hogy ott üljön velem szemben, és felidézze a fájdalmas pillanatokat.

– Várj, mielőtt belekezdesz – szólalt meg Clark. Akármennyire is próbáltam őt utálni, nem ment, mert egyszerűen kedves srác. Ezt viszont utáltam. – Beszélj arról, hogy mi történt, amikor hazaértél?

Sóhajtottam, és egy pillanatra behunytam a szemem az emlék hatására.

Mi történt, amikor hazaértem…?

– Mindannyian gyászoltunk, de nem telt sok időbe, hogy rájöjjek, anyukám nagyon nehezen dolgozza fel a veszteséget. Hogy segítségre van szüksége.

Ez enyhe kifejezés. Nem tudta abbahagyni a sírást, nem tudott enni, képtelen volt vezetni, nem tudott dolgozni – anyukám teljesen összeomlott.

– Tizennyolc éves voltál – mondta Clark. – Mit tudtál tenni?

– Bármit, amivel segíthettem, azt hiszem. – Megvontam a vállam. – Anyám próbálkozott, de ő találta meg apámat, és szerintem ezen soha nem tudott túljutni.

– Ezért hagytad ott az egyetemet? – kérdezte Clark, szemmel láthatóan már nem az előre megírt kérdések alapján. – Mert anyukád nem tudott gondoskodni rólatok?

Mit válaszolhattam erre?

Anyám próbálta feldolgozni, ami számára azt jelentette, hogy képtelen volt abban a házban maradni, ahol apám meghalt. Ami érthető, de Sarah még középiskolás volt, neki fedél kellett a feje fölé. És valaki, aki vigyáz rá. Azt akarta, hogy Anya hazajöjjön, Anya viszont nem bírta rávenni magát, hogy hazaköltözzön a nővérétől.

– Anyám mindent megtett, én pedig otthon maradtam, hogy segítsek.

A valóság ennél lényegesen hátborzongatóbb volt. Apámnak nem volt életbiztosítása, amihez hozzájött még, hogy anyám nem tudott visszamenni dolgozni, így nem maradt más választásom, mint két műszakban dolgozni, nehogy végrehajtás alá kerüljön a házunk.

Hála istennek anyám a terápia után sokkal jobban lett.

– És mikor jöttél rá, hogy végeztél a sulival? – kérdezte Clark.

– Hogy őszinte legyek, nem tudom pontosan.

Ez hazugság volt. Pontosan emlékszem a pillanatra.

Liz hazajött a temetésre – az összes barátom hazajött –, és mielőtt visszamentek volna az egyetemre, Liznél találkozott az egész társaság. Én is készültem átugrani, amikor Anya felhívott, és megkérdezte, mikor érek vissza.

Kicsit meglepett, hogy felhívott ahelyett, hogy átjött volna, hiszen úgy gondoltam, hamarosan úgyis hazajön. Meglepettségemet hamarosan a teljes ledöbbenés váltotta fel, amikor megkérdezte, ki viszi el Sarah-t az iskolába, és ki készíti el neki a vacsorát, ha én nem leszek ott.

Mert ő nem tervezi, hogy hazajön.

Elkezdett sírni, és azt mondta, hogy nem bír abban a házban maradni, ahol holtan találta Apát, és hogy nem tud úgy nézni a húgomra, hogy ne az a nap jusson eszébe. Mindent megpróbáltam, ami csak eszembe jutott, hogy megértessem vele, és rávegyem, hogy meghallja, Sarah-nak szüksége van rá, de végül feladtam. Ő elhallgatott, és csak a zokogását hallottam a vonal túlvégén.

Aznap este nem mentem el Lizhez. A konyhában ültem, apám sörét ittam, átkutattam az íróasztalt, a csekkeket és a bankszámlakivonatokat nézegettem, és próbáltam kitalálni, hogyan fogom pótolni anyámat, amíg távol van.

Nincs nagy rokonságunk, akik beugorhattak és segíthettek volna. Claire nénikém volt anyám egyetlen testvére, de neki egyedülálló anyaként, a megbízhatatlan exével amúgy sem volt egyszerű élete.

Anyám nem jött ki jól a szüleivel, és abból, hogy a temetésre se jöttek el, egyértelműen látszott, mennyire lennének segítőkészek. Apám szülei pedig még azelőtt meghaltak, hogy én megszülettem volna.

Szóval, bármennyire is vissza akartam térni a Los Angeles-i életembe, hogyan is tehettem volna?

Amikor másnap reggel a reptéren elbúcsúztam Liztől, alig bírtam magamra erőltetni egy mosolyt, annyira nyomasztott ennek az egész helyzetnek a felelőssége és a terhe.

– Oké. – Clark lenézett a lapra, és onnan olvasta: – Hogyan reagált az edzőstáb, amikor közölted velük, hogy otthagyod az egyetemet?

– Ööö, elfogadták – feleltem, és rájöttem, hogy akkoriban magamban már annyira elengedtem a baseballt, hogy alig emlékszem a reakcióikra. – Azt mondták, megértik, hogy azt teszem, ami a legjobb a családomnak.

– Megpróbáltak lebeszélni róla, vagy mondták, hogy visszajöhetsz?

– Nem – feleltem, és eszembe jutott egy csomó bejövő hívás, amit szándékosan nem vettem fel. – De nagyon egyértelműen megmondtam nekik, hogy nem fogok többé baseballozni.

Clark meglepetten nézett rám.

– A felelősség miatt nem láttad a visszautat?

– Nem akartam a visszautat – pontosítottam, és megvakartam az állam. – Apám halála után látni sem akartam baseball-labdát.

– Mesélj erről – kérte. Tudtam, hogy ez a kérdés sem szerepel a papíron.

Nyeltem egyet.

– Továbbra is apám volt a baseballvilágom középpontja, ezért el sem tudtam képzelni, hogy nélküle játsszak.

– Értem. – Clark megköszörülte a torkát, és felolvasta a következő kérdést. – Miután elmentél, tartottad a kapcsolatot a UCLA-s barátaiddal?

– Nagyjából egy hónapig igen – mondtam. Eszembe jutott, mennyire félelmetesen egyedül éreztem magam, mintha egy lakatlan szigeten lennék, aminek a létezéséről senki más nem tud. – De az életünk annyira különbözött, hogy egy idő után egyszerűen nem tudtam. Ők belevetették magukat az új élményekbe, buliztak, a kollégiumban nyüzsögtek, az én életem viszont arról szólt, hogy megkötöttem életem első egészségbiztosítási szerződését, és megtanultam értelmezni a letéti számla fogalmát. Ők tanultak, hogy ne bukjanak meg a vizsgáikon, én pedig megtanultam, hogyan kell megjavítani a kazánunk termosztátját, mert nem tudtunk volna megfizetni egy szerelőt.

Eszembe jutott, hogy amikor Liz felhívott, mindent elkövettem, hogy úgy tűnjön, otthon rendeződnek a dolgaink, mert nem akartam, hogy bűntudata legyen, amiért nincs mellettem.

– És mi változott tavaly? – kérdezte Clark. – Mi késztetett arra, hogy újra elkezdj dobni?

Végre elérkeztünk a történet azon részéhez, amit szerettem.

– Egy gonosz barátom. Az egyik haverom beugrott hozzánk, csak beköszönt, és teljesen leroggyant állapotban, egyedül talált otthon.

– Sokat ittál? – kérdezte. Elgondolkodtam, nem kellett volna-e ezt megtartanom magamnak. Bár a fenébe is, ez az igazság. Amíg Michael közbe nem lépett, a sörözés volt a kedvenc időtöltésem, és közben végtelenítve hallgattam Noah Kahant.

– Amikor csak tudtam, berúgtam esténként, amikor Sarah, a húgom már lefeküdt. A kiskorúak nem fogyaszthatnak alkoholt, és nem akartam rossz példakép lenni.

Clark elmosolyodott.

– Hát persze.

– Őszintén szólva egy rakás szerencsétlenség voltam – vallottam be. – Szóval, Michael ordított velem, és nekilökött a falnak. Megkérdezte, mi a fenét csinálok az életemmel.

– Összeverekedtetek? – kérdezte Clark vigyorogva.

– Nem – feleltem, és megráztam a fejem. – Összeomlottam, és sírtam, mint egy óvodás.

– Nee… – jegyezte meg Clark együttérzőn.

– Ó, de igen. – Az emlék hatására elkomolyodtam. – Kérdezd csak meg Michaelt, nagyon szánalmas voltam. De ahelyett, hogy megsajnált volna, betuszkolt a kocsijába, és elvitt a baseballpályára. Felkapcsolta a lámpákat, és megpróbált rákényszeríteni, hogy játsszunk elkapósat.

– Kényszerített?

– Hát, először megkért, de amikor még a kesztyűt sem voltam hajlandó felvenni, az a pöcs elkezdett baseball-labdákkal dobálni.

– Komolyan? – nevetett Clark.

– Komolyan. De nagyon keményen. Addig dobált, míg végül fel kellett vennem a kesztyűt, hogy megvédjem magam, mert azok a labdák… baromi nagyot ütnek. Miután rajtam volt a kesztyű, kivonszolt a dobódombra – konkrétan odarángatott –, és arra kényszerített, hogy dobjak egyet.

– És jó érzés volt? – kérdezte Clark.

– Nem – vágtam rá sóhajtva. – Elhánytam magam a dobódombon, és a halálomon voltam. De el kellett végeznem tíz dobást, csak utána volt hajlandó hazavinni, és mire befejeztem, a dobástól olyasmit éreztem, amit már rég nem.

– Mi volt az?

– Az irányítás. Amióta apám meghalt, semmi sem állt az irányításom alatt az életemben. De az a labda a kezemben a hatalmamban volt, és ez jó érzéssel töltött el.

– Ekkor kezdtél próbálkozni? Mikor hoztad meg a döntést?

– Amikor anyám jobban lett, és a zseniális húgom nagyszerű egyetemekről kapott teljes ösztöndíjas ajánlatokat. Michael meggyőzött, hogy keressem meg a UCLA edzőit.

– És…?

–  Telefonáltam, és elküldtem néhány e-mailt. Kedvesek voltak, és néhányan válaszoltak is, de amikor megemlítettem, hogy esetleg megnézhetnék, hogyan dobok, vagy behívhatnának próbajátékra, elhajtottak. Egy idő után senki nem reagált, ami persze érthető volt. Egy dobó, aki két év szünetet tart? Ez óriási kockázat. Én is ugyanígy gondolkodtam volna.

– És mit csináltál? Végül hogyan vetted rá őket, hogy válaszoljanak? – kérdezte Clark.

– A csapat minden tagjának – mindenkinek – küldtem egy-egy SMS-t, minden egyes nap, és időbélyegzővel ellátott videókkal bombáztam őket a dobóedzéseimről – vallottam be vigyorogva. – Még az igazgatónak is küldtem e-mailt, mindennap. A középiskolai edzőm megengedte, hogy használjam a radarpisztolyt, tehát pofátlanul szétspameltem a postaládájukat a rengeteg videóval, és mindegyik felvételen eszeveszett sebességű, gyors labdákat dobtam, ahogy azt kell.

– És miután szétspamelted a postaládájukat, meghívtak próbajátékra? – nevetett Clark.

– Dehogy. Azt mondták, hogy ha valamikor Los Angelesben járok, keressem meg őket, és majd megengedik, hogy dobjak.

Ezt soha nem mondtam volna ki a kamera előtt, de Ross volt az egyetlen, aki őszinte volt velem. Egy délután felhívott, és a maga szűkszavú cowboy módján azt mondta: „Kedvellek, kölyök, úgyhogy kimondom kerek perec. Túl sok idő telt el, tovább kell lépned. Fejezd be ezt a szarságot, mielőtt tönkreteszed az életedet az állandó vágyakozással!”

– Te pedig odarepültél, igaz?

– Viccelsz? Nem volt pénzem repülőjegyre! – Felnevettem. Már tudtam nevetni a saját forrófejűségemen. – Nem, még aznap este autóba ültem, és a rozoga kocsimmal meg sem álltam az egyetemig. Sarah a hátsó ülésen aludt, már amikor nem ő vezetett, hogy időnként leváltson.

– Milyen hosszú az út?

– Huszonkét óra.

– Az igen. Örültek, hogy viszontlátnak?

– Köztünk szólva, szerintem összepisálták magukat. Fogadok, nem hitték el, hogy valaha is sor kerülhet rá.

Clark hátravetette a fejét, és felnevetett.

– És hogy sikerült a próbadobás?

– Jobban, mint valaha is remélni mertem.

Két edző, akik nagy nehezen belementek, hogy dobhassak, bár nyilvánvaló volt, hogy nem sok jóra számítanak. Sok halk beszélgetés és kínos feszültség.

Ross, aki a fejét rázta, amikor meglátott.

Egy idegesítő húg, aki hangosan szurkolt az üres lelátóról.

Egy enyhe szorongásos roham, amikor felmentem a dobódombra, és felkészültem az első dobásra.

És aztán – a tökéletesség.

Egyik ütés a másik után.

Még több edző nézett, az egyik a radarpisztollyal.

Ross vigyorgott.

Visszaüthetetlen, gyors labdák. Hihetetlen pörgetések. Félelmetes csavarások.

Jobb volt, mint a filmekben, esküszöm.

* * *

Amikor befejeztük az interjút, Clark megölelt – „sok sikert, haver” –, ami kissé felbosszantott.

Seggfejnek éreztem magam tőle.

Seggfej dolog más barátnőjébe szerelmesnek lenni, nem? Főleg akkor, ha a srácot már-már a haveromnak érzem. Hogy a fenébe tudta elérni, hogy így tekintsek rá?

Nem akarom megkedvelni, a fenébe is! Nem fair, hogy bűntudatom legyen, amiért Lizt akarom.

Liz először az enyém volt.

Az irodából kilépve egyből megnéztem a telefonomat. Kaptam egy üzenetet a húgomtól.

Sarah: Na? Hogy ment?

Én: Meglepően jól. Mindent elmeséltem, és nem is bántam meg.

Sarah: Büszke vagyok rád, kölyök.

Én: Köszönöm, Anya.

Sarah: És Liz hogy reagált?

Nem tudtam, hogyan magyarázzam el, ezért csak ennyit írtam:

Elkések az óráról, később hívlak.

Igazából ezzel nem hazudtam. Találtam egy e-rollert, és elhúztam a Kaplan felé, mert aznap tesztet írtunk, amit nem hagyhattam ki.

De ahogy átszáguldottam az egyetemen, fura érzés vett erőt rajtam. És nem olyan, amilyenre számítottam.

Úgy éreztem, sírni tudnék – szó szerint –, mert épp most meséltem el az egész rémálmot, ugyanakkor mégsem volt bennem düh. Sírhatnékom támadt a megkönnyebbüléstől, hogy már nincs kedvem sírni. A beszélgetés alatt már nem akart meghasadni a szívem, és ezt sikerként könyveltem el.

Úgy tűnt, végre lezártam.

De a lezárás gondolatától csak még jobban elszomorodtam.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

„Te voltál az új álmom.”

– ARANYHAJ ÉS A NAGY GUBANC

Liz

Fel-alá masíroztam a produkciós irodában, amikor meghallottam, hogy nyílik az ajtó.

– Ez aztán a történet! – állapította meg Clark. Az íróasztalához lépett, és ledobta a felszerelését.

– Végre! – mondtam, mert annyira örültem, hogy láthatom. Azért nem mentem be az órámra, hogy megvárjam őt, és már nagyon türelmetlen voltam. Ketrecbe zárt állat módjára járkáltam, és azon tűnődtem, Clark rendesen felteszi-e Lilith kérdéseit, Wes válaszol-e neki, és vajon Lilith meg fog-e ölni a szakmaiatlanságom miatt. – Meséld el részletesen, mi történt! Annyira sajnálom, hogy kiborultam.

– Ne kérj bocsánatot, most már értem. – Levette a hajgumit a csuklójáról, és összefogta a haját. – Idefelé végig azon gondolkodtam, hogy az elsőéves Lizinka milyen szomorú lehetett.

– Várj. Engem említett? – kérdeztem, mert megijedtem a választól.

– Ó, nem, ezzel kapcsolatban nagyon óvatosan fogalmazott. – Clark keresztbe fonta a karját. – Még csak nem is említette, hogy volt barátnője, amikor az apja meghalt.

– Az jó – mondtam megkönnyebbülten. – Most pedig mondj el mindent, amit ő mondott.

– Nincs időm – vágta rá, és az órájára pillantott. – Már így is késésben vagyok, de ha meghallod a sztorit, eldobod az agyad.

– Oké. Egyébként nagyon köszönöm. – Felálltam, hogy megöleljem. – Nagyon hálás vagyok, hogy megmentettél.

– Ezért vannak a barátok – felelte, és visszaölelt. – Szerintem Lilith imádni fogja, amit a pasid adott nekünk.

– Ő nem az én pasim – védekeztem, mert bosszantott, hogy ezt mondja.

– Sokat elmond, hogy ezt hallottad meg, és nem azt, amit Lilithről mondtam. – Clark ellépett tőlem, és felkapta a hátizsákját az íróasztala mellől. – Írd meg, mit gondolsz!

– Valószínűleg előbb megmutatom Lilithnek, aztán írok neked – válaszoltam. Rettegtem, hogy Lilith elé kell tárnom, mennyire amatőr vagyok. Videóval alátámasztott bizonyítéka lesz rá, hogy hazudtam, amikor azt állítottam, profin végigcsinálom az interjút Wesszel.

– Király, király! – vetette oda, majd eltűnt.

Vettem egy mély lélegzetet. Valamiért borzasztóan ideges voltam, hogy végig kell néznem az interjút. Szándékosan nem néztem utána a neten, amikor megtudtam, hogy vele fogok beszélgetni, tehát még mindig fogalmam sem volt, hogyan tért vissza. Alig vártam, hogy kiderüljön, de rettegéssel töltött el a gondolat, hogy most minden részletét megismerem a történetnek.

Sóhajtva tettem be a pendrive-ot, mert biztosra vettem, hogy utálni fogom, amit látok.

De nem csak egyszerűen rossz volt – szörnyű volt.

A legrosszabb dolog, amit valaha láttam.

Nem lehetett több harminc percnél, és csak néhány olyan kérdés hangzott el, ami nem szerepelt Lilith listáján, de a válaszai közül nagyon sok rossznak tűnt. Vagy ezek nem rossz válaszok? Nem lehet, hogy így történt, hiszen én akkor vele voltam, mégsem tudtam semmit az interjúban elmondottakról.

Emlékeim szerint megtudta, hogy meghalt az apja, a temetés után pedig úgy döntött, halaszt egy félévet, mert annyira nehezen dolgozta fel az apja elvesztését, hogy képtelen volt baseballozni. Teljesen kikészült, amikor rájött, hogy konkrétan látni sem akarja a baseball-labdát, és fizikai rosszullét fogja el tőle. Erre én azt mondtam neki, hogy ez egy teljesen természetes reakció.

Mert így is volt.

Nem érdekelt, hogy valaha is baseballozik-e még.

Elvállalt egy állást a Hy-Veenél (Omahában), hogy tudja fedezni a második szemeszterét, és minden este beszéltünk, amikor befejezte a munkát.

És hogy illeszkedett mindez ahhoz, amit Clarknak mesélt?

Az anyukája összeomlott, és Wesnek kellett gondoskodnia a családjáról? Ha tényleg így történt, miért nem mondta el nekem? Amikor a UCLA-s barátairól mesélt, a torkomban dobogott a szívem. Arra késztetett, hogy még jobban odafigyeljek.

Rólam beszélt? Úgy éreztem, hogy igen.

Tényleg ilyen volt ez neki akkor?

Imádtam mindennap SMS-ezni és facetime-ozni, és azt hittem, ő is. Viccelődtünk, hogy van benne valami szórakoztató, még ha rossz is, és azon nevettünk, hogy amikor a következő ősszel visszajön az egyetemre, valószínűleg hiányozni fognak bizonyos apró gesztusok.

Például az, hogy mindig készített egy képernyőfotót a FaceTime-hívásainkról, mielőtt letettük.

Sajnáltam őt, hogy nem jár egyetemre, és dolgoznia kell, de legvadabb álmaimban sem gondoltam volna, hogy ő gondoskodik a családjáról.

Letéti szerződések és termosztátszerelés?

Nem bízott bennem – erről lehetett szó? Úgy érezte, nem mondhatja el nekem, hogy összeomlott a világa? Eszembe jutott, hogyan ünnepelte FaceTime-on az apró iskolai győzelmeimet, és milyen izgatottnak tűnt, amikor megosztottam vele kis anekdotákat a zeneórákról – ez is közrejátszott? Zavarba hoztam? Talán figyelmetlen voltam?

Tudnom kellett volna?

Amikor a videó véget ért, kivettem a pendrive-ot, és felmentem Lilith irodájába. Clark jól látta, Lilith imádni fogja a Wesszel készített interjút. Az a sztori, hogy kikönyörgött magának egy próbajátékot, majd egész éjjel autózott a húgával, hogy idejöjjön? Ezt a részt még én is bírtam, mert óriási bátorság és elszántság kellett hozzá.

Milyen tökéletes befejezés.

És Sarah-t is eszembe juttatta, hiányzott, mert már régóta nem gondoltam rá. Lilith ajtaja zárva volt, de nem akartam bekopogni. Nem kérdés, hogy tetszeni fog neki az interjú, de attól még teljesen kiábrándulhat belőlem, amiért lefagytam a rám bízott feladat közben.

Vettem egy mély lélegzetet, és bekopogtam. Amikor Lilith kiszólt, úgy éreztem magam, mint egy rossz gyerek.

– Gyere be!

Kinyitottam az ajtót.

– Van egy perced?

– Persze, gyere be. Mi újság?

Újabb mély lélegzetet vettem, és beszélni kezdtem, ahogy beléptem.

– Befejeztük Wes Bennett interjúját, és szeretném, ha vetnél rá egy pillantást. Most pedig…

– Ó, add ide! – mondta, felállt, és a kezemben lévő meghajtóért nyúlt. – Köszönöm szépen, hogy kiemelten kezeled.

– Igen, ööö, a helyzet a következő – dadogtam, és átadtam neki. Nem tudtam, hogyan magyarázzam el egyáltalán, mi történt. – Elkezdtem az interjút, de nem jutottunk túl messzire, mert én abbahagytam, és végül Clark fejezte be a kérdésekkel.

A szemüvege fölött átnézett rám.

– Elvette tőled a munkát?

– Nem – javítottam ki –, semmi ilyesmi. Csak segített nekem.

– Oké, akkor nézzük meg. Ne aggódj!

Lilith gyorsan betöltötte az interjút, mire a kép megjelent a falra szerelt képernyőn.

Az álla alatt összekulcsolt ujjakkal, némán, kifürkészhetetlen arckifejezéssel nézte. Összerezzentem a székemben, amikor ahhoz a részhez jutottunk, ahol felálltam. Úgy hangzott, mint egy amatőr tinédzser ezzel a „képtelen vagyok rá” hozzáállással, de Lilith tekintete nem változott.

És ezúttal arra is tudtam figyelni, ahogy Wes végignézte a kiborulásomat. Még jobban kikészültem. A szemöldöke között apró ráncok jelentek meg, és kérdőn nézett rám a székéből, mintha azt kérdezné, mi az, hogy én nem tudom ezt csinálni, amikor vele történt az egész.

Igaza is van.

Az interjú végéig Lilith teljesen mozdulatlanul ült.

Izzadt a hónaljam, és tudtam, hogy céklavörös az arcom.

– A mindenit – szólalt meg végül, és rám nézett az íróasztal másik feléről. – Nagyjából már ismertem a történetet, de még mindig le vagyok nyűgözve. Remek interjú.

– Köszönöm – mondtam, és vártam a folytatást.

– Nekem is vannak gondolataim Clark váratlan megjelenésével kapcsolatban. Nyilvánvalóan küzdöttél, így a megérzésed Clarkkal telitalálat. Sokkal jobb lett attól, amikor beszélgetnek. – Bólogatott. – Nem tudom, Wes azért nyílt-e meg neki jobban, mert ő is pasi, vagy neked azért nem, mert jártatok, de ég és föld a különbség. Te is így látod?

– Igen – feleltem egyetértőn, és megkönnyebbüléssel töltött el, hogy nem haragszik rám.

– Oké, remek. – Tollat ragadott, és felírt valamit a határidőnaplójába. – Most milliónyi ötlet kavarog a fejemben, úgyhogy mielőtt elfelejteném, rendszerezem őket. De amíg itt vagy, el akartam mondani, hogy megnéztem a Reelt, amit átküldtél, és nagyon tetszett. Tedd ki!

–  Máris? – Kicsit felcsúszott a hangom, de Lilith jóváhagyása olyan örömmel töltött el, hogy nem tudtam uralkodni magamon, képtelen voltam az emberi fül számára természetes decibeltartományban maradni.

– Tökéletes, semmit ne változtass rajta!

– Köszönöm – nyögtem ki, de úgy örültem, mint egy gyerek, aki éppen most büszkélkedett el a rajzával az anyukájának.

Loholtam az órámra, hogy időben odaérjek, de közben még mindig Lilith dicséretétől zsibongott a fejem. „Tökéletes, semmit ne változtass rajta!” Szinte futottam a Schönberg előadóterem felé, amikor eszembe jutott, hogy megígértem Clarknak, hogy írok neki.

Lassítás nélkül elővettem a telefonomat, de amikor feloldottam, egy olvasatlan SMS-t találtam.

Westől.

Megálltam az út közepén, az arra járók nem győztek kerülgetni. Rákoppintottam az üzenetre. Nem értettem, miért ír nekem SMS-t.

Wes: Jól vagy?

Pislogtam, mert határozottan nem voltam jól. Abban a pillanatban nem.

Miért küld nekem ilyen üzenetet? Megnéztem, mikor küldte – akkor, amikor leléptem, és otthagytam őt Clarkkal.

Összeomlottam, és elmentem, ő pedig most SMS-t küld nekem. Azt kérdezi, jól vagyok-e.

Tudtam, hogy valószínűleg valami olyasmit kellene válaszolnom, hogy „én jól vagyok, de TE hogy vagy?” vagy talán „igen, köszönöm, hogy kérdezed!”, ha már ilyen kedves.

Hogy gondol rám.

De ahogy újra és újra elolvastam ezt a két szót, és hallottam, ahogy ő mondja, gyűlöltem az összes érzést, amit kiváltott belőlem.

Már nem érzek iránta semmit, a fenébe is.

Eltettem a telefont, és bementem az előadóterembe. Miután Lilith elégedett volt a Reelemmel madarat lehetett volna velem fogatni, legszívesebben végigugráltam volna az egyetemen. De ahogy helyet foglaltam az előadóteremben, és a ceruzámat keresgéltem, rájöttem, hogy Wes figyelmessége valójában elrontotta a kedvemet.

Aznap este, amikor a kanapén a Szívek szállodáját néztem, és lábosból ettem a marhahúsos rament, Clark mellém kuporodott.

– Mit szólnál hozzá, ha jóban lennék az exeddel? – kérdezte, mire legszívesebben üvöltöttem volna.

Felszürcsöltem a tésztát, és csak bámultam őt.

– Ezt meg hogy értsem? Felajánlotta, hogy tartozhatsz a bandájukhoz, vagy mi? – Türelmesen sóhajtott, és egyenesen a tésztát bámulta, amit éppen eltüntettem a számban. A tévében közben Kirk épp a The Journey of the Mant adta elő.

– Értsd úgy, hogy nagyon kedvelem őt, és nem akarom, hogy kiakadj, amiért ez a helyzet.

– Igen, nos, igazán szimpatikus srác. – Volt valaha is bárki, aki nem kedvelte West? Nem vagyunk már gyerekek, nem mondhatom meg Clarknak, hogy kivel barátkozhat, de ebben a pillanatban bosszantott. – Ahogy sokan mások is. Úgy értem, csinálj, amit akarsz, amíg én vagyok az első számú.

– Ne duzzogj, persze hogy az vagy – mondta, és feltette a lábát a dohányzóasztalra. – De hallgass meg. Talán meg kellene bocsátanod neki, amiért összetörte a szívedet. Régen volt, és akkoriban sok mindenen ment keresztül.

– Micsoda? – Azt hiszem, kiabáltam. – Most komolyan beszélsz?

– Úgy érzem, hogy a barátod akar lenni.

– Ó, szerintem te részeg vagy – javítottam ki, sértődötten, amiért beleütötte az orrát egy olyan dologba, amiről semmit sem tudott.

– Az ég szerelmére, Liz, ma reggel ezt éreztem, oké? Láttam a szemében, ahogy rád nézett.

– Igen, nos, az a szem megcsalt engem, szóval, nem. – Összeszorítottam a fogamat, nehogy eluralkodjon rajtam a harag, aminek mostanra már el kellett volna tűnnie. – Nincs bennem semmi rossz érzés Wesszel kapcsolatban, és a legjobbakat kívánom neki, de jobb nekem, ha távol maradok tőle, köszönöm.

– Megcsalt? – Most Clark emelte fel a hangját, és elkerekedett szemmel nézett rám. – Megcsalt téged? Ezt nem tudtam.

– Igen, hát, nem is ez a kedvenc témám, amiről szívesen beszélgetek.

– Ezt nem hiszem el. – Lassan megrázta a fejét, mintha azt mondtam volna neki, hogy Wes valójában vámpír.

– Ugye?

– Olyan nehéz elhinni – mondta megdöbbenve. – Egyszerűen nem tűnik olyan típusnak.

– Hidd el, tudom – válaszoltam. Szerettem volna, ha nem beszélünk erről.

– Biztos vagy benne? – kérdezte hunyorogva. – Úgy értem, egyszerűen lehetetlen…

– Jesszusom, nem akarok erről beszélni, oké? – Letettem a lábost a dohányzóasztalra, és felálltam. – Barátkozzatok, nem érdekel, de kérlek, ne beszélj róla többet!

Bementem a szobámba, becsaptam az ajtót, és annyira ideges voltam, hogy legszívesebben elhajítottam volna valamit. Hosszú nap volt, ami ráadásul arról szólt, hogy elengedjem a Wesszel kapcsolatos, nemkívánatos érzelmeimet, semmi mást nem akartam, csak hazajönni és elbújni, megnézni egy vigasztaló sorozatot, és semmire sem gondolni.

Ehelyett a legjobb barátom azt kérdezi, biztos vagyok-e abban, hogy Wes megcsalt.

Hogy biztos vagyok-e?

Miféle kérdés ez?

Wes Bennett újév napján a szemembe nézett, és azt mondta, hogy megcsalt.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

„Nem tudom kidekázni a következményeket,

csak azt tudom, hogy szeretlek.”

– HOLIDAY

Wes

– Kopp, kopp.

Tanácstalanul álltam Ross irodájának ajtajában, mert nem tudtam, miért akarta, hogy találkozzunk edzés után. Jól dobtam, és dobástechnikák gyakorlása során is remekül teljesítettem, úgyhogy hacsak nem akar agyondicsérni a félelmetesen jó formám miatt (ami Rosstól elég szokatlan lenne), akkor valószínűleg valami baj van.

– Bennett. – Az íróasztala mögött ült, és bosszúsan nézett. – Gyere be!

Beléptem, és abban a pillanatban észrevettem a szőke nőt.

A harmincas évei elején járhatott, tipikus Los Angeles-i szépség, okoslányos szemüveggel. Olyan fényes, fekete, magas sarkú cipőt viselt, amiben az ember megpillanthatta a saját tükörképét. Az íróasztal mellett ült az egyik székben, és úgy mosolygott, mintha régi ismerősök lennénk. Ross ezzel szemben úgy nézett rám, mintha legszívesebben letagadna.

Érdekes.

– Mi a helyzet?

– Bemutatom Lilith Grossmant – mondta kissé ingerülten. – A filmes…

– Már találkoztunk, bár nem személyesen – szakította félbe a nő. Felállt, odajött, és kezet nyújtott. – Voltál olyan kedves, és nem küldtél el a franca, pedig éreztem, hogy szíved szerint azt tennéd.

– Örülök, hogy megismerhetlek. – Kezet fogtam vele, és elnevettem magam, mert tetszett az őszintesége. – És szívesen…?

Ezen meg ő kezdett el nevetni.

– Szeretnék beszélgetni veled egy pár… – kezdte.

– Úgy érti, hogy ajánlatot szeretne tenni – vágott közbe Ross.

A nő megvonta a vállát.

– Most az egyszer nem téved. Van öt perced?

A minapi interjú előtt nemet mondtam volna. Pontosan úgy viselkedtem volna vele, ahogy Ross. De az interjú nem volt olyan rossz, és utána kaptam tőle egy nagyon kedves köszönő e-mailt. Annyi kiderült, hogy ő is középiskolás korában vesztette el az apját, ezért sok szempontból megérintette.

Ha ehhez hozzávesszük, hogy Liz istenítette, Ross pedig szemmel láthatóan ki nem állhatta, akkor el kell ismerni, hogy közel s távol ő az egyik legérdekesebb ember az egyetemen.

– Persze – mondtam, és követtem őt a székekhez.

– Mielőtt még rád akaszkodna – jegyezte meg Ross –, nyugodtan mondj nemet. Ebben a kérdésben a „nemet” tartom a megfelelő válasznak.

– Köszönöm, Ross – mondta a nő mosolyogva.

– Bármikor, Lil – húzta el a száját a férfi, és már alig vártam, hogy megtudjam, mi van köztük.

– Ha addig kimennél a pályára dobálni vagy egy kis fehérjepor-utánpótlásért, majd szólok, ha befejeztük a megbeszélést – mondta Lilith lefegyverző mosoly kíséretében. – Nem kell itt maradnod.

– Ugyan már, szívesen maradok – felelte Ross.

– Rendben. Wes. – Lilith felém fordította a székét, és egy kicsit közelebb húzódott. – Fantasztikus interjút adtál minap, amivel bepillantást engedtél az inspiráló utadba, ami visszahozott a UCLA-re. Lenyűgözött az a kép, amit az otthoni életedről festettél, szembeállítva az itteni egyetemi sportolói pályáddal. Szinte látom magam előtt a képet. Amikor Clarktól hallottam, hogy hazamész, hogy segíts édesanyádnak kipakolni és átadni a házat, támadt egy ötletem.

– Most kapaszkodj, Bennett! – morogta Ross.

Lilith forgatta a szemét.

– Biztosíthatlak, hogy nem akarom kihasználni a tragédiát, és nem akarok belemászni a kamerával, de filmesként tudom, milyen sokat adna a történeted emberi oldalához néhány felvétel a házról, ahol felnőttél – és a gimnáziumi pályáról, ahol annyiszor megcsillogtattad a tehetségedet. Ha megismételnéd, amit már elmondtál nekünk, úgy, hogy közben körbemész a házban, az szívmelengető részletekkel gazdagítaná a történetet.

Ezt hallva görcsbe rándult a gyomrom. Nem feltétlenül azért, amit mondott, hanem amiért emlékeztetett rá, hogy nemsokára el kell búcsúznom a háztól.

– Na most – folytatta, és feltartotta a kezét, mintha arra számítana, hogy azonnal visszautasítom. – Teljesen megértem, ha nem akarod, hogy ott legyünk. Őszintén szólva arra számítok, hogy nemet mondasz. De felelőtlen lennék, ha nem tennék egy próbát. Nem bánod, ha Liz forgat egy kisfilmet, amíg a városban vagy?

Liz.

– Lizt akarod odaküldeni? – kérdeztem. – Omahába?

Bólintott, én meg azon tűnődtem, hogy vajon ez hogy nézne ki. Mert bár nehezen tudtam elképzelni, hogy ő – és feltehetően Clark – a nyomomban legyenek, miközben az utolsó holmikat is kipakoljuk a házból Anyával, valahogy mégis helyesnek tűnt, hogy Liz ott legyen, amikor elbúcsúzom gyerekkorom helyszínétől. Vagy legalábbis ötletszinten helyesnek tűnt.

– Uh, átgondolhatom, és majd visszahívlak? – kérdeztem, mert szerettem volna beszélni Sarah-val, és rájönni, hogy miért nem ellenzem teljesen az ötletet.

Mert elleneznem kellene, nem igaz?

– Persze – mondta Lilith, és nem tudtam nem észrevenni, hogy önelégült mosollyal egyenesen Rossra nézett. – Csak szólj, amilyen hamar csak lehet, ha részedről is rendben, hogy lefoglalhassam a repülőjegyeket.

– Jól hangzik.

Vegyes érzésekkel léptem ki az épületből, mert nyugodtnak éreztem magam. Szürreális volt, hogy ez megtörténik, hogy Liz és a kollégái elkísérnek Omahába, de alapvetően nem volt vele bajom. Hogy őszinte legyek, Liz-függő vagyok, mindig meg akartam kapni a következő adagomat, és ez a forgatókönyv biztosította, hogy meg is kapom.

Meggyőztem magam, hogy egyenesen a könyvtárba menjek, mert dolgozatot kellett írnom, és nem bíztam magamban, hogy otthon is tanulnék. Az utóbbi időben, valahányszor visszamentem a kollégiumi szobámba, a végén mindig a többiekkel idétlenkedtünk tanulás helyett. Jó volt, hogy a kosárlabdapályák mellett laktunk, de a tanulásban nem sokat segített.

Leültem az egyik asztalhoz, felkapcsoltam az olvasólámpát, majd elővettem a laptopomat. Feltettem a fejhallgatót, és munkához láttam, de két dolog zavarta a koncentrációmat.

Az első a velem szemben ülő srác volt, aki úgy tűnt, megpróbálja tövig rágni a körmét. Nem tudtam, miért akadt meg rajta a szemem, de nem bírtam ki, hogy ne pillantsak oda percenként, hogy még mindig csinálja-e.

Elolvasok egy bekezdést, aztán odanézek: igen, még mindig rágja.

Írok néhány mondatot, aztán megnézem, hogy – igen, még mindig rágja. Koncentrálj, Bennett!

A másik ok Liz volt. Hát persze. Tele volt vele a fejem, többféle forgatókönyvet lejátszottam többféle helyszínnel, és képtelen voltam szabadulni tőle. Vagy az jutott eszembe, hogy majdnem elsírta magát az interjúnk alatt, vagy az, hogy a múltkor leszaladt a könyvtár előtti lépcsőn (a sötétben), csak hogy ne kelljen velem találkoznia. Vagy arra, hogy ott lesz velem apám házában.

Mire visszaértem a kollégiumba, úgy döntöttem, igent mondok Lilithnek. Amikor Sarah-val beszéltem erről, ő is beleegyezett. Gyanítottam, hogy még mindig szeretne összehozni Lizzel, mindenesetre szerinte is jó elképzelés volt. „Ha már így is beavattad őket, igazán nem nagy dolog, ha megengeded nekik, hogy pár képet készítsenek a házban?”

Beütöttem a kódot, és kinyitottam a bejárati ajtót.

–  Hé, hozunk pizzát! – Wade és AJ a nappali két ellentétes oldalán egy baseballos videójátékkal játszottak. – Rendelj, haver!

– Mi van, ha nem kérek pizzát? – Pedig kértem, ki ne akarna pizzát enni, de a lakótársaimnak mindig sokkal több szabadon elkölthető pénzük volt, mint nekem. A szüleik teletömték a bankkártyájukat pénzzel, amit bármire elszórhattak, míg én a keresetem nagy részét félretettem megtakarításba.

Ha elfogyott, nem volt több zsebpénzem.

– Ez most ingyen van – mondta AJ. – Brooks múltkor reklamált, hogy hajszálat talált a sajtban, ezért adtak neki egy kupont. Rajta van a minihűtőn.

– Olyan helyről akartok rendelni, ahol hajszál kerül a pizzára? – kérdeztem Wade-től.

– Lehet, hogy az enyém volt, de nem tudhattam biztosan.

– Micsoda egy idióta vagy! – nevetett AJ.

– Tudom – helyeselt Wade. – Épp ezért adok nekik még egy esélyt.

– Igazán nagyvonalú vagy. – Ledobtam a hátizsákomat a kanapéra, és levettem a kupont a mini hűtőszekrény tetejéről. Ingyen XL egyfeltétes pizza. – Pepperonit?

– Nem, csak sajtot – mondta Wade. – A pepperonijuknak olyan íze van, mint a gombának.

– Mert te aztán tudod, milyen a gomba íze – motyogta AJ.

– Biztosak vagytok benne, hogy jó ötlet olyan helyről rendelni, ahol haj- és gombaproblémák vannak? – nevettem, és elővettem a telefonomat, mert az ingyen volt. Persze hogy rendelni fogunk.

Amíg a pizzára vártunk, csak a játékra figyeltek, aztán amint nyílt a doboz fedele, máris az asztalnál ültek, és visszatértek a valóságba.

– Miért kellett maradnod az edzés után? – kérdezte Wade. Elvett három szelet pizzát, és egy papírtörlőre dobta.

Nem igazán tudtam, mit válaszoljak, ezért csak az igazat mondtam.

– Hétvégén el akarnak küldeni valakit egy kamerával Omahába, hogy képeket készítsen a házunkról és a középiskolai baseballpályáról.

– Mi van? – kérdezte Wade sértődötten. – Az én szülővárosomba miért nem akar senki kamerával elutazni? Jobb játékos vagyok, mint te, és nem vagyok nebraskai-omahai.

– Nem vagy jobb – mondta AJ, és befalt egy adag pizzát.

– Ugyan már – grimaszolt Wade. – Legalább olyan jó vagyok.

Wade vicces fazon: ellenszenvesnek és beképzeltnek mutatta magát, de valójában nem volt az. Csak játszotta az agyát. Ha tényleg ilyen lett volna, ki nem álltam volna. De valójában igazán rendes srác, csak valamiért úgy gondolta, vicces, ha seggfej módon viselkedik.

– Függetlenül attól, hogy jobb vagyok-e nálad, vagy sem, az egész azért van, mert az interjúban meséltem apám haláláról, és hogy akkor haza kellett mennem, és csak később tértem vissza. Az egész tehát arról szól, hogy tetszik nekik a sztori, semmi köze a játékomhoz.

Az egész banda ismerte a történetemet, de még soha senki nem beszélt róla – velem nem. Mindenki úgy tett, mintha ugyanolyan lennék, mint a többi elsőéves, és nekem is jobb volt így. Gyanítottam, hogy az edzők előre megbeszélték ezt a csapattal, amikor visszatértem, mert senki sem hozta szóba, de én sem kértem soha.

– Kit küldenek? – kérdezte AJ, és felállt, hogy kivegyen egy sört a hűtőből. Ő lazán ivott hét közben is, de én inkább kerültem a másnaposságot, ha házi dolgozatot kellett beadnom. – Lizt?

– Azt hiszem, igen, de nem vagyok benne biztos.

– Persze hogy Lizt küldik. – Wade letépte a pizzatészta szélét, és golyóvá gyúrta. – Ő is onnan származik, szóval, minden helyet ismer. Kíváncsi vagyok, viszi-e magával Waterst.

– Még mindig nem tudom elhinni, hogy járnak – mondta AJ, rám nézett, és megrázta a fejét. – Jó fej srác, és kedvelem, de inkább tűnnek testvérpárnak, mint párnak.

– Igen, ez furcsa. – Wade úgy harapta a golyóvá gyúrt tésztaszélt, mintha alma lenne. – Mintha mindig együtt lennének, de hát mindig is együtt voltak.

– Nagyokos – motyogtam.

– Baszkikám, tudod, hogy értem! Ugyanúgy viselkednek, mint ahogy mindig tették, amikor együtt lógtak. Liz tavaly azt mondta nekem, hogy Clark az ő „plátói lelki társa”, most meg már több? Amikor átkarolja, az pont olyan, mint amikor apám karolja át a nővéremet.

– Nem ejthetnénk a témát? Leszarom a kapcsolatukat! – mondtam, ami keményebben hangzott, mint akartam.

– Nekem úgy tűnik, nagyon is érdekel. – Wade odanyúlt, elvett egy újabb pizzaszélt, és elkezdte feltekerni. – Mondjuk, meg is értem.

– Én is – bólintott AJ. – Aranyos lány, de nem is ez a lényeg. Hanem az, hogy olyan rohadtul laza, nem? Ha valaki olyannal randiznék, aki ennyire lazán áll mindenhez, akkor hozzá képest mindenki más… túl soknak tűnne.

Haraptam egy falat pizzát, és örültem, hogy ők is így látják Lizt. Igazán laza, vagány csajnak.

És nem tévedtek. Most tényleg ilyen volt, de régen mindent el lehetett mondani róla, csak azt nem, hogy laza.

Mennyire szerettem, hogy pillanatok alatt fel lehetett idegesíteni!

Szerettem azt is, de most már a magabiztos tartalomgyártó lányért rajongtam, aki néha odamondott egy-egy frappáns mondatot.

Alig vártam, hogy jobban megismerjem.

– Azt kell gondolnom, hogy miután randiztál Lizzel, örökké kíváncsi leszel, kikkel jön össze. – Wade beleharapott a pizzatésztagolyóba. – Hogy a fenébe lehet túllépni egy ilyen csajon?

Igen, ez a nagy kérdés.

Elővettem egy Gatorade-et a hűtőből. Pontosan tudtam a választ.

Nem lehet túllépni rajta.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

„Adott egy tollat a szívemért cserébe…

Egy tollat.”

– MONDHATSZ BÁRMIT

Liz

– Sziasztok, srácok!

Felnéztem a képernyőmről. Lilith az asztalunk mellett állt, és nagyon mosolygott.

– Szia! – mondtam, meglepett, hogy itt van.

– Szia, Lil! – köszönt Clark is, mire gyorsan rápillantottam, hogy megnézzem, vajon ki fogja-e nyírni ezért.

Úgy tűnt, észre sem vette.

– Azért jöttem, hogy szívességet kérjek, és egy kicsit ideges vagyok. – Mindennek látszott, csak idegesnek nem: fekete bőrdzsekiben, farmerben és háromcentis sarkú Mary Janesben volt.

– Alázatos szolgáid vagyunk – mondta Clark. – Csak kérned kell.

Lilith keresztbe tette a karját a mellkasa előtt, és így szólt:

– Van kedvetek holnap Omahába utazni?

– Micsoda? – Lilithről Clarkra néztem, és azon tűnődtem, jól hallottam-e. – Omahába?

– Vedd úgy, hogy már csomagolok – mondta Clark.

– Persze hogy benne vagyok – feleltem, hogy lépést tartsak Clark lelkesedésével. – De miért? De azért… Omaha nem a legnépszerűbb úti cél.

Nagyon örültem volna, ha ingyen hazautazhatok, főleg, ha Wes nem lesz ott a szomszédban, de mi a fenéért akart Lilith odaküldeni minket? Csak van valami köze Weshez, nem? Csak azt tudom elképzelni, hogy talán…

– A helyzet a következő – kezdte Lilith. – Wes Bennett hazamegy, mert az anyja eladta a házukat, és segít neki a pakolásban. Szeretném, ha a házról és a középiskolai baseballpályájáról is készítenétek felvételeket az interjúhoz.

– Ó. – Próbáltam nyugodt maradni, miközben minden porcikám remegett a gondolattól.

Bár konkrétan nem is tudtam, mitől borultam ki jobban. A ténytől, hogy Lilith arra kér, menjek haza, és kövessem West az összes régi helyre, amit évek óta kerülök, vagy attól, hogy Bennették nem laknak többé a szomszédban.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Clark, és a kezével megsimogatta az állát. Közben elégedetten nézett Lilithre. – Gondolom, Wesnek ez nem lesz könnyű, ezért kicsit ijesztőnek hangzik, hogy kamerákkal kövessük. Persze nem sértésnek szántam.

Jó érv, Clark.

Hallgass rá, Lilith!

– Nem veszem annak – bólintott Lilith. – Wes beleegyezett.

– Tényleg? – kérdezte Clark.

– Tényleg? – kérdeztem vele egyszerre.

– Igen – ismételte meg Lilith, és remekül szórakozott az egyforma reakciónkon.

– Én magam is arra számítottam, hogy nemet mond, de belement.

Döbbenten bámultam rá.

– Szeretném megtudni, hogy a húga vagy az anyukája kész lenne-e interjút adni – mondta. – Tudom, hogy ez kényes kérdés, de eltelt pár év, lehet, hogy már hajlandók nyilatkozni.

– Biztos vagyok benne, hogy Sarah igen – bólintott Clark. – Abból, amit Bennett mesélt róla, közel állnak egymáshoz, és ő elég okos lány. Az anyukájuk viszont… Nem vagyok benne olyan biztos.

Az anyukájuk. Több mint furcsa volt, hogy a szomszédból származó Mrs. Bennettről beszélgetünk.

– Igen, én sem – mondta Lilith. – De akár meg is próbálhatnánk. Figyeljetek, pénteken délután költöznek ki a házból, és arra gondoltam, ha holnap az órák után elrepülünk, még kialudhatjuk magunkat ott, aztán másnap reggel első dolgunk lesz Wesszel végigmenni a házban, még mielőtt átadják a kulcsot. Remélhetőleg utána Wes megengedi, hogy készítsünk vele néhány felvételt a városban és a pályán.

– Péntekenként nincs órám, szóval, ez tökéletes – jelentette ki Clark.

Velem van a baj, vagy Clark nyalizik Wesnek? Bocsánatot kértem, amiért a múltkor kiakadtam rá, és ő is bocsánatot kért, amiért megpróbált rávenni, hogy megbocsássak Wesnek, de még mindig rosszul érintett, hogy ennyire rajong érte.

– És szerinted, Liz? Szerinted működhet? – Lilith zsebre dugta a kezét. – Csak akkor megyünk, ha te is vállalod.

– Végül is a szüleim örülnének – feleltem. Megpróbáltam gondolatban feldolgozni, mivel járna a hétvége. – És valószínűleg meg tudom beszélni a tanáraimmal, hogy kihagyjam az óráimat.

– De mi a helyzet veled? – kérdezte aggódó tekintettel. – Biztos akarok lenni abban, hogy neked is megfelel. Ha nem, akkor elvetjük.

Láttam az arcán, hogy őszintén kérdezi, és hálás voltam, amiért akár le is tenne az ötletről, ha nekem kényelmetlen lenne. Valószínűleg a megértő hozzáállása segített, hogy félretegyem a saját érzéseimet, és felismerjem, hogy ha Wes hajlandó rá, a forgatás határozottan hozzáadna a történetéhez.

– Szerintem nagyszerű ötlet.

Ezután alaposan átbeszéltük a tervezett tartalmat. Szép kiegészítés lenne, ha láthatnánk belülrol a házat, ahol Wes felnott, és szembeállítanánk azzal, hogy most végleg búcsút vesz a helyszíntől.

Istenem!

Az is pompás lenne, ha korán reggel, szép nappali fényben készíthetnénk felvételeket az Emerson Fieldről, arról a helyről, ahol szupersztár dobójátékos lett belőle.

Ez tényleg megtörténik?

Szürreálisnak hatott, hogy a projekt, amiről beszélgettünk, és a tervek, amiket készítettünk, a Teal Streetre és a régi középiskolámba vezetnek minket. Imádtam azt a helyet, de szándékosan jártam nyáron is az egyetemre, és utaztam el inkább valahová a szüleimmel, mert nem tudtam, hogyan fogom kezelni, amikor ott vagyok, mellette a szomszédban.

Nem állt szándékomban közel két éven át távol maradni, de mindig találtam valami más elfoglaltságot az egyetemi szünetekben.

De most haza akartam menni. Az ő házába.

Vele.

Ez most tényleg megtörténik…?

Úgy tűnt, igen, mert huszonnégy órával később leszálltam a gépről az omahai repülőtéren.

– Ez a repülőtér? – kérdezte Clark, és úgy nézett körül a kis terminálon, mint aki nem hisz a szemének. – Hol vannak az üzletek? Hol van a Starbucks?

– Ott van egy mini Godfather’s Pizza – mondtam, elindultam a csomagkiadó felé, és jobbra mutattam. Jó érzés volt ott lenni, belépni a helyre, amit gyerekkorom óta ismertem, és pontosan tudtam, merre kell mennem. – És pont a tábla alatt van egy Scooter’s.

– Mi a jó franc az a Scooter’s? – Clark undorodva nézett rám, és húzta maga után a kézipoggyászát.

– Az kávé – feleltem, meglepődve, hogy nem tudja. Lehet, hogy csak Közép-Nyugaton létezik? Imádtam a Scooter’st.

– Csak mondd, hogy „oké”, Clark – szólt oda Lilith mosolyogva. – Biztos vagyok benne, hogy tudunk inni rendes kávét a szállodában. Várj, ugye itt van rendes kávé, Liz?

– Persze hogy van rendes kávé – válaszoltam védekezőn, és a csomagkiadóhoz vezető folyosó felé indultam. – Omahában közel egymillió ember él, nem a prérin vagyunk, az ég szerelmére!

– Majd én azt eldöntöm – jegyezte meg Clark.

Megszaporáztam a lépteimet, keresztülvezettem őket a terminálon, és már nagyon vártam, hogy találkozzam a szüleimmel. Írtam apámnak, amikor leszálltunk, úgyhogy biztos voltam abban, hogy várnak.

Apám és Helena (a mostohaanyám) örömtáncot jártak, amikor tegnap este felhívtam őket. Bármennyire örültek is, amikor a szünetekben eljöttek Kaliforniába, és meglátogattak, úgy tűnik, sokkal jobban esett nekik, hogy hazajöttem. Helena sikoltozott a telefonba, amikor közöltem a hírt, apám pedig gyanúsan sírós hangon beszélt.

Alig vártam, hogy láthassam őket.

Amikor lejöttünk a mozgólépcsőn, és ők ott álltak a poggyászkiadó szalag mellett, elragadtak az érzelmek. Akármilyen gyorsan pislogtam, nem tudtam visszatartani a könnyeimet. Más volt itt lenni és látni őket.

Örökkévalóságnak tűnő távolmaradás után jöttem haza.

Próbáltam összeszedni magam, de amikor leléptem a mozgólépcsőről, aztán apám odasietett hozzám, és megölelt, végem volt. Az illata, az ing mosószerillata, a testápoló, amit a száraz bőrére szokott kenni, és a nyolcvanas évekből származó kölni (ami szerinte még mindig jó, pedig őrülten erős), visszarepített a gyerekkoromba, a sok-sok szeretetteli öleléshez.

– Már rohadtul ideje volt – mondta Helena, és könnyes szemmel mosolygott ránk. – Te kis szarházi.

Erre elnevettem magam, pedig közben potyogtak a könnyeim, és elhúzódtam apámtól, hogy valahogy uralkodjak magamon. Mindenkit bemutattam, és úgy tűnt, Lilith és Clark is azonnal beleszeretett a szüleimbe – joggal.

– Megértjük, ha túl fáradtak vagytok, és csak a szállodába akartok menni – mondta Helena, amikor elindultunk a reptérről. – De szívesen meghívnánk titeket vacsorára. Októberhez képest meleg van, úgyhogy vettünk pár szelet steaket, amit grillen megsütnénk.

– Ez meleg? – Clark nevetett, és megrázta a fejét. Ő ízig-vérig kaliforniai fiú volt, számára a kinti ötfokos hőmérséklet és a kemény északi szél olyan volt, mintha kirakták volna meztelenül az Antarktiszon.

– Imádok ősszel grillezni – mondta apám, és ránk mosolygott a visszapillantó tükörben. – Szívesen adok neked kölcsön egy pulóvert, Clark, de szerintem rajtad olyan lenne, mint egy crop top.

– Jól hangzik – mondta Lilith, és elbűvölten nézett apámra. – Mármint a steakvacsora, nem a crop top.

Hazafelé menet ők négyen megállás nélkül beszélgettek, de én csak bámultam kifelé az ablakon. Ki voltam éhezve minden látványra, amit közel két éve nem láttam. Úgy mosolyogtam, mintha most ülnék először autóban, amikor elhaladtunk a Charles Schwab baseballpálya mellett, a távolban feltűnt a belváros, a Dinker’s hamburgerező, majd a Denny’s a nyolcvannegyedik utcában, ahova Joss-szal péntekenként beültünk palacsintázni, és a Sapp Brothers kávéfőző alakú cégére, amit tízéves koromig rakétának néztem.

És a levelek – nem is tudtam, hogy ennyire hiányoztak a színek.

A nyárfák sárgállottak, a cukorjuharfák rózsaszín-narancsos árnyalatban pompáztak, és a tölgyek is felvonultatták az összes színárnyalatot, ami ilyenkor folyamatosan változik, amíg annak rendje és módja szerint az utolsó leveleiket is lehullatják.

A fenébe is, de jó újra itthon lenni!

Amikor hazaértünk, szándékosan nem pillantottam a szomszéd ház irányába, annak ellenére, hogy tudtam, holnap majd be kell mennem. Mindenekelőtt pihenni akartam, és kiélvezni, hogy itthon lehetek Apával és Helenával.

– Add ide a táskádat, édesem! – szólt Apa, és ahogy felmentem a lépcsőn. Ő a balomon jött, Helena a jobbomon. Hazatérésem minden pillanatát ki akartam élvezni.

Sajnáltam, hogy nem tettem meg hamarabb.

Grillezés közben Clark a teraszon szórakoztatta apámat, én pedig bent maradtam Lilithszel és Helenával, és kikészítettem szegény Mr. Ciciperverzt a dögönyözésemmel.

A látogatás alkalmából Helena vett a macskának egy kék-sárga csokornyakkendőt, amiről megint eszembe jutott, milyen csodálatos mostohaanyám van. Apa és Lilith között ültem a vacsoránál, és rájöttem, hogy zsibbad az arcom a sok mosolygástól.

– Ez a tésztasaláta elképesztő – mondta Clark, és úgy ette falatról falatra, mintha versenyezne valakivel. Még tele volt a szája, amikor hozzátette: – Azt hiszem, most már szerelmes vagyok beléd, Helena.

– Valójában Bert Langenfarkerbe vagy szerelmes – mondta Helena, és felemelte a borospoharát. – Ő az a fickó a csemegeboltban, aki a köretet készíti.

– Szingli? – kérdezte Clark, és jóformán levegőt sem vett evés közben.

– Nem – válaszolta Helena vigyorogva. – De úgy hallottam, a felesége Facebook-profilján az áll, hogy „bonyolult kapcsolatban”, szóval, van rá esély.

– Nem várt fordulat – jegyezte meg Lilith, majd megitta a pohár rozéját.

– A pokolba is, igen – bólintott Clark, és még mindig evett. – Felőlem aztán lehet bonyolult, ha ez azt jelenti, hogy minden este ilyen finomat ehetek.

Helena és Clark nagyon jól megértették egymást, olyanok voltak, mint egy humorista páros, egyfolytában az ő poénjaikon röhögtünk. Lilith átadta magát az élménynek, hogy harisnyás lábával itt üldögélhet a házunkban, szemmel láthatóan jól érezte magát. Tökéletesen sikerült az este.

Csalódottan vettem tudomásul, hogy eljött az idő, Clarknak és Lilithnek vissza kellett mennie a szállodába. Clark úszni akart, Lilith pedig futópadozni, úgyhogy elköszöntek, és másnap reggel kilencre megbeszéltük a találkozót. Aztán elmentek apám kisbuszával, amit az itt-tartózkodásuk idejére kaptak tőle kölcsön.

– Imádom őket – mondta Helena, és becsukta az ajtót Lilith és Clark mögött. – Nagyon örülök, hogy ilyen jó emberek vesznek körül az egyetemen.

– Ugye? – Lehajoltam, hogy felkapjam Ciccet. Morgó hangot adott ki, mintha nem lett volna elragadtatva, de tudtam, hogy hiányoztam neki. – Ők a legjobbak.

Bementünk a konyhába, és rendet raktunk. Bekapcsoltuk a tévét, amitől lassabban haladtunk a rámolással, mert fél szemmel a Monk régi epizódját néztük, pedig már többször láttunk. Olyan érzés volt, mint a régi szép időkben, amikor Helena hozott valamilyen elviteles ételt, mindhárman odakucorodtunk a konyhapult mellé a vacsoránkkal, és néztük a vég nélküli ismétléseket. Annak ellenére, hogy otthon voltam, ez az este mégis honvágyat ébresztett bennem. (Ez elég furán hangzik, nem?)

Amiről persze eszembe jutott, hogy meglátogatom anyukámat.

– Azt hiszem, elmegyek egy gyors futásra – mondtam. Letöröltem a pultot, Apa pedig bekapcsolta a mosogatógépet. – Tudom, hogy sötét van, de nálam van a paprikaspray-m és kívülről tudom az útvonalat.

– Akkor halkítsd le a zenét – mondta felhúzott szemöldökkel –, hogy érzékeld magad körül a világot.

– Tudom – mondtam. – Úgy lesz.

Most az egyszer tényleg zene nélkül futottam.

Általában utáltam így futni, de most szívesen figyeltem a környezet hangjaira. Nem is tudtam, mennyire hiányoznak, sőt meg is feledkeztem róluk, de most mégis melegséggel töltött el, ahogy meghallottam a külváros jellegzetes zajait.

A random bekapcsolt lombfúvó, a csütörtök esti futballmeccs az utca végén lakó öregember garázsában, egy nagy kutya ugatása valamelyik hátsó udvarból – legnagyszerűbb éveim hangsávja, a megnyugtató fehér zaj, amely számtalan meleg éjszakán ringatott álomba.

Amikor Anya sírkövéhez értem, ahol az élénksárga krizantémok teljes őszi pompájukban virítottak (igen, bekapcsoltam a telefonom világítását, hogy megcsodáljam őket a sötétben), azon tűnődtem, hogyan tudtam ilyen sokáig távol maradni.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

„Mert amikor először megláttam a kezedet,

nem tudtam elképzelni, hogy ne foghassam meg.”

– MINDENKÉPPEN TALÁN

Wes

Bárcsak hinnék a szellemekben!

A Titkos kert egyetlen megmaradt székén ültem, és azt kívántam, bárcsak érezhetném apám jelenlétét. Ez az utolsó alkalom, hogy üldögélhetek a sötétben a tűz mellett. Az utolsó éjszaka, amikor belülről láthatom a házat. Tudtam, ha egy filmben lennék, megtalálnám az öreg acélbetétes csizmáját, és azonnal tudnám, hogy büszke rám.

Hogy megbocsátott nekem azért, amit tettem.

De csak én voltam és a csend, amikor elbúcsúztam. A Titkos kertet bogáncs és selyemkóró borította, és valószínűleg vakondok túrták, gondoltam, ahogy a bozótos-bokros részen végignéztem. Visszatapostam a földet, ami ebben a pillanatban a korábbi életemre vonatkozó, szomorú analógiának tűnt.

Úgy döntöttem, nem rágódom rajta túl sokat, és még néhány ágat dobtam a tűzre.

Gyerekes terv volt, hogy a házban töltsem az éjszakát, de nem tudtam neki ellenállni. Érzelgős barom vagyok, aki még egyszer a gyerekszobájában akar aludni, mielőtt valaki más beköltözik oda. Noah felajánlotta, hogy átjön, mert ő ilyen barát, de én inkább egyedül akartam lenni. Ha Sarah-ról lett volna szó, igent mondtam volna, mert ő is része a Teal Street-i életnek, de bárki más csak betolakodónak érezte volna itt magát.

Anyámat pedig egyáltalán nem érdekelte.

Ő talált rá apámra a nappaliban, és onnantól kezdve gyűlölte a házat is.

Megnyitottam a Spotifyt, és kerestem valamit, ami Apának tetszett volna, de annyira azért nem szentimentális, hogy sírjak.

Már így is a határán álltam.

Bingó! Foo Fighters, apám titkos kedvence. Rákattintottam a The Deepest Blues Are Black című dalra, és közben azon gondolkodtam, mikor lett ilyen hideg. Csak pár hete költöztem el innen, de a szél máris őszi hideget hozott

Illett a helyzethez.

Amikor készülök búcsút venni az egész életemet elborító emlékáradattól, akkor lehet csontig hatoló hideg, nem? Egy órával ezelőtt, amikor Apa sírjánál hagytam a ház kulcsait, már lefagytak az ujjaim. Az új tulajdonosok új zárakat szereltek be, így csak egy kulcscsomóra volt szükségük, hogy másnap be tudjanak jönni, én viszont nem akartam kidobni a kulcsokat, amiket hét-nyolc éves korom óta őrizgettem, ezért Stunak adtam őket.

Úgy éreztem, a kulcstartó boldoggá tenné.

Úgy értem, amennyire egy halott ember boldog lehet.

Olyan ostobának éreztem magam, amikor meglátogattam a sírját. Megnyugtató szokássá vált, annak ellenére, hogy teljesen ellentétes volt azzal, amit Liz magyarázott arról, hogy ő miért látogatja az anyukája sírját.

Amikor Liz elmegy az anyukája sírkövéhez, mindig leül mellé, és úgy beszélt hozzá, mintha a legjobb barátjával beszélgetne. Elmeséli neki, mi történik vele, és emlékszem, azt mondta, ettől úgy érzi, mintha az anyja még mindig része lenne az életének, annak ellenére, hogy már nincs mellette.

Az én temetői látogatásaim kicsit más koreográfia szerint zajlottak.

Csak leültem a fűbe a STUART HAROLD BENNETT feliratú sírkő mellé, és néztem magam elé a semmibe, gondolkodtam, és hittem, hogy az öreg Stu szelleme valamilyen módon belelát a gondolataimba. Tudtam, hogy ez képtelenség, de azt is, hogy minden ilyen látogatás után egy kicsivel jobban érzem magam.

Eleinte annyi pánikszerű órát töltöttem ott, közvetlenül azután, hogy apám szívrohama felforgatta a világunkat. Kétségbeesetten kerestem útmutatást a sírból, a sírköve volt az egyetlen hely, ahová fordulhattam. Senki más nem tudta megmondani, hogyan keressek annyit, amiből ki tudom fizetni a jelzáloghitelt, mit tegyek, amikor Anya nem jön haza, vagy hogy a fenébe szereljek be egy új indítómotort, hogy ne kelljen szervizbe vinni az autót, mert azt nem tudjuk megfizetni – tehát minden problémát Stu sírjához vittem.

Néha, mint ma este is, csak kikerestem a telefonon a Cubs-meccset, és kihangosítóra tettem. Nem feltétlenül hiszek a romantikus elképzelésben, hogy a halott rokonok velünk vannak, de tudom, hogy van valami abban, hogy ott hallgatom a meccset, ami közelebb hoz apámhoz.

Aztán amikor megadtam magam, és hagytam, hogy elárasszon az emlékek özöne, egy hang a fejemben azt suttogta, ami elől mindig is menekülni akartam: Te vagy az oka!

Mert így van. Ez tény.

Hátradöntöttem a fejem, és úgy idéztem fel azt a telefonhívást, mintha csak tegnap lett volna. Két nappal az első évem első bemutatómérkőzése előtt.

– Szerintem nem kéne eljönnöd – mondtam neki.

– Szó sem lehet róla, Wesley! – felelte elutasítóan. – Anyáddal pár óra múlva indulunk. Teletankoltam az autót, minden készen áll.

Emlékszem, hogy mély levegőt vettem, és erőt kellett vennem magamon, hogy megfogalmazzam. Nem akartam hallani, ahogy kiakad, de a lelki egészségem érdekében ki kellett mondanom:

– Kérlek, ne gyere! Ez csak egy bemutatómérkőzés, Apa. Nem akarom, hogy pénzt költs egy olyan mérkőzésre, ami nem számít.

– Mérkőzés, ami nem számít? – kérdezett vissza izgatottan. – Tudod, hogy hangzik ez a te szádból? Mintha az a dobó lennél, aki képes elszúrni egy barátságos mérkőzést. Ez a mérkőzés a legfontosabb, mert ez az első alkalom, hogy az egyetemen mutatod meg magad.

Akkoriban annyit stresszeltem, hogy csalódást okozok másoknak, és annyira ideges voltam, hogy teljesen kiborultam.

– Azt hiszed, nem tudom? – Még meg sem érkezett, de máris egy olyan meccsel nyomasztott, ami miatt már amúgy is ki voltam készülve, és ez már túl sok volt. – Csak azt mondom, hogy nem ér annyit, hogy húsz órát autózzatok miatta.

– Ha én nem megyek el, kölyök – erősködött –, ki fogja ellenőrizni, hogy készen állsz-e? Nem az edzőid. Ők elküldenek jógázni és naplót írni, ahelyett, hogy baseballoznál.

– Apa…

– És te sem. Nem, te inkább a vörös hajúval smúzolsz, ahelyett, hogy koncentrálnál…

– Nem akarom, hogy idegyere! – üvöltöttem a telefonba, pedig soha nem kiabáltam vele. – Oké? Már így is stresszelek a meccs miatt, a legkevésbé sincs szükségem arra, hogy belemássz a fejembe. Maradj otthon, kérlek!

– Figyelj, kölyök, tedd félre ezt a pszichológiai hülyeséget, és ne legyél már ilyen nyámnyila. Gondolod, hogy…

– Apa, ne gyere el, jó?

Megdörzsöltem a nyakamat, és a tűzbe bámultam. Még mindig úgy csengett a fülembe, mintha most történt volna. Ugyanúgy kiabáltam vele, ahogy ő szokott velem:

– Te vagy a legrosszabb a baseballban, és rettegek attól, hogy meglátlak a lelátón. Ezt akartad hallani? Mert ez az igazság. Nem akarlak ott látni!

Miután kimondtam, csend lett, a szívem pedig a torkomban dobogott. Biztosan kapok azért, hogy így beszéltem vele.

De… nem csinált semmit.

Nem mondott semmit. Hallottam a tévét a háttérben, így tudtam, hogy még ott van, de egy szót sem szólt.

Aztán megszakadt a vonal.

– A francba ezzel az egésszel!

Felálltam, és lelocsoltam a tüzet. Kavargott a gyomrom, és a hideg szél ellenére is izzadság gyöngyözött a homlokomon.

Már nem nagyon ittam, tényleg nem, de vészhelyzet volt.

HUSZONHATODIK FEJEZET

„– Én vagyok a kivétel.

– Az én kis kivételem.”

– NEM KELLESZ ELÉGGÉ

Liz

– Ígérem, hogy ezúttal gyakrabban jövök.

Leültem a krizantémok mellé, és letöröltem a könnyeimet, amik nem akartak elapadni.

Soha nem terveztem, hogy ilyen sokáig távol maradok.

Miután az első évemben hazajöttem karácsonyra, és Wesszel az a sok szörnyűség történt, néhány hónappal később megragadtam az alkalmat, és a tavaszi szünetben elutaztam a szobatársammal. Elviselhetetlen volt a gondolat, hogy találkoznom kell Wesszel, és szerencsére a szüleim is támogatták az utazás ötletét.

Később úgy döntöttem, hogy jelentkezem a nyári kurzusokra az egyetemen.

Tavaly kivettünk egy házat Coloradóban, és a szüleimmel ott töltöttem a karácsonyi szünetet.

Aztán könyörögtem nekik, hogy hadd menjek tavaszi szünetre Leóval és Campbellel.

És így tovább, nyári kurzusokkal.

Soha nem akartam örökre elmenni, de mivel minden alkalommal szorongás lett rajtam úrrá, amikor felmerült a hazatérés lehetősége, kétségbeesetten kerestem a kibúvókat.

Meglepő módon nem zavart, hogy nem tudtam meglátogatni anyám sírját. Úgy tűnt, felnőttem, mert most már képes voltam beszélni Anyával (szinte mindennap), és nem kellett hozzá a sírköve mellett üldögélnem.

Ezért nem értettem, miért omlottam össze ma este, ahogy megérintettem a hideg márványba vésett sírfeliratát.

De teljesen összeomlottam.

Csak ültem a földön egy kupac levél közepén, és sírtam. Közben elmeséltem Anyának minden apróságot, ami a két év alatt történt velem, amióta egyetemre járok.

Többnyire jó dolgokat meséltem, boldog élménybeszámolót tartottam életem szép pillanatairól, de közben fájdalmasan belém hasított a hiánya.

Mi van velem?

Ráadásul ugyanolyan szörnyű volt a tudat, hogy itt kell őt hagynom, mint legelső alkalommal.

Talán soha nem fogom túltenni magam rajta. Soha nem fogom őt elfelejteni.

Felálltam, és leporoltam a leggingsemet. Már nagyon sötét volt, indulnom kellett haza. Ugyanazon az úton indultam el, amin mindig is szoktam futni. Úgy éreztem, mintha egy egész élet telt volna el. Ki az a lány, aki mindennap kifutott a temetőbe? Már nem emlékszem rá.

Ironikus, hogy amikor utoljára itt jártam, Anya sírjához ki sem jöttem.

Mr. Bennett temetésére érkeztem.

Micsoda szörnyű nap volt!

Nebraskában nem volt hideg, de egész nap esett az eső.

Wesszel ültem a kocsiban, fogtam a kezét, az anyukája zokogott, a húga úgy nézett ki, mint egy elveszett kismadár, egész nap rémülten meredt maga elé. Wes csak ült sztoikus nyugalommal, nagyon nem Wes-szerűen viselkedett, de hirtelen ő lett a családfő, ő kísérte a helyére az anyukáját a rögtönzött sátor alá. Válaszolt a pap kérdéseire, és nézte, ahogy az édesapja koporsóját a földbe engedik.

– Nem – motyogtam magamban, és gyorsabban szedtem a lábamat. Az őszi szél megélénkült, és az arcomba fújta a hajamat. Semmi szükség nem volt arra, hogy Wesen agyaljak, vagy azon a szörnyű napon. Fogalmam sincs, miért vitt a lábam mégis Mr. Bennett sírja felé.

De egyszerűen látnom kellett.

Semmi logika nem volt benne, de éreztem, hogy meg kell látogatnom, amíg ott vagyok, hogy legalább üdvözöljem. Tudom, fura módon szeretem a temetők hangulatát, de nem tetszett a gondolat, hogy senki nem jár ki hozzá. Igaz, az esetek hetvenöt százalékában ő azért elég mogorva fickó tudott lenni.

Egyenesen a temető legnagyobb fája és egyben a kedvenc fám alá mentem, a nyárfához. A levelei mostanra valószínűleg élénksárga színben pompáztak, de a sötétben nem lehetett megmondani. Bebújtam a legalacsonyabban lógó ág alá, és letérdeltem az alig kivehető sírkő elé.

STUART HAROLD BENNETT

A kabátom gallérjába fúrtam az államat, eszembe jutott a Wesley Harold Bennett név, és mielőtt észbe kaptam volna, megpillantottam a baseball-labdákat.

Újra elővettem a telefonomat, és bekapcsoltam rajta a világítást. Talán csak képzelődés.

Csakhogy… Ne…! Azok tényleg baseball-labdák.

A sírkő tövében legalább tizenöt baseball-labda hevert, mindegyik éppen annyira fúródott a sárba és a földbe, hogy ne mozduljon el. Rátettem az egyikre az ujjamat, és azon tűnődtem, vajon Wes hagyta-e ott őket. Tudtam, hogy csakis ő lehetett.

Lehajoltam, hogy lesöpörjem a leveleket a márványról, amikor megláttam a földön egy kulcstartót, a fémje megcsillant a telefon lámpájának fényében. Felvettem. Egy Bruins Baseball-logós kulcstartó volt, rajta néhány kulccsal.

Wes kulcsai?

Felvettem és zsebre tettem. Valószínűleg égen-földön keresi, tekintve, hogy holnap lesz a házátadás. Amint hazaérek, kitalálom, hogyan juttathatom el hozzá. Írhatnék SMS-t, de inkább Clarkra bíznám, hogy adja át neki.

Nem akartam Wesre gondolni, még most sem, amikor az apja sírja előtt térdeltem.

Lenéztem a baseball-labdákra, közben visszatartottam a könnyeimet – mi a fene van velem? –, és azt mondtam:

– Üdv, Mr. Bennett. Sajnálom, hogy soha nem jöttem el magához.

Elképzeltem az arcát, olyan jóképű, mint Wes, csak nem olyan kedves. Beszélni kezdtem.

Arról, hogy Wes milyen jól dobott a bemutatómeccsen.

Ha élne, örülne, hogy ezt hallja. Feltételeztem, hogy nem változott az ízlése. Elmeséltem neki, milyen erősen dobott a fia, és hogy senki nem tudott beleütni a labdáiba.

Még azt is mondtam, hogy „nagyon erősen megküldte”, ami Mr. Bennett kedvenc kifejezése volt.

Mire befejeztem a szellemekkel folytatott beszélgetést a temetőben, teljesen átfagytam.

Hazafutottam, sokáig álltam a forró zuhany alatt, és még egy órát beszélgettem Apával és Helenával, majd lefeküdtem.

De mielőtt elaludtam, meg kellett írnom Wesnek, hogy megtaláltam a kulcscsomóját.

Azt hiszem, megtaláltam a kulcsodat.

Nem. Visszakoztam, mert nem akartam, hogy megtudja, hogy meglátogattam az apja sírját.

A kulcscsomód a földön hevert a temetőben.

Aaah – megint elbizonytalanodtam. Miért gondolkodom ezen ennyit? Csak meg kell mondanom neki, hogy megtaláltam a kulcsait – nem nagy ügy.

Találtam egy kulcsot, ami szerintem a tiéd lehet. Bedobom a postaládádba.

Küldés.

Végre.

A futásból hazajövet véletlenszerűen kinéztem az ablakon – igen, még mindig ott áll az az ezüst autó, amivel érkezett –, de a házukban nem égett a villany. Üresnek és csendesnek látszott, lehet, hogy Wes csak otthagyta előtte az autót.

Megcsörrent a telefon a kezemben. Megijedtem. Úristen!

Megnéztem, Wes hívott. Miért?

Mély levegőt vettem, majd a fülemhez emeltem a telefont.

– Halló?

– Kulcs? – Furán csengett a hangja, mintha túl közel tartaná a szájához a telefont. – Milyen kulcs?

– Öö…, pár kulcs egy Bruins Baseball-kulcstartón – feleltem kissé hebegve a hangszíne miatt. – Azt hittem, a tiéd.

– Apámtól kaptad? – kérdezte nagyon zavartan. – Honnan a fenéből szerezted?

Az apjától?

– Mi? Nem, a földön találtam.

– A földön? – kérdezte lassan. – A földön hol? A temetőben? Te odamentél?

Inkább úgy hangzott, hogy „hemető”.

– Igen. Részeg vagy?

– Egy kicsit – válaszolta. Lassan forgott a nyelve, más volt, mint a tőle megszokott gyors, odamondogatós beszédstílus. – De ez nem változtat a tényen, hogy elmentél apám sírjához. Vagy az egyik barom mókus nyúlta le a kulcsot? Mindig rárabolnak a cuccainkra, azok a kis görények…

Határozottan részeg.

– Eljöttem a sírja mellett – hazudtam. – És véletlenül észrevettem a földön.

– Én hagytam ott neki a kulcsot, mert ez az ő háza volt, érted? – motyogta. – Neki akartam adni.

Nem tudtam, mit mondjak, mert nehezen tudtam feldolgozni az egészet.

– Michael ott van veled?

– Senki sincs velem – mondta zavartan. – Nem hívtam senkit az utolsó éjszakára a Bennett-házba – viccelsz? Utálná.

Az apja?

– Talán nem kéne egyedül lenned, Wes – mondtam. Kinéztem az ablakon, de a ház továbbra is sötétségbe burkolózott. Miért van egyedül? Miért van egyedül, és miért részeg? Ott ül a sötétben a padlón, teljesen egyedül, az üres házban, egy üveg piával? Úgy éreztem, értesítenem kéne valakit. Az egész helyzet veszélyesnek tűnt.

Összeszorult a torkom.

– Hívj át valakit magadhoz! – javasoltam.

– Nem, most megyek aludni, Lib – mondta. Attól, hogy észre sem vette, de a becenevemen szólított, még jobban összeszorult a torkom. – Annyira fáradt vagyok.

„Annyira fáradt vagyok.” Volt valami aggasztó ebben a mondatban. Elgondolkodtam, hogy megkeressem-e Sarah számát.

– Oké – mondtam, mert semmi okos nem jutott eszembe. Éreztem, hogy szenved, de már nem én vagyok az, aki segíthet neki, ugye? Nyeltem egy nagyot. – Jó éjszakát, Wes.

– Hiányoznak a jó éjszakák – motyogta, mintha csak magában beszélne, majd letette a telefont.

Csak ültem a telefonnal a kezemben, mozdulatlanul, és fogalmam sem volt, mit tegyek. Magam elé képzeltem őt egyedül az üres házban, és gyomorgörcsöm lett. De már nem az én dolgom aggódni érte. Ő csak az egykori szomszédom, egy srác, akivel pár hónapig jártam, de az élet megy tovább.

Nem az én gondom, hogy szomorú.

De amikor lekapcsoltam a villanyt, és lefeküdtem, nem tudtam nem gondolni rá. Folyamatosan bevillantak az emlékképek a temetésről, Wes könnyekkel teli, sötét szeméről.

És a dadogó hangja, amikor azt kérdezte: „Apámtól kaptad?”

Forgolódtam az ágyban, Wes járt a fejemben ébren és álmomban is. Aztán az alkohol és a magány miatt aggódtam. Mennyit ihatott? Mi van, ha egész este ivott?

Kettő óra tizenöt perckor nyúltam a telefonomhoz.

Jól vagy?

Húsz perc múlva még mindig nem válaszolt.

– A francba!

Felültem, felkapcsoltam a lámpát, és rájöttem, hogy nincs más választásom.

Csak bekopogok az ajtón, meggyőződöm róla, hogy él, és már ott sem vagyok.

Idegesen kopogtam be a ház ajtaján, hiszen éjszaka volt, én meg kiosontam. Ez hülyeség. Még mindig nem kapcsolta fel a lámpát. Egyiket sem. Minden ablak sötét volt. Egyetlen fény sem világított, pedig Wes kocsija még mindig a felhajtón állt. Kacérkodtam a gondolattal, hogy hazarohanok, de meg akartam győződni róla, hogy jól van.

Kinéztem az utcára, de csend volt, csak a hideg őszi szél süvítését és a száraz levelek zörgését lehetett hallani. Eléggé hátborzongató volt.

Újra bekopogtam.

És akkor meghallottam.

Foo Fighters. A házból jött.

The deeper the blues, the more I see black{17}

Nagy hangerőn.

– Wes? – Kicsit idegesen és erőteljesebben kopogtam. Nem tudhattam biztosan, hogy bent van-e, de nem szerettem volna sokáig álldogálni éjnek évadján a ház előtt. Főleg, hogy apám és Helena mélyen aludtak. Ha eltűnnék, reggelig senki sem venné észre, hogy nem vagyok otthon.

– A francba! – mondtam tíz másodperc múlva. – Bedugtam a zárba a kulcsot, amiről feltételeztem, hogy a házhoz tartozik, elfordítottam a kilincset, és benyitottam az ajtóm. – Wes? Liz vagyok.

Beléptem, és behúztam magam mögött a szúnyoghálós ajtót. Halkan becsuktam a bejárati ajtót is, közben azon gondolkodtam, mi a fenét keresek itt.

A zene a nappali felől érkezett, ezért felléptem a bejárattól a földszint felé vezető öt lépcsőfokon. Lassan haladtam, mert hihetetlenül sötét volt odabent. Hirtelen ez tűnt életem legrosszabb ötletének.

– Wes?

Balra néztem, ott már kicsit jobban láttam. A függönyök szét voltak húzva, így a ragyogó hold és az utcai lámpák megvilágították a teljesen üres nappalit. Bennették egykori otthonából nem maradt meg egyetlen kép, bútor vagy ismerős tárgy sem.

Láttam a Bluetooth-hangszóró apró piros fényét, amiből a Foo Fighters szólt, de senki sem volt a szobában.

A fenébe. Megnyomtam a fali kapcsolót, mire felkapcsolódott a kandalló feletti süllyesztett lámpa. Így tökéletesen látszott az üres szoba.

Elindultam a folyosón a hálószobák felé, miközben hevesen dobogott a szívem.

Fogalmam sem volt, mit csinálok, de jó nagy ostobaságnak tűnt.

– Wes? – szólaltam meg újra halkan, hogy ne ijesszem meg.

Elmentem az ő és Sarah szobája előtt, mindkettő sötét volt, és csendes.

Aztán a folyosó végéről, a szülei szobájából hallottam hangokat, mintha valaki beszélne.

Hála istennek! Elképzeltem, ahogy eszméletlenül fekszik a saját hányásában.

– Nem – hallottam a motyogását, aztán furcsa hangot adott ki. Mintha nyöszörögne. Mintha nyögne.

Ó, te jó ég, van ott valaki?

Felkapcsoltam a folyosó világítását. A szívem majd kiugrott a helyéről, egyre közelebb értem a hálószobához.

– Wes? – suttogtam. A hálószoba ajtajából megpillantottam őt: a padlón feküdt az üres szobában, és nem volt rajta a pólója. Egy pulóvert gyűrt a feje alá, az ajtónak háttal feküdt, és nyugtalanul aludt.

Rángatózott, a feje is mozgott, és olyan hangot adott ki, ami nagyon hasonlított a zokogásra.

Istenem, sír?

Álmában?

– Wes – szóltam kicsit hangosabban, hogy felébredjen, de ne ijesszem meg.

– Segíts! – motyogta, álomittas hangjában pánik csengett. – Csinálj valamit!

– Ébredj fel, Wes! – mondtam rémülten, letérdeltem mellé, és megérintettem a karját. Nem akartam megijeszteni, de fel kellett ébresztenem. – Wes!

– Annyira sajnálom, annyira sajnálom – motyogta. A szívem szakadt meg az elcsukló hangja hallatán.

– Wes! – finoman megpaskoltam az arcát. A szívem a torkomban dobogott, és marcangolt a kétségbeesés, hogy felébresszem. Nem tudtam, mi zajlik a tudatalattijában, de azt igen, hogy ki kell szabadulnia onnan. – Ébredj fel!

Hirtelen hatalmas levegőt vett, mintha valaki víz alól emelte volna fel. Kinyitotta a szemét, és zavartan nézett körül.

– Segíts! – lihegte. Felült, és a folyosó felé fordult. – Újra kell élesztenünk!

– Wes! – A vállára tettem a kezem, hogy megnyugodjon. Fájdalmas arckifejezése láttán szinte égette a mellkasomat az együttérzés. – Semmi baj. Csak álmodtál.

– Nem! – kiáltotta pánikszerűen, a sötétben könnyek csillogtak a szemében. – A székénél van, és szüksége van ránk…

– Csak álom volt – szakítottam félbe. Szerettem volna visszahozni őt arról a szörnyű helyről, ahová jutott. – Wes. Shhhh, minden rendben.

– Nincs rendben, az én hibám. – A mellkasa megemelkedett, majd lesüllyedt, mint aki levegő után kapkod, de nem tud rendesen lélegezni. Lerázta magáról a kezem, és felállt. – Mennem kell apámhoz!

Istenem, istenem, istenem – ismételtem magamban, fogalmam sem volt, hogyan segíthetnék neki. – Ki kellene mondanom az igazat, hogy az apja meghalt? Nem tűnik jó ötletnek, de ki kell hoznom ebből.

Mit tegyek?

– Apukád meghalt – mondtam olyan halkan, hogy szinte suttogtam. Felnéztem rá, kicsit féltem, bár nem tudtam, mitől. Utáltam, hogy ezt kell mondanom: – Wes. Ő meghalt.

– Nem – mondta, és a fejét rázta. A folyosóról beáramló fényben megcsillantak a könnyek az arcán. Megfordult, és botladozva elindult a nappali felé. – Meg kell mentenem.

– Wes! – Jézusom, mennyire részeg?

Azt kívántam, hogy csak a részegség legyen az oka, mert ha nem, akkor mégis mi ez a fájdalom? Én mindennap gyászoltam Anyát, de ez most egészen más volt. Felálltam, és utánamentem. Csak állt a nappaliban, és meredten nézett abba a sarokba, ahol korábban az apja fotelje állt.

Csak bámult a semmibe, a falakról pedig visszhangzott a Foo Fighters dala.

Shaking like the thunder{18}

Visszatartottam a könnyeimet, amikor térdre esett, mintha a pillanat valósága elviselhetetlen erővel nyomná a földre.

– Wes. – Letérdeltem mellé, és a hátára tettem a kezemet. Kétségbeesetten próbáltam rájönni, hogyan tudnám enyhíteni a fájdalmát. Lehet, hogy a részegség tette, de még soha nem láttam őt – vagy bárki mást – ennyire szenvedni.

Elveszetten, könnyes szemmel nézett rám, és megrázta a fejét.

– Nem tudom helyrehozni.

– Tudom. – Verejtékes homlokáról hátrasimítottam a haját, és alig láttam a könnyeimtől. – De semmi baj.

– De baj. – Éreztem a fájdalmat a remegő hangjában. Éreztem az alkohol szagát a leheletén, de gyanítottam, hogy nagyon kevés köze van az egészhez. – Az én hibám.

– Nyugodj meg – suttogtam, mert a mellkasa túl gyorsan emelkedett és süllyedt, mintha nem kapna levegőt.

– Nem, te ezt nem érted – mondta a fejét ingatva, és igen, határozottan alig kapott levegőt.

Mivel én is küzdöttem már pánikrohammal, felismertem a helyzetet.

– Wes Bennett, nézz rám! Most!

HUSZONHETEDIK FEJEZET

„Ne tervezzünk el semmit. Adjunk egy esélyt magunknak,

és majd meglátjuk, hogyan alakul. Mit szólsz hozzá?

Akarsz velem nem tervezni semmit?”

– SZÖKŐHÉV

Wes

Megint nem kaptam levegőt. A szívem vadul vert, és levegő után kapkodtam. Ez néha előfordult a rémálmaim után, de ez volt az első alkalom, hogy más előtt történt.

Már csak ez hiányzott.

– Wes. – Hirtelen csak Liz arcára tudtam figyelni, amint közelebb lépett. – Rám nézz! – Bólintottam, és próbáltam visszanyerni a lélegzetem. – Vegyél mély levegőt az orrodon keresztül – mondta, és a mellkasomra tette a kezét. – Gyerünk!

Csak a szemére tudtam koncentrálni. Belélegeztem, éreztem az ujjbegyeit a bőrömön. Bólintott.

– Jó. Most figyelj rám. – Az államra tette a kezét, megfogta az arcomat, és közelebb húzódott hozzám. Sötét volt, de láttam a könnyei csillogását. Hangosan és lassan beszélt. – Nem a te hibád volt. – A szemébe néztem, nagyon szerettem volna hinni neki. Csak azt akartam, hogy a szavai megváltoztassák a valóságot, és minden eltűnjön. Megszorította a bőrömet, mintha így akarna rávenni, hogy figyeljek. – Nem tudom, honnan veszed ezt, de nem igaz.

– De én azt mondtam…

– Wes. – A homlokát az enyémhez nyomta, a hangja megnyugtató volt, puha ujjai pedig melegítették a bőrömet. Határozottan, mégis könnyedén beszélt, a hangja olyan volt, mint egy melatoninfelhő. – Meg kell bocsátanod magadnak, bármi is történt, rendben?

Kicsit szédültem, amikor becsuktam a szemem.

Soha nem fogok megbocsátani magamnak.

Kinyitottam a szemem, és elmerültem Liz kezének és homlokának érintésében. Itt van velem, az én Libbym. Felemeltem a kezem, és hátrasimítottam a haját, mind a tíz ujjamat belefúrva a puha, sűrű, mindig fréziaillatú fürtökbe. Könnyes szemmel nézett rám, az ajka édes volt, és puha. Olyan erősen tört rám a vágy, mintha ököllel ütöttek volna a szegycsontomra.

– Lib… – suttogtam, lehajtottam a fejem, és letöröltem egy könnycseppet. Éreztem, ahogy hosszú, szaggatott lélegzetet vesz, miközben a kezemmel hátrahajtottam a fejét, hogy letöröljem a másik orcáján lévő könnycseppet.

Remegett a kezem, de lejjebb csúsztattam, így a tenyeremmel már a meleg nyakát fogtam, az ujjaimat a haja alatt pihentetve. Nem mozdult, nem szólt, lassított felvételben lebegtünk, és én csak arra tudtam figyelni, hogy mindjárt megcsókoljuk egymást.

Liz a számat nézte – feladtam az ellenállást.

A vágy lángra lobbant, mint forró olaj a parázson.

Ujjaival megszorította az államat, én pedig közelebb hajoltam a szájához.

De még mielőtt összeért volna az ajkunk, észbe kaptam.

Neki barátja van.

Miért van barátja?

Annyira szerettem volna figyelmen kívül hagyni ezt a részletet, kiűzni a fejemből, és belemerülni az egyetlen dologba, amire mindig is vágytam. El akartam felejteni, hogy bárki és bármi létezik rajtam és Liz Buxbaumon kívül.

Különösen, amikor behunyta a zöld szemét.

Minden molekulám zsongott, minden sejtem életre kelt, amikor megéreztem a lágy sóhaját, és ahogy a szája megadta magát.

Az egész lényem felébredt, annyira akartam.

Szinte fájt, hogy ennyire akartam.

A szívem dörömbölt a mellkasomban, és erőt kellett vennem magamon, hogy ne viselkedjek seggfej módon.

– Köszönöm, Lib – suttogtam az ajkára, és önző módon egy pillanatra az alsó ajkára csúsztattam a fogamat, aztán visszahúztam.

Nem tudtam megcsókolni, most nem. De ahhoz túlságosan is éheztem őt, hogy ne lopjak egy kis ízelítőt.

Kinyitotta a szemét, és olyan kínzó várakozással nézett rám, amitől egy pillanatra be kellett hunynom a szemem, hogy összeszedjem magam, és ne csináljak hülyeséget.

Egy, kettő, három.

Alig érezhető csókot leheltem az ajkára, egy lágy érintést, ami inkább lélegzet volt, mint csók. Nem értettem, miért szorult össze a torkom, és miért szúrt olyan erősen a mellkasom, hogy szinte ég.

Nem is csók volt.

– Persze – suttogta, és apró ráncok jelentek meg a homlokán. Rám nézett, és – a fenébe! – még mindig éreztem telt alsó ajkát a fogaim között. A hiánya természetes állapotom volt manapság, de most, amikor kifésültem a haját az arcából, ez a hiány ezerszeres erővel szakadt rám.

– Nem érdemlem meg, amit értem tettél – mondtam, és a selymes fürtjeit simogattam. – Azok után, ami történt.

– Nem tettem semmit…

– De igen, tettél – feleltem, és a saját kezemet néztem, miközben a fürtjeivel játszottam.

– Felébresztettelek egy rossz álomból – suttogta, behunyta a szemét, és hozzám hajolt, hogy a haja még közelebb kerüljön a kezemhez. – Ennyi az egész.

– Lib. Sokkal több volt annál.

– Tényleg? – Kinyitotta a szemét, nekem pedig ezer pillangó repkedett a gyomromban, mert ahogy rám nézett… Jézusom.

Ez volt… minden, amire valaha is vágytam.

De egy pillanat alatt eltűnt, mert láttam, hogy eszébe jut az emlék.

Láttam rajta, ahogy eszébe jutnak a bűneim.

Hirtelen elhúzódott tőlem, kihúzta magát, felült, köhintett, és a füle mögé igazította a haját.

– Öö…

Az arcáról eltűnt minden gyengéd sebezhetőség, ehelyett felemelte az állát, és nehézkesen nyelt egyet. Megmozdítottam az ujjaimat, mert még mindig fogtam az egyik puha hajfürtöt, és én is kihúztam magam.

– Egyébként sajnálom a rémálom miatti kiborulást.

– Ne kérj bocsánatot. – Megrázta a fejét, de nem nézett rám. – Én nyitottam be.

Annyira zavarodott voltam, hogy végig sem gondoltam, hogy kerülhetett ide. Végigpillantottam rajta, és csak ekkor vettem észre, hogy rózsaszín flanelpizsamában van, mintha az ágyból rángatták volna ki.

– Igen, öö, de miért? Úgy értem, örülök, hogy megtetted, mert kihoztál egy szörnyű rémálomból, de szükséged volt valamire?

– Hát – mondta, mintha zavarban lenne. – Csak meg akartam győződni róla, hogy nem fulladsz bele az alkoholba, hiszen egyedül ittál.

Szóval, szánalmasnak tart.

– Á – bólintottam. – Már láttad magad előtt, ahogy megfulladok a saját hányásomban?

– Pontosan – bólintott ő is.

Basszus, basszus, basszus. Egy szánalmas, részeg lúzer vagyok.

Tökéletes.

– Nos, köszönöm, hogy megnéztél. – Összeszorítottam a fogamat, mert szégyelltem, hogy tanúja volt a szánalmas viselkedésemnek. – Igazán figyelmes tőled.

– Nincs mit – mondta, és felállt. – Most már rendben leszel?

– Kicsit csalódott vagyok, hogy így józanodtam ki – válaszoltam természetességet erőltetve magamra. – De igen.

– Oké, akkor én megyek. – Biccentett, és elfordította a tekintetét. – Felálltam, hogy kikísérjem, de ő felemelte a kezét, és így szólt. – Nem kell. Holnap találkozunk.

A padlón ülve néztem, ahogy elindul, és amilyen gyorsan csak tud, leszalad a lépcsőn. A gyomromban éreztem, amikor becsapódott mögötte az ajtó.

– Mi a fene volt ez? – kérdeztem magam elé, de csak a nappali üres falai visszhangozták a szavaimat. Ha nem maradt volna ott finoman a parfümje illata, és ha nem éreztem volna még mindig az alsó ajkát a fogaim között, azt hihettem volna, hogy csak álmodtam.

De nem, ez nem álom volt.

Felálltam, és az ablakhoz léptem, ahonnan tökéletesen ráláttam a Buxbaum-házra. Sötét volt, mindenki az igazak álmát aludta, de tudtam, hogy ő nem.

Valószínűleg levetkőzik a sötét előszobában, megsimogatja Ciciperverzet, és már bánja, hogy úgy döntött, megnézi, mi van velem.

Vajon gondol arra a majdnem csókra?

Felteszem, biztosan, mert az a majdnem csók közöttünk sokkal több volt, mint sok más ember valódi csókja.

Nem igazán voltam magamnál, de akár kómában is lehettem volna, az sem számított volna. Nem kellett ébren lennem ahhoz, hogy tudjam, Liz szája az enyémhez közel van, egy lélegzetnyire, a tekintete pedig az ajkamon, mintha arra vágyna, hogy megcsókoljam.

Arra vágyna. Micsoda nevetséges kifejezés.

Mert a vágy, amit akkor éreztem, amikor (mintha felajánlaná magát) felém emelte az ajkát, sokkal erőteljesebb volt, mint ez a két szánalmas szó. Az emberek olyan dolgokra vágynak, mint mondjuk, a kávé vagy egy új autó, nem? Hogy is lehetne ugyanazzal a szóval leírni az érzést, amikor a számra nézett?

Nem lehet.

Még nem találtuk meg azt a szót, amely kifejezhetné az én őrült, eszeveszett vágyamat.

Amikor az alsó ajka hozzáért a fogamhoz, olyan érzés volt, mint amikor az éhező ember elé frissen sült steaket tesznek. Oké, béna hasonlat, de esküszöm, hogy minden ujjamat összeszorítottam, minden izmom remegett, minden ösztönöm felébredt, és lakomára vágyott.

Istenem, mennyire akarok vele mindent!

Kinéztem az ablakon, láttam, hogy felkapcsolódik a lámpa a szobájában, és elképzeltem, ahogy bebújik az ágyába, és magára húzza a takarót.

Jó éjt, Lib.

Felsóhajtottam. Megbántam, hogy visszafogottan viselkedtem, mert ha Lizről van szó, éhezem.

Tehát jó nagy idióta vagyok, amiért nem habzsoltam be mindent, holott itt volt előttem a lehetőség, nem?

Vágyakozással és bánattal eltelve ültem a szobában, míg végül láttam, hogy elsötétül a szobája.

Aztán a legváltozatosabb módszerekkel próbálkoztam.

Fel-alá járkáltam a ház földszintjén, és tovább kínoztam magam azzal, hogy újra és újra visszapörgettem a majdnem csókot és azt, ahogy Liz rám nézett.

Fekvőtámaszoztam, közben többször is felidéztem a kissé kótyagos emlékeimet a kiborulásomról, aztán elnyúltam a konyha padlóján, és próbáltam végiggondolni, pontosan mit mondtam neki az apámmal kapcsolatos bűntudatomról. Az alkohol és a kimerültség teljesen összezavarta a memóriámat.

Úgy emlékeztem, hogy csak utaltam a bűntudatomra, de a részletekbe nem mentem bele. Hála istennek, mert ha a részeg kiborulásom miatt szánalmas lúzernek tart, akkor mit gondolna rólam, ha megtudná, hogy apámmal is szemét módon bántam.

Elképzelésem sem volt, hogyan fogom rávenni, hogy túltegye magát ezen a zűrzavaron, amit én idéztem elő, de amint visszatérünk Los Angelesbe, megtalálom a módját.

Muszáj, mert ha nem kapom vissza hamar, meghalok a vágytól.

Megkönnyebbültem, amikor pár órával később megvirradt, lezuhanyoztam, és összepakoltam a cuccaimat, hogy a ház fogadni tudja az új tulajdonosokat, majd írtam Sarah-nak.

Én: Mikor jössz át?

Sarah: Anyával már úton vagyunk.

Nem erre számítottam. Kinéztem az ablakon a szomszéd házra.

Én: Haza akar jönni?

Bár a terápia segített anyámnak annyira rendbe jönni, hogy a húgom kedvéért hazajöjjön, apám halála óta gyűlölte a házat.

Sarah: Le akarja fényképezni a házat.

Ezen mindentől függetlenül elmosolyodtam, mert már megtanultam elfogadni Anya fura megnyilvánulásait.

Bizarr módon megváltozott.

Az első tizennyolc évemben ő csak az anyukám volt, a nő, aki vacsorát főzött, bekötözte a sebeimet, és jóéjtpuszit adott esténként.

De amikor Apa meghalt, eltűnt.

Elérhetetlen emberré vált, csak látszólag volt az az anyuka, aki gyerekkorom óta mindig mellettem volt. Amikor nem sírt, akkor gyakorlatilag semmit sem csinált. Akkoriban leírhatatlan módon haragudtam rá – bár ettől szörnyen éreztem magam –, mert a poszttraumás stressz-szindrómája miatt nekem kellett átvennem a szerepet, amit soha nem akartam.

De most teljesen más embernek tűnt.

Vicces volt, önironikusan kezelte a problémáit, és az egykor viszonylag zárkózott nőből a legnyitottabb emberré vált, akit csak ismerek. Az az igazság, hogy sokszor idegesített, hogy mindenkinek mindent kifecseg, de elviseltem, mert legalább újra köztünk volt.

Sosem tudtam megunni a nevetését.

Bár egy órával később már visszavontam ezt az állításomat, mert amikor Lilith, Clark és Liz elkezdtek dolgozni a házban, cipelték a felszereléseket, és random baseballkérdésekkel nyaggattak (szerencsére nem Apa haláláról kérdezgettek!), Anya olyan információval látta el őket, amelyekhez valójában senkinek semmi köze nem volt.

– Tehát itt kezdődött? – kérdezte Clark, és hozzám dobta a baseball-labdát. Lilith filmezett.

– Hű, Clark, de kemény kérdések – jegyezte meg Sarah, aki a terasz korlátján ülve figyelte őket. „Igen, ő határozottan Wes-párti, és egy kicsit szemtelen” – gondoltam, és megszorítottam a labdát a kesztyűmben.

– Figyelj, Mini Bennett, ha a véleményedre vagyok kíváncsi, megkérdezem – mondta vigyorogva, mintha egész reggel arra várt volna, hogy Sarah beszóljon neki.

A hátsó kertben dobáltunk, ami eléggé giccses volt, de én mindig jobban éreztem magam, ha a labda a kezemben volt, úgyhogy nem zavart. Odadobtam Clarknak a labdát.

– Itt tanított meg apád baseballozni? – kérdezte.

– Már megint – morogta Sarah.

– Azt hiszem, igen – válaszoltam, Liz pedig közben egy kisebb kamerával filmezett minket.

– Órákat gyakoroltunk itt, amikor a középiskolai bajnokságban játszottam.

– A húgod segített labdát szedegetni? – kérdezte Clark, és visszadobta a labdát. – Vagy csak okoskodó megjegyzéseket tett, mint valami Disney-sorozat mellékszereplője?

– Hűha – kiáltotta Sarah nevetve. – Most Disney-szereplőnek neveztél?

– Csak Zuri Ross, nem Jessie Prescott{19} – felelte. Ez olyan utalás volt, amit én nem is értettem.

De a húgom nyilván értette, mert Clark felé bökött.

– Zuri igazi kis rosszcsont volt, szóval, köszönöm – mondta.

Clark ránézett, és megrázta a fejét.

– Befognád, hogy feltehessek pár kérdést?

– Befogom – mondta Sarah. – De nem vagyok biztos abban, hogy valóban fel tudsz tenni normális kérdéseket.

– Sarah képtelen csendben maradni – mondta anyám. – Negyedikben az egyik tanára a folyosóra költöztette az asztalát, mert a lányom képtelen volt csendben maradni.

– Ez annyira jellemző a mi Zurinkra – mondta Clark vigyorogva. Aztán felém fordult: – Liz itt volt a szomszédban, te pedig apáddal a hátsó kertben labdáztál? Ez olyan vicces.

– Ők ketten régen utálták egymást – jegyezte meg anyám vidáman. A kerítésnek dőlve magyarázott: – Liz csendes kislány volt, akit könnyen fel lehetett bosszantani, Wessy pedig imádott borsot törni az orra alá.

Ránéztem Lizre, egy rövid időre találkozott a tekintetünk, majd gyorsan lepillantott fényképezőgépére. Amióta megjelentek az ajtónkban, úgy tett, mintha nem is léteznék, és mindenre figyelt, csak rám nem. Feszültség volt köztünk, az arcszíne elárulta, hogy emlékszik minden apró részletre, ami alig néhány órával korábban történt, én pedig nem tudtam levenni a szemem a szájáról.

Olyan közel volt…

– Liz annyira ideges lett, amikor egy-egy eltévedt labda megzavarta a játékát – mondtam higgadtan, mintha nem jelentett volna óriási kihívást, hogy a beszélgetésre koncentráljak, miközben Liz tesz-vesz körülöttem.

– Nem, én akkor lettem ideges, amikor ez a kiállhatatlan gyerek a szomszédból átugrott a kerítésen, és zaklatott. – Filmezett, a kamerára figyelt, de a kis mosolya nekem szólt, amikor hozzátette: – Most talán kedvesnek tűnik, de Bennett rémes alak volt.

Igen, heccelj csak, Buxbaum!

– Oké, részemről minden megvan a házból, amit akartam – mondta Lilith Liznek, és letette a kamerát. – A nappali, Wes hálószobája és a hátsó kert, ahol megtanult labdázni. Eszedbe jut még valami, amit itt meg kellene néznünk?

Egyértelmű volt, hogy Lilithnek sokat számít Liz véleménye, és a szeme csillogásából láttam, hogy ez Lizt is boldoggá teszi.

– Öö, szerintem ennyi… – felelte, és letette a kamerát.

– Kiváló. – Lilith elégedettnek tűnt, és visszament a házba, Sarah és Anya utánamentek, így megragadtam az alkalmat, amíg még lehetett.

– Beszélhetnék veled egy pillanatra, Liz? – kérdeztem. Őszintén szólva nem tudtam, pontosan mit is akarok, csak tisztázni szerettem volna a helyzetet. – Olyan emberről van szó, akivel együtt jártunk középiskolába.

A szemöldöke összehúzódott.

– Kiről?

Kiről?

– Ööö. – Clarkra pillantottam, de úgy tűnt, nem figyel: – Dean Forester.

Igen, erre csak még jobban összevonta a szemöldökét.

– Dean Forester?

Nem tudom, Clark hallotta-e, de kiment a teraszra, és hátat fordítva nekünk, elkezdte összepakolni a felszerelését.

– Oké, öö… lehet, hogy mégsem Deanről van szó – mondtam, kicsit közelebb lépve hozzá, és lehalkítva a hangomat.

– Ne mondd – morogta, és a pillantásából kiderült, hogy átlát rajtam.

– Csak bocsánatot akartam kérni a tegnap este miatt. Túl sokat ittam, és szörnyen viselkedtem – mondtam halkan, és megdörzsöltem a jobb szemem felett, ahol a fejfájás kínzott. – Nagyon rendes voltál, pedig nem kellett volna.

– Semmi baj. – A szeme végigsiklott az arcomon, és nyelt egyet. Az alsó ajkába harapott, majd megszólalt: – Örülök, hogy nem voltál egyedül.

Továbbra is a száját néztem, és visszajátszottam azt a pillanatot, amikor a fogam közt éreztem az ajkát.

Olyan közel volt…

De a kamerája felé fordult, ezzel jelezve, hogy részéről vége a beszélgetésnek.

Istenem, olyan gyönyörű!

Sejtettem, hogy kimerült, miután éjszaka vigyázott rám, de a zöld szeme tiszta volt, az arcán rózsaszín pír jelent meg a lófarkából kilógó hajtincsek alatt, és elkezdte szétszedni a felszerelését. Kötött pulóvert meg barna szoknyát viselt, és olyan térdzoknit, ami a Docs cipővel tökéletesen hangsúlyozta a lábát.

Atyavilág, az a láb!

– Haver.

– Tessék? – Clarkra néztem, aki engem nézett, ahogy Lizt nézem.

A francba!

Láttam rajta, hogy észrevette. Hogy tudja, hogy a barátnőjét bámultam. Nem tűnt dühösnek. A szeme kissé összeszűkült, mintha feldolgozná a látottakat, de nyugodtnak tűnt.

– Még egyszer köszönjük, hogy megengedtétek a forgatást.

Micsoda seggfej vagyok.

– Igen – mondtam, és igyekeztem nem Liz után nézni. – Persze.

– Akkor most itthagyunk téged, hogy átadd a házat, de továbbra is áll a programajánlat: pár óra múlva találkozunk az Emerson Fieldben?

– Persze – feleltem. Bűntudatom volt, hogy nulla-huszonnégyben a barátnőjére gondolok.

– Remek – mosolygott.

– Kösz, haver!

Mindenki elment – Anya és Sarah a bankban várt rám –, és amint becsuktam mögöttük az ajtót, az egész helyzet visszavonhatatlansága rám szakadt. Szobáról szobára jártam végig a házat, lépteim hangosan visszhangzottak a csupasz laminált padlón, és milliónyi gyerekkori emlék tört rám.

Furcsa keverék a gyermekkori nosztalgia és a traumatikus gyász.

Ha becsuktam a szemem, éreztem anyám spagettiszószának az illatát, amit vasárnaponként hat órán át főzött a tűzhelyen, de ugyanazt a tűzhelyet láttam magam előtt, amikor eszembe jutott, hogy a temetés után pár nappal sertéskarajt akartam sütni Sarah-nak, és bekapcsolt a füstérzékelő.

Kihúztam magam, és levettem a hátizsákomat a pultról. Nem volt okom tovább maradni. Sarah-nak igaza volt: a rossz emlékek annyira nyomasztóak, hogy elhalványítják a jó emlékeket. El kell mennem a Teal Streetről, és vissza sem nézni.

De amikor kinyitottam a bérelt autó ajtaját, mégis utoljára visszanéztem a házra, csak ezúttal eszembe jutott a levél, amit Liz hagyott nekem a tornácon a szalagavató után. Ennyi idő elteltével is fel tudtam idézni, és ugyanazt a reményt éreztem, ami akkor töltött el. Amikor rájöttem, hogy engem vár a Titkos kertben.

Hogy nekem készítette azt a CD-t.

Hála az égnek, hogy ez az emlék nem szennyeződött be! – gondoltam, majd beszálltam a kocsiba, és elhajtottam gyerekkorom helyszínéről.

De előtte még megálltam egy pillanatra, hogy utoljára még egyszer beforduljak A helyre.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

„– Itt maradék kétezerért is.

– Megadnám a négyet is.”

– MICSODA NŐ!

Liz

– Rendben, a terv a következő. – Sarah csípőre tette a kezét, amikor kiléptünk az Emerson Fieldről. – Clark velem és Anyával jön. Wes Michaellel, Liz pedig Lilithszel visszaviszik a felszerelést a hotelbe, aztán a Nicola’sban találkozunk.

Michael is odajött az Emersonba, ahol forgattunk. Lilith nagyon örült, mert így több interjús tartalmat tudtunk készíteni, amikor Wesszel elkezdtek nosztalgiázni. Mire végeztünk, Michael leszervezett egy rögtönzött vacsorát Wes barátaival (azokkal, akik a környéken jártak egyetemre).

Nagyon vártam, hogy találkozhassak velük, mert már régen láttam őket.

– Főnök asszony – mondta Clark, és Wes húgára pillantott, mintha még soha nem találkozott volna ilyen emberrel.

Volt benne valami.

– Főnök, úgy érted – mondta Sarah, majd felnevetett, amikor Clark felnyögött a béna szóváltáson. – Menj, dobd be a cuccod a furgonba, mielőtt még elindulunk nélküled!

– Nem hagyunk itt – tette hozzá Wes anyja. – Csak piszkálódik.

– Ahhoz nagyon ért, ugye?

– Így született.

– Miért osztod be a kocsikat? – kérdezte Wes. Nem néztem rá, képtelen voltam.

A tegnap este után több mint nehéz volt a szemébe nézni.

Még mindig érzem, ahogy a csókjával megállította a könnyeimet.

Elvesztettem az eszem, elragadott a pillanat, megpróbáltam segíteni egy régi barátnak, és majdnem megcsókoltam.

Nem történt baj, csak a kimerültség és az érzelmek játszottak össze, de nem akartam a szemébe nézni, hogy lássam, ő többnek hitte.

Látta, mennyire akarom – abban a sebezhető pillanatban –, hogy megcsókoljon.

– Látszik rajta, hogy vezető típus – állapította meg Lilith, és mosolyogva a telefonjára nézett.

– Nyilvánvalóan valami olyasmi – válaszolta Clark. – De éhes vagyok a vitához. Induljunk!

Clarkkal és Lilithszel átsétáltunk a parkolón, Lilith beszélt valakivel telefonon, Clark pedig közben hozzám fordult:

– Még nem tette túl magát rajtad.

– Tessék? – Felé fordultam, aztán Lilithre néztem, hogy meghallotta-e. Szerencsére nem.

– Ki? – kérdeztem, bár pontosan tudtam, mire gondol.

– Pontosan tudod, hogy ki – mondta halkan, és vádlón nézett a szemembe, miközben a minibuszhoz közeledtünk. – Tudom, mit mondtál, de nyilvánvaló, hogy van köztetek valami, ami még nincs lezárva. Úgy néz rád, mint aki egy órán belül elveszítheti a szeme világát, és megpróbálja megjegyezni az arcod minden részletét.

Összerándult a gyomrom, és eszembe jutott, hogyan nézett rám Wes a nappaliban, a padlón fekve.

Nem. Nem akarom újra átélni. Az csak a gyász volt, semmi köze más érzelmekhez. Semmi.

– Ez nem igaz – mondtam nyugodtan.

– De igen, és ettől szemétnek érzem magam.

Ránéztem Lilithre, aki biccentett, és telefonálás közben a másik irányba nézett.

– Van valami furcsa kettőtök között, amikor együtt vagytok – erősködött Clark, és kissé dühösen nézett rám, összehúzva alig látható, szőke szemöldökét. – És nem tetszik, amit a kamukapcsolatunk miatt érzek.

– Mit érzel? – kérdeztem, és megnyomtam a távirányító gombját, hogy kinyissam a kisbusz ajtaját.

Hátrapillantott a válla felett, mintha meg akarna győződni arról, hogy senki sem hallja.

– Mintha bántanám Bennettet – mondta. Aztán rám mutatott, és így folytatta: – Ne akadj ki, hogy ilyen érzelgős vagyok. Szerintem ő is kedvel téged, ami azt jelenti, hogy a hazugságunk valószínűleg fáj neki.

– De mi nem is randiztunk sokáig, egyáltalán nem – mentegetőztem, mert így is volt. – Kétlem, hogy egyáltalán emlékszik rá, hogy ezt mondtam.

– Dehogynem, emlékszik – makacskodott. Lilith közben befejezte a telefonálást. Clark bűntudatosan motyogta: – Látom a szemében, amikor hozzám beszél.

– Szia, Gigász! – Odaért Sarah is az anyukájával, és ránk dudált. – Vége a csacsogásnak, szállj be!

– Ó, oda nézzenek, itt a sofőröm! – mondta nekünk Clark, és széles mosolyra húzta a száját, a felszerelését pedig bedobta az autó hátuljába. – Jó pihenést, Lil és Liz, a húsgombócnál találkozunk!

Amikor beült a kocsi hátsó ülésére, és Sarah elindult, nem tudtam eldönteni, hogy döbbenten nézzek, vagy hangosan nevessek. Alig csukta be az ajtót, Sarah máris rálépett a gázra, amitől Clark felüvöltött.

– Buliautónak tűnik – mondta Lilith, és ő is betette a felszerelését az autó hátuljába, majd becsukta az ajtót.

– Ugye?

Lilithszel a felvett anyagról beszélgettünk a szálloda felé menet – nagyon izgatott volt a tartalma miatt. Akárcsak én, mert mindenki hihetetlenül nagylelkű volt. De bármennyire izgatott voltam is, megkönnyebbültem, hogy kitehetem őt, és nem kell többet gondolni rá.

Arra akartam koncentrálni, hogy találkozhatok a régi barátaimmal, és élvezhetem az utolsó otthon töltött estémet, mielőtt visszamegyek az egyetemre.

Wes is ott lesz, de nem akartam, hogy az este róla szóljon.

Miután kitettem Lilitht, leparkoltam az Old Marketnél, és elsétáltam az olasz étteremhez.

Még a sarokhoz sem értem, máris meghallottam Noah hangos kiáltását.

Természetesen a louisville-i futballról ordított.

Végigsétáltam a Jackson Streeten, és nem tudtam nem mosolyogni.

A friss őszi este tökéletes hátteret nyújtott a régóta várt találkozáshoz. A Nicola’snak csodálatos kültéri része van, a sarokteraszt fényfüzérek világították meg, és mire a Tizenharmadik utcához értem, ők már mind ott voltak.

A régi barátaim a legnagyobb asztal körül gyülekeztek, ami olyan volt, mint egy pillanatfelvétel a múltból. Eszembe jutott az Old Days című dal, ami tökéletes aláfestő zene ehhez a pillanathoz.

Wes hátradőlt a székében, és Noah-val nevetett valamin, amit Gigi (a étterem tulajdonosának a lánya) mondott nekik. Örültem, hogy még mindig jóban vannak. Noah volt a legnagyobb okostojás, akivel valaha találkoztam, olyan fazon, aki gyakorlatilag bármiről képes volt vérre menő vitákat folytatni, amíg be nem bizonyította, hogy neki van igaza. Hiányoztak.

Bármit érzek is Wes iránt, örültem, hogy Noah ott van mellette.

Michael (a volt szerelmem) a telefonját mutogatta, míg Joss (a középiskolai legjobb barátnőm) mögötte állt, és a válla felett nézte, Wes unokatestvére, Charlie pedig valamit rajzolt egy szalvétára, amitől a barátnője, Bailey a hasát fogta a nevetéstől.

Hiányzik a régi mi…

– Lizinka! – Clark egy kisebb asztalnál ült Sarah-val, és felemelte a kezét, hogy észrevegyem.

A hangos kiáltása miatt mindenki felém nézett.

– Atyaég, végre hazajöttél! – kiáltotta Joss, amikor meglátott, majd odarohant, és átölelt. Elöntöttek az érzelmek, hogy ennyire hiányoztam a barátnőmnek, és mindketten elpityeredtünk. Amikor végre elengedtük egymást, Joss a szemét törölgette.

– Utálom Los Angelest, amiért elcsábított tőlünk. Gyere, ülj ide mellém!

Követtem az asztalhoz.

– De most több időd jut Noah-ra.

– Ja, köszi, Buxbaum – morogta Noah, de Josst nézte. Ők olyan páros voltak, akiknek a szeretetnyelve egymás ugratása.

– Miért ott ültök? – kérdeztem Sarah-tól és Clarktól, pedig olyan közel voltak, hogy szinte megérinthettem őket.

– Mert nem akartam a bátyám hülye barátaihoz ülni, úgyhogy kölcsönkértem a pasidat, hogy szórakoztasson.

Clark közben Sarah-t nézte, és… kicsit érdeklődőnek tűnt.

Érdekes.

– Jó. – Leültem Joss és Michael közé, és éreztem, hogy Wes figyel. Nem fordultam oda, de tudtam. – Ez a legjobb olasz étterem a városban – mondtam Clarknak, és igyekeztem nem mutatni, hogy zavarban vagyok, de tudtam, hogy az a lehetetlenül hosszú szempillájú barna szempár rám szegeződik. – Szóval, gondosan válassz vacsorát!

– Mindig gondosan választok vacsorát – felelte, és a menüt nézegette.

Az első öt percben kényelmetlenül éreztem magam, amikor a régi barátaimmal a „mi újság veled?” udvariassági köröket futottuk, de utána olyan volt minden, mintha el sem költöztem volna. Persze más volt így, hogy már nem vagyok együtt Wesszel (a legtöbbjüket rajta keresztül ismertem meg), de az idő és a finom ételek mindent elfeledtettek.

A vacsora remek volt. Clark ugyan bekapcsolta a kameráját, és felvette a kötetlen összejövetelt, az egész mégis olyan volt, mint egy kényelmes, régi kardigán: meleg és megnyugtató, amire már régóta szükségem volt.

Clark néhány interjúkérdést is feltett két falat gombás ravioli között, de olyan jól elvegyültek a baráti vacsorán, hogy alig vettük őket észre. Még akkor is, amikor Mr. Bennett haláláról beszélt, inkább úgy tűnt, mintha régi barátok idéznék fel az emlékeiket, nem pedig hivatalos interjú készülne.

– Emlékeztek, hogy soha nem tudta megjegyezni a nevem? – fordult Noah vigyorogva Weshez, és egy húsgombócot tömött a szájába. – Állandóan Isaacnek hívott.

– Végül is mindkettő bibliai név – mondta Wes nevetve. – Majdnem ugyanaz. Miért is tennél érte szemrehányást?

– Igen – erősítette meg Noah. – Harmadikos korunkban lettünk barátok. Biztos vagyok benne, hogy Stu csak szórakozott velem.

– Ó, biztosan – értett egyet Wes, aztán hozzátette: – Azt hitte, hogy egy okoskodó kis szarházi vagy.

– Abban nem tévedett, Isaac – szólt közbe Joss.

Minden tökéletes volt, amíg meg nem jött a citromos torta – ami, csak hogy tisztázzuk, mindig tökéletes.

Épp egy hatalmas falatot tettem a számba az isteni tortából, amikor Clark Josshoz és Noah-hoz fordult:

– Ti sokat foglalkoztatok Wesszel, amikor otthagyta az egyetemet? A ti főiskolátok közel van.

Ők az UNL-re jártak, egyórányira innen.

– Én igen – mondta Noah. – De Joss annyira dühös volt rá az újév miatt, hogy még a nevét sem ejthettem ki előtte.

Ó, te jó ég! A torta cementté változott a számban. Mintha lassított felvételt láttam volna.

– Így van – mondta Joss, és rám kacsintott. – Számomra halott volt.

Fogd be, fogd be, fogd be! – gondoltam, és el akartam tűnni. Azt akartam, hogy Joss maradjon csöndben. Hányingerem lett, és elfogott a pánik – rettegve vártam, mi jöhet még, mit mondhatnak még. Remekül éreztük magunkat, miért kell ezt felhánytorgatni?

Miért kell erre újra meg újra visszatérni?

Wes a másik oldalon ült. Már a gondolattól is lángolt az arcom, hogy esetleg ránézzek. A vízért nyúltam, mert nem tudtam, mit tegyek.

– Mi történt szilveszterkor? – kérdezte Clark, mint aki valamilyen vicces történetre számít.

– Mindenki sokáig aludt, ennyi – válaszolt Sarah, és ekkor tényleg ránéztem. Összenéztünk, visszaemlékeztünk arra a reggelre, és kicsit megszédültem.

Aztán még rosszabbul lettem.

– Ugyan már! – erősködött Clark, aki néha olyan volt, mint egy elefánt a porcelánboltban. – Szeretném hallani a sztorit.

– Semmi sem történt – mondta Wes figyelmeztető hanglejtéssel. – Részeg voltam, és hülyén viselkedtem.

– Mióta ez a megcsalás definíciója? – kérdezte Joss. Egyértelmű volt, hogy ő sem bocsátott még meg neki. – Ez úgy hangzik, mint…

– Joss! – szakítottam félbe, mert kétségbeesetten témát akartam váltani. – Ne ezzel foglalkozzunk! Csak…

– Tegyünk úgy, mintha nem ő lenne az oka, hogy évekig nem jöttél haza?

– Atyaúristen – morogtam, és majd kiugrott a szívem a helyéről. Nem mertem Clarkra nézni. Wesre sem. Egyszerre éreztem szégyent és haragot. De elővettem a műmosolyomat. – Szerintem inkább arról kellene beszélnünk, hogy Michael hogyan figyelt Wesre, és hogyan rázta helyre.

– Mi? – Michael Wesre nézett. – Liz ezt honnan tudja?

Ekkor ránéztem Wesre, aki engem nézett, mintha olvasni akarna a gondolataimban. Még akkor is engem nézett, amikor válaszolt Michaelnek:

– Elmeséltem, hogy baseball-labdákat dobáltál nekem, és elhánytam magam a dobódombon.

Lehajtottam a fejem, mert olyan intenzív volt a tekintete.

– Komolyan? – kérdezte Michael, és elnevette magát. – Azt hittem, ez a mi titkunk.

Mintha elmúlt volna a kellemetlen pillanat, amikor Michael is elmondta a saját verzióját, de Wes egy szót sem szólt utána.

Ahogy Clark sem, aki továbbra is engem bámult, mint aki nagyon gondolkodik.

És úgy is maradt, csendben, önmagába merülve, akkor is, amikor fizettünk, és kiléptünk az étteremből.

Látszott rajta, hogy valamin töpreng, amikor elindultunk.

– Hol parkoltok? – kérdeztem Josstól, amikor a Jackson Street felé sétáltunk.

– Az Upstream melletti fizetős parkolóban – válaszolta. – Gyertek velünk, útközben vehetünk fagyit.

– Ó. – A másik oldalamon álló Clarkhoz fordultam. – A Ted and Wally’s útba esik!

– Fagyi mindig jöhet – mondta, de még mindig elgondolkodva nézett rám…, mint aki feldolgoz valamit… Mint aki összerakja a képet. Nem tudtam, mit gondoljak, mert Clarkot általában könnyen kiismertem, de lehet, hogy csak túlgondoltam a fáradtság miatt.

Elindultunk együtt a fagylaltozó felé, és a sok beszélgetés és nevetés közben az jutott eszembe, hogy bárcsak ne kellene olyan hamar visszamennem.

Még a kínos pillanat után is maradni akartam.

– Jössz? – kérdezte Charlie Bailey-től, aki mögötte sétált.

– Kényelmetlen a cipőm – nyafogott Bailey, és a magas szárú, vastag talpú csizmájára mutatott. – Még nem törtem be.

– De nagyon menő – mondta Sarah. – Mekkora?

– Nem adom kölcsön, mert Kaliforniában vagy – mondta Bailey, ami egyértelműen arra utalt, hogy Sarah folyton kölcsönkéri tőle a cuccait. – Feltörné a lábad.

– Ugyan már, Szemüveg – mondta Charlie. Egy pillanatra megállt, és Bailey-re nézett. – Tudod, hogy bármikor szívesen viszlek a hátamon. Pattanj fel! – Bailey mosolygott, és egy pillanat alatt felugrott a hátára. – Te kis hazug! – Átkarolta a lányt. – Ha így fel tudsz ugrani rám, akkor valószínűleg járni is tudsz.

– De miért sétálnék, amikor a hideg orromat a meleg gallérodba fúrhatom?

Elfordítottam a tekintetemet, mert volt valami ismerős abban, ahogy álltak egymás mellett.

– Beszélnünk kell, Liz – mondta Clark, amikor a fagylaltozóhoz értünk.

– Mi az?

Megragadta a könyökömet, megállított, és elhúzott Josstól meg a többiektől. Rám kacsintott:

– Nem tudom tovább csinálni – mondta jól hallhatóan.

– Mit? – kérdeztem, mert fogalmam sem volt, miről beszél. – Ezt – felelte idegesen. – Ezt, ami köztünk van. Nem működik.

– Kettőnk között? – kérdeztem, majd elgondolkodtam. Most csak úgy tesz, mintha szakítana velem? – Clark – mondtam, és a barátaimra néztem, akik megálltak az ajtóban, és úgy tűnt, minket figyelnek. – Megbeszélhetnénk ezt a kocsiban?

– Nem – válaszolta, aztán a hajába túrt, és teátrálisan folytatta. – Mert nem bírom ezt tovább. Nem bírom, Lizinka.

Atyaég, komolyan gondolja!

De miért? Miért csinálja ezt anélkül, hogy előbb egyeztettünk volna? Ráadásul a barátaim előtt?

– Mi… Ez most mi? – kérdeztem. Nem tudtam, vegyem-e a lapot, vagy mi legyen. Még soha nem szakított velem kamubarát, tehát ez teljesen új helyzet volt.

– Azért, mert semmit nem érzek irántad – mondta, és a kezét a szívére tette. – A pizzádra több érzelemmel néztél, mint rám.

– Haver, nyugi – hallottam Noah bosszús hangját.

– Jézusom – mondta Sarah, és a szemem sarkából láttam, hogy eltakarja az arcát.

És akkor egyszer csak ideges lettem. Miért nem beszélt velem erről? Az arcom lángolt, és egyetlen dolog jutott eszembe:

– Húsgombócos pennét ettem.

Charlie felhorkant.

– Mikor éreztél utoljára bármit is, Liz? – kérdezte Clark drámai hangsúllyal, és csillogó szemmel. Tipikus Clark, teljes átéléssel adta elő, én viszont nem tudtam, nevessek, vagy nyakon vágjam.

Megragadtam az erős karját, és megpróbáltam elhúzni.

– Legalább odébb mehetnénk a sarkon túlra, hogy ne a legforgalmasabb utcán beszéljük ezt meg?

– Nem – felelte színpadiasan gesztikulálva és úgy rázta le a kezem a karjáról, mint egy hisztis kisgyerek. – Végeztem…

– Hé! – szólalt meg Wes, és Clark felé lépett. Az arca nyugodt volt, de a hangjából feszültség érződött. – Nem kell bántani, Waters.

– Nem bánt – mondtam, és figyeltem, ahogy Clarkot nézi. Kíváncsi voltam, mit gondolhat, amikor ilyen komoly arcot vág.

– Dehogy bántom – ismételte Clark. – Csak befejezem a dolgot, amíg még barátok vagyunk.

– Ó, szóval, erre megy ki a játék? – kérdeztem szárazon.

– Haver, hallottál már a magánéletről?

Charlie morogva válaszolt.

– Joss, rendelnél nekem egy csokis malátaturmixot? – kérdeztem, mert véget akartam vetni ennek a jelenetnek. – Egy pillanat, és bent vagyunk.

– Persze, rendben. – Joss vette a lapot, és a többiekhez fordult: – Gyerünk, rendeljünk, srácok!

Mindenki vele tartott – hála az égnek! –, és amint bezárult mögöttük az ajtó, rávetettem magam.

– Mi a fene volt ez, Clark? Miért nem mondtad, hogy úgy döntöttél, eljátszod a szakításunkat?

– Sajnálom, de csak úgy jött, Liz. Már így is bűntudatom volt Wes miatt, ezt te is tudod, aztán elmentem a húgával és az anyjával az étterembe, és miután beszélgettem velük, egyszerűen nem bírtam tovább.

– Hát, legalább figyelmeztethettél volna…

– Liz. – Megfogta a karomat, és olyan erősen szorította, ahogy még soha. Nem volt szokása ilyen teátrálisan viselkedni. – Vannak dolgok, amikkel tisztában kellene lenned. Dolgok, amikről biztosan nem vagy tisztában.

– Wesről? – kérdeztem. Egyértelműen fontosnak tartotta, de nekem már a tegnap este is túl sok volt Wesből. Nem tudtam elviselni több Wes-információt.

– Igen. Sarah azt mondta…

– Nem érdekel – szakítottam félbe. – Nincs semmi, amit tudnom kéne…

Megállított, a kezét a számra tette, és szigorú apás pillantást vetett rám.

– De igen. Van. Kérlek, befognád tíz másodpercre, hogy beszélhessek? – Sóhajtottam, és bólintottam. – Bízol bennem? – Ismét bólintottam, ő pedig elvette a kezét, és folytatta: – Szóval, a helyzet a következő. Az autóban elkezdtem interjút készíteni Sarah-val és az anyjával, de úgy döntöttem, hogy kihagyom azt az anyagot, mert az anyukájuk túl sokat beszélt, és mindent kifecsegett, amit szerintem Bennett nem szeretne látni a dokumentumfilmben.

– Jó, és…? – Érdekelt, miről beszélhetett az anyukájuk, de tudtam, hogy jobb, ha nem tudom.

– De őrült dolgokat mondott. Olyan dolgokat, amiket látnod kell. – Megnyitotta a telefonját, és elém tartotta. – Nézd meg. Csak négy perc az egész.

Nagyon szeretném, de nem tehetem.

– Clark, nem akarom.

– Bemegyek, és elmagyarázok nekik mindent, hogy a barátaid ne akarjanak megölni – jelentette ki, és a kezembe nyomta a telefonját. – A hivatalos verzió az lesz, hogy te és én megegyeztünk, hogy jobb, ha barátok maradunk, és minden rendben van. Te telefonálsz, és pár perc múlva bejössz. Megértetted?

Lenéztem a telefonjára, és kíváncsian vártam, mit fogok látni.

– Oké.

– A legrosszabb, ami történhet, hogy semmi sem változik – mondta halkan, nagy kezével megragadta a vállamat, és az épület oldalán álló pad felé irányított. Óvatosan leültetett, és megborzolta a hajamat. – De szerintem fontos, hogy ezt lásd.

Néztem, ahogy elmegy, és miután belépett a fagyizóba, úgy éreztem, még mindig itt van velem.

Mintha az egész világ megállt volna.

A kezemben tartott telefonra néztem, és nem tudtam, mit tegyek. A legjobb lenne, ha nem nézném meg. Az az interjú Clarknak szólt, nem nekem, nincs jogom hallgatózni. Jobb lenne, ha kidobnám az egészet, és elfelejteném, amit Clark mondott.

Mit mondhatott Wes anyja, ami nekem annyira fontos lehet? Alig ismertem már West. Azon az elgyengülésen kívül a nappali padlóján (amit egyszerűen nem tudtam kiverni a fejemből), most már csak ismerősök vagyunk.

Akkor miért akarom megnézni?

Remegett az ujjam, mély levegőt vettem, és elindítottam a videót.

Clark az első ülésen ült, és Wes anyukáját filmezte, aki Sarah mögött ült a hátsó ülésen.

Közvetlenül a kamerába nézett, amikor Clark megkérdezte tőle:

– Mit gondolsz, mi teszi Wes történetét olyan különlegessé?

A kamerán kívülről behallatszott Sarah hangja:

– Van egy húga, aki baromi menő.

– Ó, még nem találkoztam vele – mondta Clark halkan, de továbbra is Wes anyukáját vette.

Ő keresztbe fonta a karját, és azt mondta:

– Az a tény, hogy túlélte mindazt, ami rázúdult. Az, hogy nem züllött le, már önmagában is győzelem, nem?

Ez mosolyt csalt az arcomra, olyan drámai volt.

– Mindenki azt hiszi, hogy az apja meghalt, ezért hazajött segíteni, és sikerült visszatérnie a baseballhoz. Azt hiszik, ez a történet. De itt nem ez a lényeg.

– Anya! – szólt közbe Sarah. – Nem kéne…

– Mi a lényeg, szerinted? – kérdezte Clark.

Wes anyukája megbillentette a fejét, és összeszűkítette a szemét, mintha látná maga előtt a történetet.

– Először is, úgy érezte, hogy Stu halála az ő hibája, ezért kezdettől fogva rengeteg bűntudattal kellett megküzdenie.

Éreztem, hogy elakad a lélegzetem, és nem tudtam levenni a szemem a kijelzőről. Alig vártam, hogy többet tudjak, mert saját szememmel láttam, hogy valami nem hagyja nyugodni West. Valami súlyos fájdalom emészti.

Láttam Clarkon, hogy megdöbbent.

– Miért gondolta ezt? – kérdezte.

Wes anyukája megrázta a fejét, mintha szomorú történet következne:

– Hazatelefonált, és veszekedtek. Stu makacs és rendkívül rámenős volt, ha baseballról volt szó. Wes pedig dühös lett, és sok szörnyű dolgot mondott, amit nem gondolt komolyan, többek között azt is, hogy nem akarja, hogy Stu ott legyen a bemutatómérkőzésén. Pedig már összepakoltunk, és indulásra készen vártuk, hogy átutazzunk a meccs miatt az ország másik felébe.

Lefagytam, rettegtem a folytatástól.

Az apja még a bemutatómérkőzés előtt halt meg.

– Szóval, Stu letette a telefont, leült, hogy megnézzen egy baseballmeccset, és egy órával később szívrohamot kapott.

Ó, istenem… A kezemmel eltakartam a számat, és lenyeltem a könnyeimet. Próbáltam elképzelni, hogyan tudna bárki is megbirkózni ezzel a bűntudattal.

– Úristen – mondta Clark. – Magát hibáztatja az édesapja haláláért?

– Bizony – felelte Wes anyukája, és könnyes szemmel ingatta a fejét. – És amikor hazajött a temetésre, én a saját poszttraumás stressz-szindrómámmal küzdöttem, bár akkor még nem tudtam róla. Teljesen kikészültem, és Wes ahelyett, hogy visszament volna az egyetemre, két teljes munkaidős állást vállalt, mert én nem tudtam dolgozni. Minden hónapban ő fizette a jelzálogot és a többi számlát, gondoskodott arról, hogy Sarah mindennap eljusson az iskolába, és megkapjon mindent, amire szüksége volt.

Jézusom… Felálltam, letöröltem a könnyeket az arcomról, és a sötétben bámultam a telefont. Elkezdtem fel-alá járkálni a Ted and Wally’s parkolójában, amikor rájöttem, hogy Mrs. Bennett egyáltalán nem melodramatikus.

Már az győzelem, hogy túlélte azt a csapást.

– Anya, elég! – mondta Sarah dühösen.

Istenem, ez hogy lehet? És én hogyhogy nem tudtam?

Miért nem mondta el nekem?

– Wes ragaszkodott hozzá, hogy menjek terapeutához, így a makacsságával megmentette az életemet – mesélte, és egyszerre nevetett és sírt. – Melyik tinédzser csinál ilyet? Feladott mindent, amiről valaha álmodott – az iskolát, a baseballt, a szerelmet –, hogy gondoskodjon rólunk.

– Clark, ezt ne használd, jó? – Clark Sarah felé fordult a kamerával, aki zaklatottnak tűnt. Barna szemében, ami annyira hasonlított Wes szemére, könnyek csillogtak, és a fejét rázta. – Szerintem megölne, ha ezt mások is meghallanák.

– Nem fogom használni – hallottam Clark hangját. – Törlöm az egészet. De miért nem akarja, hogy az emberek megtudják, milyen önzetlenül viselkedett?

Sarah vállat vont.

– Ha azt hiszi, hogy ő okozta az egészet, nem önzetlenségnek fogja fel. Nem gondolod?

– Te jól vagy? – kérdezte Clark Sarah-tól, majd a videó véget ért.

Csak álltam ott a telefonra meredve, aminek üres képernyője elviselhetetlennek tűnt az imént látottak után. Körülnéztem a sötét belvárosi éjszakában, és úgy éreztem, minden megváltozott. Sokan sétáltak az utcán, finom ételek illata kavargott a levegőben, de valami megváltozott.

Most egy szívszorító fordulat színhelye volt.

Hogy lehetséges ez? Zakatoltak a gondolataim, és összevetettem a saját emlékeimet azzal, amit most tudtam meg. Az a laza, könnyed Wes, aki akkoriban minden este FaceTime-on hívott, ezt élte át?

Nem tudtam eldönteni, mi a legrosszabb az egészben. Az, hogy Wes azt hitte, ő a felelős az apja haláláért, hogy a kemény szavai szó szerint megölték az apját, vagy az, hogy a tizennyolc éves Wesnek a világ súlya nehezedett a vállára?

– Liz.

Sóhajtottam, és épp időben fordultam meg, hogy lássam, Wes becsukja maga mögött a fagylaltozó ajtaját. Felvette a kabátját, és felém sétált. Megtöröltem a szemem, de hiába, mert a tekintetéből kitaláltam, hogy látja az elkenődött szempillaspirál nyomait.

– Jól vagy? – kérdezte, és összehúzta a szemöldökét. – Clark egy seggfej volt…

– Miért nem mondtad el, Wes? – hallottam a saját elcsukló hangomat.

– Mit? – hunyorított. – Mit nem mondtam el?

– Miért nem mondtad el, hogy mi minden történt veled apukád halála után? – kérdeztem, feladva minden reményt, hogy összeszedjem magam. Nem tudtam visszatartani a könnyeket, amikor elképzeltem, hogy érezhetett, és annyira szerettem volna visszamenni az időben, hogy megtudjam az igazat, és segíthessek neki. – Miért nem hagytad, hogy segítsek?

Kinyitotta a száját, mintha mondani szeretne valamit, de nem tette, csak elgondolkodva hunyorított.

– Mindennap beszéltünk, Wes – folytattam elcsukló hangon, két év késéssel átérezve a gyászát. – És soha nem mondtál egy szót sem erről. Azt mondtad, sokat dolgozol, hogy pénzt spórolj az iskolára. Tényleg két helyen dolgoztál, hogy ki tudd fizetni a családod számláit?

– Valakinek meg kellett tennie, nem volt nagy ügy – válaszolta, és láthatóan kényelmetlenül érezte magát.

– Nem volt nagy ügy? – kérdeztem, és a hangom feljebb csúszott. – Jézusom, miért nem mondtál semmit? Segíthettem volna.

– Hogyan? – kérdezte, mintha zavarban lenne. – Hogyan segíthettél volna? Elsőéves voltál, távol, az egyetemen. Mit tudtál volna csinálni?

– Ott lehettem volna melletted! – feleltem, és kitört belőlem a sírás. Akár zavarba is jöhettem volna, de ezúttal elragadtak az érzelmeim, és nem törődtem vele. – Támogathattalak volna, amíg megbirkózol mindennel. Úristen, ennyire önzőnek láttál, hogy nem tudtad elmondani? – Őszintén szólva ezt inkább magamtól kérdeztem. – Annyira el voltam foglalva az egyetemmel, hogy nem mertél semmit sem mondani?

– Nem – erősködött. Kicsit közelebb lépett, és megrázta a fejét. – Egyáltalán nem erről volt szó. Annyi szarral kellett megbirkóznom, minden rohadt nap ki voltam készülve, és utáltam magam, és nem akartalak magammal rántani…

– De nem rántottál volna magaddal. – Minden porcikámat rázta a gyász. Gyászoltam azt a fiút és azt a párt, akik mi voltunk együtt. – Te magad mondtad, hogy távol voltam az egyetemen. Nem tudtál volna magaddal rántani.

– Akkor már elkezdődött, Liz – vágta rá.

– Mi? Nem, dehogy kezdődött el – vitatkoztam, mert idegesített, amit mondani akart. Mert nem volt oka, hogy ne mondja el nekem. Talán a bűntudat miatt, de valamiért védekező módon reagáltam.

– Tényleg? – Felhúzta a szemöldökét, és azt kérdezte: – Emlékszel Jack Antonoffra?

– Mi? – Úgy néztem rá, mintha elment volna az esze. Mi a fenéért hozakodik elő ezzel?

– Meghívtak egy zenei rendezvényre Antonoff házába – folytatta dühösen. – Emlékszel rá?

– Igen. Majdnem…? – Emlékeztem, hogy meghívtak, de arra nem, hogy miért nem mentem el.

Miért nem mentem el?

– Téged és a szobatársadat, Bushrát hívták meg. Ő elment, de te otthon maradtál, mert azt mondtad, inkább velem akarsz beszélni.

– És…? – kérdeztem vissza, mert nem értettem, mire céloz. Őszintén szólva meg is lepődtem, hogy ilyet tettem.

Dühösnek tűnt, hogy nem emlékszem.

– Hihetetlen lehetőséged volt, hogy valami olyat tegyél, ami elősegítette volna a karriered, de te inkább otthon maradtál, hogy beszélj a rohadt Nebraskában élő, élelmiszerbolti eladó pasiddal!

– És? – kérdeztem, mert még mindig nem értettem, miért beszélünk egymással indulatosan.

Nem értettem, ugyanakkor teljesen világos volt. Tele voltam dühvel, szomorúsággal és szorongással amiatt, ami valaha történt köztünk, és ez a sok érzés forrongott bennem. Ő pedig úgy beszélt rólam, mintha az elsőéves Liz egy szerelmes idióta lett volna.

– Vagyis máris magammal rántottalak. Hát nem érted? – A hangja tele volt frusztrációval. – Istenem, Liz, te Jack Antonoffot dobtad el miattam!

– Jaj, ne már, Wes…

– De igen! – szakított félbe. Sötét szeme villámlott, amikor hozzátette: – Ki tesz ilyet? Ki hagyja ki az esélyt, hogy találkozhasson az idoljával, hogy helyette egy semmitmondó telefonhívással legyen elfoglalva?

– Haragszol rám, mert nem mentem el Jack Antonoff bulijába? – kérdeztem. Nem értettem, miért dühíti ennyire ez a régebbi emlék.

– Igen! – Felnéztem a dühöngő Wesre, és nem tudtam, mit mondjak. – Hát nem érted? Ezért volt – mondta frusztráltan, és idegesen rázta a fejét. – Akkor jöttem rá, hogy el kell…

Hirtelen elhallgatott. Elharapta a mondatot, és megvakarta a szemöldökét.

– Mit kell? – kérdeztem, és figyeltem, ahogy cenzúrázza magát.

– Semmit… – felelte, és nyelt egy nagyot, amitől megmozdult az ádámcsutkája. – Én csak…

– Nem, Wes, mit akartál mondani? – Hevesen dobogó szívvel tettem fel a kérdést, de abban a pillanatban tudtam is rá a választ. – Akkor jöttél rá, hogy…?

Megfeszült, majd ellazult az állkapcsa, és végig engem nézett, amikor kimondta:

– Akkor jöttem rá, hogy el kell engednem téged.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

„Tegnap este életem legszebb estéje lehetett volna,

de nem volt. Nem volt az, mert… mert te nem voltál ott.

El akartam… El akartam mondani, nem azért,

hogy meggondold magad, hogy… ne menj el,

csak hogy tudd, hogy már tudom, szükségem van rád.”

– A PÁLYA CSÚCSÁN

Wes

– De. – A zöld szeme elkerekedett, és úgy nézett rám, mintha megütöttem volna. – Az Antonoff-parti pontosan azután volt, hogy hazaköltöztél.

– Igen – mondtam, bár nem tudtam, hova akar kilyukadni.

– Hetek teltek még el a szakításunkig – tette hozzá, és összevonta a szemöldökét.

Mert nem voltam elég erős ahhoz, hogy elengedjelek, Lib.

Tudtam, hogy az lesz neki a legjobb, és elhatároztam, hogy megteszem.

De minden este gyenge voltam hozzá.

Amint meghallottam a FaceTime-hívás hangját, azt mondtam magamnak, hogy „csak még egyszer”, és egy beszélgetésre elmerültem Lizben.

– Ezért voltál olyan távolságtartó? – kérdezte. – Meg akartál szabadulni tőlem?

– Muszáj volt – feleltem a felidézett emléktől elgyengülve. – Szerettelek.

Ekkor átkapcsolt valami. Amint kimondtam ezt a szót, Liz arcán a szomorúságot düh váltotta fel.

– Nem, te megcsaltál – mondta összeszorított fogakkal. – Ne merészelj úgy tenni, mintha szerettél volna, Wes!

– De szerettelek! – kiáltottam az egyetlen igazságot, amiben biztos voltam. – Mindig is szerettelek.

– Fogd be! – kiáltott vissza, de a könnyei elmosták a haragját. A fejét rázta, és a sírástól hüppögni kezdett. Szívbe markoló volt, amit mondott: – Utálom, hogy szenvedtél, és utálom, amin keresztülmentél, de ez nem ment fel az alól, amit tettél.

– De nem tettem semmit! – Felkészültem, hogy végre bevallom. – Nem csaltalak meg, Lib.

Hátrált egy lépést, a fejére tette a kezét, és úgy nézett rám, mintha elment volna az eszem. Elképedve nézett rám.

– Most nem hazudhatsz erről, Wes, mert te magad mondtad nekem, hogy megcsaltál, emlékszel?

Persze, hogy is felejthettem volna el?

Ú J É V

K É T  É V V E L  K O R Á B B A N

Álmosan és depressziósan feküdtem az ágyban, amikor csengettek az ajtón.

Először csak egyszer.

Mivel sem Sarah, sem én nem szoktunk ajtót nyitni, ha nem várunk senkit, egyikünk sem törődött vele.

Amikor újra csengettek, ugyanúgy reagáltunk.

De akkor az illető, aki az ajtó előtt állt, elvesztette a türelmét, és eszelős módjára rátenyerelt a csengőre.

– Tűnj el innen! – morogtam, és a párnám alá dugtam a fejem. Már azt is elég nagy bajnak éreztem, hogy ébren vagyok, semmi kedvem nem volt valaki más hülyeségéhez. De aztán meghallottam, hogy Sarah lefut a lépcsőn, és kinyitja az ajtót.

Idióta. Biztosan azok a házaló ügynökök, akik rovarirtót árulnak. De aztán egy pillanat alatt magamhoz tértem, és majdnem kiugrott a szívem a helyéről, amikor meghallottam Liz hangját:

– Beszélnem kell a bátyáddal.

Ki akartam kiáltani, hogy NE!, bezárni az ajtót, és elbújni az ágy alá. Ha kettesben maradok vele, esélyem sincs, hogy ne könyörögjek neki, hogy maradjon velem, és örökké engem szeressen.

– Azt hiszem, még alszik – mondta Sarah. Tudtam, hogy a húgom kedveli Lizt, ezért nem sok esélyt láttam arra, hogy becsapja az orra előtt az ajtót, és határozottan elreteszeli.

– A szobájában? – kérdezte Liz.

Kérlek, ne gyere fel ide, kérlek, ne gyere fel ide! Idegesen néztem körbe, próbáltam találni valami menekülési utat, de nem volt esélyem.

Csak a léptei hangja hallatszott a lépcsőn.

A folyosón haladt a szobám felé.

Becsuktam a szemem, és úgy tettem, mintha aludnék, mint egy gyáva nyúl, fogalmam sem volt, mi a fenét kellene tennem.

Bekopogott az ajtómon – kérlek, menj el, Lib! –, de aztán hallottam, ahogy belép a szobába.

– Wes – kezdte, és a szívem a torkomban dobogott, amikor olyan közelről hallottam a hangját. – Ébredj fel!

Kinyitottam a szemem, és azonnal megbántam. Mert valahogy még jobban látszott rajta a megbántottság, mint tegnap este, amikor szándékosan tettem ezt vele. Az arcát rózsaszín foltok borították, a szeme kivörösödött. Legszívesebben odahúztam volna magam mellé az ágyra, és addig csókolgattam volna, amíg meg nem bocsát. Ehelyett megvakartam a fejem, és csak ennyit nyögtem ki:

– Liz?

Felültem, és úgy tettem, mintha éppen most ébredtem volna, és össze lennék zavarodva, pedig valójában csak seggfej voltam.

A francba! Amikor előző este a partin rosszkedvűen álldogáltam a teraszon, Ash éjfélkor megcsókolt. Semmi különös nem volt benne – csak azért, mert szilveszter volt, és meglepődtem, hogy Liz fülébe jutott.

Annyira szerettem volna, hogy jobban érezze magát, de csak megvontam a vállam, és azt mondtam:

– Szilveszter volt, Buxbaum.

– Nem a tegnap estéről beszélek – vágta rá, és úgy nézett, mintha meg akarna ütni. Vagy sírva fakadni. Mindkettőt utáltam. Mély levegőt vett, és folytatta. – Többen is mondták, hogy te és Ashley találkozgattatok októberben, amikor még együtt voltunk.

Persze hogy nem.

Nekem csak te vagy, Lib.

Októberben csak azzal voltam elfoglalva, hogy hiányzol, senki másra nem figyeltem.

Ez nyilvánvalóan nem volt igaz – Ashley-vel csak egy munkahelyen dolgoztunk, ennyi az egész, de az emberek ebben a városban imádtak pletykálni.

Nem tudtam, mit mondjak. Csak nézett rám, és az alsó ajkát harapdálta. Mindennél jobban szerettem volna megnyugtatni őt, de úgy gondoltam, hogy talán pont ez az idióta pletyka lehet a segítségemre.

– Tényleg?

– Tényleg? – bólintott.

Nem, dehogy! Istenem, Lib, tényleg azt hiszed, hogy képes lennék ilyesmire?

Mély levegőt vettem, a szemébe néztem, és unott hangon mondtam:

– Most már mit számít?

– Igenis számít – vágta rá, és visszatartotta a könnyeit. Azokat a könnyeket le akartam csókolni. – Persze hogy számít. Megcsaltál, Wes?

Végigsimítottam a kezem az arcomon, a borostámon, ami egy ismeretlen emberé volt.

– Nem tudom, minden olyan homályos, oké? Nem emlékszem pontosan, mikor ért véget az egyik és mikor kezdődött a másik, érted? – válaszoltam.

Fájt a torkom. Szinte égett, ahogy kényszerítettem magam, hogy kimondjam ezeket a nevetséges hazugságokat.

– Baromság – mondta elcsukló hangon. – Csak ismerd be!

– Komolyan? – Hányingerem volt, de felnéztem rá, és kipréseltem magamból egy olyan nyögést, amivel azt üzentem, hogy ő a legnagyobb seggfej a világon. – Oké, beismerem.

Lehajtottam a fejem, képtelen voltam ránézni vagy bármi másra, mert egy pillanat alatt összeomlottam volna. Kinyújtottam a kezem, és elvettem a telefonomat az éjjeliszekrényről, mintha annyira nem érdekelne a beszélgetésünk, hogy inkább valami mással foglalkozom.

De összetört a szívem, amikor halkan azt kérdezte:

– Miért?

Ránéztem, mert abban a pillanatban rájöttem, hogy valószínűleg soha többé nem leszek ilyen közel hozzá. Majdnem elsírtam magam, és azt mondtam:

– Mert ő ott volt, te pedig nem.

– Úristen, gyűlöllek – suttogta, majd kirohant a szobából. Tudtam, hogy soha többé nem leszünk rendben.

* * *

Beszívtam a levegőt, és erőt vettem magamon, hogy visszatérjek a jelenbe.

– De ez az igazság – mondtam. – Csak azért hazudtam, hogy megcsaltalak, hogy továbbléphess.

Nem tudtam leolvasni az arcáról, hogy mit gondol.

– Magyarázd el, mi a fenét jelent ez!

Mély levegőt vettem, és belevágtam.

– Amikor megjelentél szilveszterkor, azt vártam, hogy gyűlölni fogsz, mert szakítottam veled. Biztos voltam benne, hogy továbbléptél. De aztán rám mosolyogtál. – Összeszűkítette a szemét, de nem tudtam, hogy azért, mert haragszik, vagy mert figyelmesen hallgat. – Rám mosolyogtál, és még a csókos fogadást is elfogadtad. Amikor rám néztél, rájöttem, hogy bár nem vagyunk már együtt, te mégsem léptél tovább. – Valami morgásféle hang tört elő a torkából, egészen mélyről, de folytattam: – Pedig kellett volna, hiszen örökre szólt. Szándékosan viselkedtem seggfejként azon a bulin, és amikor másnap reggel megvádoltál, hogy megcsaltalak, a könnyebb utat választottam.

– De mindenki azt mondta, hogy te és Ashley…

– Miután visszaköltöztem, együtt dolgoztunk, és egymásnak öntöttük ki a lelkünket, mert mindkettőnknek nagyon nehéz volt az otthoni helyzete. Sokszor láthattak minket együtt, a többit pedig hozzáköltötték… – Közelebb léptem Lizhez, mert ezúttal nagyon szerettem volna, hogy higgyen nekem. – De mi mindig csak barátok voltunk. Nekem soha nem volt más, csak te.

Megint morgott egyet, majd így szólt:

– Szóval, azért szakítottál velem, mert annyira szerettél, aztán azt mondtad, hogy megcsaltál, mert azt akartad, hogy továbblépjek, de tudtad, hogy nem fogok, ha nem teszel valami szörnyűséget.

Éreztem, hogy valami nem stimmel, de azt mondtam:

– Igen…?

– Ez a teljes igazság? – kérdezte és közben az arcomat fürkészte.

– Az életemre esküszöm – mondtam megkönnyebbülve, mert úgy nézett rám, mintha hinne nekem.

– Atyaisten, nem hiszem el, hogy ekkora az egód. – Megrázta a fejét, és tágra nyílt szemmel kiáltotta: – Hogy lehetsz ilyen hihetetlenül arrogáns?

– Arrogáns? – Tényleg nem értettem. Sok minden voltam, de arrogáns nem.

– Igen! Te Isten vagy? Az apám vagy? Hogy merészeled eldönteni, mi a legjobb nekem anélkül, hogy megkérdeznél?

– Nem úgy értettem… Ugyan már… – hebegtem, és megdörzsöltem a nyakamat. Reméltem, hogy megért. – De ismerlek, Lib. Tudtam, hogy velem maradsz, bármekkora lúzer lesz belőlem, és ezt nem engedhettem.

– Először is, nem veszed észre, milyen sértő, hogy kisgyereknek nézel, vagy olyan elvakultnak és szerelmesnek, hogy bármi történjék is, hűséges kiskutyaként melletted maradok? – Most már teljesen kieresztette a hangját. – Gyereknek nézel, mert azt hiszed, te mindent tudsz. Isten ments ettől az egótól! – kiabálta.

– Nem volt benne egó! – vitatkoztam kicsit dühösen. Lehet, hogy elcsesztem, de akkoriban az egész életem katasztrófa volt. – Az isten szerelmére, Lib, fogalmad sincs, milyen volt. Képzeld magad a helyembe öt másodpercre.

– Nem tudom, hogyan kell Isten helyébe képzelni magam, Wes.

– És szánnál fél másodpercet arra, hogy belásd, soha nem csaltalak meg? Legalább ennyit megadsz nekem?

– Nem!

– Srácok!

– Mi van? – kiáltottuk egyszerre.

Jobbra néztem, Sarah állt mellettünk, és minket nézett felhúzott szemöldökkel.

– Mennünk kell a repülőtérre – mondta zavartan, Anya kocsijának a kulcsát tartva a kezében.

– Öt percet kérek – mondtam. Még messze nem fejeztem be.

– Nem, részemről végeztünk – jelentette ki Liz, a haját a füle mögé simítva. – Jó utat, Sarah!

Elindult a fagylaltozó felé, a haragja valóságos szélvihart gerjesztett mögötte. Néztem, ahogy belép, és az ablakon keresztül figyeltem, ahogy odamegy Josshoz, és magyarázni kezd neki.

Istenem, imádom, ahogy a kezével „beszél”, amikor dühös.

– Nagyon sajnálom.

– Mi?

Sarah úgy nézett rám, mint egy aggódó szülő, mintha attól tartana, hogy összeomlok.

– Úgy érzem, az én hibám.

– Nem a te hibád. – Zsebre tettem a kezem, és továbbra is Lizt néztem az ablakon keresztül. – Nem kényszerítettél, hogy hazudjak.

– Nem, de már régóta mondom, hogy őszintének kell lenned Lizzel. Most végre hallgattál rám, és visszaütött.

– Hogy érted ezt? – Közben láttam, hogy Joss megrázza a fejét, és csípőre teszi a kezét.

– Hát, ez a kiabálás…? – válaszolta némi iróniával a hangjában. – Nem gondoltam, hogy ennyire el fog fajulni.

– Szerintem ez jó. – Visszafordultam a húgomhoz, és hirtelen megnyugodtam. – Végre tisztázódott a helyzet.

– Huh – mondta, de közben gyanakodva méregetett. – Nem gondoltam volna, hogy ilyen nyugodtan fogsz reagálni.

– Te sem tudhatsz mindent, Stanford? – ugrattam, majd felnéztem az égre. Tiszta éjszaka volt, olyan tiszta, hogy a belvárosi fények ellenére is láttam néhány csillagot. Különlegesnek éreztem. A Rewrite the Stars{20} dallama jutott eszembe, és közben arra gondoltam, talán igaza lehet Sarah-nak. Meglepőnek tűnhet, hogy nem dúlt fel a helyzet. De két dolog jutott eszembe, és mindkettő olyan világosnak látszott, mint azok a kis csillagok az éjszakai égen, és ettől elöntött a boldogság.

Az első: Liz most már szingli. Végre elérhető, és nem igazán tört össze Clark elvesztése miatt.

Csak miattam kiabált.

Miattunk.

És a második: a haragja. Liz ingerült volt, soha nem láttam még ilyen dühösnek, és valamiért örültem neki. Mert ez azt jelentette, hogy még nem lépett tovább.

Egyáltalán nem tett pontot a kapcsolatunk végére.

Valami reményszerű érzés éledezett bennem. Felnéztem a csillagokra, és magam elé képzeltem Liz arcát, amint ezt kiabálja: „Nem tudom, hogyan kell Isten helyébe képzelni magam, Wes!”

A szokásos, visszafogott pillantás helyett, amivel azt sugallta, hogy teljesen elzárja előlem az érzéseit, ezúttal egy kipirult arcú lány nézett vissza rám, akinek a zöld szeme villámokat szórt, és akit elborított a harag fehéren izzó lángja.

Az irántam érzett haragé.

A szerelem és a gyűlölet között valóban nagyon vékony a határ, és Libby dühe arra ösztönzött, hogy azt a határt porig égessem.

What if we rewrite the stars

Say you were made to be mine…{21}

HARMINCADIK FEJEZET

„Most nincs, amit ne szeretnék rajtad.”

– EGY MAKULÁTLAN ELME ÖRÖK RAGYOGÁSA

Liz

Megittam a malátaturmixomat, aztán a barátaimmal lógtam, de nem igazán tudtam feloldódni. Érzelmileg kimerültem, és nem tudtam, mit kezdjek a fejemben kavargó gondolatokkal. Éreztem, hogy mindenki tudni akarja, mi történt, nekem viszont semmi kedvem nem volt beszélni róla.

Hogyan is beszélhetnék róla, ha egyszer én magam sem értem?

Amikor visszavittem Clarkot a szállodába, megpróbált előhozakodni a videóval, de én nem hagytam. Utólag érthetetlen volt számomra, miért, mert amikor megpróbáltam elaludni, az a videó ismétlődött a fejemben. Feküdtem a gyerekkori hálószobámban, abban a szobában, ahol annyi Weshez kapcsolódó érzelmemet éltem át, és újra meg újra a fülembe csengtek a szavai:

„Nem csaltalak meg, Lib.”

Nem tudom, miért, de valamikor éjfél körül muszáj volt leülnöm a Titkos helyre a nyughatatlan gondolataimmal. Tudtam, hogy már nem a Bennett családé, de azt is, hogy az új lakók még nem költöztek be, tehát nem fogtak letartóztatni, ha visszamegyek.

Csendben kiosontam a teraszajtón, átfutottam a hátsó kerten, ahogy annyiszor tettem Wesszel a végzős évem utáni nyáron, és átmásztam a kerítésen.

De az elém táruló látványra nem voltam felkészülve.

Úristen! A „gyomos” szó nem írja le elég jól a látványt, ami fogadott. Őszintén szólva nem nagyon akartam elhinni, hogy ez ugyanaz a hely. Mintha visszaváltozott volna a régi önmagává, azzá a vad hellyé, ahol olyan remekül lehetett bújócskázni. Annyira benőtte a gaz, hogy kellett néhány perc, mire megtaláltam a tűzrakót.

Ahol korábban egy kerti oázis volt, ott most csak egy romos tűzrakó állt, mellette egy kerti szék. A szökőkútnak és a virágoknak nyoma sem volt. Nem tudtam, hogy kiszedték innen őket, vagy csak visszahódította a teret a természet. Lehajoltam, és felvettem a földről egy üres Corona-sörösüveget, és azon tűnődtem, vajon Wes ezt itta-e tegnap este.

Istenem, az még csak tegnap este volt? Azóta az egész világom megváltozott.

Volt egy nagy fahasáb a tűzrakóban, és elővettem a zsebemből a konyhából ellopott gyufát meg a gyújtósfolyadékot. Kis tüzet raktam, mert valamiért szükségem volt a szertartásosságra, és hogy elmerüljek az éjszakában. Melankolikus hangulatban voltam, ezért addig görgettem a Spotifyt, amíg meg nem találtam azt a lejátszási listát, amit az utolsó évben állítottam össze. Régóta kerültem, hogy Wesre gondoljak, de ma este már nem tudtam. Elindítottam az Adele-számot, hátradöntöttem a fejem, és felnéztem az égre.

Tiszta éjszaka volt, a csillagok ragyogtak, és én teljesen magam alatt voltam.

– Szia, kölyök!

Felpillantottam, és apám mászott át a kerítésen a hülye banános pizsamanadrágjában és LUKE’S DINER feliratú pólójában. Nem tudom, miért, de amikor megláttam őt, és meghallottam a hangját, kicsit könnyes lett a szemem.

– Mesélj, mi történt – kezdte, és leült mellém a földre. – Amikor hazaértél, láttuk, hogy ideges vagy, de úgy döntöttünk, rád hagyjuk.

– Mi változott? – kérdeztem. Tetszett, hogy apám mindig hozza a formáját.

– Amikor meghallottam, hogy kiosontál a hátsó ajtón, gondoltam, talán jólesne, ha lenne valaki, akivel beszélhetsz. Úgy döntöttem, önként jelentkezem. Szóval, mi történt Wesszel?

– Honnan tudod, hogy Wesről van szó? – kérdeztem szipogva.

– Mindig Wesről van szó, drágám.

– Nem is tudom, hol kezdjem… – mondtam, és a fejemet ingattam.

– Kezdd az elején – hátrakönyökölt –, ráérek.

– Oké – válaszoltam, és belevágtam. Elmondtam neki mindent, aztán hosszasan ecseteltem, hogy képtelen vagyok megbékélni az érzéseimmel. Aznap este két hatalmas felismerésem volt, és mindkettő ellentétes érzéseket váltott ki belőlem.

Valahányszor szegény Wesre gondoltam, és arra, hogy min ment keresztül, megszakadt a szívem. Annyira sajnáltam a sok veszteség miatt, és legalább annyira szomorú voltam azért is, hogy nem tudott róla beszélni velem. Úgy éreztem, cserben hagytam. Nyilván volt valami oka, amiért nem tudott megnyílni előttem.

– De amint erre gondolok, eszembe jut, amit elveszíthettünk. Mert nem lett volna törvényszerű, hogy elveszítsük, igaz? Lehet, hogy nem fair haragudni rá azért, amit önzetlen cselekedetből tett, amit velem tett, de annyira kár érte! Nem kellett volna így végződnie. Ahelyett, hogy megbízott volna bennem, ő úgy döntött, hogy nem lehet megbízni bennem, és inkább elhagyott.

És az Ashley-ről szóló hazugság is felbosszantott. Nem volt bűntudatom, amiért dühösen reagáltam erre a helyzetre. Olyan gyerekesnek, olyan arrogánsnak tűnt. Azt hitte, hogy soha nem fogom túltenni magam rajta, ha nem abban a hitben élek, hogy megcsalt.

– És bocsánatot kért? – kérdezte Apa, és a tűzhöz emelte a kezét, hogy felmelegítse.

– Nem – feleltem. – Vagy lehet, hogy veszekedés közben mondott valamit, de az nem volt igazi bocsánatkérés.

Bocsánatot kért? Nekem nem úgy tűnt.

– Mondtad neki, hogy majd visszahívod, vagy valami ilyesmit? – kérdezte.

– Nem, csak kiabáltam vele, és otthagytam.

Ezen egy kicsit elmosolyodott.

– Akkor kit érdekel? – kérdezte. – Miért baj, ha össze vannak kuszálódva az érzéseid? Nem baj, ha nem találsz bennük értelmet, és nem baj, ha egyszerre vagy szomorú és dühös Wesre. – Felkapott egy gallyat, és a tűzbe dobta. – Semmi baj, ha fogalmad sincs, mit gondolsz az egészről, érted? Mondhatod, hogy „nem tudom, mit érzek iránta”. Akkor legyen így. Ha nem kell válaszolnod neki valamire, például nem hív randira, vagy nem kéri meg a kezed, akkor csak engedd meg magadnak ezt a zavarodottságot. Nem muszáj mindig tisztán látnod…

– Istenem, komolyan mondod? – kérdeztem. Megdöbbentem, mert a szavai nagyon is észszerűnek tűntek.

– Van úgy, hogy komolyan beszélek – viccelődött.

Lehet, hogy csak megvonom a vállam, és nem jutok döntésre a Wes Bennett iránti érzéseim kapcsán?

Apám még pár percig velem maradt, de érezte, hogy szívesebben lennék egyedül, ezért bement. Így ott maradtam, bámultam a tüzet, és magam elé képzeltem Wes arcát, ahogy ezt mondja: „Soha nem volt más számomra, csak te.”

Jöhetett Joshua Bassett Anyone Else című dala.

Annyira hasonlított… a régi Wesre. A régi Wesre, akiért odavoltam. Még mindig nem akartam elhinni, hogy szeretett, és nem csalt meg.

Egyszerűen… nem tudtam elhinni.

Most már tudtam, min ment keresztül akkoriban, tehát értettem, mi vezérelte. És ha mindezt egy Netflix-filmben láttam volna, valószínűleg üvöltöttem volna a tévé felé: „Azért tette, mert szeret!”

De ez nem egy Netflix-film, és egyszerűen nem tudtam túltenni magam azon, hogy teljesen bezárkózott. A végtelen SMS-váltások és a napi többszöri telefonhívások során egyszer sem beszélt a nehéz érzéseiről.

Mesélt a munkájáról, a húgáról és a kutyájáról, és mondta, hogy szeret, de soha nem említette, hogy bármi miatt aggódik. Egyáltalán nem. Azt hittem, minden tökéletesen rendben van, aztán egyszer csak szakított velem. „Egyszerűen nem vagyunk egymásnak teremtve.”

De nem voltam dühös, még akkor sem, amikor úgy hullottak a könnyeim, mint a záporeső.

Elvesztette az apját, és az egész élete megváltozott – érthető, hogy akkor nem a kapcsolatunk volt a legfontosabb számára. Igen, teljesen összetörtem, és meglepett, milyen ridegen beszélt, de a szívemben tudtam, hogy ez nem tarthat örökké.

Hogy végül újra egymásra találunk.

Biztos voltam benne.

Buta kis szerelmes…

Aztán megtudtam, hogy megcsalt Ashley-vel.

Annyira gyűlöltem ezért, hogy ez a gyűlölet már-már az identitásommá vált: A nevem Liz, vörös hajú vagyok, és gyűlölöm Wes Bennettet.

Most pedig nemcsak hogy nem lenne szabad gyűlölnöm, hanem el is kellene fogadnom, hogy azért bánt velem így, hogy megmentsen magamtól? Papíron lehetségesnek tűnt, de nem voltam biztos abban, hogy tényleg lehetséges.

Őszintén szólva fájt, hogy nem tudott velem beszélni. Hogy titokban ment keresztül azon a pokoli időszakon. Ezek szerint miután hazaköltözött, minden beszélgetésünk alatt megjátszotta magát? Amikor összenevettünk a FaceTime-on, és arról beszéltünk, hogy alig várjuk, hogy hazajöjjek karácsonyra, az is csak színjáték volt a részéről? Mint amikor a felnőttek bátornak mutatják magukat, nehogy a gyerekek megijedjenek? Az is fájt, hogy olyan embernek lát, aki a szerelem miatt képes lenne feladni az összes célját és ambícióját. Mindig azt hittem, hogy erősnek és motiváltnak tart, de ezek szerint csak egy naiv szerelmes lányt látott bennem, aki vakon követné őt egész életében, ha nem állítják meg.

Hát ő megállított.

Még akkor is őrületbe kergetett ez az érzelmi hullámvasút, amikor végre sikerült elaludnom, de szerencsére reggelre már jobban éreztem magam.

Apa egyszerű mondata megváltoztatta az egész világnézetemet. Igaza volt.

Nem kell megértenem az érzéseimet Wes iránt. Valójában nem is számítanak.

Nem jártunk, nem is voltunk igazán barátok, szóval, nem baj, ha ellentmondásos helyzetben vagyok e téren. Senki sem vár tőlem döntést, senki nem kéri, hogy pálcát törjek Wes Bennett felett. Nem baj, hogy fáj, ami vele történt, és nem baj, hogy borzasztóan haragszom, amiért eldobta magától a kapcsolatunkat.

Apának tényleg igaza volt.

Senkit nem érdekel.

Amíg lezuhanyoztam, Helena kiszaladt a Krispy Kreme-be, így még gyorsan be tudtam kapni pár fánkot, mielőtt elindultunk a repülőtérre. Útközben felvettük Clarkot és Lilitht. Amikor elbúcsúztam Apától, még egyszer elmondta, hogy minden rendben van. A saját szavaival.

– Ne feledd, nem kell állandóan a múltat elemezni. Csak élj a jelenben!

– Szeretlek. – Megölelgettem, és közben azt kívántam, bárcsak tovább maradhattunk volna.

– Én is szeretlek, kicsim.

– Karácsonyra hazajönni ám, te kis taknyos! – mondta Helena mosolyogva (és persze sírva). – Meg se próbálj kibúvót keresni!

– Nem fogok – feleltem, és átöleltem. Tudtam, hogy soha többé nem akarok ilyen sokáig távol lenni tőlük.

Clark megpróbálta felhozni a Wes-témát a repülőn, de amikor tudtára adtam, hogy nem akarok róla beszélni, megértette.

Minden szobatársam tiszteletben tartotta, hogy egyedül szeretnék maradni, ami meglepő volt, mivel általában soha nem volt tőlük egy perc nyugtom sem. A hétvégét tanulással töltöttem, ami nagyon jólesett.

De vasárnap, amikor a Kerckhoff kávézó teraszán ültem, és minden erőmmel a szerzői jogi vizsgámra készültem, megint eszembe jutott Wes. Gyönyörű nap volt, a fák tökéletes árnyékot adtak, a terasz pedig tele volt diákokkal. Minden adott volt, hogy nekem is ez legyen az egyik „legjobb napom a campuson”. Mint egy képeslap az őszi szemeszterről.

De nem igazán tudtam elmerülni benne, mert semmi mást nem láttam, folyamatosan Wes járt a fejemben.

„Soha nem volt más számomra, csak te.”

– Azt hittem, tanulsz. – Campbell ült mellém egy kávéval. – De úgy látom, csak tátott szájjal bámulsz a semmibe.

– Mi? – Késve reagáltam, és csak pislogtam. – Ja, nem. Csak gondolkodtam.

– Wade elkérte már a számomat?

Campbellt valójában kicsit érdekelte ez az enyhén idegesítő első védő, de nem akart belemenni, amíg Wade nem kéri el tőlem a számát, és nem hívja randizni. Azt mondta, nem vesztegeti az idejét olyan fiúkra, akik „csak bulikon nyomulnak, mert azt hiszik, ott könnyen felszedhetnek”. Eddig jól csinálta.

Wade soha nem érdeklődött felőle, amikor józan volt.

– Nem – feleltem. – Láttam az edzésen, de elfoglalt volt. Sajnálom.

– Semmi baj – mondta, elővette a laptopját, és úgy tett, mintha nem érdekelné, de én tudtam, hogy csalódott. Annak ellenére, hogy gyönyörű, okos és hihetetlenül tehetséges volt a focipályán, a fiúkkal nagyon félénk volt. – Amúgy is biztos, hogy egy seggfej.

A telefonom rezegni kezdett, és amikor felvettem az asztalról, nem hittem a szememnek.

Wes írt.

Wes: Szia!

Csak néztem az üzenetet, az agyam leoldott, és visító tűzijáték-rakétát lövellt kifelé a fülemből, miközben próbáltam kitalálni, mi a fenét mondjak. Mit várt tőlem, mit válaszoljak a hülye „szia” üzenetére?

Mi ez egyáltalán? Szia? Mintha barátok lennénk, és ő bármikor küldhetne nekem „szia” üzenetet, amikor kedve tartja?

Szia?

Újabb rezgés.

Wes: Biztosan nem tudod, hogyan válaszolj, és ez rendben van.

Wes: Csak szerettem volna köszönni, mert eszembe jutottál.

Wes: Legyen szép napod! Ja, és most hallgattam Lizzy és Niall You Could Start a Cult című számát. Ha még nem hallottad, olyan, mint egy Buxbaum-dal.

És odatett egy linket.

A francba! Honnan tudhatta?

Összeszorítottam a fogamat.

Én: Az én ízlésemnek egy kicsit nyálas, de köszi.

De mivel Wesről van szó, itt nem hagyta abba.

Wes: Ez a dal gyönyörű, most viccelsz?

Én: Nem azt mondtam, hogy nem jó dal, csak nem nekem való.

Wes: Hazug.

Igen, hazudtam. De bosszantott, hogy úgy viselkedik, mintha tudná, mit szeretek, pedig nem tudhatja.

Alexa, játszd le a Bleachers Hate That You Know Me című számát!

Én: Most egy kicsit elfoglalt vagyok. Szükséged van valamire?

A telefon szinte azonnal megrezzent, nekem pedig idegességemben összeszorult a gyomrom.

Wes: Ó, édesem, fogalmad sincs.

Elolvastam az üzenetet. Majdnem szétrobbant a fejem, aztán még egyszer elolvastam, és azon tűnődtem, miért van ilyen meleg, majd rájöttem, hogy a szabadban vagyok.

Szerencsére nem kellett válaszolnom, mert hozzátette:

De most békén hagylak. Később, Lib.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

„Azért születtem, hogy megcsókoljalak.”

– ONLY YOU – CSAK VELED

Wes

– Ne nevess!

– De nem bírom ki. – Mickey a hazai bázis mögött guggolt, majd felállt, és visszadobta a körülötte heverő tíz labdát. Közben a fejét rázta. – Kikészülök.

– Dehogyis. – Illetve valószínűleg így lesz, de nem azért, amire ő gondolt. Elkaptam az összes labdát, és a lábam mellé ejtettem a dobódombra, majd az alkarommal megtöröltem a homlokomat. Máris meleg és párás idő volt, pedig még nem volt kilenc óra. Meggyőztem Micket, hogy jöjjünk ki vasárnap a közeli középiskolai pályára, mert próbára akartam tenni magam.

Eddig minden jól ment.

– Kiterveltem egy teljes pályás támadást, ami garantáltan sikeres lesz – folytattam elszántan. – Egy zseniális, gondosan kidolgozott terv, ami biztosan sikerül.

Visszaült, és kinyújtotta a kesztyűjét.

– Hülyén hangzik.

– Te hangzol hülyén. – Megpörgettem a labdát, végigsimítottam a varrását a mutatóujjammal, majd mély levegőt vettem.

– Komolyan, szerintem túlerőlteted.

– Az a helyzet, hogy ismerem Lizt. – Meglendítettem a karomat, és elengedtem egy gyors dobást. – Tudom, mit szeret, és hogyan gondolkodik, mert óvodás korom óta ismerem, együtt nőttünk fel. És tudom, hogy ha látványos, romantikus gesztusokkal próbálkozom, csak idő kérdése, hogy randizzon velem.

– Haver – mondta, kiejtette a kesztyűjéből az elkapott labdát, majd előrenyúlt, hogy várja a következő dobást. – Biztosan sokat változott azóta, mert Buxxie nem szereti ezeket a romantikus baromságokat.

Erősen dobtam, tetszett a labda becsapódásának hangja Mick kesztyűjén. És bár lehet, hogy igaza volt – nyilvánvalóan mindketten megváltoztunk két év alatt –, biztos voltam abban, hogy Liz még mindig ugyanolyan romantikus, csak ezt az oldalát nem veri nagydobra.

– Ne vedd sértésnek – felvettem egy másik labdát –, de tudom, mit csinálok.

– Elnézést – jegyezte meg, de a hangja egyáltalán nem tűnt sajnálkozónak. – Majd mesélj erről a zseniális tervedről, Einstein.

Csavart labdát dobtam, és néztem, ahogy a kijelölt területre érkezik.

– Először is, holnap este kölcsön kell kérnem az autódat.

– Kizárt – felelte, miközben elkapta a labdát. – Elviszlek, de senkinek nem adom kölcsön Alice-t.

– Akarom tudni, miért van a kocsidnak öregasszonyneve?

– Ne becsméreld az autómat, te barom! – Felhúzta a védősisakját. – Hova kell menned?

Részleteztem neki a tervemet, a tökéletes romantikus tervet, amivel el fogom varázsolni Lizt, mire Mickey újra nevetni kezdett. De nagyon. Annyira, hogy nem tudott egyenesen állni, végül le kellett ülnie a földre, és csak röhögött.

– Mekkora seggfej vagy! – jegyeztem meg, bár én is nevettem.

– Seggfej, aki alig várja, hogy elvigyen Lizhez – mondta a könnyeit törölgetve. – Ez lesz a legszórakoztatóbb látvány, amit valaha láttam.

Felmutattam neki a középső ujjamat, de közben teljesen higgadt maradtam. Mert bíztam magamban.

Nem sokat tudtam, de Lizt ismerem.

Tudtam, hogy ha valaha is esélyem lesz visszaszerezni, bocsánatot kell kérnem, és meg kell mutatnom neki, hogy még mindig az vagyok, akibe két évvel ezelőtt beleszeretett.

Hogy ugyanaz a srác vagyok.

És hogyan lehetne a legjobban bocsánatot kérni Elizabeth Buxbaumtól, mint több száz szál virággal?

Persze másnap rájöttem, hogy kétszáz margaréta sokkal több, mint amit elképzeltem. Igen. Hülyén néztem ki, ahogy egy virágokkal teli bevásárlókocsit toltam a Gayley Avenue-n? Egyértelműen.

De nem érdekelt, mert tudtam, hogy be fog jönni.

Nem fogja megnyerni a szívét, de meglágyítja.

Működnie kell.

– Hogy a fenébe fogjuk ezeket bepakolni? – kiáltotta Mick, kiszállt, és a Mazda hátuljához lépett.

– Nyisd ki a csomagtartót, oda betömködjük – mondtam.

– Nem fognak összetörni?

– Csak a szirmokra van szükségem – feleltem, és intettem neki, hogy nyissa ki a csomagtartót. – Szóval, nem baj, ha a szárak összetörnek.

– Te teljesen megőrültél! – nevetett, benyúlt a bevásárlókocsiba, és kivett egy nagy csokor margarétát.

Miután betömtük a virágokat a csomagtartóba, két különböző vegyescikkboltban is megálltunk egy rakás gyertyáért (az elsőben nem volt annyi készleten, amennyi nekem kellett). Mire visszaértünk a kollégiumba, ő már értesítette Wade-et, Elit és AJ-t, akik kamerákkal a kezükben, röhögve vártak a szobában.

– Nézzétek csak a kis Wessyt! – kiáltotta Wade, amikor beléptem, és néhány csokor virágot dobtam az asztalra. – Hát nem édes?

– Kapd be! – szóltam oda, és visszamentem több virágért.

– Nem hiszem el, hogy ez Buxxie miatt van – mondta Eli a fejét rázva. – Hova fogod tenni?

– Hajolj le, és megmutatom – vágtam vissza, Clark Griswoldot idézve a Karácsonyi vakációból, miközben behúztam a többi margarétát.

– Olyan, mint egy szalagavató előtti lánykérés – jegyezte meg Wade AJ-nek. – Nem hiszem el, amit látok.

Őszintén szólva én sem, de hagytam, hogy viccelődjenek. Egyáltalán nem érdekelt.

Mindent összeszedtem, amit csak tudtam, és mindent egy lapra tettem fel. Vagyis ebben az esetben egy erkélyre.

Miután kiraktam az összes margarétát, felvettem a fejhallgatót, elindítottam a lejátszási listát, amit Liz készített nekem a szalagavató után, leültem a padlóra, és elkezdtem szedegetni a szirmokat. A Feel You Now tökéletes aláfestő zene lett a kézműves-foglalkozáshoz, és arra is remek volt, hogy ne törődjek a többiekkel, akik fényképeket készítettek rólam, és „cukikámnak” hívtak.

Megígérték, hogy nem posztolják a képeket, amíg nem sikerül az akcióm, úgyhogy ezzel nem volt gond.

Mire végeztem, több hatalmas zacskót töltöttem meg fehér szirmokkal, összefilceztem a kezemet, és egyre idegesebb voltam.

Szóval, igen, készen álltam.

Sötétedés után a rózsaszín margarétacsokor kivételével mindent bepakoltam a legnagyobb hátizsákomba, és Mickkel Liz lakásához mentünk. Pontosan tudtam, melyik az ő erkélyük – amikor a virágokért mentünk Mickkel, már felmértük a terepet –, és azt is tudtam, hogy könnyű felmászni az emeletre.

Szerencsére ebben a menő épületben voltak földszinti, előkertes lakások, mert így az emelet nem volt olyan magasan, hogy az életemet kockáztassam.

Legfeljebb összetöröm magam.

AJ-nek voltak közös órái Campbell-lel, ezért ő segített nekem egy SMS-sel:

Szeretnék kérni egy szívességet, ne kérdezz semmit.

Campbell csak ennyit írt vissza:

Mondd, mit csináljak!

Megígérte, hogy amíg előkészítem a terepet, behúzza Liz függönyét, és amint végzek, kiküldi Lizt az erkélyre, hogy lássa a művemet.

Liz aztán lenéz, és észrevesz engem, mert ott állok alatta az Igazából szerelemből jól ismert táblákkal a kezemben. A vastag fekete filccel írt feliratok nem feltétlenül idézik majd egy romantikus film hangulatát, de annál inkább passzolnak hozzánk.

Bármit megtettem volna, hogy meglágyítsam a szívét.

Mick leparkolta a kocsit, én felkaptam a hátizsákot, és megfogtam a csokrot.

– Biztosan ezt akarod, Bennett? – kérdezte félmosollyal, mint aki még mindig nem tudja elhinni, hogy ezt csinálom.

– Igen – feleltem. – Mehetsz. És egyébként köszönöm.

– Akarod, hogy itt maradjak? – Úgy nézett rám, mintha nagy hibát követnék el. – Ha netán… valami baj történne?

– Nem, minden rendben – mondtam bizakodva. Reméltem, hogy Liz beenged a nagy pillanat után, beszélhetünk, és bocsánatot kérhetek.

– Oké, akkor… – bátorítóan rám mosolygott – Sok sikert, haver!

Utánanéztem, amikor elhajtott, és akkor rám tört a felismerés, hogy ez azért elég merész vállalás a részemről. Az épület hátsó része sötét volt, és csendes, mintha már minden lakója aludna. Őszintén reméltem, hogy nem halok meg, nem vernek meg, vagy nem támad rám egy dühös rottweiler.

A szemem sarkából láttam, hogy a másik épület kertjében egy fickó valamit csinál a teraszán. Menj aludni, haver! Úgy nézett ki, mintha a növényeket öntözné. Úgy tűnt, a teendőjére koncentrál, észre sem vesz engem, és bíztam benne, hogy azzal sem keltek feltűnést, ha elkezdek felfelé mászni a szomszédos épületen.

Felnéztem Liz erkélyére.

Hú!

Sokkal magasabbnak tűnt, miután felmértem, hogy fel kell rá másznom.

Mély levegőt vettem, elmormoltam egy imát, és nekiveselkedtem.

Odamentem a Lizék lakása alatti kertre nyíló lakáshoz, és ráléptem a korlátra. Ahogy belerúgtam a sima kovácsoltvas rúdba, zajt csaptam, ezért gyorsan belekapaszkodtam az ereszcsőbe, és felálltam egy homlokzatból kiugró mészkőelemre.

Nem akartam a sötétben valakinek az erkélye előtt ólálkodni, nehogy rám fogják, hogy kukkoló vagyok.

Vagy rosszabb.

– Mi a fene?

Lepillantottam, amikor ez a mondat megütötte a fülem, de nem láttam ott senkit. Reméltem, hogy abból a lakásból jött a hang, aminek nyitva volt az ablaka. Hevesen kalapált a szívem, de másztam tovább a mészkő platón, és erősen kapaszkodtam az ereszcsatornába, hogy meg tudjam tartani az egyensúlyomat.

Amikor olyan közel értem Liz erkélyéhez, hogy átvethettem rajta a lábamat, lepillantottam. Majdnem szívrohamot kaptam.

Mi van, ha elszámolom magam…?

Határozottan olyan magasan voltam, hogy ha netán lezuhannék, nekem annyi.

A francba, a francba, a francba!

Lendületet vettem, és átugrottam Liz erkélyére. Kicsit keményebben érkeztem, mint szerettem volna, de a betonborítás szerencsére elnyelte a hangot. Vadul vert a pulzusom, levettem a hátizsákomat, és nekiláttam a kreatív megvalósításnak.

Egyenként sorba raktam a gyertyákat úgy, hogy egy szív alakot formázzanak, majd még egy nagyobb szívet formáztam köréjük. Amikor elkészültem, kinyitottam a margarétaszirmokat tartalmazó zacskót, és a fehéreket a kisebb szívbe, a sárgákat pedig a nagyobba szórtam.

Hátraléptem, hogy megnézzem az alkotásomat. Gyönyörű lett.

Liz imádni fogja – gondoltam, aztán gyorsan lefotóztam, és eltettem a telefonomat.

Még mindig ideges voltam, de most már némi jóleső izgalom is társult hozzá.

Sikerülni fog.

Elővettem a nagy öngyújtót a hátizsákból, lehajoltam, és elkezdtem meggyújtani a gyertyákat.

A sötétben csodálatosan mutatott a kompozícióm.

– Mit csinálsz te ott fent?

A francba! Lenéztem. A kertben dolgozó fickó morózusan nézett velem farkasszemet. Valamit szorongatott a kezében. Az egy locsolótömlő? Onnan, ahol álltam, nem tudtam pontosan megmondani.

– Pszt! – jeleztem, és felemeltem a kezem.

– Tüzet akar gyújtani! – kiáltotta a fickó. Rájöttem, hogy a zseblámpám narancssárga fénye még mindig pislákol a fényben.

– Nem, egyáltalán nem! – Elengedtem a zseblámpa gombját, és megpróbáltam elhallgattatni a fickót úgy, hogy közben ne kelljen felemelnem a hangomat. Valahol felzúgott egy motor, amitől a pasas semmit nem értett abból, amit mondtam neki, de nem akartam lebukni sem Liz előtt. – Jézusom, én csak…

A magas nyomású mosópisztoly hangja szakított félbe.

Az a rohadt magasnyomású mosó! Annak a motorja zúgott.

A fickó felém irányította a mosópisztolyt, és telibe fröcskölt. Engem, a teraszt, a gyertyákat Bassza meg! Semmit nem láttam, majdnem lerepült a fejem, és a nagy nyomású víz letarolta a virágszirmokat, és lesöpörte a gyertyákat.

– Hagyja abba! – kiáltottam, még mindig visszafojtott hangon. Szerettem volna legalább látni, mi történik, de kis híján megfulladtam annak a seggfejnek a locsolójától. Megbotlottam, felrúgtam a maradék gyertyákat, és a kezemmel igyekeztem védeni a szememet. – Nem akartam…

– Mi folyik itt? – Egy nő lépett mellé, és a telefonját maga elé tartva ő is az erkély felé nézett.

– Már megint az oposszumok…?

– Gyújtogató! – kiáltotta a fickó.

Szinte biztos voltam benne, hogy szívrohamot kapok, mert az egész testem zsibbadt.

A rohadt életbe! Ez nem úgy alakult, ahogy elképzeltem. Kicsit tartottam tőle, hogy megbillenek és lezuhanok, de arra nem gondoltam, hogy gyújtogatásért fognak letartóztatni.

El kell tűnnöm!

„Háztűznéző” – ez jutott eszembe. Igazán szellemes lejátszásilista-név. Közben az egyik vállamra dobtam a hátizsákomat, átmásztam az ereszcsatornára, és a falhoz lapultam, hogy amennyire lehet, elrejtőzzek az épület szegleténél.

De hiába, mert kitartóan bámulták – szent szar, a nő még videóra is vette! –, ahogy átmászom az ereszcsatornán, mintha tényleg egy oposszum lennék. Felkapcsolódott az épület mozgásérzékelős biztonsági lámpája, amitől reflektorszerű fény vett körül. Nem tudtam, lehet-e ennél rosszabb.

És akkor megcsúsztam.

Megcsúszott a lábam, és elkezdtem zuhanni.

Szerencsére egy hatalmas bokorra estem, így nem haltam meg, de kiment a bokám. Felálltam, és kiszaladtam az utcára, menekültem, mint valami bűnöző. Legalább három háztömbnyit rohantam-ugráltam a fájós bokámmal, amíg egy forgalmas kereszteződéshez nem értem, ahol már elég nagy biztonságban éreztem magam ahhoz, hogy felhívjam Micket, hogy jöjjön értem.

Mire odaért, csúnyán feldagadt a bokám.

– Kösz, hogy eljöttél, haver – mondtam, és kinyitottam az utasoldali ajtót.

– Mi a fene történt veled? – Elhűlve nézte a bokámat, a bokor tüskéitől sebzett bőrömet, az átázott ruhámat és a csuromvizes hajamat.

– Úgysem hinnéd el – feleltem, beszálltam, és becsaptam az ajtót.

– Liz csinálta ezt veled? – kérdezte, és lehalkította a rádiót.

– Nem. De szerintem tetszett volna neki a látvány.

Egész este rémes hangulatban voltam a kudarcba fulladt terv miatt, de amikor a többiek megállás nélkül beszólogattak, és szerelmes nyámnyilának neveztek, rájöttem, hogy barátok előtt még egy ekkora beégés sem a világ vége. Jó pár évig egyedül voltam, és sok nehézség nyomasztott. Most viszont itt vannak a haverjaim, és rajtam röhögnek – így nem is fájt annyira az egész.

Másnap reggel, miután befejeztem az edzést (és természetesen több edző is lecseszett, amiért majdnem kitörtem a bokámat), épp a kijárat felé tartottam, amikor megpillantottam Lizt. Sosem tudtam biztosan, hogy egyszerűen az én típusom-e – mindig is vonzódtam a vörös hajú, zöld szemű lányokhoz? –, vagy neki köszönhető, hogy ő lett az én típusom.

Ő volt a prototípus.

Ő volt az egyetlen.

Az ajtó felé tartott, a szemét a telefonjára szegezte, és majdnem belém rohant. Szó se róla, hagytam volna. Gázolj át rajtam, Lib!

Felpillantott, elmormolt egy elnézéskérést, de aztán rám meredt.

– Sietsz, Lib? – kérdeztem finoman megérintve a karját, hogy megfogjam, ha esetleg megbotlik.

– Igen – felelte, és úgy tűnt, rengeteg gondolat jár a fejében. Összeráncolta a szemöldökét, én pedig azon tűnődtem, vajon mit tudhat a tegnap esti oltári fiaskómról.

Tud egyáltalán valamit, vagy még a redőnyét sem húzta fel, amióta leugrottam az épületről? Nem tudtam, de nem is akartam tudni.

– Akkor viszlát később – mondtam, és elindultam az ajtó felé.

Az egész beszélgetés három másodpercig tartott – legfeljebb négyig. De akkor miért éreztem magam olyan elevennek, mintha a világ gyorsabban forogna most, hogy kapcsolatba léptünk?

– Wes. Várj!

Ha Liz így szól utánam, bármikor máskor extázisba jövök. De most tudtam, hogy semmi jót nem jelenthet.

– Igen? – kérdeztem lazán, mintha a tegnap este meg sem történt volna.

Hogy lehet ilyen tökéletes ajka?

Lenézett a bebugyolált bokámra.

– Mi történt a bokáddal?

– Hogy érted? – kérdeztem.

Zseniális kérdés, te idióta!

– Be van kötve – mondta, felnézett rám, és a zöld szeme hívogatóan csillogott. Ő lett alacsonyabb, vagy én nőttem meg? Nevetséges gondolat, de a világ legtermészetesebb módján illettünk egymáshoz, még magasságra is. Mint a memóriahab és a test. A fejét most pár centivel hátrébb billentette, mint máskor. – Megsérültél?

A pokolba is, igen, megsérültem, de mit kellett volna mondanom?

Mit tudhat?

– Elestem – nyögtem ki bénán, és vállat vontam, mintha teljesen hétköznapi lenne, hogy folyton eltaknyolok.

– Igen? – kérdezett vissza hunyorítva. – Úgy tűnik, ez elég gyakran előfordul. Tegnap este nagyon fura dolog történt a lakásunknál.

Na tessék.

– Tényleg?

– Igen. – Összepréselte az ajkát, de továbbra is felnézett rám. – Szóval, az őrült szomszédunk odajött az ajtónkhoz, és azt mondta, hogy valaki tüzet akar gyújtani az erkélyünkön.

Bassza meg, bassza meg, bassza meg!

– Ne már!

Megbillentette a fejét, de még mindig vádlón nézett rám.

– Ne már. Nem volt kint senki, és arról a fickóról amúgy is úgy hírlik, hogy nem százas. Érted?

Kizárt, hogy ne tudná.

– Aha.

Úgy értem, létezik, hogy most elmeséli az egész sztorit, de nem tudja, hogy én voltam?

Kizárt, hogy ekkora mákom legyen.

– De aztán a Nemszázas felesége szólt, hogy felvette az egészet videóra.

Neeeeeeeeeeeeeeeeee!

– Komolyan – tette hozzá.

Beleharapott az ajkába, és esküszöm, úgy tűnt, mintha a mosolyát harapta volna el, amikor azt mondta:

– Komolyan. Videót készített a fickóról, amint az épp lezuhan az ereszcsatornáról. – Ő tudta, hogy én tudom, hogy ő tudja, mégis ezt mondta: – Fura.

Apró mosoly jelent meg a szája szegletében, és megrázta a fejét.

– Ami még furább, hogy fiatalnak néz ki, nagyjából annyi idősnek, mint én, és egy Bruins baseballtáska van a hátán – folytatta.

– Na, ez tényleg fura. – Ne már! – Talán valami elképesztően romantikus mutatványra készült.

– Vagy csak úgy viselkedett, mint egy éretlen barom – állapította meg, és lehervadt a mosolya.

– Azt gondolnám, hogy értékeled a romantikus gesztust – mondtam, és belélegeztem a parfümje illatát. Rájöttem, hogy ez a terv nagyobb kihívás, mint gondoltam. – A Kicsi Liz imádta az ilyesmit.

– A Kicsi Liz már rég nem létezik – felelte. Ezzel összetörte a szívemet. Megköszörülte a torkát, és újra megigazította a vállán tartott táskát. – Remélem, az a srác megtanulta a leckét, mielőtt még valakinek baja esik.

Közelebb léptem, így az épület fala és a testem között csak ő állt. Lejjebb hajtottam a fejem, hogy a szám közelebb kerüljön a füléhez. Az Acosta pokolian hangos hely volt, és azt akartam, hogy tisztán értse, amit mondok:

– Tudod, szerintem leszarta, Lib, mert már mindenkinek elég sok baja esett. Nincs vesztenivalója, viszont rengeteget nyerhet, úgyhogy talán jobb, ha felkészülsz.

Egy kicsit elfordította a fejét, így a szeme az enyémre szegeződött.

– Felkészülök? – kérdezte, és próbált közömbösnek tűnni, de a lélegzet-visszafojtott hangja elárulta. – Pontosan mire?

Belenéztem a zöld szemébe, és azt mondtam:

– Egy kemény menetre.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

„Jó, hogy nem a pasid,

mert úgy megmászom, mint egy fát.”

– KOSZORÚSLÁNYOK

Liz

Kemény menet.

Miért nem tudom kiverni a fejemből, amit mondott? És ahogyan mondta: „Jobb, ha felkészülsz.”

Már órák teltek el azóta, hogy ezt mondta, és engem még mindig elöntött a forróság, és görcsbe rándult a gyomrom, mintha csak abban a pillanatban történt volna.

– Szóval. Liz – kezdte Wade vigyorogva. – Történt valami érdekes az erkélyeden tegnap este?

Leengedtem a kamerát.

– Te tudsz róla?

A srácok közül sokan a kosárpályán dobáltak, mi pedig Clarkkal őket filmeztük, bár Clark éppen a túloldalon állt, jó messze tőlem. Mickey a kosárlabdával pattogtatott, és hülyén vigyorgott rám, miközben Eli és Wade a pályáról röhögtek, mintha náluk lenne a páncélterem kulcsa vagy ilyesmi. Még mindig nem tudtam, hogy Wes pontosan mit csinált, de alig vártam, hogy megtudjam.

– Fogd be, haver! – mondta Mickey, de nem bírta abbahagyni a mosolygást. – Csak azért, mert nincs itt, még nem jelenti azt, hogy mi…

– Jó, de hát nem is titok – szakította félbe Wade, közbenyúlt, és elcsente a labdát. – Látta, hogy fényképezünk, és csak annyit mondott, hogy hallgassunk, amíg be nem fejezi. Azt egy szóval sem mondta, hogy soha nem beszélhetünk róla.

– Ez igaz – jelentette ki Eli.

– Beavatnátok a részletekbe? – csattantam fel. – Csak annyit tudok, hogy felmászott az erkélyre, aztán leesett az épületről.

– Egy rózsabokorba – tett hozzá Wade, és látszott rajta, hogy élvezi a pletykát. Tovább vezette a labdát. – Igazi idióta.

– Állj! – szólalt meg Mickey, felemelte a kezét, de nem tudta blokkolni Wade-et, akinek a dobása így bement. – Nem szándékosan csinált idiótát magából, Liz. El akar hívni randizni, és azt gondolta, hogy ha felmászik az erkélyedre, és ilyen romantikus jelenetet rendez, jó eséllyel igent mondasz.

– Miféle romantikus jelenetet? – kérdeztem. Még mindig ott tartottam, hogy egyáltalán feldolgozzam a tényt: Wes nemcsak hogy felmászott az erkélyünkig – az idióta, akár meg is halhatott volna! –, de még a barátainak is kifecsegte, hogy erre készül. – Csak vizet és törött üvegdarabokat láttam kint, amikor kinéztem.

– Srácok, hagyjátok már! – mondta Eli vigyorogva. Lejött a pályáról, odalépett hozzám, és elővette a telefonját. – Ezek a fotók Wesley-ről készültek, amint éppen udvarolni készül neked.

Mi ez a szívdobogás? Amikor a kezembe nyomta a telefont, közelebb hajoltam, és reméltem, hogy sikerül megőriznem a hidegvéremet, miközben a kijelzőre meredek.

– Ez az, ahogy hazajön a virágüzletből – mondta, és az ujjával továbbpöccintette a képeket, amelyeken Wes felcipeli a virágokat – uramisten, margaréták! – a kollégiumi szobájába. Végigpörgette a fotókat – rengeteg margaréta! –, én pedig nagyot nyeltem.

Mi a franc ütött beléd, Bennett?

– Most jönnek a kedvenceim – folytatta Eli –, amikor a mi kis Cupidónk ezerrel dolgozik a művészi projekten.

Még közelebb hajoltam, a torkom kissé összeszorult, mert a fotón Wes éppen a szobájában ült a padlón, és virágszirmokat tömködött egy zacskóba. Amikor Eli végigcsúsztatta az ujját a képernyőn, és egy újabb kollégiumi képet mutatott Wesről, ahogy ezúttal egy filctollal írt valamit egy kartonlapra, eszembe jutott az Abel Parker-dal szövege: I miss your stupid face.{22}

Az egyetlen szó, amit addig leírt: „NEKEM.” Mit akart?

Mi a fenét írt?

És mit akart csinálni azzal a kartonlappal? Igaza volt, a Kicsi Liz imádta volna ezt, de hála istennek az a lány már régen nem létezik.

Kicsi Liz most nem tud a telefonhoz jönni. Miért? Ó, mert meghalt.

– Oké, ne légy seggfej, Strauss! – mondta Mick, aztán odalépett hozzám. – A kész mű tényleg csodálatos lett, még úgy is, ha a szomszédod tönkretette.

Most ő vette elő a telefonját, felém tartotta. Ekkor már tudtam, hogy látszik rajtam az idegesség.

Mert Wes készített egy szelfit az erkélyen. Az én erkélyem a képen, de teljesen máshogy festett a virágokkal és gyertyákkal feldíszítve.

Wes alkotta.

Olyan volt, amit a régi énem imádott volna.

– Hűha – nyögtem, és zavaromban csak pislogni tudtam. – Ez… hűha.

– Jó, és? – Wade összevonta a szemöldökét és elvigyorodott. – Elmész vele randizni?

– Majd pont veled fogom megbeszélni a magánéletemet – feleltem dühös pillantással, de a lelkemben totális káosz uralkodott. Wes felmászott egy épületre, hogy virágokat és gyertyákat tegyen az erkélyemre. Aaaah, mi a fene ez, Bennett? Ridegen odaszúrtam neki: – Még akkor sem jut eszedbe, hogy Campbellről kérdezz, amikor józan vagy.

Eli elnevette magát, de Mick nem zökkent ki.

– Bennett azért jó srác. Adnod kéne neki egy esélyt.

– Igen, Buxxie – helyeselt Wade. – Az életét kockáztatta, hogy levegyen a lábadról.

Wesnek persze muszáj volt éppen ebben a pillanatban megjelennie a pályán, hogy elkezdjen dobálgatni, ami az én lelkiállapotomon cseppet sem segített. Ráadásul megint rajta volt a szemüvege. A pöcs.

Aztán odanézett, mintha megérezte volna, hogy róla beszélgetünk, de ügyet sem vetett a haverjai vigyorgására, egyenesen rám szegezte a tekintetét, és elmosolyodott. Nagy és bensőséges mosollyal, olyannal, amitől eláll a lélegzetem és fülig pirulok.

– Neked kéne őt elhívnod randizni – erősködött Mick izgatottan. – És teljesen levenni a lábáról.

– Dolgom van – mondtam, megragadtam a fényképezőgépemet, és a szemem elé emeltem.

Egyrészt azért, mert tényleg dolgoznom kellett, másrészt pedig el akartam takarni az arcom, hogy senki ne lássa, hirtelen mennyire zavarba jöttem és elveszettnek éreztem magam.

– Hé, Buxxie – kiáltotta Wade –, megadnád nekem Campbell számát, mielőtt lelépsz?

– Micsoda? – Leengedtem a kamerát. Tetszett, hogy Wade Brooks életében egyszer végre teljesen őszintének tűnt. – Komolyan akarod?

– Egyik pillanatról a másikra megihlettek a romantikus idióták – mondta, és szégyenlősen elmosolyodott. – Mit is mondhatnék?

HARMINCHARMADIK FEJEZET

„Az élet nem tündérmese.”

– KATE & LEOPOLD

Wes

– Hadd lássam, mit gondol a csoportos chat!

– Mi? – Megdörzsöltem a homlokomat, valahogy le kellett rázom a húgomat. Általában alig vártam, hogy beszéljünk telefonon, de meg kellett írnom egy házi dolgozatot. – Milyen csoportos chat? – Általában csak a szobatársáról beszélt, ezért jó volt hallani, hogy vannak más barátai is az egyetemen.

– A Noah-val, Adammel és Michaellel közös chat – mondta lazán.

– Mi van? – Nem tudtam elhinni, ugyanakkor tökéletesen érthető volt. – Nektek van egy közös chatetek? Adjatok hozzá. Most azonnal!

– Még mit nem – felelte, és úgy tűnt, szórakoztatja, hogy én kellemetlenül érzem magam. Ez teljesen rá vallott. – Ne vedd sértésnek, de a legkevésbé sem akarom, hogy benne legyél.

– Miről beszélgettek? Csak rólam? – kérdeztem, egyszerre ingerülten és viccelődve.

– Istenem, az egó – szemtelenkedett. – Igazából ritkán beszélünk rólad. Csak szeretem a hülye barátaidat.

– Tudod, mit? Csinálunk egy ötös FaceTime-csoportos csevegést. Most rögtön. Hívj vissza, ha mindenki be van kapcsolva

– javasoltam, és felálltam, hogy járkáljak a szobában. A többi szobatársam nem volt otthon, teljes csend uralkodott.

– Ó, atyaég! – nevetett, még akkor is, amikor megszakítottam a hívást.

Három perccel később már a barátaim arcát néztem a MacBookomon.

– De most komolyan, ez a leghülyébb dalszöveg – állapította meg Noah undorodva. – Tudjátok, a Rudolf, a rénszarvas című dal szövege: „Dasher és a Dancer és a Prancer és a Vixen, az Comet és a Cupido és a Donner és a Blitzen. De emlékeztek még a leghíresebb rénszarvasra?” Ha ismered a többit, nyilván tudnád, hogy „a leghíresebb” mind közül. Hülye kérdés, haver.

– Nem szép dolog szidalmazni Rudolfot, te seggfej! – vágott vissza Adam.

– Istenkáromlás, tényleg – értett egyet Michael.

– Abbahagynátok a hülyéskedést öt másodpercre? – csattant fel Sarah.

– Miért? – kérdezte Noah, láthatóan összezavarodva a témaváltástól.

– Mert Wes azon töpreng, hogy folytassa-e a tervét, hogy randevúzzon Lizzel – mondta Sarah, és úgy mosolygott, mintha egy kisgyerek lennék, aki leírhatatlan cukiságával őt szórakoztatja. – Vagy nyomja a féket, mivel az első próbálkozás nem jött be.

– Fék – vágta rá Noah habozás nélkül. – Nem fog működni.

– Dehogynem – mondta Sarah védekezően. – Nem tudhatod.

– Joss azt mesélte, hogy Liz nagyon dühös lett erre az egész Wes-féle kifakadásra, amikor bevallotta, hogy nem csalta meg – érvelt. – Kizárt, hogy Liznek bejönne ez a giccses romantika – Westől.

– Nos, én… – kezdtem.

– Igen, de Liz az Liz – szakított félbe Adam okoskodva, mint aki mindent tud. – Imádja az ilyesmit, igaz?

– Már nem – közölte Noah. – Joss szerint most már ki nem állhatja a romantikát.

– Baromság – mondtam, félig magamnak. Egyszerűen nem akartam elhinni.

– Ettől függetlenül meg kell próbálnia – javasolta a húgom. – Mit veszíthet?

Megszólalt a telefonom. Az utolsó dolog, amire számítottam, hogy Liztől kapok egy SMS-t.

Liz: Lenne egy kérdésem hozzád.

Soha nem írtam még ilyen gyorsan, mint most: KI VELE!

– Kinek írsz SMS-t? – kérdezte Sarah, az örök kíváncsi.

– Liz, úgyhogy fogd be! – mormoltam, és a beszélgetésbuborékokat néztem a telefonomon.

Liz: Amikor utoljára beszéltünk (tegnapelőtt a konditeremben), ordibáltunk egymással. Szóval, miért gondoltad, hogy ezek után jó ötlet felmászni egy virágokkal teli erkélyre?

Ez… Nem számítottam ilyen kérdésre.

– Mit mondott? – kérdezte Michael a laptopom képernyőjéről.

– Igen, Wes – helyeselt Sarah. – Mit mondott?

– Azt akarja tudni, miért vittem neki virágot az erkélyre, amikor pár napja veszekedtünk – motyogtam, közben próbáltam jó választ találni.

– Jogos kérdés – mondta Noah.

Én: Attól, hogy kiabáltunk egymással, még nem változtak meg az érzéseim.

– Mit írtál? – kérdezte Sarah.

– Semmi közöd hozzá! – csattantam fel, és azt kívántam, hogy most rögtön menjenek el. – Shhhh.

Liz: Érzelmek? Ez nevetséges. Erről szól az a nagy kartonlap is? „Érzelmek?”

Megpróbálta kitalálni, hogy mit írtam a lapokra? Valószínűleg csak az én vágyálmom, de úgy válaszoltam, mintha ő akarná.

Én: Igen. Több plakát is volt. Az elsőn az állt: „NEKEM TE NEM VAGY TÖKÉLETES.”

Liz: Ööö… oké. Megalázó.

Jó jelnek vettem, hogy csak viccel. Folytattam:

A másodikban az állt, hogy NEKEM TE VAGY MINDEN.

Nem vártam gyors választ, mert elképzeltem, hogy visít, vagy rúg egyet a levegőbe, vagy SMS-t ír egy barátjának. De azonnal válaszolt:

EZ OSTOBASÁG, WES. Ne vedd sértésnek, de te nem is ismersz engem. Hogy lehetnék én minden?

– Miért morogsz? – kérdezte Sarah. – Mit írt?

– Közvetíts! – kérte Adam. – Meghalunk a kíváncsiságtól.

Odanyúltam a laptophoz, megszakítottam a FaceTime-hívást, majd felhívtam Lizt. Nem számítottam rá, hogy felveszi, ezért meglepődtem a hangján:

– Halló?

Felálltam, és járkálni kezdtem a szobában.

– Ismerlek. Ugyan már, Liz.

– Nem, nem ismersz – válaszolta ridegen. – Évek óta nem beszélgettünk igazán. Honnan gondolod, hogy egyáltalán ismerjük egymást?

– Mert egyszerűen csak ismerjük – mondtam annak biztos tudatában, hogy ez nem logikus, a mi esetünkben mégis sok értelme van.

– Ó, tényleg? Oké, akkor. Mi az új kedvenc sorozatom, amit hétvégenként nézek?

– Mi? – Megköszörültem a torkomat, és erősen elgondolkodtam. – Hm, ez egy beugratós kérdés, mert te még mindig szereted a Szívek szállodáját és a Nora Ephron-filmeket.

– Tévedés. Foci – válaszolta, és úgy tűnt, örül, hogy rosszul tudtam.

– Várj, mi?

– Imádok focit nézni. Az egyetemi NFL-t. Látod? Most már semmit sem tudsz rólam.

– Nos, én viszont meg akarlak ismerni – mondtam, leültem az ágyamra, és úgy fordultam, hogy a falnak dőlhessek. Tudtam, hogy olyan dolgot bizonygat, amihez nekem nem kell bizonyíték, de ennek ellenére jó volt újra beszélgetni vele telefonon. – Találkoznunk kéne valahol, és újra megismerhetnénk egymást.

– Nem, köszönöm! – vágta rá azonnal.

– És mi lenne, ha barátokként? – vágtam rá ugyanolyan gyorsan, hogy telefonban tartsam őt. – Úgy nem tehetnénk meg? Nem kell, hogy randevú legyen, csak eszünk valamit, és beszélgetünk. Legalább legyünk újra barátok. Mit csinálsz péntek este?

– Van programom – közölte. – Nick Stark…

– …símaszkos bulija? – Mindenki erre a halloweeni bulira készült. A jelmez mellett símaszkot kellett viselni – az egyetlen szabály az volt, hogy az arcunk nem maradhat szabadon.

– Oda én is megyek – mondtam, talán túl lelkesen. Nem tudtam megőrizni a hidegvéremet, amikor Liz Buxbaumról van szó, főleg, ha egy helyen leszünk. – A buliban majd találkozhatunk.

– De nem fogsz megtalálni – felelte mosollyal a hangjában. – Mert jelmezben leszek, símaszkkal a fejemen.

– Bízz bennem, Lib – mondtam, és magam elé képzeltem a száját. – Millió símaszkos közt is megtalálnálak.

– Kizárt, hogy megtalálj. Esélytelen.

Legszívesebben beburkolóztam volna lélegzetelállító, meleg hangjába.

– Akarsz fogadni? – kérdeztem, mert tudtam, hogy én fogok nyerni. – Ha megtalállak, szombaton randizunk.

– Mi lett azzal, hogy csak barátok legyünk? – kérdezte. Úgy tűnt, jól szórakozik (bár az is lehet, hogy ez megint csak az én vágyam volt…).

– Ha már fogadást kötünk, emelem a tétet, Buxbaum. – Úgy éreztem, elképesztően jó lehetőség nyílt előttem. – Benne vagy?

– Nem – felelte, de én tudtam, hogy mosolyog. Nem tudom, miből, de tudtam.

– Ugyan már, most komolyan kényszeríteni akarsz, hogy olyan hangot adjak ki? – kérdeztem.

– Olyan hangot?

– Olyan kotkodácsoló hangot, mert félsz elfogadni a fogadást. Tudod, hogy annyira jól ismerlek, hogy meg foglak találni – cukkoltam. Biztos voltam benne, hogy nem tud ellenállni a kihívásnak. – És akkor kénytelen leszel elviselni egy kellemes estét a bájos Wesley Harold Bennett-tel, büntetésül a vereségért.

– Tartsd meg magadnak a kotkodácsolást, elfogadom a kihívást. – Kíváncsi voltam, vajon a szobájában van-e, és lefekvéshez készülődik, vagy esetleg tanul valahol. – De azért kell néhány szabály. Nem léphetsz oda sorban mindenkihez, hogy megkérdezd, kicsoda Liz, hiszen így előbb-utóbb szerencséd lesz, és megtalálsz.

– Jogos. – Imádom az észjárását! – Mi lenne, ha lenne egy jelszó, amit kiabálnom kell, ha meglátlak?

– Egy jelszó – ismételte lassan, mint aki komolyan megfontolja az ötletet. – Nekem tetszik. Mi lenne, ha azt kellene kiabálnod, hogy „óriási seggfej vagyok”, amikor meglátod azt a személyt, akiről azt hiszed majd, hogy én vagyok, de valójában nem én leszek az?

– Szívesen mondom ezt, te kis szarházi – egyeztem bele. A falnak dőltem, és magam elé képzeltem az arcát. – De biztosan te leszel az a személy, akinek ezt mondom.

– Álmaidban, Bennett – mondta.

– Minden átkozott éjszaka, Buxbaum – válaszoltam, és legszívesebben könyörögtem volna neki, hogy a hátralévő életében maradjon vonalban velem.

Lágyan és álmosan csengett a hangja:

– Mennem kell tanulni. Pénteken találkozunk, bár úgysem fogsz látni.

Szeretlek.

– Pénteken találkozunk, Lib – mondtam, és szinte megrémültem az egész testemet átjáró reménytől. – Jó éjt.

Miután letette, még jó hosszú ideig ültem a telefonnal a kezemben, és csak bámultam a semmibe. Liz hirtelen újra elérhetőnek tűnt. És hirtelen mindennél ijesztőbbnek éreztem, hogy ez tényleg megtörténhet velünk.

Végül sikerült visszatérnem a valóságba, és megírni a dolgozatomat, és éppen az átkozott felhasznált irodalom formázásának a közepén jártam – miért is vesződöm ennyit vele? –, amikor megcsörrent a telefonom.

Felvettem, és megdöbbentem, amikor megláttam a hívószámhoz tartozó nevet: Helena Buxbaum.

Miért hív engem? Életemben csak egyszer beszéltem vele telefonon, és az is néhány évvel ezelőtt volt. Közvetlenül azután, hogy Liz és én szakítottunk, és mivel láttam a 402-es körzetszámot, fogadtam a hívást, feltételezve, hogy valamilyen számlát kell kifizetnem.

Örökké úgy él az emlékezetemben, mint a legkirályabb telefonhívás, amit valaha kaptam:

– Fogd be, és ne szólj egy szót se! Gyűlöllek, amiért bántottad Lizt, és az a Wes Bennett, aki a barátja volt, számomra halott. Viszont szeretném, ha Wes Bennett, a szomszéd kölyök tudná, hogy mi mindig itt vagyunk mellette, bármi történjék is, ha bármikor szüksége lenne bármire, aminek semmi köze a lányunkhoz. Oké, szia!

Kevés olyan ember van a világon, akit annyira tisztelek, mint Helenát.

– Halló? – szóltam bele kissé idegesen.

– Ó, szia, Wes! Itt Helena Buxbaum. Nem hiszem el, hogy felvetted a telefont – kezdte kétkedő hangon. – Azt hittem, csak az öregek veszik fel a bejövő hívásokat. Hangpostára számítottam.

– Láttam, hogy te vagy az – mondtam. – Szóval, fel kellett vennem.

– Van két perced? Nem akarlak sörözés vagy hasonló közben zavarni.

Ettől elmosolyodtam, és megnyugodtam.

– Tengernyi szabadidőm van, és kivételesen a közelemben sincs sörcsap. Mi újság?

– Oké, szóval, a hölgy, aki a régi házatokba költözött… Mrs. Eggers? Igen, amúgy tankönyvi elmeháborodottnak tűnik, de talált néhány dolgot a házban, amit Bennették hagytak hátra.

– Micsoda? – Én magam jártam végig a ház összes zugát, mielőtt eljöttem onnan. – Mégis mit?

– Homie-figurákat.

Vártam, hogy adjon még némi infót. De semmi.

– Elnézést, azt mondtad, hogy homie-figurákat? – kérdeztem.

– Ó, igen – folytatta nevetve. – És a hölgy ideadta nekem a ti homie-figuráitokat. Minden egyes szekrény hátuljára ragasztva talált egyet-egyet. Küldjek róla fotót?

– Igen. Persze – feleltem, még mindig tanácstalanul.

– Megy is. – A kép láttán végképp összezavarodtam.

Teljesen megfeledkeztem a homie-król.

A közeli benzinkútnál volt egy automata tele ilyen homie-figurákkal, amiket negyed dollárért lehetett kapni. Gyerekkorunkban Sarah mániája volt, gyűjtötte őket, mert ez volt az egyetlen dolog, amit megengedhetett magának, és ezek szerint megőrizte őket.

Vigyázott rájuk, és amikor kiköltöztünk a házból, minden szekrény hátuljára ragasztott egyet.

Ránéztem a fényképre, és megráztam a fejem, mert minden kis fickó mellett egy apró cetli is volt, ezzel a felirattal: A HOMIE FIGYEL TÉGED, EGGERS!

– Te most viccelsz velem? – kérdeztem nevetve. – Én meg nem értettem, miért akar Sarah a ház összes szobájától egyesével elbúcsúzni.

– Mrs. Eggers egy kicsit kiakadt, amíg meg nem nyugtattam, hogy Bennették lököttek. A húgod az én hősöm, isten bizony!

– Az enyém is.

– Szóval, ha valamelyikőtök visszajön a városba, nyugodtan ugorjatok be a homie-kért. – Helena megköszörülte a torkát, és hozzátette: – Örülünk, ha látunk.

– Akárcsak én – mondtam. – Köszi, hogy felhívtál a homie-k miatt, még úgy is, hogy én már halott vagyok.

– Nem, te Jézus vagy, Wes. Feltámadtál halottaidból, mert úgy tűnik, nem csaltad meg Lizt.

– Ez igaz. – Fogalmam sem volt, hogy mennyit tud Helena erről az egészről. – Jó.

– Szóval, gyere bármikor – erősítette meg, és érződött, hogy komolyan gondolja. – Egyébként van egy nagyon szép emlékem apádról, amikor utoljára beszéltem vele. Szeretnéd hallani, vagy fájni fog?

– Szívesen meghallgatnám – válaszoltam, és hátradőltem az íróasztali székben.

– Oké, szóval, rossz napom volt, mert Liz és én összevesztünk, igaz? Közvetlenül azután volt, hogy elment az iskolába. Kivittem a szemetet, és Stu is pont akkor vitte ki. Na most, én igazából soha nem beszéltem apáddal, leszámítva egy „szia, Stuart”-ot, valahányszor találkoztunk a kocsifelhajtónknál, de akkor ő rám nézett, és megkérdezte, hogy jól vagyok-e.

– Tényleg? – Ezen meglepődtem, mert apám nem volt egy társasági ember.

Egyáltalán nem.

– Igen. Fura, nem? Olyan rosszkedvű voltam, hogy ott rögtön kiöntöttem neki a szívemet, hogy Liz nem veszi fel a telefont, és hogy megkért, hagyjam békén. Összevissza panaszkodtam, mint egy károgó vénasszony, akinek abban a pillanatban éreztem magam.

Igen, biztos vagyok abban, hogy Apa imádta, hogy a szomszédasszony ilyen érzelmes lett. Valószínűleg el is nevezte „orült szomszéd luvnyának”.

– De ahelyett, hogy elküldött volna a francba, apád megölelt – folytatta.

Az lehetetlen.

– Ugye csak viccelsz?

– Dehogy! Én sem tudtam elhinni. És soha nem fogom elfelejteni, amit akkor mondott nekem, Wes. Megölelt, és azt mondta: „A gyerekekkel a következő a helyzet, hölgyem.” Őszintén szólva szerintem még a nevemet sem tudta. Én voltam a „hölgy”.

Köhögés mögé rejtettem a nevetésemet, de összeszorult a mellkasom.

– Minden nőnek ezt mondta.

– De aztán így szólt: „A gyerekekkel a következő a helyzet. Nem bánnak jól a szavakkal. Állandóan olyan szarságokat mondanak, amiket nem gondolnak komolyan. Tévednek, vagy túlérzékennyé válnak – a lényeg, hogy nekünk kell megértenünk, hogy amit mondanak, azt nem feltétlenül úgy gondolják.”

Próbáltam nyelni, de túlságosan összeszorult a torkom.

– Ezt mondta?

– Igen – felelte, ami hirtelen komolyan hangzott. – Nagyon egyszerűen elmagyarázta, hogy a gyerekeink akkor is szeretnek minket, amikor kis seggfejekként viselkednek, aztán közölte, hogy majd kinövik, és megbánják, ha egyszer abbahagyják a hülyeséget.

Megint elnevettem magam, de a könnyeimmel küzdöttem.

– A jó öreg Stu.

– Csak gondoltam, mivel apád sokszor heves volt, talán szívesen hallanád, hogy milyen kedves is tudott lenni. Tőle kaptam a legjobb szülői tanácsot.

– A „kis seggfejek” volt a legjobb tanács? – kérdeztem, érzelmektől elhaló hangon. – Ugyan már, Helena.

– Apád tudta, Wes… – mondta lehalkítva a hangját. – Tudta, mit éreznek a gyerekei valójában, még akkor is, ha szavakkal mást mondanak.

Mély, szaggatott lélegzetet vettem, és azon tűnődtem, igaza lehet-e.

– Köszönöm, Helena. Te tényleg…

– Hihetetlen, tudom – szakított félbe, és ő is kissé feldúltnak tűnt. – És szívesen látlak. Most pedig térjünk vissza a sörözéshez, rendben?

– Igen, az jó ötlet – helyeseltem, és megköszörültem a torkomat.

– Vigyázz magadra, kölyök! És találkozunk a karácsonyi szünetben.

– Tényleg?

Minden bizonnyal elfelejtette, hogy már nem vagyunk szomszédok.

– Szeretnéd a homie-kat? – kérdezte anyáskodó hangon, ami nagyon megfogott. Különösen, amikor hozzátette: – Kiakadok, ha nem jössz értük.

– Akkor ez lesz az első számú szempont.

– Viszlát, később, Wesley!

– Viszlát, később, Helena – válaszoltam, és még vonalban maradtam, amíg le nem tette.

Valószínűleg véletlen egybeesés, de aznap este hosszú idő után először aludtam át úgy az éjszakát, hogy nem volt rémálmom.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

„Garantáltan lesznek nehéz időszakok, és garantáltan lesz olyan,

hogy egyikünk vagy mindketten ki akarunk szállni.

De garantálom, hogy… ha nem kérem, hogy légy az enyém,

azt életem végéig bánni fogom, mert a szívem mélyén tudom,

hogy számomra te vagy az igazi.”

– OLTÁRI NŐ

Liz

– Ezt nem tudom felvenni.

– Miért nem? – Campbell mögöttem állt, és a tükörképemet nézte a vállam felett. – Ha át akarod verni, ez a módja. Tipikus lizes jelmezt fog keresni, erről eszébe sem fog jutni, hogy te lehetsz.

Az izgalomtól folyamatosan pillangók röpködtek a gyomromban. Szép és jó, amit apám mondott, hogy nem kell aggódnom a zavaros Wes-érzéseim miatt, ugyanakkor el is bizonytalanított, hiszen egy olyan buliba készültem, aminek a végén lehet, hogy randiznom kell Wesszel.

Akarom én ezt?

Egyértelműen nem.

De megrázott annak az idiótának az erkélyes kísérlete. Nem vagyok már Kicsi Liz, de nem tudtam figyelmen kívül hagyni az igyekezetét.

Ránéztem a tükörképemre, és legszívesebben belebújtam volna egy nagy kardigánba. Campbell jelmeze volt rajtam: egy fekete latex „Batgirl” ruha, némi dekoltázzsal (de annyira szűk, hogy azt már egy kissé kihívónak éreztem), plusz combközépig érő, fekete csizma.

Szűk, fényes fekete, semmi nem maradt rejtve.

– Igen, de ez olyan… – Elakadtam, megfordultam, és meggyőződtem róla, hogy takarja valami a fenekemet.

– Vigyázz, mit mondasz, különben megsértődöm! – mondta Campbell, és keresztbe fonta a karját. – Dögösen nézel ki, és az arcodat is eltakarja. Senki sem fogja tudni, hogy te vagy az, hacsak nem akarod, hogy tudják.

Ismét a tükörképemre néztem: Senki sem fogja tudni, hogy én vagyok az.

– Csak élvezd, és érezd jól magad! – bátorított, és megbillentette a fejét. – Inkább sajnálj engem, amiért nekem marad a macskajelmez.

–  Szerintem az a jelmez a Macskák musicalből aranyos – védekeztem. – Imádnivalóan fogsz kinézni.

– Hogyne, imádnivaló nem dögösen, de majd megoldom. – Elvigyorodott, amitől rögtön aggódni kezdtem. Egész éjjel fent volt, Wade-del beszélt telefonon, és egyenesen el volt ragadtatva. Tetszett, hogy ennyire boldog, de ideges is voltam, hogy sírás lesz a vége.

Még egy jó sráccal is gyorsan megváltozhatnak a dolgok, nemhogy egy olyan beképzelt alakkal, mint Wade! Ez aggodalomra adott okot.

– Megyek átöltözni, aztán csinálunk pár fotót indulás előtt, jó? – vetette fel.

Fotózkodtunk, Leo megetette a mosómedvéket, mielőtt bezártuk a lakást, és beültünk egy Uberbe. Campbell Bombalurinának öltözött, Taylor karakterének a Macskákból; Clark volt Thor; Leo pedig Ámor (a tógájára varrt egy zsebet, telerakta konfettivel, és alig várta, hogy meglepetésszerűen szívecskés konfettit szórjon random emberekre).

– Oké, ne feledjétek, ha hozzám akartok szólni, csak halkan tegyétek! – Izgatottan vártam a bulit és a kihívást, hogy ne ismerjenek fel. – Elég, ha Wes Thor nyomába ered, egy másodperc alatt megtalál.

– Ne gondold, hogy egyfolytában a nyomodban leszek – cukkolt Clark. – Van saját kiszemeltem, akinek a kilétét fel akarom fedni.

– Micsoda? – csapott le rá Campbell, mire az Uber-sofőr ránk nézett a visszapillantó tükörből. – Kit keresel?

Clark csak megvonta a vállát.

– Még nem döntöttem el.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte Leo.

– Úgy, hogy ezen a partin rengeteg érdekes emberrel futhatunk össze – felelte Clark a rá jellemző félig ironikus, félig komoly stílusban.

Az odafelé vezető úton még a fejünk tetején voltak a símaszkjaink (természetesen mindegyik a jelmezünkhöz passzoló dizájnt kapta), de amikor megálltunk Nick háza előtt, ráhúztuk az arcunkra.

– Ideje indulni! – adta ki az utasítást Campbell, és kinyitotta az ajtót.

Az Uber-sofőr biztosan szívbajt kapott, amikor arcunkat takaró símaszkokkal kikászálódtunk az autóból. Bent már javában zajlott a buli.

Várható volt.

Mindenki szerette a símaszkos bulit, úgyhogy tele volt a hely. A ház – egy Bel Air-i vendégház – zsúfolásig megtelt vendégekkel, mindenkin ez a röhejes símaszk. De érkezés után még az óriási zajban is azonnal meghallottam Wes nevetését.

Nem láttam őt, de a nevetése összetéveszthetetlen.

Ha behunynám a szemem, ez a nevetés ezernyi emléket idézne fel bennem. Ez a nevetés volt az összetartó szál, a kis visszatérő dallam, amely életem oly sok pillanatában elkísért. Mint Mia és Sebastian témája a Kaliforniai álomban.

Mindig ott volt aláfestő zenének.

A tekintetemmel végigpásztáztam a zsúfolt nappalit, és arra számítottam, hogy nem lesz egyszerű, de egy pillanat alatt kiszúrtam őt a tömegben.

Wes volt Batman.

Ennyit az iróniáról.

Fekete baseballnadrágot, sárga övet és egy hosszú ujjú, fekete Under Armour edzőpólót viselt, aminek az elejére egy sárga papírból kivágott denevért ragasztott. Nagyon nevetett azon, amit a mellette lévő „ló” mondott, és ahogy néztem, rájöttem, hogy valószínűleg akkor is megtaláltam volna, ha nem nevet.

Mert senki más nem mozog úgy, mint Wes.

Úgy értem, persze a magasságából, a hosszú karja és lába láttán könnyen ki lehetett találni, hogy ő az, de ennél többről volt szó. Ahogy nevetés közben hátrahajtotta a fejét, az a markáns ádámcsutka pont ott, ahol már nem takarta a nyakát a símaszk, az a laza mozgás, mint aki ugyanolyan könnyen elő tudja adni egy fiúzenekar koreográfiáját, mint amilyen könnyedén fekvenyomásban kiemelne egy autót.

Olyan volt, mintha Wes egy önálló brand lenne.

Ráadásul úgy nézett ki, mintha egy vicces, kitömött izomjelmez lenne rajta, de valójában az a saját teste volt.

– Szükségem van egy italra – mondtam, és magammal húztam Campbellt a sörcsap felé. Közben három kérdés járt a fejemben:

1. Vajon Wes felismer engem?

2. Akarom, hogy felismerjen?

3. Ha igen, tényleg elmegyek vele randizni?

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

„Szeretsz engem. Igaz, vagy nem igaz?”

– AZ ÉHEZŐK VIADALA

Wes

Meg kell találnom őt.

Hallgattam AJ süketelését, de közben ide-oda járattam a tekintetemet a helyiségben.

Meg kell találnom Lizt, és meg kell nyernem a fogadást.

– Szóval, olyan hosszú köntösben van, mintha minimum varázsló vagy királyicsalád-tag vagy valami hasonló lenne. Ez a csaj egy kicsit sem mutat a testéből. Még az is lehet, hogy nem lány – éppenséggel lehet férfi vagy egy magas gyerek, esetleg egy alacsony jeti is –, de Mick odanézett, és csak ennyit mondott: – Mindjárt visszajövök.

– Igen? – kérdeztem, és a helyiség túloldalán állók felé fordultam.

– Igen. Már vagy egy órája elment. – AJ megrázta a fejét, és azt mondta: – Nem tudom, hogy akcióba lépett, vagy épp kinyíratja magát.

– Ki tudná ezt megmondani, nem? – motyogtam.

– Figyelsz te rám egyáltalán? – kérdezte AJ bosszúsan a maszkja mögül.

Meg kell találnom őt.

– Nem. – A konyha felé pillantottam. – Megpróbálom megtalálni Lizt.

– Buxxie – mondta vigyorogva, és megrázta a fejét. – Imádom ezt az egész fogadásosdit. Meg kell találnod, mert unatkozni fogok, ha véget ér a kalandod.

– Annyira örülök, hogy szórakoztathatlak.

– És mi van vele? – kérdezte a macskajelmezes valaki felé mutatva.

Liz simán viselhetne ilyen jelmezt (ő nyilván tudná, melyik Macskák-szereplőről van szó), de ahogy ránéztem, egyszerűen tudtam, hogy nem ő az. Nem azért, mert egy másodperc alatt felismerném a teste íveit (még szép, hogy felismerném) vagy bármi ilyesmi, hanem a keze miatt.

Furcsa, hogy szeretem valakinek a kezét?

Annak a macskának átlagos keze volt, hosszú, rózsaszín körmökkel, de nem Liz keze volt. Annyiszor figyeltem, ahogy zongorázott, és mindig elragadott a billentyűk fölött mozgó hosszú, kecses ujjainak a látványa.

Tökéletesen manikűrözött, fényes körmeivel a keze olyan jellegzetes része volt.

Az már a vég, amikor képes vagyok haikut írni a kezéről, igaz?

Kerestem, mintha ez lenne a küldetésem, de sehol nem láttam.

Egy órával később már kezdtem pánikba esni.

Mi van, ha el sem jött? Mi van, ha itt van, de nem fogom megtalálni?

Fel sem merült bennem a lehetőség, hogy ne én nyerjek.

Már nagyon stresszeltem, amikor felmentem az emeletre, hogy megkeressem Micket.

Aztán megtaláltam Lizt.

Jó nagy tömeg volt a folyosón, és már majdnem feladtam, amikor megéreztem a parfümje illatát.

Megdermedtem, és körülnéztem. Volt ott egy Pop-Tartsnak öltözött vendég – nem Liz, hanem valaki, aki Batgirl-jelmezben volt –, határozottan nem Liz, egy Ámor, aki a szőrős mellkasa miatt alapból nem lehetett Liz, és egy Scooby-Doo, akinek túl nagy lába volt ahhoz, hogy Buxbaumé legyen.

Kezdtem elveszíteni a türelmemet.

Éppen le akartam menni a földszintre, amikor Batgirl oldalra fordult, és valamit mondott Cupidónak. Túl nagy volt a zaj, nem hallottam a hangját, és egy kék szempár – nem zöld! – nézett ki a símaszk mögül.

Az ajka viszont…

Alaposabban megnéztem magamnak a csillogó, vörös ajkat. Azt a mosolyt jobban ismertem, mint a saját tükörképemet.

Ez Liz ajka.

Szent szar!

Újból megnéztem magamnak a jelmezt, és majdnem lenyeltem a nyelvemet.

Az a csizma, az a láb… Uramisten!

Alulról felfelé végigmértem – a fekete latex láttán nagy önuralmat kellett tanúsítanom, mert megremegett tőle a lábam –, és amikor a símaszkjához ért, nem hittem a szememnek.

Színes kontaktlencse volt rajta – a kis hamis. Majdnem elnevettem magamat ezen a kis „kék szemű” szélhámoson, amiért ilyen fondorlatos. Legszívesebben üvöltöttem volna, a hold felé fordulva, hogy magamat ünnepeljem – mert én nyertem.

Én nyertem, és hamarosan az enyém lesz egy estére Batgirl.

Végigmentem a zsúfolt folyosón, és amikor végül mögé kerültem – ő továbbra sem vett észre a tömegben –, beleszippantottam a levegőbe, a parfümillatba, majd halkan belesúgtam a fülébe:

– Jó nagy seggfej vagyok.

Hallottam a zihálást, aztán megfordult, és nagy „kék” szemével rám meredt.

Az a rúzs…

Ha a keze zavarba hoz, a szája az őrületbe kerget.

– Nem hiszem el, hogy megtaláltál – mondta, fújt egy nagyot, még a szeme is elkerekedett.

Ámor közelebb hajolt Lizhez, és a fülébe súgott valamit, és ahogy rá figyelt, elkapta rólam a tekintetét.

Ki a fene lehet ez a fickó? Alacsonyabb termetű, de szerintem egy kicsit túlságosan is kigyúrt.

És egy kicsit túl közel állt Lizhez.

– Egyébként a kontaktlencse miatt óvást kérek – mondtam. Nem akartam, hogy ez a hülye Ámor elvonja a figyelmét. – Te kis csaló.

– Ez a jelmez része – válaszolta lazán, és megvonta a vállát.

Amitől nehezemre esett úriemberként viselkedni. Nagy volt a csábítás, hogy alaposan végigmérjem, de megálltam a vörös ajkán és a hosszú, fekete szempilláján, mert mégsem vagyok seggfej.

– Azt akarod mondani, hogy Batgirlnek kék szeme van, Buxbaum? Ezt te így ki mered jelenteni?

– Mindenki tudja – állapította meg Ámor. Néztem, ahogy a hülye rózsaszín símaszkján keresztül Lizre vigyorog.

A szája ellenállhatatlan.

– Időszerű lenne megbeszélnünk, mikor randizunk – jelentettem ki, és finoman megragadtam a könyökét. Éreztem, ahogy az ujjbegyeim végigcsúsznak Lizzie puha bőrén.

– Most? – kérdezte némi ingerültséggel a hangjában.

Ettől én is ingerült lettem egy kicsit.

– Majd később – szólt közbe Ámor, és legyintett, mintha valami csacskaságot mondtam volna, amivel most nem kell foglalkozni. Na, ettől nagyon bepöccentem.

Aztán belenyúlt a jelmezébe, és rózsaszín port szórt az arcomba.

– Nem hozzád beszéltem – mondtam összeszorított fogakkal, és körülnéztem menekülőút után kutatva. Egy helyet kerestem – bármit –, ahol Liz és én le tudjuk rázni magunkról ezt az átkozott Ámort.

Azért ez vicces, nem? Nem úgy van, hogy Ámor a szerelem nyilait lövi ki ránk? Ez a fickó szarul végezte a munkáját. Megfogtam a mellettünk lévő ajtógombot, mire az megmozdult.

Igen.

– Tessék. – Kinyitottam a folyosó végi ajtót. – Csak két percet adj!

Pislogott, miközben én óvatosan az ajtó felé mozdítottam.

– Wes…

– Mindjárt visszamegy! – szóltam oda Ámornak, aki lehajtotta a fejét, de nem szólt egy szót sem.

Így van, Ámor, jobb, ha csöndben maradsz!

Beléptünk az ajtón, de amikor becsukódott mögöttünk, nem találtam villanykapcsolót. És sötét volt.

– Wes! – kiáltott fel, és kirántotta magát a kezemből. – Mi a fene?

– Csak egy percet szeretnék kérni anélkül, hogy Ámor közbeavatkozna. Hol van a kapcsoló? – motyogtam az orrom alatt, és a kezemmel a falat tapogattam.

– Ó, ez tökéletes – suttogta Liz, aztán a telefonja villanófényével bevilágította a sötétséget. – Ó, atyaég! – zihált.

– Ó, atyaég, igen – helyeseltem. Amikor a szemem megszokta a sötétséget, és megpillantottam a hátborzongató, rozoga lépcsősort, és a lépcső mellett felhalmozott, ki tudja, mikorról származó dobozokat.

– Te betuszkoltál a padlásfeljáróra? – suttogta-sikoltotta, rémülten attól, hogy esetleg van még valaki odabent.

– Nem tudtam – mondtam, és az ajtógombért nyúltam. – Ez baromi kísérteties.

– Finoman fogalmaztál – értett egyet.

De az ajtógomb nem akart elfordulni. Rángattam, de nem mozdult.

Egyáltalán nem.

– Oké, ne borulj ki, Buxbaum, de lehet, hogy be vagyunk zárva.

– Micsoda? – A kezemre szorította a kezét, hogy segítsen elfordítani az ajtógombot, de az nagyon beragadt. – Jézusom!

– Semmi baj – mondtam nyugodtan, és levettem a símaszkomat. – Írok AJ-nek, ő majd kienged minket.

– Én meg írok Campbellnek. – Lehúzta a símaszkját, és keresgélni kezdett az üzenetei között.

Mindketten küldtünk egy-egy SMS-t. A két képernyő világított a sötétben, én mégsem borultam ki. Olyan nagy zaj volt a buliban, hogy senki sem hallotta volna meg a dörömbölésünket, a telefonjaink viszont fel voltak töltve, és én Lizzel voltam.

Hirtelen még a félelmetes, sötét padlásfeljáró is tökéletes helynek tűnt.

Izgatottan álltam mellette a sötétben. Olyan közel van hozzám. Ez volt az utolsó dolog, amire gondolnom kellett volna, de a testem hiperérzékeny volt az illatára, és a hosszú, fekete csizmájában olyan közel állt, hogy akár meg is érinthettem volna.

Felvillant a telefonom, AJ válaszolt:

Már úton vagyok.

– Campbell is – mondta, amikor az ő telefonja is jelzett.

– Sajnálom, hogy iderángattalak. – Óriási hazugság volt, egy kicsit sem sajnáltam, hogy itt vagyok vele a vaksötétben, de azt igen, hogy ő viszont nem örül, hogy itt lehet velem a sötét padláson.

Vártam egy csípős válaszra, de csak annyit mondott:

– Egyetemistáknak miért van egyáltalán ilyen padlásuk?

Előrenyújtotta a telefonját, megvilágítva a pókhálóval borított dobozokat, és a kis helyen összezsúfolódott, elmosódott alakokat.

– Mert biztosan sorozatgyilkosok – feleltem, de a szemem megakadt a halvány fényben megcsillanó fürtjein és a félig megvilágított arcán.

– Biztosan – helyeselt, és figyelte, ahogyan őt nézem. Aztán sietve elkapta rólam a tekintetét.

Zajt hallottam, valaki az ajtógombbal babrált, de rátettem a kezem, és a kilincs nem mozdult semerre. Kicsit sem.

– Powers? – Kiáltottam, a számat az ajtóréshez téve.

Férfihangokat hallottam, de túl nagy volt a zaj ahhoz, hogy értsem is, amit mondanak.

Felvillant a telefonom:

AJ: Van egy kis bibi.

– Uh. – Majdnem felolvastam, de Liz hamarabb szólalt meg.

– Campbell azt mondja, hogy beragadt az ajtógomb. Megkeresik Starkot, hátha van nála kulcs.

– Kulcs? – Behajlítottam a térdem, és közelebb hajolva rávilágítottam a telefonnal a kilincsre. – Ezen az oldalon nincs is rajta kulcslyuk.

– Hát ez aztán marha jó! – mondta feszülten.

– De neki biztosan lesz kulcsa – nyugtattam.

– Te magad mondtad, hogy nincs rajta kulcslyuk! – csattant fel éles, frusztrált hangon.

– Nyugalom, Buxbaum, minden rendben lesz – mondtam, és közben azon gondolkodtam, hogy a padlás miatt vagy miattam ilyen ideges-e. – Klausztrofóbiás vagy?

– Nem! – vágta oda. – Csak semmi kedvem itt lenni.

Tehát miattam.

– Ha egyszer bejutnak ide, majd megtalálják a felfúvódott, pók marta hulláinkat – folytatta. Annyira emlékeztetett a Kicsi Lizre, hogy magamban szórakoztatónak találtam.

– Jesszusom! Azért az elég rémisztő.

– Jó, hát valami csak ideszőtte ezt a rengeteg hálót, nem?

– Én inkább nem gondolok bele. – Elfordítottam a fejem. – Viszont az érdekel, hogy hova vezet az a lépcsősor.

– Szerintem egy temetőbe, ami tele van ijesztő babákkal és próbababákkal.

Megszólalt a telefonja, felvillant a képernyő fénye, és csak annyit mondott:

– Campbell.

Néztem, ahogy elolvassa az üzenetet.

– Na, ne, ne, ne – nyafogta, és rám nézett. Az arcát megvilágította a telefon, amitől a csillogó szája is még hangsúlyosabbnak tűnt. Felgyorsult a pulzusom. – Nézd.

Odatartotta a telefont, hogy elolvashassam az üzenetet. Úgy látszik, Nick főbérlőjének van kulcsa, de a fickó harminc percre lakik innen. Campbell és Leo elindultak érte, de addig várnunk kell, amíg visszaérnek.

Tudtam, hogy nem lenne szabad örülnöm, különösen, amikor nyilvánvaló volt, hogy Liz nem örül, de hogy ne örülnék? Most kaptam ajándékba harminc percet megszakítás nélkül Lizzel. Igyekeztem a legtöbbet kihozni ebből a helyzetből, és próbáltam kizökkenteni magunkat abból a szituációból, amiben megrekedtünk.

– Pontosan tudom, mit tehetünk, amíg várakozunk – mondtam.

Leírhatatlan volt az arckifejezése. Szerintem komolyan elhitte, hogy majd azt javaslom, nézzünk körül ezen a rémisztő padláson a pókhálók és a para lépcső körül. Félig nevetve tettem hozzá:

– Fel a fejjel, Buxbaum. Én csak arra gondoltam, hogy játszhatunk egy húszkérdéses játékot, és megismerhetjük egymást.

– Azt hittem, jobban ismersz engem, mint bárki más – gúnyolódott.

– Akkor itt az alkalom, hogy bebizonyítsam – feleltem, és azon tűnődtem, vajon lehet-e hiperventilálni valaki parfümjétől.

Nem bírtam ki, hogy ne szippantsam be apró szippantásokkal, amikor a közelében voltam.

– De előbb nézzük meg, mi van a lépcsőn.

– Most viccelsz velem? – mondta magas hangon. – Kizárt dolog, hogy felmegyek azon a rozoga lépcsősoron.

– Ugyan már, Lib… – Bekapcsoltam a zseblámpámat, és közelebb léptem a lépcsőhöz. – Hová lett a kalandvágyad?

– Minden horrorfilmben ezt mondja az utolsó áldozat.

Jogos, de amikor a legalsó lépcsőfokra léptem, már észre is vettem.

– Itt fent van egy ablak.

– Hogy Chucky a halálba lökhessen minket? – viccelődött, kissé habozva.

– Kapaszkodj a pólóm hátuljába, és gyere utánam! Megölök minden gonoszt, aki rád támad, megígérem.

– Igen, de mi van, ha te vagy a gonosz?

– És becsaltalak téged ebbe a hátborzongató padlásfeljáróba, miután meggyőződtem róla, hogy nincs kulcs az ajtón? – kérdeztem. Majdnem mordultam egyet az elégedettségtől, amikor éreztem, hogy elkapja a pólóm alját. – Akkor azt mondanám, hogy hihetetlenül zseniális vagyok.

– Ja, de én tudom, hogy nem vagy az – kontrázott, amit kisebb győzelemként könyveltem el. Az ilyen jellegű ugratás alapvető kommunikáció volt köztünk, ezért közelebb állt hozzánk, amikor megfeledkezett magáról, és visszaszólt.

Elindultam a lépcsőn, ő pedig a pólóm hátsó részét markolta, és követett. Őszintén szólva nem számítottam rá, hogy megérint, ezért nem siettem felfelé a lépcsőn.

Amikor felértünk, meglepő módon… üres volt a padlás.

– Hol vannak a cuccok? – Körbevilágítottam, de a nagy, nyitott padlás szinte teljesen üres volt, csak néhány véletlenszerűen elhelyezett kis doboz és egy hintaszék állt benne. Teljesen máshogy festett, mint a lépcső alatti helyiség.

– Biztosan itt laknak a szellemek – mondta Liz, kezét továbbra is a derekamnál tartva. – Szóval, amolyan Marie Kondo-módon rendet raktak.

– Érthető – állapítottam meg, és az ablakhoz léptem.

Megpróbáltam kinyitni, ami egy pillanatnyi akadozás után sikerült, és – a fenébe is! – pontosan azt láttam, amit reméltem.

– Gyere – szóltam, nem akartam megfordulni, mert nem akartam, hogy elengedje a pólómat. – Ez tökéletes.

Felléptem az ablaknyílásra, onnan ki a tetőre, amire szerencsére tökéletesen le lehetett ülni.

Nem volt félelmetes dőlésszöge, és közvetlenül az ablak mellett volt egy egyenes kiszögellése, mintha pont csillagfényes éjszakákra találták volna ki.

– Nem tudom, jó ötlet-e kimenni a tetőre – mondta, de azért utánam jött, és átmászott az ablakon. Aztán hallottam, hogy egy meglepett „oh” hagyja el a száját.

Ekkor visszanéztem rá, és ő elmosolyodott.

– Ugye? – kérdeztem, mire ő elengedte a pólómat. – Nem is olyan rossz ahhoz képest, hogy be vagyunk zárva egy padlásra.

– A Dollanganger gyerekek imádták volna.

– Ülj le – kértem, és az ablak előtti lapos helyre mutattam, ahol a zsindely helyén fapárkány volt. – És kik azok a Dollanganger gyerekek?

– A Virágok a padláson…? – Úgy nézett rám, mint akinek meggyőződése, hogy tudom, miről van szó, és közben megigazította a ruháját – jó ég, az a ruha! –, és leült a tetőre. – A könyv?

– Sosem hallottam róla – mondtam, és leültem mellé.

– Valószínűleg jobb is így. Ez most nem a műelemzés ideje. – Kinézett az éjszakai égboltra, és azt mondta: – Ez egészen hihetetlen.

– Hűha – a térdemre kulcsoltam a karomat, és körülnéztem. Nemcsak csillagokat láthattunk, de a környékre is remekül ráláttunk. Nem terveztem, hogy bezárkózom egy padlásra Lizzel, de ez így elég látványosra sikerült. – Szóval, első számú kérdés.

– Sosem egyeztem bele a húszkérdéses játékba – mondta. – Ne feledjük.

– Azt se feledjük, hogy Miss Buxbaum kényszerből válaszol. Egyes számú kérdés: mi a jelenlegi kedvenc étele, és miért tett úgy, mintha Clark lenne a barátja?

Meglepetten vette tudomásul, hogy tudok a kamurandizásról (Clark a bűntudattól legyőzve bevallotta, amikor az omahai kirándulás után először találkoztunk Los Angelesben), de nem volt feldúlt. Megvonta a vállát, és azt mondta:

– Pánikba estem, amikor megláttalak, és ez jutott eszembe. És mostanában élek-halok a tacóért. L.A.-ben elképesztően jó tacozók vannak.

– Érdekes – nyugtáztam, és eszembe jutott, mennyit változott. – Igazából még nem ettem tacót L.A.-ben.

A város felé nézve kérdezte:

– Mire vársz, Bennett?

– Arra, hogy ingyenes legyen – vallottam be. – Az egyetemen ingyen étkezhetek, ezért a B-Plate és a Rendezvous a két új kedvenc éttermem.

– Okos – mondta, és rám nézett, én meg azon tűnődtem, vajon mire gondolhat. Sejtettem, hogy elgondolkodott az anyagi helyzetemen. – Szóval, az első számú, kényszerből feltett kérdésem az, hogy hol a fenében lakik mostanában Otis?

Ezen elnevettem magam. Még mindig úgy tett, mintha ki nem állhatná a kutyámat, pedig tudtam, hogy amikor nem figyeltem, mindig átcsempészett neki egy kis finomságot a kerítésnél.

– Ő most egy bizonyos Michael Young örökbefogadott fia.

– Nem mondod… – Elkerekedett szemmel nézett, mint aki megfeledkezett arról, hogy kell viselkednie mellettem. – Ez komoly?

Bólintottam.

– Sarah és én nem vihettük magunkkal az egyetemre, és féltem, hogy ha anyámmal marad, rossz sora lesz. Ezért most Michael a gazdája, és hetente egyszer FaceTime-látogatást tartunk.

– Na ne már… – hitetlenkedett Liz, és akarata ellenére elmosolyodott.

– Teljesen igazad volt, amikor Michael visszaköltözött, és azt gondoltad, hogy egy szent – viccelődtem, és meglöktem a vállát. – És tényleg az.

– Örülök, hogy igazam volt – lökött vissza, és tudtam, hogy ezzel elismeri, Michael milyen sokat segített nekem tavaly. – Második kérdés, természetesen kényszerből teszem fel.

– Most én jövök – szóltam rá, és mogorván néztem, de legszívesebben örömtáncot lejtettem volna, amikor megéreztem, hogy nekem támaszkodik a vállával.

És kérdéseket akart feltenni nekem.

Kérlek, istenem, add, hogy ez ne csak álom legyen!

– Nem érdekel – vágott vissza. – Második kérdés. Hogyan ismertél fel? Biztos elfelejtettem valami apró részletet, és szeretném tudni, mi volt az.

Létezik erre olyan válasz, amiből nem derül ki, mennyire odavagyok érte? A tökéletes körmeidet figyeltem – ez elég pszichopatán hangzik ahhoz, hogy távoltartási végzést követeljen.

Mi értelme lett volna hazudni? Nem akartam többé hazudni neki.

– Az illatod – válaszoltam, és persze úgy remegett a hangom, mint egy szerelmes tinédzsernek. – Megéreztem a parfümöd illatát, aztán megláttam a szádat.

– A számat? – ismételte, és úgy nevetett, mintha nem akarná komolyan venni, amit mondok.

– Libby, nem tudom, hogy tudod-e, de megszállottan rajongok a szádért – vallottam be. Tudtam, hogy vissza kellene fognom magam, de felbátorodtam, amikor zavartan pislogni kezdett. – Soha nem láttam még olyan szépet, mint amikor mosolyogsz. Nekem a fényes piros rúzsod olyan, mint egy matador köpenye a…

– Csak azt ne mondd, hogy te vagy a bika – szakított félbe.

– …a bikának, itt – mondtam, és csak a szájára tudtam koncentrálni.

– Isten ments – sóhajtott könnyedén, szinte csak egy lehelettel – attól a fiútól, aki veszélyes szarvasmarhának nevezi magát.

– Veszélyes szarvasmarhának? – A szemébe néztem, olyan közelről, hogy azt sem tudtam, miről beszélünk, olyan közel volt a szám a szájához. – Te aztán érted, hogy kell egy srácot pancsernek titulálni.

Megvonta a vállát.

– Minden srác, aki egy dühöngő bikához hasonlítja magát, pancser.

– De gonosz vagy. – Megráztam a fejem, és ismét a száját néztem, azt a csillogó ajkát. – Bár igazából nem tudom levenni a szemem a szádról.

Nyelt egyet, de nem szólt semmit, én pedig nem tudtam eldönteni, hogy ezt jó vagy rossz jelként értelmezzem-e.

– Kérdezhetek valamit? – kezdtem a szemébe nézve, mintha egy láthatatlan zsinór húzna hozzá közelebb.

– Erről szól a játék – felelte, szinte suttogva.

– Ha te és én csak egy random Batman és Batgirl lennénk egy halloweeni partin, és nem lenne közös múltunk, és be lennénk zárva egy padlásra, és a tetőn húznánk meg magunkat… – mondtam egészen kábán, de közben figyeltem, ahogy érdeklődve hallgat.

– Igen?

– …és ezt tenném – lehajtottam a fejem, és nagy levegőt vettem –, megcsókolhatnálak?

– Ebben a forgatókönyvben – az ajkával szinte megérintette az ajkamat – valószínűleg igen.

Elvesztettem az eszemet.

– De mi nem ilyenek vagyunk – folytatta suttogva, miközben elnehezült a szeme.

– De – remegő kézzel végigsimítottam az ujjamat az arccsontján, mert csak nézett rám, de nem húzódott el – mi lenne, ha úgy tennénk, mintha olyanok lennénk?

Nyelt egyet, és nem szólt semmit, de még mindig nem húzódott hátrébb.

Úgy éreztem, mindketten egymás felé hajolunk, és csak lebegünk, miközben arra várunk, hogy tőlünk függetlenül szülessen meg a döntés.

Lehajtottam a fejem, és eljátszottam a random Batman szerepét.

– Gyerünk, Batgirl.

– Um – suttogta, aztán végigsimított a hajamon, majd az arcomon, és közelebb húzta a számat a szájához.

Elmosódott az idő, és először mindent lassítva érzékeltem, amikor megéreztem magamon a kezét, és a szám a puha ajkához ért. Minden idegvégződésem bizsergett, minden hajszálam égnek állt, ahogy megéreztem Lizt.

Aztán a robbanás.

És elszabadult a pokol.

Hagyta, hogy a számmal szétnyissam az ajkát, a tenyeremet végigcsúsztattam a sima arcbőrén, és határozottan megfogtam. Elgyengültem, ő félrebillentette a fejét. Az ujjával a hajamba túrt, a nyelve pedig a számba csusszant, és amikor meghallottam a torkából feltörő hangot, a türelmetlenség hangját, végképp nem volt, ami visszatartson.

Mindenről megfeledkeztem – hogy hol vagyunk, hogy meg kellene őriznem a hidegvéremet –, és szinte faltam a száját, kétségbeesetten kapkodva minden kis csók után, amit kegyesen elém dobott. Liz irányított, a fogaitól megvadultam, gyors nyelve éhesen melengetett, a mellkasom pedig összeszorult.

Lehet, hogy ez már a szívroham?

Mindig is úgy csókolt, mint valami mitológiai szexistennő, aki kegyetlenül követel, de bőkezűen ad is, és ez azóta semmit nem változott.

A szívem ki akart ugrani a helyéről, mert egyetlen gondolat – ez Liz, ez Liz – uralta az agyamat. A kezem a derekára tévedt, közelebb húztam magamhoz ott, a tetőn, átkaroltam és még szorosabban hozzásimultam – ez az én otthonom –, miközben úgy faltam az édes száját, mintha a rég vágyott csemegém lenne, amiről tudom, hogy soha többé nem fogom megkapni. Ott akartam tartani őt magam mellett, hogy többé ne kelljen elengednem. Felfaltam Lizt, elmerültem benne, amennyire csak tudtam, és éreztem, ahogy ő is átölel. Mindent akartam, szorosan magamhoz húztam.

Szaggatottan vette a levegőt, amit imádtam, mert ugyanazt csinálta, amit én.

Lentről, az utcáról zajt hallottam, de nem érdekelt semmi más, csak Liz Buxbaum. Abban a pillanatban senki és semmi nem tudott volna megállítani.

Szó szerint.

Kinyitottam a szemem, mert megerősítésre volt szükségem, hogy ez tényleg Liz, és tényleg itt tartom őt a karomban. Abban a pillanatban ő is kinyitotta azt a gyönyörű szemét. Amikor találkozott a pillantásunk, talán mintha kérdéseket tettünk volna fel egymásnak, de nem hagytuk abba a csókolózást. Lassan, elnyújtva csókolóztunk, a nyelvünk és a fogaink is játszottak egymással, és ez valahogy még vadabb volt, mint amikor türelmetlenül becserkésztük egymást.

Olyan érzés volt, mint már oly sokszor, amikor csendes pillanatokban csókolóztunk – a kollégiumi szobájában, az én kollégiumi szobámban, a tengerparton naplementekor –, még mielőtt elvesztettem az eszemet és elvesztettem őt.

Pislogott egyszer, majd még egyszer, és egy apró ránc jelent meg a szemöldöke között. Elengedtem a száját, és az ajkára suttogtam:

– Jól vagy, Lib?

HARMINCHATODIK FEJEZET

„Nos, ez nem jelenti azt, hogy nem kedvelem,

mert nyugodtabb pillanataiban igenis vonzódom magához,

csak hát… nemigen vannak ilyen pillanatok.”

– PÁRDUCBÉBI

Liz

Hogy jól voltam-e?

Nézőpont kérdése.

Egyszerre öntött el a forróság, és járt át a borzongás, és olyan élettelinek éreztem magam, mint már évek óta nem. Pontosabban két éve. De aztán elbizonytalanodtam, amikor ránéztem, mert ez az egész rémes ötletnek tűnt. Ezt a jóképű arcot képzeltem magam elé, amikor ezer könnyet sírtam.

És bár nem csalt meg, mégsem tudtam elfelejteni, hogy a szívfájdalmamat ő okozta.

Istenem, komolyan próbáljam meg vele újra?

Idióta vagyok, igaz?

Óriási idióta.

Legszívesebben ott maradtam volna, és folytattam volna tovább az idiótaságot. Bólintottam, a barna szemébe néztem, és azon tűnődtem, hogyan érezzem magam biztonságban. Ő engem nézett, az arca kifürkészhetetlen volt, az ujjaival a hátamat simogatta.

– Nem tudom elhinni, hogy Otis most Michaelnél lakik.

A szemöldöke kissé leereszkedett, mintha zavarba jött volna a szavaimtól. Vagy mintha nem tetszett volna neki, amit mondok.

Valószínűleg azt várta, hogy a csók után beszélgetünk, hiszen nem lehet véletlen, hogy egy buliban mi voltunk Batman és Batgirl – bármennyire el akartuk is hitetni magunkkal. A random szuperhősök nem csókolóznak így. A csók minden pillanata olyan volt, mint egy hazatalálás, mintha újra találkoztunk volna, mintha valamilyen megállapodásra jutottunk volna.

Olyan csók volt, mint a hősnő és a főhős csókja, akik egymás felé rohannak, és közben beúszik a zene.

Mint amikor Elizabeth Bennet azt mondja Darcynak, hogy hideg a keze.

Istenem, ez a csók a bizonyíték rá, hogy a szereplők végül együtt maradnak.

De nem jutottunk megállapodásra, és én nem tudtam, mit mondhatnék. Mert fogalmam sem volt, mit érzek, vagy mit akarok.

– Igen, és imádja. – Wes a derekamon tartotta a kezét, maga mellett, és éreztem mind a tíz ujjának a nyomását. Sötét szeme intenzíven, olyan közelről figyelt, hogy úgy tűnt, minden gondolatomat látja. – Szóval, csak csókolóztunk, Lib.

Nyeltem egy nagyot, és körbenéztem az éjszakába, leginkább azért, mert kerülni akartam a tekintetét. Zavarba ejtő volt ránézni.

– Csak színjáték, emlékszel?

Valami morgásra emlékeztető hangot adott ki magából.

– Ugyan már.

– Mi? – mondtam könnyedén, mintha semmi különös nem történt volna.

Mintha az a csók nem kavarta volna fel a gondolataimat.

– Ne mizzél itt nekem – cukkolt, félig mosolyogva, de a hangja komolyan csengett. – Ez nem színjáték volt…

– Liz? – hallatszott Leo hangja a padlásról.

– Itt vagyunk! – kiáltottam, és felugrottam Wes mellől, azonban ügyetlenül álltam fel. Megbotlottam a tűsarkú csizmában, de Wes keze ott volt, pont ott, ahol lennie kellett, és megtartott.

– Biztos, hogy jól vagy? – kérdezte halkan, továbbra is kifürkészhetetlen arckifejezéssel.

– Jól vagyok – nyögtem, és belenéztem a sötét szemébe. Aztán Leo kidugta a fejét az ablakon.

– Szabad vagy! – mondta. Campbell állt mellette, egy igazi zseblámpával a kezében. Kicsit zavarba jöttem a símaszkok láttán, mert épp egymillió mérföldre jártam, egy olyan helyen, ahol semmi sem létezett Wes Bennetten és a csillagokon kívül.

– Köszönöm – lehajoltam, hogy visszamásszak –, hogy elhoztátok a kulcsot.

– Nincs mit, édesem – felelte Leo, és lesegített. – Nagyon szörnyű volt?

Éreztem, hogy Wes bemászik mögöttem, és a válaszomra vár. Nem, egyáltalán nem volt szörnyű. Ez volt a legzavarbaejtőbb: Wes társaságában lenni soha nem volt szörnyű. Bezárva, egy ijesztő, pókhálókkal teli padláson, kényszerűségből a tetőre menekülve – és mégis remekül éreztem magam.

És úgy csókolt, mintha háborúba készülne, és tudná, hogy soha többé nem csókolhat.

– Nem – sikerült kinyögnöm, és rájöttem, hogy remeg a kezem. – Batmannel voltam, úgyhogy minden rendben volt.

– Hé, Wes! – szólt oda Campbell mosolyogva, majd rám nézett, azt üzenve, hogy „mi a fene?”. – Ha tényleg Batman vagy, akkor miért nem tudtál megszökni innen?

– Talán nem akartam – felelte Wes mély hangon. Ó, te jó ég, képtelen voltam ránézni.

Leo kuncogott, mire Wes odafordult hozzá.

– Te ki vagy?

Nagyjából olyan hangnemben szólt hozzá, mintha undorodna tőle, mert mondjuk, Leo összepiszkította magát.

– Én vagyok Ámor, a szerelem istene – válaszolta Leo drámai hangsúllyal, és egy marék konfettit dobott Wesre. – Gyerünk, igyunk egyet, Batboy!

– Man. Batman – morogta Wes, mire Leo és Campbell elröhögték magukat.

Kiléptünk a padlásról, és amint kiértünk a folyosóra, újra belecsöppentünk a zajos káoszba. A buli még zsúfoltabb volt, mint korábban, és miután lementem Leo után, zavartan, mert elvesztettem a símaszkot, mindenki láthatta, hogy a latex Batgirl valójában Liz Buxbaum. Hátranéztem, és rájöttem, hogy Wes már nincs ott.

Kerestem a buliban, de nem láttam sehol, amitől persze rendesen bepánikoltam.

Most kerül engem? Haragszik rám?

Utáltam, hogy minden, ami történt, elbizonytalanított, mintha minden pillanatban megváltozhatna.

De akkor megcsörrent a telefonom.

Wes: Három dolog, Buxbaum. Most még jobban imádom a szádat, mint valaha. AJ majdnem összeverekedett valakivel, úgyhogy lelépünk, mielőtt valami hülyeséget csinál. Holnap 7-kor érted megyek.

HARMINCHETEDIK FEJEZET

„Azt hiszem, azt megígérhetem, hogy soha nem adom fel.

Mert ha tudjuk, hogy ő kell, nem adhatjuk fel.”

– ŐRÜLT, DILIS, SZERELEM

Wes

– Ó, istenem, nézd csak a mi fiunkat!

Kiléptem a nappaliba, körbefordultam, rávigyorogtam AJ-re és Wade-re, akik a zakómon és a nyakkendőmön gúnyolódtak. Tudtam, hogy az öltözékem valószínűleg túlzás a randira, de ez nem akármilyen randi lesz.

Ez a mindent megváltoztató randi.

Szóval, igen, nagy gondot fordítottam a megjelenésemre.

– Mick a szobájában van? – kérdeztem izgatottan. Sok-sok könyörgés után beleegyezett, hogy ma estére kölcsönadja nekem Alice-t, és már alig vártam, hogy a kezembe nyomja a kulcsot, és lelépjek.

– Igen – felelte Wade. – De szerintem telefonál.

Bekopogtam az ajtón, aztán benyitottam.

– Kérem a kulcsot!

Mickey felnézett a számítógép mögül.

– Készen vagy?

–  Szia, Wes! – köszönt mosolyogva az anyukája a képernyőről. Mindennap beszéltek egymással, Mickey igazi anyuci kicsi fia volt, és hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem voltam egy kicsit irigy, amiért ilyen meghitt a viszonyuk. – Hogy van a bokád?

Ránéztem Mickre, aki vállat vont, és csak annyit mondott:

– Vicces történet, el kellett mesélnem neki.

– Jobban van, Mrs. Solomon. Köszönöm.

– Szép öltöny. – Intett a kezével, hogy forduljak meg. – Ma este lesz a nagy randevú?

– Jézusom, mindent elmondott rólam? – kérdeztem, és idegességem ellenére nevetve körbeforogtam.

– Persze hogy elmondtam. Szereti tudni, mit csinálnak a barátaim. – Mick elővette a kulcsot a zsebéből, és odadobta nekem. – Légy óvatos Alice-szel, érzékeny darab!

– Az leszek. Kösz, haver!

– Nincs mit.

– Jó éjt, Mrs. Solomon – mondtam, és integetve búcsút intettem az anyjának a FaceTime-képernyő felé.

– Jó éjt, és sok szerencsét, Wesley!

Becsuktam Mick szobájának az ajtaját, hallottam, hogy folytatta a beszélgetést, én pedig belebújtam a cipőmbe. Elég nehéz volt megkötni úgy, hogy közben a középső ujjammal mutattam AJ-nek és Wade-nek, hogy mit gondolok róluk, ugyanis úgy fotóztak, mintha ők lennének a szüleim, én pedig szalagavató bálba készülnék.

Nagyon röhögtem, ahogy a lépcsőről utánam kiabáltak, és csak akkor lett úrrá rajtam a harci ideg, amikor már a kocsiban ültem, és Lizhez tartottam. Nem azért, mert vele leszek, hiszen azt akartam, és az a világ legkönnyebb dolgának tűnt.

Nem, azért voltam ideges, mert nagyon reménykedtem.

Olyan közel volt – végre elérhető közelségben –, én pedig elkezdtem rettegni, hogy el fog illanni, el fog tűnni… Ezzel tudom csak magyarázni, hogy alig bírtam megszólalni, amikor kinyitotta az ajtót, és köszönt:

– Szia!

Nem jutott eszembe semmi válasz, egyetlen szó sem, úgyhogy csak papagáj módjára ismételtem azt, amit ő mondott. És persze a torkomban dobogott a szívem.

– Szia!

Ott állt a lakása ajtajában, úgy nézett ki, mint egy istennő, én pedig ősemberré változtam, aki csak tátott szájjal bámulja. Az a habos, áttetsző fekete ruha volt rajta, ami szabadon hagyta a vállát és a lábát. Magas sarkú, fekete, keresztpántos cipőt viselt hozzá, ami nagyon elvonta a figyelmemet.

– Klisének tűnik ezt mondani, amikor randira érkezem – mondtam, elmerülve abban, ahogy a hosszú fürtjei keretezték az arcát –, de olyan gyönyörű vagy, hogy szinte fáj, Buxbaum.

A szemöldökív, a piros foltok az arcán, a tiszta fény az ajkán… Vajon valaha is megunom ezt a látványt? Nem tudtam betelni vele…

És az illata is hihetetlen volt.

– Köszönöm – válaszolta, és apró mosoly jelent meg a szája szegletében. – Jól áll neked az öltöny, Bennett.

– Ne flörtölj velem, még csak most érkeztem – cukkoltam, hogy némileg lenyugtassam az idegeimet.

Fontos volt ez az este, a lehetőség kapujában álltam. Nem hibázhattam, nem volt mozgásterem, ezért elhatároztam, hogy minden pillanatát kihasználom.

– Bocs, hogy ilyen rámenős vagyok – viccelődött. – Az én hibám.

– Lassan a testtel! – Imádtam azt a kis mosolyt, amikor megdöntötte a fejét, és úgy tett, mintha bosszantanám. – Maradj velem, és megtanítom, hogyan kell flörtölni.

– Éppen ettől tartok.

Egy szót sem szóltunk egymáshoz, amikor lementünk a lifttel, de lenyűgözött, hogy nyugodtnak tudom mutatni magam, annak ellenére, hogy a mellkasom szorított, és a pulzusom biztosan egészségtelenül magas, három számjegyű értékre emelkedett.

Eddig minden rendben.

– Mickey kölcsönadta a kocsiját, és kiporszívóztam, de szegény így is elég leharcolt – magyaráztam, amikor kiléptünk.

– Alice és én régi barátok vagyunk, úgyhogy nem gond. – Csodáltam, hogy máris összebarátkozott a csapattársaimmal, akik egyben a barátaim is. – Legalább megy.

– Igaz – helyeseltem, és örültem, hogy idegesnek tűnt. Remélhetőleg ez azt jelentette, hogy ő is fontosnak tartja ezt az estét. Jó volt, hogy mindkettőnkön látszott az idegesség, mégsem volt kínos vagy feszült a helyzet.

Olyan volt, mint egy tipikus első randi.

De aztán beindítottam a kocsit, és minden olyan furán alakult.

Ő bekapcsolta a biztonsági övét, én kigurultam a járda mellől, Liz pedig egy dallamot dúdolt magában.

Három másodperc múlva megkérdezte:

– Ez a City of Stars?

Az úton tartottam a szememet, nem akartam túl önelégültnek tűnni, amikor válaszoltam:

– Igen.

– Hűha – mondta zavartan. Mick romos autójában a Kaliforniai álom betétdala szólt. Zavarodottnak tűnt, nem elbűvöltnek. – Rég nem hallottam ezt a dalt.

Szándékosan tettem be, mert imádta azt a filmet, ezért megdöbbentem, amikor továbbléptette a következő dalra.

Okéééé.

A listám véletlenszerű lejátszás funkción volt, és a Club Sandwich című szám következett. Ez azt jelentette, hogy a romantikus randizós zene helyett Alice belső terét most egy punk-rap dal szennyezte be, ami arról szólt, hogy szendvicset zabálnak a klubban.

Futózenének remek, de randira nem igazán.

– Mi ez? – kérdezte. Ránéztem, és úgy tűnt, visszafojtja a mosolygást.

Ami mindent rendbe hozott.

– Club Sandwich – feleltem nevetve, mert tényleg vicces volt, hogy a tökéletes randis zenémet Joey Valence & Brae váltotta fel. – Edzőzenének kiváló.

– Nem biztos, hogy hiszek neked – viccelődött, és végre megjelent az a nagy mosoly az arcán.

I’m in the club with my sandwich

Yo, call that a club sandwich…{23}

– Igen, értem – mondtam. – De vállveregetés magamnak, hogy találtam egy dalt, amit Liz Buxbaum nem ismer, igaz?

– Persze – felelte, és ügyesen átvette a Bluetooth-kapcsolatot a telefonjával. – Tessék, csak hogy helyreálljon a jó ízlés.

Már a legelső hangból felismertem, mi az, bár Liz valószínűleg azt hitte, hogy nem tudom. Sokat hallgattam LANY-t a Titkos helyen, amikor depressziósan és egyedül éltem Omahában, és a cowboy in LA volt az egyik kedvenc segédeszközöm, amivel megpiszkáltam az új életem fájón ironikus sebeit.

– Egyébként hova viszel? – kérdezte, és kinézett az ablakon.

Azt hittem, tökéletes helyet választottam, de amikor ösztönösen törölte a szerintem tökéletes randizenét, elbizonytalanodtam.

– Meglepetés.

Amikor két évvel ezelőtt Los Angelesbe költöztünk, mindig arról beszéltünk, hogy elmegyünk majd randizni a Kaliformai álom című filmből ismert étterembe. Így ma este azt gondoltam: Nincs is jobb hely egy vacsorára, odafelé pedig majd a kedvenc dala szól a filmből.

Amikor megláttuk az éttermet, nem mondott semmit, és attól tartottam, hogy elrontottam. Tökéletes romantikus estét akartam neki, egy új kezdetet a kapcsolatunk 2.0-s verziójához, és őszintén azt hittem, hogy elszúrtam.

Nem tudtam, miért tört rám a rossz érzés, de valahogy éreztem, hogy nem jó.

– Jó így? – kérdeztem.

– Igen, remek – válaszolta, és hatalmas műmosolyt varázsolt az arcára. – Alig várom.

De nem remek, és gyanítottam, hogy nem is várja.

De miért?

Már nem szereti a Kaliforniai álmot? Ó, istenem, régen imádta azt a filmet, még úgy is, hogy minden alkalommal megríkatta.

Utálom, hogy már nem ismerem úgy, mint régen.

Lenyűgözött az új Liz, de úgy éreztem, meg kell találnom a helyes válaszokat. Szóval, nem voltam boldog, amikor bekanyarodtam a parkolóba, és az autó furcsa hangot adott. Köhögő-pöfögő hangokat. Azután leállt.

Ne, ne, ne, ne!

– Ez nem jó – mormoltam, elfordítottam a kulcsot, és gázt adtam, de az autó csak zúgott, és nem indult be. – Gyerünk, Alice!

A francba!

– Jó estét, uram – köszönt a parkolófiú. Kinyitotta az ajtót, és úgy nézett az autóra, mintha fizikai fájdalmat okozna neki, hogy hozzá kell érnie.

– Hölgyem – köszönt egy másik, elegánsan ölözött alkalmazott a kocsi túloldalán, és kinyitotta Liz ajtaját.

– Várjon egy pillanatot! – szóltam, és újra megpróbáltam beindítani. – Csak egy perc kell neki.

A francba, a francba, a francba!

Liz kiszállt, és a járdára lépett, én pedig tovább próbálkoztam az autó beindításával, bár egyértelműen hiába. Ez elég durva, nem? Éreztem, hogy a parkolófiú döbbenten bámul a kocsi mellől.

– Nem tudom, mi a baj… – hebegtem, és újra meg újra elfordítottam a kulcsot, mint valami idióta.

– Uram, ki kell állnia az autóval a parkolóból! – mondta a parkolófiú, a névtáblája szerint Gregor.

Na ne mondd!

– Azon vagyok, haver! – vágtam rá, csak hogy tűnjön el.

– Nem állhat itt az autó. – A parkolófiú Lizre mutatott, mintha ő lenne az, aki varázslattal újra beindíthatná az autót.

– Ahogy mi sem! – jegyezte meg Liz hangosan. – Mindent megteszünk.

– Uram, ki kell tolni innen az autót! – utasított a parkolós, és egy távolabbi helyre mutatott az utcán. – Oda, aztán elviheti a tréler.

Éreztem, hogy a többi vendég és Liz is engem bámul, és nagyon szégyelltem magam. Biztosan nagyon kínos volt neki, hogy velem látják.

Ebben a kínos helyzetben.

– Akkor szükségem lesz a segítségére – morogtam a parkolósnak összeszorított foggal, dühösen. – Legalább beülne a kocsiba, és kormányozna, amíg én tolom?

– Sajnos ez ellentétes a szabályzatunkkal – felelte ridegen. Láthatóan nagyon elégedett volt magával.

Igen, jobb, ha félsz, te barom.

– Majd én – szólalt meg Liz, és átjött az autó másik oldalára. – De meg kell mondanom, hogy maga cseppet sem segítőkész, Gregor!

Kedvem lett volna nevetni, de túlságosan lefoglalt, hogy kiszálljak az autóból, és kiálljak a körülöttünk tébláboló bámészkodók elé. Érzékeltem, hogy félrecsúszott a nyakkendőm, és az arcom is égett.

– Hívom Mickey-t, mert te nem segíthetsz ebben a ruhában – mondtam Liznek.

– Dehogyisnem segíthetek! – Úgy nézett rám, mintha nem hinné el, hogy ezzel érvelek.

– Dehogyis segíthetsz! – ismételtem, és viszonoztam a pillantását.

– Fogd be, és told, Bennett! Én majd kormányozok. – A mellkasomra tette a tenyerét, és kissé eltolt az útból. – És ne nézz olyan morcosan!

Atyaég, imádom ezt a nőt!

Lenéztem a makacs arcára.

– Jól van – bólintottam.

Beszállt a kocsiba, üresbe tette, és amikor azt kiáltottam, „indíts!”, ő kormányzott, én pedig toltam. Meleg este volt, úgyhogy izzadtam, mint a ló, mire végre leparkoltunk, és Liz kiszállt.

– Annyira sajnálom – mondtam, elvettem a kulcsot, és a derekára tettem a kezem, majd az étterem előtti járdára vezettem.

– Nem számít. – Megvonta a vállát. – Nem is a te autód.

Hívtam egy autómentőt, és miután mindent elintéztem, odaadtam a kulcsot annak a rohadék Gregornak.

– Asztalfoglalásunk van, és az autómentő egy óra múlva ér ide a kocsiért. Itt van a kulcs.

Gregor úgy nézett a kulcsra, mintha piszkos lenne.

– Sajnálom, uram, de addig a kocsiban kell maradnia, amíg az autómentő megérkezik.

– De akkor lekéssük a foglalásunkat – válaszoltam nyugodtan. Nem akartam jobban belehergelni magam. – Már megmondtam az autómentőnek, hogy kérje el a kulcsot a parkolószolgálatostól.

– Ez a cég szabályzata, önnek a kocsiban kell maradnia.

– Át lehet foglalni az asztalt? – kérdezte Liz. – Amint elviszik az autót, már jövünk is.

– Sajnálom, hölgyem, de ma este minden asztalunk foglalt, ezért nem tudunk variálni.

– Akkor a kocsiban hagyom a kulcsot – mondtam, de már kezdtem elveszíteni a türelmemet. Kevés hiányzott ahhoz, hogy dührohamot kapjak.

Mi a fenéért történik mindez, amikor tökéletesen kellene sikerülnie a randinak?

– Uram, az autómentő tréler kiérkezéséig a kocsija mellett kell maradnia.

Lizre néztem, majd Gregorhoz fordultam:

– És ha nem maradok itt? Ez nem repülőtér, ahol tilos parkolni, az isten szerelmére!

– Sajnos, ha a kocsi felügyelet nélkül marad, elvontatjuk, mert ez magánterület.

– Hát, ez tökéletes, hiszen pont arra várunk, hogy elvontassák – vágtam vissza összeszorított fogakkal, mert legszívesebben bevertem volna egyet ennek a szemét Gregornak. – Mi pedig most elmegyünk enni.

Megfogtam Liz kezét, hogy az étteremhez vezessem, de ő nem mozdult. Rám nézett, és így szólt:

– Wes. Ez Mick autója. Alice. Nem hagyhatjuk, hogy elszállítsák a világ végére, valamelyik járműtelepre.

Beletúrtam a hajamba, és éreztem, hogy a tökéletes randi teljesen szétesett.

– De van egy asztalfoglalásunk.

– Nem is vagyok éhes – mondta, és megvonta a vállát, majd jó hangosan hozzátette: – És úgy hallottam, itt nem is olyan jó a konyha!

Legyél a feleségem, Buxbaum!

Megszorította a kezem, és folytatta:

– Várjuk meg, hogy az autómentő elvigye Alice-t, aztán kidolgozzuk a B tervet.

Sóhajtottam, és csalódottságot kerestem a zöld szemében, de nem találtam.

– Biztos?

– Hát persze! – felelte, és bólintott. – A B terv amúgy is mindig szórakoztatóbb.

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

„Az én rémálmaim mindig arról szólnak, hogy elveszítelek téged. Amikor felriadok, és látom, hogy nem tűntél el, megnyugszom.”

– AZ ÉHEZŐK VIADALA: FUTÓTŰZ

Liz

– Néz a srác?

A parkolófiúra pillantottam, és már fájt a hasizmom a nevetéstől.

– Ó, igen. Mint aki meg akar ölni minket.

– Tökéletes. – Wes vigyorgott, és felmászott mellém a csomagtartóra, a piros-fehér műanyag terítőre, amit ráterített.

Amikor Wesnek azt mondtam, hogy „B terv”, felcsillant a szeme, és már indultunk is. Wes Bennett annyira felpörgött, ahogy csak ő tud. Elindította a DoorDash alkalmazást, leadott néhány rendelést, és most, alig húsz perccel később, gyertyafényes vacsorára készültünk a csomagtartó tetején.

Az asztalterítőt, a gyertyát és az elemes diszkógömböt a CVS-ben vettük, a kaját pedig a McDonald’sból. Ültünk a csomagtartón, faltuk a Big Macet, és közben Mick autórádiójából Lily Allen Fuck You című dala szólt.

Ismétlésben.

– Találó zenei válogatás, Buxbaum – mondta, és a szájához emelte a hamburgert. Rájöttem, hogy nehezemre esik elvenni róla a tekintetemet. Azóta, amióta értem jött. Mindig is vonzó srác volt, de most valami több lett belőle.

Nagyobb, erősebb, markánsabb – szinte túl gyönyörű ahhoz, hogy ránézzen az ember.

Az öltöny pedig lehetetlen mértékben fokozta a vonzerejét. Amikor megjelent az ajtóban, majdnem lenyeltem a rágógumimat.

– Lily Allen verziója valahogy erőteljesebbnek tűnt, mint CeeLo Greené – jegyeztem meg. Örültem, hogy túl sötét van ahhoz, hogy észrevegye a kipirult arcomat.

– Ezért vagy te a szakértő – válaszolta, és beleharapott a hamburgerébe. – Páratlan elegancia.

Újra nevetni kezdtem. Örültem, hogy lerobbant az autó.

Biztonságosabb volt Wes társaságában, amikor távol voltunk a múltunktól. Olyan volt, mintha mások lennénk, ahogy a híres burbanki étterem előtt az autó csomagtartóján ettünk. Úgy éreztem, mintha két UCLA-s diák randizna, nem pedig két ex, akiknek tartalmas közös múltjuk van.

És ezt valahogy jól kezeltem.

A múltunk túlságosan kimerítő és zavaros volt a lelkemnek, mint egy bonyolult algebraegyenlet a dolgozatban, amit jobb kihagyni, és továbbugrani a következő kérdésre. Persze, az a feladat is fontos, de hogy érnék a dolgozat végére, ha azt sem tudom, hogy kezdjek hozzá?

Túl nyomasztó volt.

Amikor meghallottam a City of Stars című dalt az étterem felé menet, önkéntelenül is eszembe jutott, amikor együtt néztük azt a filmet. Wes imádta, hogy mindig elsírtam magam annál a résznél, amikor Mia meglátja Sebastiant a klubban, és elhatározta, hogy „kicsókolja belőlem a sírást”.

És most a filmben szereplő klubba foglalt asztalt, oda, ahol az első UCLA-s randinkon is jártunk? Istenem, alig tudtam visszatartani a könnyeimet, amikor elbüszkélkedett ezzel a csodálatos, romantikus tervvel.

Túl tömény volt mindezt feldolgozni.

De ahogy ott ültünk együtt a csomagtartón, már másnak éreztem a helyzetet, el tudtam lazulni. Az a részem, amelyik majd belehalt a vágyba, hogy Wesszel lehessen, végig akart menni ezen az úton: egy estére úgy tenni, mintha a múlt nem létezne.

Nem tudtam megmagyarázni, olyan volt, mint egy csalókód egy videójátékban.

Vagy egy „ugorj a jó részhez” kártya a társasjátékban.

– Szóval, ez a gyakorlat Lilithnél… – felemelte a kóláját – hogy megy? Rákerestem a Google-ön. Ő nagyon profi, igaz?

– Igen – feleltem, és elvettem egy sült krumplit. – Ő az egyik legjobb, tényleg elképesztő.

Aztán elkalandoztam, mert lehetetlen volt nem rajongással beszélni Lilithről. Elmeséltem Wesnek, mivel foglalkozik Lilith, milyen ötletei vannak, és mit javasolt az én karrieremmel kapcsolatban. Wes pedig nagyon jókat kérdezett.

– Tehát szerzői jogi területen fogsz tevékenykedni reggel kilenctől délután ötig. De közben az egész munkád abból áll, hogy azokkal az emberekkel dolgozol, és azoknak segítesz, akikkel supervisorként szeretnél dolgozni? Ez hihetetlen, zseniális terv.

– Ugye? – mondtam. – És Lilith vállalja, hogy napi szinten segít nekem ebben. Őrület, mennyi mindent tanultam már a gyakornoki munkából, pedig még új vagyok.

– De nem őrjít meg, hogy mindig csak baseballal foglalkoztok? – Kinyújtotta a kezét, megfogta a savanyúságomat, aztán

megállt. – Várj, elkérhetem?

Erre elnevettem magam.

– Persze, én még mindig utálom. Tessék.

– Szuper – mondta, és a szájába dobta.

– A baseball tényleg megőrjít, de csak azért, mert nehéz mellette időt találni a tanulásra. – Megtöröltem az ujjamat a szalvétába. – Hidd el, valójában nagyon szeretek sporttartalmakat készíteni.

– Elfelejtettem mondani, Lib, hogy a „Supermassive Black Hole” Reel nagyon jó lett – dicsért, és elvett néhány sült krumplit a tányérjáról. – Azt hiszem, legalább százszor megnéztem.

– Csak mert a te dobásod van benne, te egomán – ugrattam. Teljesen elgyengültem, amikor meghallottam a nevetését. A szeme összeszűkült, előbukkantak a gödröcskéi. Szerettem volna ott maradni a csomagtartó tetején, hangosan kacagva, vele, örökké.

– Oké, de te készítettél rólam jó videót – válaszolta egyetértőn bólintva. – De a dalválasztás, a kameraállások, ahogy a dobásomat a dal tökéletes pontjához illesztetted – esküszöm, mintha egy rövidfilm lenne.

– Kösz. – Lesütöttem a szemem, mert zavarba jöttem a dicsérettől. El kellett terelnem a témát magamról. – És te? Hogyan boldogulsz a matekkal és a természettudományokkal, amikor az egész életed a baseball?

– Az igazat akarod hallani? – kérdezte, és rám mosolygott azzal a kisfiús mosolyával. – Vagy inkább próbáljak menőnek tűnni?

– Csak az igazat – feleltem őszinte kíváncsisággal.

– Az igazság az, hogy legalább annyira szeretem a matekot és természettudományi tárgyakat, mint a baseballt. Nehéz időt találni. De az órák szórakoztató módon állítanak kihívások elé.

– Istenem, te micsoda kocka vagy – viccelődtem, és megráztam a fejem. – És még mindig építészmérnöknek készülsz?

Bólintott.

– Építész akartam lenni, amíg rá nem jöttem, hogy akkor csak olyan dolgokat terveznék, mint a légkondicionálás és a világítás, pedig én ennél egy kicsit kreatívabb vagyok.

Furcsa volt belegondolni, hiszen egyidősek vagyunk, de annyira büszke voltam rá, ahogy itt ült, és a karrierterveiről mesélt. Vízmérnök szakirányra akart járni, gátakat tervezni és vízgyűjtő területek kezelésével foglalkozni (gőzöm sincs, ez pontosan mit is jelent), és olyan ambiciózus és céltudatos volt, hogy még rám is inspirálóan hatott.

Wes Bennettnek rendben van az élete.

Megcsörrent a telefonja, és Wade neve jelent meg a képernyőn.

– Ne már – mondta vigyorogva, amikor megnézte az üzenetet.

– Nézd.

Wade: Dobj egy szelfit! Hosszas vita után sem hisszük, hogy Buxxie randizik veled.

– Nemet kellene mondanom – nevettem a gondolatra. – Hadd higgyék a barátaid, hogy kamuzol.

– De nem fogsz nemet mondani. – Közelebb hajolt, és felemelte a telefonját. – Mosolyogj, Buxbaum!

Csinált egy szelfit, és amikor megnéztük, összenevettünk. Mert remek kép lett két túlöltözött emberről, akik gyorséttermi kaját esznek egy autó csomagtartóján.

– Most biztosan beszól a vacsora miatt – jegyezte meg, és elküldte a fotót.

– Igen, biztosan – értettem egyet. – Hogy lehet ilyen idegesítő, és mégis szerethető?

– Ez az ő különleges adottsága.

A beszélgetés Wade-re és Campbellre terelődött, ami még élvezetesebbé tette az estét, hiszen ők olyan barátaink voltak, akiknek semmi közük nem volt a múltunkhoz. Elmondta, hogy Wade-nek tényleg tetszik a szobatársam, annyira, hogy idegességében nem merte randira hívni.

– Az autómentő tréler! – kiáltotta Gregor, és dühösen nézett ránk. – Megérkezett!

– Köszönjük. Gregorra! – mondta Wes hangosan, és felemelte a nagy McDonald’sos kóláját.

– Gregorra – ismételtem, és koccintottunk.

A sötétben felvillant a vontatóautó villogó sárga fénye, és amikor megláttam, őszintén szólva egy kissé elszomorodtam.

Mert nagyon jól éreztem magam.

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

„Mondanám, hogy a sors akarta így,

de valószínűleg te döntöttél úgy,

hogy négy percet késel.”

– VAJON LÉTEZIK SZERELEM ELSŐ LÁTÁSRA?

Wes

Nem akarom, hogy ez az este véget érjen.

Rendkívül béna randi volt, de ez Lizt szemlátomást nem zavarta. Még akkor sem, amikor beültünk a vontatóautó első ülésére, én a sofőr és Liz közé ékelődve.

Nekem kell még idő.

Ezért amikor megálltunk a piros lámpánál, a campus közelében lévő középiskola mellett, ahová Mickkel többször is bemásztunk a kerítésen, eszembe jutott egy őrült ötlet.

– Kiszállhatunk itt? – kérdeztem a tréler sofőrjétől. – Az autót bárhol leteheti a Hitch parkolójában.

Az öregember úgy nézett rám, mintha megőrültem volna.

– Ki akarnak szállni?

Liz viszont csak összeszűkítette a szemét, és úgy nézett rám, mint aki a részletekre kíváncsi.

– Kiveszem a táskámat a hátsó ülésről, mielőtt elindul – mondtam a sofőrnek. – Nem gond?

A visszapillantó tükörbe nézett, és vállat vont.

– Nincs mögöttem senki, csak tessék.

Lizre néztem.

– Van kedved folytatni a randit?

Madarat lehetett volna velem fogatni, amikor felhúzta a szemöldökét, és azt mondta:

– Nincs más programom.

Kinyitottam az ajtót, kiszálltunk a vontatóautóból, hátraszaladtunk a lerobbant kocsihoz, hogy még indulás előtt kivegyem a táskámat.

Aztán elindult a tréler, és hirtelen ott maradtunk a néma utcán.

– Hű, milyen csend van – mondta Liz szinte suttogva, amíg a járdán ácsorogtunk. – Na, mi a terv?

– Gondoltam, ütögetünk egy kicsit. – Megfigyeltem, hogy Liz mindig nagyon elmerül az ütőedzéseken. Fel-alá rohangált, millió felvételt készített, és teljesen elvarázsoltnak tűnt. Akkor miért ne ütögethetnénk egy kicsit?

– Az iskola zárva van, te hülye – mondta, és összeszűkített szemmel nézett a sötét, elhagyatott baseballpálya irányába.

– Ha jól emlékszem, tudsz kerítést mászni.

Valamilyen nevetés és nyögés keverékére emlékeztető hangot adott ki.

– Igaz, de akkor nem volt rajtam tízcentis sarkú cipő.

– Átdoblak – ajánlottam fel.

– Nem, köszönöm – mondta olyan arckifejezéssel, mintha teljesen nevetségesnek tartaná, amit mondtam, de a szája szélén megjelent egy kis mosoly.

Istenem, imádom.

– A hátamra veszlek, és átviszlek – ajánlottam.

– Annak semmi értelme.

– Dehogy nincs. – A kerítéshez mentem, hogy átdobjam a táskámat. – Pattanj a hátamra, kapaszkodj, és veled együtt átmászom a kerítésen.

– Nem hiszem, hogy működni fog – mondta.

– Szerintem fog, Libby, gyere már! – sürgettem. Letérdeltem, és rácsaptam a fenekemre. – Szállj fel!

Nevetett, és megrázta a fejét.

– Szerintem ez egy szörnyű ötlet.

– Csak vedd le a cipődet – kértem, és a lábára néztem. Nagyon csinos cipő volt rajta, de nyilván nem kerítésmászáshoz való. – Nem akarom, hogy eltörd a bokádat landolásnál.

– Landolásnál? – kérdezte nevetve. – Tehát elismered, hogy le fogunk esni.

– A „landolás” mindenféle földet érést jelenthet, akár talpra, akár seggre érkezünk – pontosítottam. – Vedd le a cipődet, napsugaram, és csináljuk!

– Micsoda zsarnok vagy!

– Te viszont olyan gyáva – ugrattam.

– Ne!

– Ne kényszeríts, hogy kotkodácsoljak – mondtam, bár némiképp elterelte a figyelmemet a szeme csillogása.

– Kímélj meg a kotkodácsolástól, Bennett – kérte, aztán letérdelt, és kicsatolta az egyik cipője pántját. – És még valami: hogy fogom látni a labdát a sötétben?

– Van hordozható lámpa a táskámban.

– Ez normálisnak számít a baseballban? – kérdezte, és a jobb cipőjét is kikötözte. – Hogy lámpát tartasz magadnál?

– Nem, de én nem vagyok normális baseballjátékos.

– Értem. – Levette a cipőjét, és a kezében tartotta. – Oké. Mi jön most?

– Most – megfogtam a cipőjét, és átdobtam a kerítésen – mássz fel rám, ügyes kislány!

– Ezt meg sem hallottam.

– De én tudom, hogy igazából tetszett.

Újra nevetni kezdett, én pedig lehajoltam, hogy felugorhasson a hátamra.

– Csak kapaszkodj, és átviszlek!

Elöntött a forróság, amikor a nyakam köré fonta a karját, és rám ugrott, én pedig megragadtam a csupasz talpát.

– Jól vagy? – kérdezte. Éreztem a meleg leheletét a nyakamon.

– Kicsim, soha nem voltam jobban.

NEGYVENEDIK FEJEZET

„Mindegy, hogy mi lesz holnap

vagy a hátralévő életemben, most boldog vagyok.

Mert nagyon szeretlek.”

– IDÉTLEN IDŐKIG

Liz

– Most kérek egyet a strike-zónába, Bennett.

– Eddig nevetségesen könnyű labdákat dobtam neked, Buxbaum. – Wes pólóra és öltönynadrágra vetkőzött, és grimaszolva kiabált a dobódombról. – Ugyan már!

– Vagy túl magas vagy érvénytelen labdákat! – kiáltottam vissza, és kuncogni kezdtem, amikor úgy tett, mintha el akarná dobni a labdát.

Legalább egy órája játszottunk, és szinte biztos voltam abban, hogy egyikünk sem fogja abbahagyni. Odaadta a fehér ingét, hogy rávegyem a ruhámra, nehogy összekoszoljam, a zakója pedig a sötét külső területen feküdt, pont a cipőmön.

Rendetlen volt az öltözékünk. Csak a hazai bázis és a dobódomb volt megvilágítva. Csodálatos volt az egész.

Amíg Wesszel voltam, sikerült megfeledkezni a múltról. Nem gondolkodtam igazán semmin. Egyszerűen csak szórakoztató volt az este.

– Készülj! – kiáltotta, és mélyen a szemembe nézett.

– Ó, én készen születtem – feleltem, és mezítlábas lábammal a hazai bázis körüli földbe túrtam.

Wes eldobta a labdát, szánalmasan egyszerű dobással, de ezt legalább eltaláltam. Az alumínium ütőhangja, ahogy eltaláltam a labdát, zene volt füleimnek. Sikítottam, és elindultam az első bázis felé.

(Mivel csak ketten voltunk, új szabályokat találtunk ki: a futónak addig kellett futnia, amíg a külső játéktéren elhelyezkedő játékos el nem kapta a labdát, vagy két méteren belülre nem került a földön fekvő labdától. Csak akkor lehetett megállni a bázisnál.)

Wes elkapta, de kiejtette a labdát – nyilván szándékosan –, én pedig tovább futottam, amíg a szabályok szerint vissza nem szerezte az irányítást.

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy haza tudsz futni? – hallottam a kiáltását, de nem álltam meg a harmadik bázisnál. Úgy hangzott, mintha felém sprintelne.

– Aaaaaaaah! – üvöltöttem, és futottam a hazai bázis felé, amilyen gyorsan csak tudtam.

Éreztem, hogy közeledik, majd azt, hogy megérint a labdával.

– Ne! – kiáltottam, de a karjával elkapta a derekamat, nehogy fellökjön, és elessek.

Aztán felemelt a földről, és mindkét karjával átölelte a derekam.

– Bennett! – sikítottam, vihogva. – Tegyél le!

– Addig nem, amíg vissza nem szívod, a „magas vagy érvénytelen” megjegyzést – morogta mély hangon a fülembe.

– Dehogy szívom vissza – mondtam még mindig lihegve a rohanástól. – Tudod, hogy nem szívom vissza.

– Akkor… – letett a földre, és valahogy úgy fordított, hogy szembe kerüljek vele, de még mindig nem engedett el – azt hiszem, meg kell tanítanom neked egy leckét.

– Ó, okostojás. – Még mindig lihegtem, de most már inkább sötét tekintetének forróságától. – Kérlek, taníts…

Elhallgatott.

Az egyik pillanatban még beszéltem, a következőben már az ő ajkát éreztem, aztán a nyelvét a számban. Összefonódtak a nyögések és nyöszörgések. Ó, te jó ég – gondoltam, amikor közelebb húzott magához, én pedig egész testemmel hozzásimultam, és ösztönösen lehunytam a szemem.

Milyen jó érzés újra a karjában lenni.

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

„Ahogy ott álltam a templomban, életemben először végre biztosan tudtam, hogy visszavonhatatlanul szerelmes vagyok.

És nem abba, aki ott áll mellettem lefátyolozva,

hanem abba, aki itt áll előttem, bőrig ázva.”

– NÉGY ESKÜVŐ ÉS EGY TEMETÉS

Wes

Amint az ajkunk összeért, a kínzó gyötrelem eltűnt, és csupán a vágy maradt. Csak ezt a módját ismertem, hogy megcsókoljam Lizt – megszállottan, őrülten, vágyakozva –, és ő forró csókokkal viszonozta, amitől elvesztettem az eszemet.

Megszorítottam a derekát, nem törődtem semmivel, csak azzal, hogy úgy viszonozta a csókomat, mintha soha nem akarná abbahagyni. Minden porcikáját éreztem a testemen, és amikor az ujjai becsúsztak a pólóm alá, állatként morogtam.

Kihozta belőlem a vadállatot.

Eldobtam a labdát, és szorosabban magamhoz szorítottam. A testem az emlékeim alapján közelebb nyomódott az övéhez, mintha az egyetlen kulcs lenne a zárhoz, amely valaha is beleillett. Elejtettem egy káromkodást a szájába, amikor éreztem, hogy körém kulcsolja a lábát. A térdem szó szerint megroggyant a vágyam intenzitásától.

A karommal megtartottam őt, és elindultam a hazai bázistól a kispad felé. Még mindig a derekamra szorította hosszú, csupasz lábát, és alig bírtam magammal. Minden olyan csendesnek tűnt, amikor a cserepadhoz léptünk, de nem álltam meg, amíg Liz háta a sötétben a falhoz nem ért. Amíg a testét a falhoz nem szorítottam, és úgy csókoltuk egymást, mintha mindjárt meghalnánk. Mintha ez lenne az utolsó pillanatunk együtt.

Úgy éreztem, egész életemben hiányzott.

És most itt van a karomban, és engem csókol.

Mintha ő is egész életében hiányolt volna engem.

Őszintén szólva teljesen megrázott. Ijesztően tökéletesnek tűnt, hogy végre a karomban tarthatom, és a csókjára csókkal válaszolhatok, miután az elmúlt néhány órát együtt töltöttük.

Mintha minden kívánságom egyszerre teljesült volna.

Az én Lizem, végre újra az ölelésemben.

– Istenem, szeretlek – mondtam, és minden porcikámmal éreztem, hogy végre rátaláltam. Belélegeztem a parfümjét, miközben az ujjai a vállamat szorították. – Annyira hiányoztál.

– Wes – suttogta, még mindig csukott szemmel. – Ne.

– Mi? – Elhúzódtam, és belenéztem félig lehunyt szemébe, ami most pillangószárnyként rebbent fel.

Megrázta a fejét.

– Ne mondd ezt.

– Mit ne mondjak? – Lehajtottam a fejemet, és az édes szeplőihez dörzsöltem az orromat, ujjaimat pedig a puha tenyerébe nyomtam.

– Hogy szeretsz. – Rám pislogott, és a szemöldöke között megjelent egy apró ránc.

– Miért ne?

– Mert nem szerethetsz – felelte, és megrázta a fejét. – Túl korai.

– Túl korai? – Majdnem elnevettem magam. Hogy lehetne ez korai? – Ezt komolyan mondod?

– Ez olyan, mint az első randink. – Levette a kezét a vállamról, összepréselte az ajkát, elengedte a derekamat a lábával, és lelépett a talajra. Hátrált egy kicsit. – Még nem lehetsz belém szerelmes.

Éreztem, ahogy a köztünk lévő távolság növekszik, még csak centiről centire, de hamarosan mérföldek lesznek, aztán már nem éreztem őt a kezemmel. Néztem, ahogy elhúzódik tőlem.

– De én szeretlek.

– Nem, nem szeretsz – mondta hangsúlyosan, szenvedélyesen, mintha veszekednénk. Egy kis mosolyt erőltetett az arcára, mintha csak viccelne, de látszott, hogy nem őszinte.

– Kérlek, segíts megérteni, mi történik most, Lib. – Úgy éreztem, óriási súly nehezedik a gyomromra. Amit az előbb visszakaptam, az most ismét eltávolodik tőlem. – Mert én mindig is szerettelek.

Megrázta a fejét, a füle mögé simította a haját, és az alsó ajkát harapdálta. Feszültnek tűnt, kissé űzöttnek.

– Nem. Ne beszéljünk erről. Nem akarok a múltról beszélni.

– Nem is a múltról… – Mi a fene folyik itt? A szemébe néztem. – Nem a múltról beszélek, Liz – folytattam –, hanem az érzéseimről.

– Wes. – Fogcsikorgatva mondta, egyre türelmetlenebbnek tűnt. – Nem akarom, hogy ezt tegyük. Lépjünk tovább, oké? Tegyünk úgy, mintha ez új lenne. Te egy elsőéves egyetemista vagy, aki ma este elhívott randizni. Igazán remek randi volt. Nem lehetne most egyelőre ennyi?

Ahogy ezt mondta, fájdalom – ez most fájdalom? – szorította a mellkasomat, mert egész idő alatt azt hittem, hogy visszataláltunk egymáshoz. Erre ő úgy fogja fel, mintha én valaki más lennék? Mint aki mindent félre akar söpörni, amit valaha tudott rólam?

Ezt vajon azért csinálja, mert így tud újra elfogadni?

Nyeltem egy nagyot, és igyekeztem megtalálni a megfelelő szavakat, de az egyetlen, ami eszembe jutott, az egy „nem” volt.

Összehúzta a szemöldökét.

– Nem?

– Mi nem ilyenek vagyunk, Lib. Nem tehetsz úgy, mintha csak most találkoztunk volna…

– Miért nem, ha így tovább tudunk lépni? – szakított félbe. Frusztráltan, szinte kétségbeesetten próbált meggyőzni.

– Mert ahhoz, hogy szeress valakit, nem kell őt darabokra szedned a szívedben – válaszoltam talán kissé túl hangosan és elcsukló hangon. – Nem érted? Vagy szeretsz, vagy nem – mondtam, mert nem akartam szembenézni a kijelentés igazságával. – Mert én nem a szomszéd kölyök vagyok, vagy a seggfej, aki összetörte a szíved, vagy az a hülye kis elsőéves, aki ma este elhívott randizni.

Mély levegőt vettem, és elmondtam neki, amit nyilvánvalóan soha nem akart hallani.

– Én csak Wes Bennett vagyok, Lib, a srác, aki nem emlékszik egyetlen napra sem az életében, amikor nem szeretett téged.

Nagy szemmel nézett rám, mozdulatlanul, és valószínűleg azt gondolta, hogy teljesen elment az eszem. Úgy éreztem, hozzá kellene tennem valamit, például „csak vicceltem” vagy „minden rendben”, de ha egyszer semmi sem volt rendben.

– Tudod, hány 12:13-at láttam nélküled? Ma este lesz a hétszázhuszadik – folytattam. A szavak égették a torkomat. – Még véletlenül sem szeretnék olyasmit mondani, hogy ez a szám végtelen legyen, de nem hagyhatom, hogy kitöröld a közös múltunkat. Nem akarok emlékezni a rossz dolgokra, de nem vagyok hajlandó elfelejteni a jókat. – A szemébe néztem, az egyetlen tekintetre, amit szerettem. – Mert a jó pillanataink voltak a reménymorzsák, amik hétszáztizenkilenc 12:13-on keresztül tápláltak, amikor egyedül voltam.

– Istenem, Wes. – Megtörölte a szemét, és közelebb lépett. – Amikor a minap elmondtad az igazat, olyan dühös voltam rád, mert feladtál minket, és nem beszélted meg velem, hogy úgy döntesz, véget vetsz a kapcsolatunknak. Semmi másra nem tudtam gondolni. Tudtam, hogy jót akartál, de azt is, hogy a szívem soha nem fog meggyógyulni a veszteség után, érted?

Fájt a gyomrom, mint mindig, amikor eszembe jutott, mennyire megbántottam.

– Szóval, elvakított a haragom, és nem láttam, mekkora áldozatot hoztál. Nagyon dühös voltam, és nem vettem a fáradságot, hogy belegondoljak, milyen lehetett neked.

Meg akartam érinteni Lizt, de féltem a következményektől.

– És a legvadabb álmaimban sem – folytatta rekedt hangon – tudtam volna elképzelni, hogy miközben én annyi 12:13-at bőgtem végig, te is sírtál.

Fogalmad sincs, Lib.

– De őszintén bevallom – mondta csillogó szemmel –, szerettelek, hiányoztál, utáltalak, és bántam minden veled kapcsolatos dolgot, de soha nem bocsátottam meg, és nem felejtettelek el. Szóval, én csak…

– Elnézést! – Erős zseblámpafény villant közvetlenül az arcunkba. – Van engedélyük itt tartózkodni? – kérdezte egy mély hang.

Amikor hozzászokott a szemem a vakító fényhez, megpillantottam a rendőrt, aki a földbe vájt lyukból bámult ránk.

Egy rendőr, villogó kék fényű járőrautóval a parkolóban.

Lizre néztem, aki a fénybe bámult elkerekedett szemmel. A francba!

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

„Mindig szeretni foglak.”

– KALIFORNIAI ÁLOM

Liz

Fuss tovább!

Hét óra volt, a nap a szemembe sütött, és ma egyszerűen nem volt kedvem futni.

De folytattam.

A futás általában megnyugtatott, de most csak fokozta a stresszt, mert újra meg újra lejátszottam a fejemben a tegnap estét.

Tökéletes volt.

Aztán elromlott.

Aztán megjelent a rendőr.

Hogyan végződhetett így az este? – gondoltam (közben legszívesebben üvöltöttem volna), és elfutottam a szoborpark mellett. Az egyik pillanatban még a kispadnál tomboltunk, a következőben már veszekedtünk, aztán rendőrök hallgattak ki minket illetéktelen behatolás miatt.

Nerada rendőr megdorgált minket, amiért beosontunk a pályára, és azt mondta, hogy ha akarna, vádat emelhetne ellenünk (de nem tette), majd mint két rossz kölyköt, hazavitt minket – West és engem is.

Mivel a Hitch közelebb volt, mint az én lakásom, West tettük ki először. Mire kiszálltam a kocsiból az apartmanom előtt, már küldött egy SMS-t.

Wes: Átmehetek hozzád, hogy beszéljünk?

A következő húsz percben csak néztem az üzenetet, és próbáltam kitalálni, mit válaszoljak.

Clarkot őrületbe kergettem vele, mert ő most már száz százalékig Wes-párti volt: „Miért nem beszélsz vele? Csak úgy ott hagyod? Rémes alak vagy.”

Mert ha őszinte akarok lenni, igen – még mindig nagyon vonzódom Weshez. Talán soha nem is múlt el, vagy talán ő csábított vissza ügyesen, mindenesetre tegnap este, vele, ez egyértelműen szerelemnek tűnt.

És ez volt a probléma.

Bár egyértelműen éreztem valamit, még mindig nem akartam megadni magam ennek az érzésnek. Valami azt súgta (mit súgta, üvöltötte!) belül, hogy jobb lenne, ha örökre továbblépnék Wesen. Jó volt tudni, hogy soha nem csalt meg, és nem volt velem szemét, de ez nem jelentette azt, hogy nekem jó lenne most visszamenni hozzá.

Így amikor háromszor is hívott, miután nem válaszoltam az SMS-ére, kikapcsoltam a telefonomat.

Clark undorodó mozdulatokat téve lefeküdt.

De nekem gondolkodási időre volt szükségem.

Bár tudtam, hogy irracionális gondolat, valami eszembe jutott tegnap este, amikor a kanapén ültem, és két órán keresztül Jóbarátok-epizódokat néztem. Tudtam, hogy Wes sajnálja, hogy megbántott, és nyilvánvalóan pokoli időszakon ment keresztül, és azt tette, amit akkor a legjobbnak tartott, de vajon másképp viselkedne, ha valami hasonló történne?

Ha kificamítaná a vállát, vagy elveszítené az ösztöndíját, és abba kellene hagynia az egyetemet, akkor ezúttal együtt oldanánk meg a helyzetet, vagy most is elhagyna? Valószínűtlen forgatókönyv, de nem tudtam kiverni a kérdést a fejemből.

Még mindig ezen töprengtem, amikor befejeztem a futást, még mindig ezen töprengtem, amikor lezuhanyoztam, és még mindig ezen töprengtem, amikor bementem a Morganbe, hogy feltöltsek néhány felvételt, és ellenőrizzem a felszerelést a későbbi edzéshez.

A történelem ismétli magát?

Nem akartam Wesszel találkozni, amíg nem tisztázom a gondolataimat, ezért nagyon rosszul jött, hogy most lesz a bemutatómérkőzés.

Mert nem kerülhettem West, hacsak nem akarok totál gyávának tűnni.

Amikor beültem a helyemre, vágással próbáltam elterelni a figyelmemet, amíg Clark meg nem jelent.

– Na – mondta Clark, az asztalra dobva a cuccát. – Beszéltél vele?

– Nem – feleltem, fel sem pillantva a számítógépem mögül.

– Seggfej vagy! – morogta, és hallottam, ahogy bekapcsolja a laptopját. – Legalább válaszolj neki!

– De nem tudok – feleltem, és a hajamba túrtam. – Beszélni akar velem, én viszont nem tudom, mit érzek, szóval, nem tudok vele beszélni.

– Dehogynem – erősködött, és idegesen nyomkodta a billentyűzetet. – Fogalmam sincs, mi a bajod, Liz. Amióta ismerlek, mindig józan voltál. Te nem szoktál drámázni. De valamiért most úgy viselkedsz, mint egy érzelmes tinédzser.

– Ez nem igaz! – vitatkoztam, és elfordítottam a székemet, hogy hátrébb húzódjak, és ránézhessek. – Ez az egész nem olyan egyszerű, mint ahogy te beállítod.

– De igen.

– Nem, nem az!

– Az isten szerelmére, de az! – mondta kerek, dioptria nélküli divatszemüvege mögül, amelynek kék keretét Bruins logók díszítették. – Bennett szeret téged, sajnálja, hogy megbántott, és még egy esélyt akar. Ha érzel iránta valamit, miért ne adnál?

Sóhajtottam.

– Ez nem ilyen egyszerű.

– De igen. Mindegy. – Felállt. – Megyek, hozok egy kávét, és ne kérd, hogy neked is hozzak, mert nem fogok.

– Clark.

– Komolyan beszélek. – Megfordult, és kilépett a produkciós irodából. Amikor becsukódott mögötte az ajtó, egyedül maradtam a csendben, amire a legkevésbé sem vágytam.

Remek.

Felálltam, és tudtam, hogy valószínűleg beszélnem kellene vele, így amikor egy perc múlva nyikorgott az ajtó, meg sem fordultam, úgy mondtam:

– Tudtam, hogy nem tudsz haragudni.

Aztán meghallottam az ismerős torokköszörülést. És megéreztem az illatát…

Mély levegőt vettem, és elgondolkodtam, hogy csak a képzeletem játszik-e velem.

– Lib. – A hangja mély volt, és rekedt, mintha még nem használta volna. – Beszélhetnénk? – kérdezte a hátam mögül.

A szívem azonnal hevesen verni kezdett, és megfordultam.

Clark üres asztala mellett állt, egy lépésre tőlem, és olyan komolyan nézett rám, amilyennek még szinte soha nem láttam őt, és a szemüvegtől valahogy még erőteljesebbnek hatott az arckifejezése. A hajvége nedvesnek tűnt, mintha zuhanyozott volna, de a campuson átvágva nem száradt volna meg teljesen a göndör haja. Szürke melegítőnadrágot viselt fehér Bruins kapucnis pulóverrel.

Úgy nézett ki, mint aki csak felkelt, magára kapott valamit, és rohant ide.

– Ööö, a helyzet a következő – mondtam, remegve, és a tekintetét keresve. Fogalmam sem volt, hogyan mondjam el neki mindazt, ami tegnap este óta a fejemben kavargott. Minden fenntartásom elszállt, amikor megláttam. Így csak annyit mondtam: – Inkább nem.

Megfeszítette az állkapcsát, és összevonta a szemöldökét.

– Inkább nem?

Bólintottam, és a fülem mögé tűrtem a hajam. Ismét bólintottam.

– Igen, ööö…, azt hiszem, egy kis időre van szükségem, hogy gondolkodjak. Egyedül.

NEGYVENHARMADIK FEJEZET

„Úgy éreztem, révbe értem végre.

Tudtam, hogy történjék bármi, attól kezdve még a rosszat is könnyebb lesz elviselni,

mert te velem vagy.”

– MEGINT 17

Wes

– De miért? – kérdeztem, közelebb lépve. – Két évig gondolkodtunk külön-külön. Szerinted nem lenne időszerű együtt átgondolni?

Két ujjal dörzsölte a homlokát, és valahova mögém nézett, mint aki bármit megtenne, csak ne kelljen a szemembe néznie.

– Csak… nem is tudom, most nem tudom – mondta halkan.

– Nem akarlak ezzel nyomasztani. – Igyekeztem nyugodtnak tűnni, pedig nagyon magam alatt voltam. Azóta voltam kiborulva, amióta tegnap este megjelent a rendőr, és Liz nem válaszolt. Nem bírtam elfogadni, hogy ilyen közel jutottunk egymáshoz, és most megint visszafelé haladunk. Megérintettem az állát, és figyeltem, ahogy az ujjam a puha gödröcskébe mélyed. Nagyon reméltem, hogy velem marad, és beszélünk. – De szerintem beszélnünk kell, Lib… Szerintem szükségünk van rá azért, hogy végre továbbléphessünk. Annyi minden történt, és annyi minden megváltozott, de amikor együtt vagyunk, csak mi ketten, minden ugyanolyan, igaz? Tudom, hogy te is így érzel, szóval, beszéljük meg ezt a baromságot, hogy végre oda juthassunk.

– De nem tudom, hogy ott akarok-e lenni – válaszolta az alsó ajkát harapdálva és nagyokat pislogva.

Olyan érzés volt, mintha valaki egy deszkával megütötte volna a mellkasomat. Talán meg is remegtem az arcát fürkészve, hogy leleplezzem a hazugságot.

– Nem tudod, hogy akarod-e?

Még halkabb lett a hangja, és elfordította az arcát, hogy ne érjek hozzá:

– Ez az egész olyan gyorsan történik – mondta. – Egy hónapja még azt hittem, hogy az ország másik felében élsz, és…

– Ez nem számít, Lib – szakítottam félbe, és mély levegőt vettem. Annyira frusztrált voltam, hogy legszívesebben a falba vertem volna a fejemet. Elmentem, mert azt hittem, így a legjobb neki, és amikor végre visszatértem, megfogadtam, hogy türelmes leszek. Hogy lassan haladok, először a barátja leszek, és elfogadok mindent, amit kapok, amíg végül visszatér hozzám.

De a türelem nem vált be.

Egyáltalán nem.

Megköszörültem a torkomat, és újra megpróbáltam.

– Átbeszélhetjük, ami történt, és vitázhatunk arról, hogy még ismerjük-e egymást, és hogy túl tudunk-e lépni a múlton, de az az igazság, hogy amikor kettesben vagyunk egy szobában, ugyanazok vagyunk együtt. Ugyanaz vagyok, neked és veled, aki mindig is voltam.

Úgy nézett fel rám, mintha teljesen elment volna az eszem.

– Úgy nézel rám, mintha őrült lennék, kicsim, és igazad van. Az vagyok. Ha rólad van szó, elveszítem az eszemet – mondtam vállat vonva, mert tényleg így éreztem. – Amikor a közeledben vagyok, alig kapok levegőt. Mintha érted lélegeznék, mintha azért léteznék, hogy melletted legyek. Tudom, hogy ezek az érzések valószínűleg túl erősek és túl ijesztőek, és túl nagy nyomást gyakorolnak rád, és sajnálom. Tényleg. De így érzek. Mindig is így éreztem.

Valahogy hatnom kellett rá, meg kellett találnom a tökéletes szavakat, hogy eloszlassam a kételyt a tekintetében, de az agyam a random szerelmes dalszövegeken kívül csak azt hajtogatta, hogy „szeretlek”, pedig tudtam, hogy ezt nem akarja hallani.

Hogyan győzhetném meg?

Kétségbeesetten a hajamba túrtam, és nevetni próbáltam, bár a helyzet kicsit sem volt vicces. Elcsukló hangon folytattam:

– Ez miattad van, Lib, mert most dalszövegekben gondolkodom ahelyett, hogy saját gondolatokat formálnék. Rád nézek, és próbálok szavakat találni, hogy meggyőzzelek, maradj velem, és tudod, mi jut az eszembe? „Olyan színeket mutattál, amiket mással nem láthatok.”{24} Nem az én szavaim, fogalmam sincs, melyik dalból vagy albumról származnak, az isten szerelmére, de pontosan így érzek. „Titkos nyelvre tanítottál, amit mással nem beszélek”{25} – nem emlékszem, ki írta, de a csontjaimban érzem. Az egész életemet megváltoztatta, hogy veled voltam, és most, hogy nem vagy itt, minden csendesebb, homályosabb és unalmasabb. Sokkal kisebb. És ezt gyűlölöm.

Kinyitotta a száját, hogy megszólaljon, de nem bírtam volna elviselni, hogy lezárja a beszélgetést, ezért folytattam:

– Adj magadnak időt, és gondold át, Lib, és legyen köztünk nagyobb távolság, és döntsd el, megéri-e kockáztatni – hadartam, és egy pillanatra közelebb engedtem a homlokomat az övéhez, aztán hátraléptem. – Semmit sem tehetek, hogy megakadályozzam. De tudd, hogy bárhogy döntesz is, és bármi történik is, egész életemben így fogok érezni irántad.

– Hoztam neked egyet, bár… – Clark lépett be az irodába két kávéval a kezében, és majdnem feldöntött. – Ó. Szia, Wes!

A szemébe néztem, de nem foglalkoztam vele, mondtam tovább a mondandómat:

– Soha nem lesz más számomra. Ez végleges. Szóval, menj, gondolkodj, és tedd, amit tenned kell. De Lizzie…, kettőnkért megéri vállalni a kockázatot. Mindig.

Nem tudom, hogy vettem rá magam, hogy elengedjem, de elengedtem. Odébb tessékeltem Clarkot, és vissza se néztem, főleg azért, mert nem voltam biztos benne, hogy képes leszek kezelni, ami ezután jön.

* * *

A reggel többi része homályos. A fiúkkal együtt végeztem a szokásos dolgokat, reggeliztünk, átmentünk a Jackie-be, felvettem a mezemet, de teljesen érzéketlen voltam: mintha a világ forogna körülöttem, én viszont mozdulatlanul állnék. Mert most veszítettem el Lizt – ha egyáltalán az enyém volt valaha –, és úgy éreztem, semmit sem tehetek, hogy ez megváltozzon.

Az edzőmeccsre készülve a szekrényem előtt álltam, és minden erőmmel próbáltam kizárni a zajt a fejemből, és a baseballra koncentrálni.

De minden máson túl ott volt még apám hangja a fejemben.

Ha a meccs napján a vörös hajúra gondolsz, Wesley, el fogod cseszni! Garantáltan.

Csodás.

Sokat segít, köszönöm, Apa!

Nem tudtam leállítani a gondolataimat. Liz járt a fejemben, amikor kimentünk a pályára, és ott maradt a bemelegítés alatt is. Képtelen voltam kizárni a külvilágot, mert csak rá és magunkra gondoltam, és arra, hogy vége lesz, mielőtt még esélyünk lenne elkezdeni.

Mickkel dobáltunk, amikor kinéztem a lelátóra, és mintha az agyam varázsolta volna oda, Liz ott ült.

Liz nem a pályán, és nem is a kispadnál dolgozott, hanem néhány sorral hátrébb, a hazai bázis mögött, ölében egy teleobjektíves fényképezőgéppel.

És engem nézett.

Találkozott a tekintetünk – kérlek, Libby! –, és megpróbáltam olvasni az arcáról. Valamilyen reményt adó jelet kerestem. A fejbiccentéséből, az ajka ívéből, a hunyorításából – mindent szemügyre vettem, de semmit nem találtam.

Aztán lenézett a fényképezőgépre, mintha nem akarná, hogy figyeljem.

– Mi a franc van, Bennett?

Visszafordultam Mick felé, aki felemelte a kezét, és arra várt, hogy végre eldobja nekem a labdát. Megrázta a fejét, és vigyorgott, mintha valami vicceset csináltam volna.

– Inkább figyelj, te turbékoló kis szarházi!

– Fogd be, és dobd! – morogtam. Ráadásul már szégyelltem is magam.

Wesley, el fogod cseszni! Garantáltan.

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET

„Úgy érzem, mintha egész életemben ismertelek volna.

És mondtam már, hogy szerelmes vagyok beléd?”

– UTÓDOK 3.

Liz

Néztem, ahogy Wes visszamegy játszani, és olyan gyomoridegem volt, hogy úgy éreztem, bármikor hányhatok. Mert ahogy rám nézett a pályáról, azok után, amit mondott nekem az irodában, az már egyszerűen túl sok volt.

– Tökéletes nap – jegyezte meg a mögöttem ülő srác. Jól mondta. Napsütés, kellemes meleg, felhőtlen ég – és mivel ez volt az utolsó edzés az őszi szezon vége előtt, a lelátó dugig megtelt.

De nem érdekelt, mert csak a dobóra tudtam gondolni.

„Egész életemben így fogok érezni irántad.”

Jézusom, ki mond ilyeneket?

Clark rendkívül kedves volt velem az idefelé vezető úton, főleg azért, mert amikor Wes kilépett az irodából, sírva fakadtam, de ettől valahogy csak még rosszabb lett a helyzet. El kellett felejtenem az egészet, muszáj volt dolgoznom, ezért amikor kiértünk a pályára, ahol Lilith már várt ránk, megkönnyebbültem. Producerüzemmódban volt, teljesen felkészült, és azonnal megkért, hogy tegyek meg neki egy szívességet.

– Miről van szó? – kérdeztem, és elővettem a napszemüvegemet a táskámból.

– Megtennéd, hogy leülsz a lelátóra, és készítesz pár felvételt a szurkolókról? – Megfordult, és a karjával a hazai bázis felé mutatott. – És szeretnék pár állóképet a lelátóról, mintha egy szurkoló szemszögéből látnánk a meccset. Meg tudnád csinálni?

Hogy meg tudnám-e csinálni? Képes lennék olyan helyzetbe hozni magam, hogy ne kelljen Wesszel – vagy az egész csapattal – foglalkoznom?

Aznap nem is bízhatott volna rám ennél csodálatosabb feladatot.

– Persze – bólintottam. – Mondd, pontosan mire van szükséged!

Nem a kispadhoz küldött, hanem azt akarta, hogy a közönség soraiban legyek. Így a meccs előtt fel-alá sétálgattam, és fotókat készítettem a szurkolókról, akik rágcsálnivalót és italt vásároltak, és gyakorlatilag úgy néztek ki, mint a UCLA baseballcsapat sétáló reklámtáblái.

Hála istennek, így elmenekülhettem a Wesszel kapcsolatos gondok elől.

Az egyetlen probléma az volt, hogy amint kilépett a pályára bemelegíteni, csak rá tudtam figyelni. Ha előre néztem, ott volt.

A látómezőm középpontjában.

Mindig is imádtam nézni, ahogy baseballozik, de azon a délutánon, és azok után, amit mondott nekem, nem tudtam levenni róla a szemem.

Aztán egyszer csak meglátott.

Megriadtam, és elfordítottam a tekintetemet, de előbb még egymásra néztünk. Viharos barna szeme mintha olvasott volna a lelkemben.

Elkezdődött a meccs, én a hazai bázis mögötti nyolcadik sorban ültem, és a lelátó közepéről figyeltem a játékot. A perifériás látásommal mindig tudtam, hol van a 32-es számú, magas dobó, de nem akartam rá figyelni.

Amíg fel nem lépett a dobódombra…

Ez egy laza edzőmeccs volt, ahol mindenki pályára lépett, és úgy tűnt, a negyedik játékrész az övé. Figyeltem, ahogy kijön, és az arcát nézve felidéztem az emléket, ahogy a kispadnál a falhoz szorított, és megcsókolt.

Hogy pontosan tudta, hány 12:13 telt el, amióta utoljára láttuk egymást.

Hétszáztizenkilenc.

„Azért létezem, hogy melletted legyek” – mondta.

A hosszú lencsén keresztül egymás szemébe néztünk, láttam, ahogy nyel, és összeszorítja az állkapcsát. Úgy éreztem, nem kapok levegőt. Fogalmam sem volt, mit jelent az a tekintet – haragot? szomorúságot? –, de a gyomromban kavargott, amikor egymásra néztünk.

Aztán eltűnt, mert eldobta a labdát.

Az első dobás egy gyors labda volt, amit az ütő meg sem próbált eltalálni.

A fenébe, jó volt!

Mick visszadobta a labdát, ő elkapta, megpörgette, az ujjait végighúzta a varráson, majd felemelte a következő dobáshoz. Mély levegőt vett, előreemelte a lábát, és dobott valamit, ami csavart labdának tűnt. (Még mindig nem igazán tudom megkülönböztetni egymástól a különböző dobásfajtákat.)

Az ütőjátékos eltalálta a labdát, és az egyenes ütés a belső pálya irányába repült.

Csakhogy egyenesen Wes felé jött vissza.

A labda először eltalálta a mellkasa közepét, aztán lepattant a pályára. Az első bázisjátékos odarohant, felkapta, és visszarohant a bázisra, hogy kiejtse az ellenfél játékosát, és ez olyan gyorsan történt, hogy szinte úgy tűnt, Wes észre sem vette.

De aztán a mellkasára tette a kezét, eltorzult az arca, tett néhány lépést, mintha elindulna a kispad felé, majd összeesett a fűben.

– Wes!

Felugrottam, a szívem a torkomban dobogott, néztem, ahogy

az oldalára fordul. A lelátó egy emberként hördült fel, az edzők és a játékosok pedig odarohantak, de amikor körülállták, semmit nem lehetett látni.

És Wes a másik irányba fordult.

Tünés innen! – akartam kiáltani mindenkinek, aki eltakarta a kilátásomat. Nem láttam West, és tudnom kellett, hogy nyitva van-e a szeme.

Nyitva van a szeme?

– Eszméletén van? – kiáltottam magam elé, és a lábát figyeltem, hogy mozog-e egyáltalán.

De… semmi sem történt. Hosszú lába – rajta a fehér baseballnadrág és a magas szárú, kék zokni – nem mozdult.

Csak feküdt a földön.

Istenem, kérlek, legyen jól. Kérlek, kérlek, kérlek, kérlek.

Félelem szorította a mellkasomat, és lábujjhegyre emelkedtem, hogy lássak, de nem láttam semmit a tömegtől.

– Elnézést! – kiáltottam hangosan, és megragadtam a holmimat. – Ki kell jutnom!

Átnyomakodtam a sorban álló emberek között, alig láttam a könnyektől, próbáltam kiszabadulni. Mindenkinek nekiütköztem, ahogy keresztülverekedtem magam a tömegen a fotós cuccaimmal, hogy odajussak Weshez. Jól kell lennie. Kérlek, kérlek, legyen jól! Amikor végre elértem a sor végét, lefutottam a lépcsőn, hogy közelebb kerüljek a pályához, és a háló mögül figyeltem, ahogy Ross edző Wes mellett guggol, és valamit mond neki, amit nem hallottam.

Kérlek, ülj fel, Wes!

Istenem, Wes, kérlek, ülj fel!

A másodpercek óráknak tűntek, és az egyetlen fiú, akit valaha szerettem, ott feküdt a baseballpálya közepén.

El akartam mondani neki.

Ki akartam mondani minden szót, amit már ki kellett volna mondanom. Csak kapaszkodtam a kerítésbe, és vártam valami jelre, amiből megtudom, hogy rendbe jött. Látnom kellett az arcát, a mosolyát, mert abban a pillanatban még mindig az a szomorú pillanat pörgött a szemem előtt, amit pár perccel ezelőtt váltottunk.

Soha nem lesz más számomra, csak te, Wes, ezért rendbe kell jönnöd!

– Liz! – Jobbra néztem, Clark rohant felém, és amikor odaért, hatalmas karjával átölelt. – Rendbe fog jönni, Lizinka.

– Tényleg? – A pólójának dőlve zokogtam, majd gyorsan elhúztam a fejem, és visszanéztem a pályára. – Mert még mindig nem mozdult.

– De legalább eszméletén van – mondta Clark. – Ez a legfontosabb…

– Biztos? – A kezemet kissé kételkedve a szívemre tettem.

– Egészen biztos. – Bólintott. – Szerintem azért ilyen óvatosak vele, mert lehet, hogy eltört a bordája vagy valami.

Eltört a bordája.

Ahogy Clark ezt kimondta, Wes lassan felült.

– Ó, hála az égnek! – suttogtam, és letöröltem a látásomat elhomályosító könnyeket. Megkönnyebbülés öntött el, amikor Ross és egy másik edző felsegítette West. De nem festett valami jól. Kába volt, és látszott rajta, hogy nagy fájdalmai vannak, ahogy letámogatták őt a pályáról.

Pár percig sokkos állapotban álltam ott, Wes a szurkolók tapsának kíséretében lesétált a pályáról, a mérkőzés újraindult, de aztán nem tudtam tovább várni.

Oda kellett mennem hozzá.

– Gyere! – mondtam, Wes irányába mutatva. – Nincs jól.

– Liz! – Lilith megragadta a karom – észre sem vettem, hogy mellettem áll. – Figyelj. – Közelebb hajolt, és lehalkította a hangját. Körülnézett, hogy senki ne hallja. – West mentővel viszik a Ronald Reagan kórházba. Ross szerint rendben van, de röntgenfelvételeket akarnak csinálni, hogy kizárják a bordatörést és a tüdőrepedést.

– Lehet, hogy az? – kérdeztem, kissé szédülve.

Mentővel.

Tüdőrepedés.

Hallottam a távoli szirénahangot, és hányingerem lett.

Istenem, kérlek, legyen jól!

– Egy dobás kilencven mérföldes sebességgel csapódik be, szóval, elképzelhető – felelte Lilith, és kinyújtotta a kezét, hogy elvegye a kamerát. – Clark, el kell vinni Lizt a kórházba. Megtennéd?

– Persze. – Rám nézett, és gyengéden elmosolyodott.

Lilith olyan anyáskodón nézett rám, hogy megint könnyek szöktek a szemembe. Nyeltem egy nagyot.

– Köszönöm – mondtam.

Clark és én futottunk a kocsihoz, de mielőtt kinyitottam volna az ajtót, meghallottam Lilith kiáltását:

– Menj utána, Buxbaum!

Amikor Clark végre megállt a sürgősségi bejárata előtt, kinyitottam az ajtót, és berohantam.

– Megyek én is, csak leparkolok! – kiáltotta az ablakon keresztül. – Majd megkereslek, ha beértem.

A recepciós nem adott semmilyen felvilágosítást, és be sem akart engedni Weshez, mert nem vagyok rokon.

Még akkor sem, amikor sírva könyörögtem.

Így nem maradt más választásom, mint várni.

– Amint stabilizálódik az állapota, és az orvos megvizsgálta, akkor hívhatom a nővért, és megkérdezem, hogy valaki bemehet-e. – A nő úgy nézett rám, mintha én lennék a legidegesítőbb ember a földön. – Addig foglaljon helyet!

– Képtelen vagyok leülni – mondtam magamban, és hátraléptem a pulttól.

A váróterem tele volt székekkel, de nem tudtam leülni vadidegenek közé, és úgy tenni, mintha minden rendben volna. Semmi sincs rendben. Körülnéztem, és olyan helyet kerestem, ahol fel-alá járkálhatok anélkül, hogy a többi várakozó agyára mennék.

– Liz? – hallottam a hátam mögül. Megfordultam, és Ross edző sétált felém.

Nem ismertem őt, és még soha nem beszéltünk, ezért kissé meglepődtem, hogy a nevemen szólított. Arról volt híres, hogy… Nos, jóképű, de én csak a szemöldöke közötti ráncot és az arcán látszó komoly kifejezést vettem észre.

– Hogy van? – kérdeztem, és odarohantam hozzá. – Jól van?

Rám nézett, majd körbepillantott a várótermen.

– Miért nem jössz velem? – kérdezte.

Összeszorult a gyomrom, mert úgy hangzott, mintha nem akarna rossz hírt közölni ennyi idegen füle hallatára. A hátamra tette a kezét, és átvezetett a zárt ajtón – amelyet a recepciós mosolyogva kinyitott neki. Alig bírtam magammal.

Amint kiléptünk az ajtón, egy kicsi várószobára mutatott.

– Lilith felhívott, és mondta, hogy úton vagy, úgyhogy gondoltam, talán szeretnél itt várakozni.

– Nem mehetünk be hozzá? – kérdeztem, a nyakamat nyújtogatva, hogy belássak a vizsgálószobák folyosójára. Nem akartam bemenni egy üres helyiségbe, ahol elvileg Wesnek kéne tartózkodnia, de nincs ott.

– Fájdalomcsillapítót kapott, úgyhogy pihen, amíg megérkeznek a vérvizsgálat eredményei.

– Vérvizsgálat? – Hátrasimítottam a hajamat. – Miért kell vérvizsgálat?

Kicsit lesajnálóan mosolygott rám, aztán hozzátette:

– Jézusom, nyugodj már meg! Semmi baja nem lesz.

– Tényleg? – Ránéztem, és nem tudtam eldönteni, hogy csak viccel, vagy sem.

– Van néhány zúzódás a bordáján, és nem bír mélyeket lélegezni, de jól van – felelte Ross, mosolyogva, mint akinek muszáj nevetnie Wes kellemetlen helyzetén. – A vérvizsgálat pedig csak azért van, hogy megbizonyosodjanak róla, hogy a szíve rendesen működik, de a röntgen- és a CT-felvételek alapján rendben van. Csak megfigyelés céljából tartják bent éjszakára.

– Ó, hála istennek – mondtam, olyan megkönnyebbülten, hogy szinte beleszédültem. Gyorsan pislogtam, hogy ne sírjak tovább, és le kellett ülnöm, bár valójában eszem ágában sem volt leülni. – Látnom kell. Megígérem, hogy nem ébresztem fel, de tényleg nem tudok várni…

– Nyolcas szoba – szakított félbe, és szánakozva nézett rám. – A folyosó végén.

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET

„Az az igazság, hogy már régen másnak adtam a szívem.

Az egész szívem. És nem kaptam vissza teljesen.”

– MINDENÜTT NŐ

Wes

Összeszorítottam az állkapcsomat, behunytam a szemem, és minden erőmmel próbáltam lélegezni, de minden egyes levegővételnél úgy éreztem, mintha valaki mellkason rúgna. A nővér adott valami fájdalomcsillapítót, mielőtt elment, hogy elintézze a papírokat, de eddig nem használt.

És ki kellett mennem a mosdóba.

Tudtam, hogy ha a nővér utasításának megfelelően megnyomom a hívógombot, akkor nemcsak a folyosón fogja fogni a kezem, hanem bejön velem a férfimosdóba is, amíg elvégzem a dolgomat. Igen, ez a protokoll, de én nem voltam felkészülve ilyenfajta intim helyzetekre.

Így hát összeszorítottam a fogamat, felültem, és lógattam a lábamat az ágy szélén.

Bassza meg!

Szó szerint csillagokat láttam a mellkasomba nyilalló fájdalomtól. A fájó pontra tettem a kezem, és tovább próbálkoztam a felállással.

– Szent szar! – morogtam magam elé, lehajoltam, és mindkét kezemet arra a pontra tettem. Közben úgy hasított belém a fájdalom, mint egy forró kés. Még mindig sokkolt, hogy az ütés nem törte össze az összes bordámat, mert érzésre olyan volt az a labda, mintha ágyúból lőtték volna ki.

Miután elestem, jó harminc másodpercig rettegtem, hogy szívrohamot kapok, mert annyira nehezen kaptam levegőt. Szerencsére Ross ott volt, és végig beszélt hozzám.

Óvatosan, csendben osontam ki a szobámból (görnyedt háttal, százéves öregemberként bicegve), és besurrantam a folyosó túloldalán lévő mosdóba. Állva mindenem fájt, de még rosszabb volt, amikor lehajoltam, hogy megmossam a kezem.

Aztán Lizre gondoltam, amitől már nemcsak a mellkasom sajgott, hanem a szívem is.

Tud róla? Érdekli egyáltalán?

Szentimentális hülyeség a részemről, hogy ebben a pillanatban ilyesmire gondoltam, de nem tudtam mit tenni. Úgy tűnt, az a sorsom, hogy életem hátralévő részében arra a lányra gondoljak, aki viszont feltehetően nem akar rám gondolni.

Ezért amikor kijöttem a mosdóból, és átbicegtem a folyosón, alig hittem a fülemnek.

Ő volt az.

– Szóval, pihenj, amíg beszélek, jó?

Mi van? – gondoltam, amikor meghallottam a hangját. Meghaltam? Mert ez biztosan Libby hangja.

A szobám ajtajában álltam, és összeszűkítettem a szememet. Szent ég, igen, ez biztosan Liz hangja. Vagy meghaltam, és a mennyország egy kórházi szoba, vagy ő ott áll, és az ágyam köré húzott elválasztó függönyhöz beszél.

– Egy másodpercet sem tudok várni, hogy elmondjam, Wes, szóval, ha alszol, akkor megismétlem, miután felébredtél.

Azt hiszi, hogy odabent vagyok… Tudtam, hogy szólnom kéne, hogy nem vagyok ott, és minden szavát hallom, de nem akartam megzavarni.

Az ajtókeretbe kapaszkodva megfeledkeztem a mellkasi fájdalomról.

– Tegnap este, miután a rendőrök felvettek minket, azt hittem, hogy tele vagyok ambivalens érzésekkel. Ma reggel is azt hittem, hogy minden szinten zavarosak az érzéseim. De olyan hülye voltam, Wes – mondta elcsukló hangon, mintha meghatódott volna. – Mert aztán láttam, hogy megdobtak, és ott feküdtél a pályán…

A hangja megint elcsuklott, és elhallgatott, próbálta összeszedni magát, ami miatt nekem is nehezen sikerült összeszednem magam. Ez durva. Liz itt van, a kórházi szobámban, és úgy beszél, mint aki aggódik, hogy egy labda telibe talált a mellkasomon. El kell ismernem, ebben az esetben elég alacsonyan volt a léc, de visszatartottam a lélegzetemet, és vártam a folytatást.

Itt van Liz.

– Amikor megláttam, hogy eltalált a labda, rájöttem, hogy

ebben nincs semmi zavaros. Szeretlek. Természetesen szeretlek, te vagy Wes. Te vagy az egyetlen fiú, akit valaha szerettem, egész életemben. Azt hiszem, azóta szeretlek – szünet nélkül –, amióta a szalagavató után a kocsim csomagtartójára ültettél, és 12:13-kor megcsókoltál.

Úgy éreztem, nem kapok levegőt, de ezúttal nem a bordáimba csapódó baseball-labdáknak köszönhetően. A számra tettem a kezem, nehogy véletlenül megszólaljak. Csak hallgattam őt. Majdnem két éve vártam, hogy valami hasonlót halljak.

Pontosabban mindig is erre vártam.

„Te vagy az egyetlen fiú, akit valaha szerettem, egész életemben.”

Kikészültem, hogy nem láthatom az arcát, de féltem, hogy ha közbeszólnék, vele együtt eltűnne a pillanat is. És bármit megtettem volna, hogy ez a pillanat soha ne illanjon el.

– Szóval, nem akarok több időt pazarolni arra, hogy kitaláljuk, mi van köztünk, mert már kitaláltuk, ugye? – Remegve vett levegőt, hogy folytatni tudja: – Soha nem lesz más számomra – pont. Szóval, folytassuk! Azt akarom, hogy mi ketten azonnal elkezdjük. Mintha nulláról indulnánk, menjünk a jó részhez, ahol újra folyamatosan üzengetünk egymásnak valami hülyeségről, például a mosómedvés mémekről.

Kinyitottam a számat, hogy válaszoljak. Bele akartam nézni a smaragdzöld szemébe, miközben a gyönyörű szája kimondja ezeket a szavakat, de aztán nagy levegőt vettem – basszus, basszus, basszus, ez rettenetesen fáj! –, ami lehetetlenné tette, hogy megszólaljak.

A bordámra tettem a kezem, és összeszorítottam a fogamat, hogy ne adjak ki hangot. De hogy fájhat ennyire a mellkasom, amikor a szívem végre meggyógyult?

– És egyébként hihetetlenül ironikus, hogy az Illicit Affairs szövegéből idéztél nekem, mert én konkrétan töröltem azt a zenét az életemből, Wes. Tényleg. Töröltem, miután szakítottunk, mert két sor – pont azok, amiket idéztél – olyan fájdalmasan illett ránk, hogy amikor meghallottam, minden alkalommal darabokra hullottam.

Megpróbáltam nyelni egyet, de elszorult a torkom.

Természetesen véletlenül idéztem neki néhány dalszöveget, amiket már társított hozzánk.

Az univerzum is benne volt, a legnagyobb tervező, esküszöm ez égre.

– Mert én is mindig szerettelek. – Ebben a pillanatban félbe kellett szakítanom, hogy megismételtessem vele ezt a mondatot. Százszor, aztán még ezerszer.

„Mindig is szerettelek.”

Kicsit nevetett, aztán folytatta:

– Bár valójában, ha egészen pontosak akarunk lenni, akkor valószínűleg akkor kezdődött, amikor a pólóddal kötözted be a betört orromat, nem a szalagavatón, de ezt majd később kiderítjük.

Ennyi volt, egy másodperccel sem tudtam tovább várni.

Liz itt van, Liz az enyém, és egy másodperc is túl hosszú időnek tűnt.

Amikor megszólaltam, úgy zakatolt a szívem, hogy a dobhártyámon hallottam a pulzusom dübörgését:

– Ez óriási hülyeség, te is tudod!

NEGYVENHATODIK FEJEZET

„Bármennyit legyek is veled, az nem lesz elég.

De kezdetnek jó az öröklét.”

– ALKONYAT: HAJNALHASADÁS – 1. RÉSZ

Liz

– Atyaisten!

Felkiáltottam, megfordultam, és a szívemre tettem a kezem. Wes állt előttem.

Wes Bennett még véletlenül sem feküdt a függöny mögött az ágyon, hanem mögöttem állt az ajtónál. A haja kócos volt, a bal kezét a bordájára szorította, babakék kórházi köntös és élénksárga, csúszásgátlós zokni volt rajta.

Nem akartam újra sírni, de amikor ott állt, olyan bájosan viccesen nézett ki, hogy majdnem elsírtam magam.

Köszönöm, istenem!

A függönyre mutattam.

– Azt hittem, ott vagy – mondtam értetlenkedve.

Becsukta maga mögött az ajtót, a szája kemény vonallá szorult, és rám nézett.

– Kimentem a folyosóra, és amikor visszajöttem a szobába, láttam, hogy itt vagy.

Az arcáról lehetetlen volt leolvasni, mit gondol. Nem tűnt dühösnek, de boldognak sem. Ami ijesztő volt, mert épp az imént tártam fel előtte a lelkemet. Hevesen dobogott a szívem, remegett a kezem, és lángolt az arcom. Azon tűnődtem, mit gondolhat.

– Szóval, hallottad, amit…

– Mindent hallottam – felelte, és megfeszítette az állkapcsát. – És szerintem ez baromság.

– Mi? – Annyira el akartam mondani neki, hogy szeretem, hogy fel sem merült bennem, hogy nem hisz majd nekem. – Melyik részét tartod baromságnak?

– Először is gyere ide – mondta, kissé rekedten. – Mert meghalok, ha nem érhetek hozzád.

Egy másodperc alatt átvágtam a szobán, szinte futottam, remegett a lábam. Wes barna szeme égette a bőrömet. Istenem, szeretem őt. Amikor megálltam előtte, hátrahajtottam a fejem, hogy felnézzek rá, és a gyomromban vadul röpködtek a pillangók.

– Ez a sok dátum a baromság, Buxbaum – mondta, és nagy kezét a derekamra tette, megfordított, és úgy manőverezett, hogy a hátam hirtelen a csukott ajtóhoz nyomódott. – Nem a szalagavató volt, és nem is a Krumplifej asszonyság este.

– Nem? – kérdeztem vissza, és a szívem ellágyult a sötét szeme láttán. Minden aggodalmam elpárolgott, amikor rám nézett.

– Dehogy. – Széles, bocsánatkérő mosollyal nézett rám, amit olyan jól ismertem. Mélyen, melengetően szólt a hangja, annyira meghitt volt. – Harmadikban szerettél belém, azon a napon, amikor pofon vágtál. Ismerd be!

– Azon a napon, amikor szünetben mindenkinek elmondtad, hogy egyszarvús bugyit hordok? – A mellkasára tettem a tenyeremet, óvatosan, nehogy hozzáérjek a fájó ponthoz. – Dehogy. Azon a napon utáltalak.

– Azon a napon ébresztettem fel benned a szenvedélyt – ugratott, és hosszú ujjait a csuklóm köré fonta. – A szerelem és a gyűlölet között vékony a határvonal.

– Tényleg? – kérdeztem, és forró pillantásától eltűnt a mosolyom.

– Mindig is az volt – mondta, majd közelebb hajolt hozzám.

Ó, te jó ég! – gondoltam. Megremegett a térdem, amikor megéreztem az ajkát az ajkamon. Közben nyitva tartotta a szemét. Finom harapásokkal csiklandozta, és puhán nyalogatta a számat – Wes Bennett született tehetség, esküszöm. Figyeltem őt, és az egész testem remegett, ahogy a szájával a számmal játszott, aztán már nem is bírtam nyitva tartani a szemem.

Aidan Bissett Bloom című dala szólalt meg a fejemben:

All of the roads led me to you{26}

Megfeszítettem az ujjaimat a mellkasán, és mintha ez lett volna a jel, minden megváltozott. Felnyögött, megdöntötte a fejét, és mélyen megcsókolt, éhesen és vadul. A támadás fokozódott, a kezemet a fejem melletti ajtóhoz szorította. Felemeltem az arcom, újra odaadtam neki a számat, felemeltem a fejem, hogy fogadjam a rohamot. Szorosan hozzám hajolt, és erős testével az ajtóhoz szorított.

Rám nézett, sötét szeme intenzíven villogott.

– Mondd még egyszer!

Nyeltem, amikor még jobban az ajtónak nyomott. A szemébe néztem, és azt mondtam:

– Szeretlek.

– Még egyszer – morogta halkan, sötét tekintettel. Még jobban nekem dőlt, rám nehezedett. Nyelt egy nagyot, és közben kitartóan nézett.

– Szeretlek, Wes Bennett – vallottam be, és elgondolkodtam, hogyan is hihettem valaha, hogy letagadhatom. – Nem emlékszem olyan pillanatra az életemben, amikor nem szerettelek.

Megfeszült, majd ellazult az állkapcsa, és aztán szinte suttogva mondta:

– Édes istenem, kérlek, add, hogy ez valóság legyen.

– Ez valóság – mondtam, és egy csókot nyomtam az állára. – És annyira sajnálom. Minden pillanatot, amit egyedül kellett átélned. Sajnálom, hogy nem voltam melletted.

– Nekem kell bocsánatot kérnem, Lib – válaszolta. Az arcán vörös csíkok jelentek meg, és megfeszítette az állkapcsát. Alig hallhatóan, suttogva dörgölte az orrát az arcomhoz. – Minden könnyért, amit miattam hullattál.

Pislogtam, belélegeztem a közelségét, és próbáltam elfojtani a sírást.

– Nem te voltál, és nem is én. Szerintem csak az élet rendezte úgy, hogy sírjunk.

– A francba! – mondta összeszorított fogakkal, becsukta a szemét, és elengedte a kezem.

– Mi az? – kérdeztem, az arcát fürkészve. – Mi a baj?

– Csak… – morogta, és megrázta a fejét. – Kell egy perc.

És akkor hirtelen rájöttem. Gyorsan végignéztem rajta, láttam a homlokán csillogó izzadságot, a megfeszülő arcizmait, és hogy a bal kezét a mellkasához szorítja.

– Wes! – A kezembe fogtam az arcát. – Jézusom, fáj?

– Fogalmad sincs, Lib – mondta fújtatva, de szinte nyögve ejtette a szavakat. – Csak adj két percet, és rendben leszek…

– Két percet? – Komolyan beszél? – Pihenned kell, viccelsz?

– Nem… – nyögte, mintha fizikai fájdalmat okozna neki a beszéd. – Ez a mi pillanatunk, a fenébe is.

Nevetni akartam, de visszafojtottam egy mosolyra. Megfogtam a karját, és óvatosan az ágy felé vezettem. Ő egyre csak sziszegett, és mindkét kezét a bordájára nyomta.

– Nem akarom, hogy a mi pillanatunkban a fájdalomtól nyöszörögj, Bennett.

– Nem nyöszörögök – nyöszörögte.

– Ennyire fájt, amikor feküdtél? – kérdeztem.

– Nem – felelte elhaló hangon, mint aki alig tud lélegezni. – Fekve jobb.

– De egész idő alatt álltál, hogy megcsókolj. – Hogyan is szerethetnék mást, mint ezt a lökött, önzetlen, csodálatos srácot? – Feküdj le! – kértem az ágyra mutatva.

– Nem akarok – mondta, és az egyik kezét elvette a bordájáról, hogy megsimogassa a hajam, azután azonnal visszatette a bordájára. – Félek, hogy ha nem érek hozzád, eltűnsz.

– Nem fogok. – Félrehúztam a függönyt, és megigazítottam a takarót. – Nem tehetem. Mert te vagy az egyetlen, aki ismeri a titkos nyelvünket, emlékszel?

– Hogy is tudnám elfelejteni? – szólt halkan, és úgy nézett rám, hogy majdnem elsírtam magam.

– Hát, te elfelejtetted, hogy az a dal a Folklore albumról van, szóval…

– Szóval, te most szemrehányást teszel nekem, amikor majdnem meghaltam? – nevetett, és hozzátette, hogy „te hülye”, majd leült az ágyra.

– Nem hiszem, hogy majdnem meghaltál – jegyeztem meg halkan. Örültem, hogy magunkra találtunk. Lehajoltam, hogy megsimogassam a haját, és szerelmesen elmosolyodtam. – Most pedig feküdj le.

Wes néhány percig folyamatosan káromkodott, mire végre lefeküdt, én pedig odahúztam egy széket az ágy mellé, hogy megfoghassam a kezét. Féltem, hogy nem tudok elégszer hozzáérni.

Mintha gondolatolvasó lenne, azt kérdezte:

– Megígéred, hogy ez most valódi?

Bólintottam, mert olyan boldog voltam, hogy szinte fájt.

– Megígérem. Ha filmben lennénk, most úsznának be a záródal első dallamai.

– Tényleg? – kérdezte mosolyogva, és megszorította a kezem. – Melyik dal lenne az, Buxbaum?

– Adele-től a One and Only – válaszoltam habozás nélkül.

Tökéletesen illett a jelenethez. A két főszereplő végre összejön a nyolcas számú sürgősségi szobában – ez a dal erre a pillanatra lett írva.

You’ll never know if you never try

To forget your past and simply be mine{27}

– Jó választás – mondta, és mosolyogva hunyorított. – Hé, Siri, játszd Adele One and Only című dalát!

Nem tudtam, hogy a telefonja hogyan értette meg, de a szoba másik végéből hallottam, ahogy felcsendülnek az első taktusok.

– Lenyűgöző.

– Ugye, hogy az vagyok? – Elengedte a kezem, és rám mosolygott azzal a Wes-mosollyal, amitől mindig elöntött a melegség. Az arcomra, majd az államra tette a tenyerét.

– Szóval, mi lenne a nagy zárómondat a filmünkben?

Nehezen találtam a szavakat, amikor így nézett rám, és a hüvelykujjával simogatta a bőrömet.

– Ööö…

– Talán valami arról, hogy mindig Elizabeth Bennet akartál lenni, és én vagyok az egyetlen, aki mellett az lehetsz? – kérdezte, és beletúrt a hajamba.

– Ó, ez jó – válaszoltam, és boldogan néztem, ahogy a hajtincseimmel játszik. – De rengeteg Mr. Bennett létezik a világon.

– De számodra nem – mondta, és kicsit erősebben túrt bele a hajamba. – Én vagyok az egyetlen.

– Ez egy kicsit túlzás, nem gondolod? – viccelődtem.

– De tökéletes, ugye?

Ránéztem az arcára, a sötét, nevető szemére, és azt mondtam:

– A legtökéletesebb.

EPILÓGUS

OMAHA

– NAGYJÁBÓL HAT HÓNAPPAL KÉSŐBB

EGYETEMI BAJNOKSÁG

„Hogy nem kellek… Te, a labda, meg a gyémánt meg…

Ez így kerek. Gyönyörű és tökéletes.

Egyedül is végigjátszod a meccset.”

– A PÁLYA CSÚCSÁN

Wes

– Rendben, Bennett, menj, intézd el Beneventót!

Bólintottam, mély levegőt vettem, és felálltam a cserepadról.

Második inning, bázisjátékosok a helyükön.

Nem éppen így képzeltem el a sorozat utolsó mérkőzésének kezdetét, de mikor is ment bármi a terv szerint? Benevento általában biztos pont volt, de ma minden dobása elszállt, és 2–0-ról 3–2-es hátrányba kerültünk, minden bázisjátékosunk a helyén volt.

Nulla out.

Az LSU ütői nagyon elszántak voltak, a telt házas stadionban óriási hangzavar és felvillanyozó hangulat uralkodott. Bennie a cserepad felé tartott, én pedig a dobódombra, és megpróbáltam kizárni minden hangot, amikor meghallottam a Power kezdő taktusait, és a stadionon még hangosabb hangorkán söpört végig.

Tökélyre fejlesztettem magamban, hogy meccs alatt elcsendesítsem a külvilágot – ez volt a szupererőm. Apám mindig azt hitte, hogy neki köszönhetem a technikás dobómozdulataimat, de igazság szerint tőle a koncentrációs készségemet örököltem. Annyi éven át erőltette a baseballt, hogy amíg az ő hangját ki tudtam zárni a fejemben, minden más elcsendesedett, amikor a dobódombra léptem.

De ez a hét próbára tett.

Mert a média – az ESPN, a KETV, a Fox Sports – rákapott a történetemre. Nemcsak azért, mert én voltam a helyi srác, aki visszatért Omahába, hogy a CWS bajnokságban dobjon, hanem azért is, mert én voltam az a helyi srác, aki két évvel ezelőtt otthagyta az egyetemet, hogy az apja halála után eltartsa a családját.

Rácuppantak.

Ami nem baj. Megértettem – nagyszerű sztori.

De olyan nyomás nehezedett rám, amihez nem voltam hozzászokva, és folyamatosan ott motoszkált bennem a „mi van, ha csalódást okozok nekik?” gondolata, pedig általában nem agyaltam ilyesmin.

Mindenki, akit valaha ismertem, ott volt a meccsen.

A középiskolás barátaim, a matektanárom, Mrs. Scarapelli az utcából (aki az egész bajnokság alatt az én arcommal díszített pólóban feszített), Anya, Sarah, az unokatestvéreim, a barátaim a Hy-Veeből, Liz szülei, az ifiligás edzőim – mindenki, aki az életem része volt.

A Bruins-szurkolók, a csapattársaim családtagjai és, igen, az MLB képviselői is.

A hely tele volt az én szívemmel és álmaimmal.

Belélegeztem az orromon keresztül, próbáltam megjegyezni a pillanatot, miközben Kanye hangja azt duruzsolta: „No one man should have all that power.”{28} Minden apró részletet meg akartam jegyezni, még akkor is, amikor minden erőmmel próbáltam úgy tenni, mintha ez csak egy átlagos meccs lenne.

Felálltam a dobódombra, az LSU cserepadja felé néztem, és közben fejben lefuttattam a szokásos ellenőrző listámat, és elképzeltem, hogyan fogom egymás után kiejteni az ütőket. Hosszú szezon volt – magam elé képzeltem a ROAD TO OMAHA falat a Jackie-ben –, és ez volt az utolsó mozzanat.

A győzelemért jöttünk.

De nem álltam meg, hogy egy pillanatra – csak egy másodpercre – ne zökkentsem ki magam, amikor meghallottam azt a hangot.

Ahogy Liz fütyült.

És igen – a stadionban őrjöngő több tízezer néző hangján keresztül is meghallottam. Kifejezetten azért tanult meg így fütyülni, hogy meg tudjam különböztetni. Annyira büszke vagyok rá, hogy ilyen hamar elsajátította, és hogy ilyen pokoli hangosan nyomta! És hogy még inkább meg tudjam különböztetni a többiekétől, öt gyors fütyülést eresztett el, egymás után.

Bolondos, okos és jellegzetes volt, pont, mint Liz.

Az első bázis felé pillantottam, és azonnal megláttam, négy sorral mögöttem, azon a helyen, ahol az egész sorozat alatt ült. De ma más volt.

Ugyanaz a napszemüveg volt rajta, és ugyanazt a kék szalagot kötötte a hajába, de UCLA-mezt viselt. Ez önmagában is figyelemre méltó volt, mert amúgy határozottan vallotta, hogy hülyeség mezben lenni, ha valaki nem játékos, de ezúttal az ő mezén az én számom volt.

Teljesen önmagát adta, a mellkasán keresztben felvarrt, dőlt betűs „UCLA”-felirat, alatta pedig a 32-es szám, és aztán – atyaég! – gyorsan megfordult, mint aki pontosan tudja, hogy őt nézem, és azt is, hogy mire gondolok.

A hátán a BENNETT felirat virított, az utolsó T betű pontosan oda esett, ahol (még) a tetoválása volt. Hölgyeim és uraim: Elizabeth Bennett a legmenőbb csaj a világon!

Buxbaum.

Khm. Elizabeth Buxbaum a legmenőbb csaj a világon.

Megpörgettem a labdát, végigsimítottam az ujjammal a varráson, majd mély levegőt vettem.

És amikor felkészültem a dobásra, meghallottam Apa hangját.

Hónapok óta először.

De ezúttal nem kiabált, hogy „dobd a szemük közé”, és nem is valami megjegyzést tett, hanem arra kért, amit Liz küldött a cserepadra néhány hónappal ezelőtt. A hangja nyugodt volt, szinte megnyugtató:

Csak dobj, Bennett! Meg tudod csinálni, kölyök!

És megcsináltam.

K Ü L S Ő  H E LY S ZÍ N:

C H A R L E S  S C H W A B  P Á LY A – N A P P A L

Beúsznak a Dreamland első taktusai.

Ahogy Wes eldobja a labdát, és halljuk a tömeg üdvrivalgását, a kamera egy zöld levelet követ, amely felemelkedik a külső pályáról, és elrepül a Charles Schwab Fieldről.

A levél pörögve emelkedik fel a nyári levegőbe, áttáncol Omaha belvárosának sziluettje felett, aztán rövid időre leszáll a Stella neonreklámjára, majd újra felemelkedik.

Továbbrepülünk a kék égbolton, amíg elérjük az Oak Lawn temetőt, és leereszkedünk az utcaszintre. A levél egy sírkő tetején ülő kardinálispinty mellé száll le, majd ismét felemelkedik, ezúttal a Teal Street felett bukfencezve.

A levél lassan lebegve ereszkedik a föld felé, két ház között lebeg. Végül az ott parkoló autón, Liz kocsijának ablaktörlője alatt pihen meg.

VÁGÁS

WES ÉS LIZ LEJÁTSZÁSI LISTÁJA 2.0

  1. Trouble’s Coming | Royal Blood

  2. Ever Since New York | Harry Styles

  3. Congrats | LANY

  4. Heaven Angel | The Driver Era, Ross Lynch, Rocky

  5. Use Me | Blake Rose

  6. Disaster | Conan Gray

  7. August | Taylor Swift

  8. Everywhere | Niall Horan

  9. Pink + White | Frank Ocean

10. Supermassive Black Hole | Muse

11. Chanel No. 5 | VOILÀ

12. Sad Songs In A Hotel Room | Joshua Bassett

13. Everywhere, Everything | Noah Kahan, Gracie Abrams

14. The Deepest Blues Are Black | Foo Fighters

15. Old Days | New Rules

16. Rewrite The Stars | Jess and Gabriel

17. Anyone Else | Joshua Bassett

18. Feel You Now | THE DRIVER ERA

19. House On Fire | Hembree

20. Stupid Face | Abe Parker

21. You Could Start A Cult | Niall Horan, Lizzy McAlpine

22. Hate That You Know Me | Bleachers

23. City Of Stars – betétdal a Kaliforniai álomból | Ryan Gosling, Emma Stone

24. Club Sandwich | Joey Valence & Brae

25. Cowboy In LA | LANY

26. Fuck You | Lily Allen

27. Second Nature | Joseph Tilley

28. Illicit Aff airs | Taylor Swift

29. Mastermind | Taylor Swift

30. Bloom | Aidan Bissett

31. One And Only | Adele

32. Dreamland | Alexis Ffrench, James Morgan, Royal Liverpool Philharmonic Orchestra

https://open.spotify.com/playlist/3VbNtTH3dn3bvofSp4YMzC

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Először is, köszönöm Istennek, hogy sokkal többet adott nekem, mint amit valaha is megérdemeltem.

Köszönöm Kim Lionettinek, a fantasztikus ügynökömnek, hogy vezeti ezt a buszt ezen a csodálatos úton, amelyről soha nem akarok leszállni. Most tényleg buszsofőrnek neveztelek? Igen. Szörnyű hasonlat? Igen. De érted, ugye? A te útvonalad a kedvencem, és remélem, örökre útitársad lehetek, és elviszel a célomhoz – aaaaaaaah, ez szörnyű téma, abba kell hagynom. SOKKAL TÖBB VAGY, MINT A BUSZSOFŐRÖM, és szeretlek. (A lányod, Samantha is csodálatos.)

Nicole Ellul, te álomszerkesztő vagy. Annyira sokat hozzáteszel a történeteimhez, és sajnálom, hogy három teljesen különböző változathoz kellett szerkesztői megjegyzéseket írnod. Volt türelmed kivárni a megfelelőt – anélkül, hogy kimondtad volna, hogy az első két változat használhatatlan volt –, és nagyon szerencsés vagyok, hogy velem vagy.

Köszönöm a Simon & Schusternél mindenkinek. A hihetetlen Simon Pulse csapatának – és az én legnagyszerűbb YA-szerkesztőmnek, Jessi Smithnek – ő adott nekem esélyt a Jobb mint a filmekennel, és azóta valóra vált egy álom. Külön köszönet Sarah Creechnek a gyönyörű borítók tervezéséért, Liz Casalnak, aki valóban a legjobb művész és romkomremekművek alkotója, Emily Ritternek és Amy Lavigne-nek, a közösségi média istennőinek, Anna Ellingnek, aki hihetetlenül jól lát mindent, valamint Amanda Brennernek, Sara Berkónak, Cassandra Fernandeznek, Kendra Levinnek és Justin Chandának.

A könyv UCLA-vel kapcsolatos részében rengeteg segítséget kaptam olyan emberektől, akik igazán nagylelkűen osztották meg velem idejüket és tudásukat. Nekik köszönhetően mostantól örökre Bruin-szurkoló vagyok.

Köszönöm, Jack O’Connor, hogy annyi üzenetet válthattunk, és hogy elhalmozhattalak a UCLA baseballjához kapcsolódó kérdéseimmel. Nagyon hálás vagyok, hogy hajlandó voltál válaszolni a legbutább kérdéseimre is (nagyon sok volt belőlük!). Fogalmad sincs, mennyit segített a könyvben a tudásod (minden, amit rosszul írtam, az én hibám, nem Jacké).

Köszönöm, Michelle Chen, hogy ennyire segítettél. Amikor kérdést tettem fel a kollégiumokról, végigjártad a The Hillt, és küldtél egy videót. Amikor az étkezdékről kérdeztem, linkeket küldtél a menükhöz. Igazi rocksztár voltál, aki mellett úgy éreztem, mintha Westwoodban lennék, és hihetetlenül hálás vagyok neked. Már eddig is csodáltalak, de most még egy szinttel feljebb léptél. #hős

Köszönöm, Lauren Mueller, te csodálatos Bruin-örökös, hogy annyi információt adtál, amiről nem is tudtam, hogy szükségem van rá. Fat Sal’s, a logisztika, hogy a Rooter Busszal el lehet jutni a campusról a Rose Bowlba a meccs napján – te egy két lábon járó enciklopédia vagy minden UCLA-vel kapcsolatos témában, és nem tudom eléggé megköszönni.

Köszönöm, Suzi Mellano, hogy inspiráltad Lilith karakterét. Biztosan sok mindent rosszul írtam arról, hogyan csinálod, amit csinálsz, de csodálom a tehetségedet, és olyan akarok lenni, mint te, ha felnövök (tudod…, ha tényleg fiatalabb lennék nálad, kreatív tehetségem lenne, és tudnám, hogyan kell használni a fényképezőgépet).

E könyv megírása nagy kaland volt, és végtelenül hálás vagyok kedves barátaimnak (Hívhatom őket bétaolvasóknak? Nem tudom pontosan, mi is az a bétaolvasó), akik elviselték a korai változatokat. Lindsay Grossman és Misty Wilson, köszönöm, hogy kedves szavakkal mondtátok, hogy EZ NEM AZ; Wes és Liz, köszönöm. Abi Griffin és Daniza Jeanne, lelkesen elolvastatok egy csomó szörnyű anyagot, és soha nem panaszkodtatok, ezért jutalmat érdemeltek.

Örökre hálás leszek a TikTokon, a Twitteren és az Instagramon jelen lévő, rendkívül tehetséges alkotóknak (ez valószínűleg nem a megfelelő kifejezés, de kit érdekel?). Minden alkalommal, amikor meglátok egy anyagot tőletek valamelyik könyvemhez vagy karakteremhez kapcsolódóan, sírni kezdek (komolyan), mert egek, ti kivettétek ezeket a karaktereket az én képzeletemből, és valóságossá tettétek őket számomra (és mindenki más számára)! Olyan, mintha bemutatnának valakinek, akivel az előző éjjel álmodtam, és soha nem fogom túltenni magam rajta. Igazi varázslat, amit nem érdemlek meg, és soha nem fogok megunni.

És a… Ööö… Hogy is hívjam őket… „Könyvinfluenszerek?” Nem hangzik túl jól, de köszönöm azoknak a csodálatos embereknek, akik a platformjaikat arra használják, hogy KÖNYVEKET OLVASSANAK, KÖNYVEKRŐL BESZÉLJENEK, és szórakoztassanak minket a könyvek iránti szeretetükkel. Ez a legjobb szórakozás, nem gondoljátok? Haley Pham és Steph Bohrer – ti olyanok vagytok, mint a könyves szerotonin, imádom a tartalmaitokat. És Larissa Cambusano, mindig megnevettetsz – mint egy őrült bohóc –, és túl sok könyvet teszek az elolvasandó listámra. Egyébként, csak hogy tudjátok, nagyon szívesen néznék egy olyan valóságshow-t, amelyben csak ti és Giant szerepeltek, és a mindennapi életeteket mutatjátok.

Random köszönet random embereknek, akik sokféle módon szereznek örömet nekem: Taylor Swift; Gracie Abrams; Noah Kahan; a berkeley-i barátaim; a kedvenceim (taygracie verziója); Emma; Diana; Sude; Eva; a másik Emma; Colleen; az omaha-i legjobb barátnőm, Jenn; a Joyful Chaos Book Club (más néven azok az idióták, akik szerint a Tater Tots finom, de én megbocsátok nekik, mert imádom őket); a rendkívül tehetséges @belltcvia; a rendkívül tehetséges Annika @dunderperks; LizWesNation; Diana; Cleo; Allison Bitz; Chaitanya; Mylla; Becca; Anderson Raccoon Jones; Lori Anderjaska; Clio; Aliza; Tiffany Fliedner; Wes Bennett kísérete; Carla; Caryn; Alexis; Ally Bryan; Anna-Marie; Katie Prouty; Jill Kaarlela; Brittany Bunzey; Shaily; Steph Bolan; és Marisol Barrera.

Köszönöm továbbá Sara Echeagaray-nek és Saylor Curdának, hogy olyan imádni valóan menő L.A.-i barátaim vagytok.

Ez a könyv Omahában, St. Louisban, Dallasban, Krakkóban, Rióban, Miamiban, Frankfurtban, Denverben, Charlotte-ban, Los Angelesben és Fort Myersben íródott, ezért köszönöm minden repülőtérnek és szállodának, hogy ott lóghattam, miközben a számítógépemen ezekkel a kis barátokkal játszottam. Köszönöm továbbá minden könyvesboltnak és fesztiválnak, amely befogadott, és lehetővé tette, hogy új barátokat szerezzek menő helyeken. (Az a tény, hogy vannak barátaim Lengyelországban és Brazíliában, még mindig megdöbbenti a kis közép-nyugati agyamat.)

Köszönöm továbbá minden könyvesboltnak, amelyet eddig szerettem (vagy ebben az esetben néhány csodálatos könyvesboltnak és fesztiválnak, amelyek idén vendégül láttak): Barnes & Noble, Indigo, Monarch Books (Kansas City), Bookwormnak (Omaha) Novel Neighbor (St. Louis), Livraria da Travessa (Rio), Bienal do Livro, Krakkói Nemzetközi Könyvvásár, Madridi Könyvvásár, Fnac Paris, Gibert, La Mouette Rieuse, Dussmann, Thalia Buchhandlung. Mindenhol olyan meleg fogadtatásban részesültem, és mindannyiótoknak hálás vagyok.

Mint mindig, köszönöm csodálatos családomnak, hogy általában csodálatosak vagytok.

Anya, köszönök MINDENT. Lehet, hogy sok időbe telt, mire rájöttem, de neked köszönhetően lettem megszállott olvasó és könyvrajongó, ami ennek az álomnak a középpontjában áll. Erős vagy, és gyönyörű, vicces, kedves, és nagyon szerencsés vagyok, hogy az anyukámnak hívhatlak.

Apa, mindennap hiányzol, és tudom, hogy te – az igazi Clark Griswold – értékelnéd az összes utazási történetet.

És mit mondhatnék a gyerekeimről? Cass, Ty, Matt, Joey, Kate – ti már megint nem járultatok hozzá SEMMIVEL ehhez a könyvhöz. De ettől függetlenül szeretlek titeket. Sőt szerintem ti vagytok a legviccesebb, legmenőbb emberek, akiket ismerek. Terrance és Jordyn, dicséretes, hogy elviselitek Kirkle összes hülyeségét; tudom, hogy nagyon sokak vagyunk.

És végül – végre – KEVIN. {álmodozó sóhaj} Köszönöm, hogy támogatod az álmaimat, hogy mindig gondoskodsz róla, hogy legyen nálam szén-monoxid-érzékelő, és hogy Katie-nek olyan szórakoztatóvá teszed az életet, amikor utazom, hogy szomorú, amikor hazajövök. Az, hogy szeretlek (IMÁDLAK), messze nem elég kifejező ahhoz képest, amit irántad érzek. Te vagy a legkedvesebb ember a világon, és te vagy a boldogságom. Folyamatosan lenyűgözöl azzal, hogy képes vagy a legjobb ember lenni, miközben olyan vicces vagy, hogy általában legalább egyszer sírva nevetek, amikor reggel elindulsz dolgozni. Te vagy Wes Bennett mintaképe, és soha nem fogom megérteni, hogy milyen szerencsés vagyok, hogy te szeretsz engem.

A könyv elektronikus változatának kiadója

Kossuth Kiadó Zrt.

www.kossuth.hu

A kiadásért felel a Kossuth Kiadó Zrt. vezetője.

Az e-könyv létrehozásában közreműködött:

Katona Zoltán, Pekó Zsolt

Projektvezető: Földes László

A fordítás alapja:

Lynn Painter: Nothing Like the Movies

First published in 2024 by Simon & Schuster BFYR,

an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

1230 Avenue of the Americas, New York,

New York 10020

Fordította

Nimila Ágnes

Szerkesztette

Winter Angéla

Borítóterv

Heather Palisi sorozatterve alapján: Sarah Creech

Epub: ISBN 978-963-636-000-0
Mobi: ISBN 978-963-636-000-0

Text © Simon & Schuster, LLC 2024

Cover illustration © Liz Casal 2024

© Kossuth Kiadó 2025

© Hungarian translation Nimila Ágnes 2025

www.multimediaplaza.com

info@multimediaplaza.com

{1} Taylor Swift Breathe című dalából: „Nélküled nem tudok lélegezni, de muszáj…”

{2} „Te vagy az egyetlen dolog, amit úgy ismerek, mint a tenyeremet.”

{3} Blake Rose Use Me című dalából: „Te és én / Nekünk együtt kell lennünk.”

{4} Egy amerikai pop-rock banda, a LANY 2023-as dalából: „Összetörted a nyomorult szívemet / Szétromboltad a világomat.”

{5} Usher 2010-es slágere.

{6} Natasha Bedingfield 2004-es slágere.

{7} „Valami távoli után nyúlok / Oly közel van, hogy szinte érzem az ízét.”

{8} Conan Grey 2022-es dalából: „Ez katasztrófa lehet / Túl sok minden közbeszólhat…”

{9} „Emlékszem, azt hittem, az enyém vagy…”

{10} „Úgy érzem, akárhová megyek / Te ott állsz a sarkon.”

{11} A Beastie Boys 1994-es slágere.

{12} Jenny Han regénytrilógiája alapján készült, romantikus sorozat.

{13} A VOILÀ Chanel No. 5 című dalából: „A Chanel No. 5-öd elbódít…”

{14} Gracie Abrams 2016-os dala.

{15} „Gyűlöli, ha sír, ha távol van tőle / De tudják, még a mélyben is ott van a jövőjük fénye…”

{16} Joshua Bassett 2022-es dala.

{17} „Minél mélyebb a szomorúság, annál sötétebben látok mindent.”

{18} „Villámként hasít beléd.”

{19} A Jessie című televíziós sorozat karakterei.

{20} A legnagyobb showman című, 2017-es musical egyik betétdala AnneMarie és James Arthur előadásában.

{21} „Mi lenne, ha újraírnánk a csillagokat / És azt mondanánk, nekem rendelt a sors…”

{22} „Hiányzik az a hülye fejed.”

{23} „A klubban tolom a szendvicsemet / Ember, ez aztán a klubszendvics…”

{24} Taylor Swift Illicit Affairs című dalából: „You showed me colors you know I can’t see with anyone else.”

{25} „You taught me a secret language I can’t speak with anyone else.”

{26} „Minden út hozzád vezetett.”

{27} „Soha nem tudod meg, ha nem próbálkozol / Felejtsd el a múltat, és légy az enyém.”

{28} „Senkinek nincs ilyen ereje.”