Lynn Painter

JOBB

MINT A FILMEKEN

Kossuth Kiadó

Csodálatos anyukámnak, aki mindig a legnagyobb rajongóm és a legkeményebb kritikusom volt, és aki egyedül felelős azért, hogy bizalmatlan vagyok a cipőiparban dolgozó seggfejekkel szemben. Köszönöm, hogy hagytad, hogy olvassak a takaró alatt, amikor aludnom kellett volna.

És persze szeretett apukámnak, aki látta a borítót, de végül nem olvashatta el a könyvet. Imádta volna a Stella’s-jelenetet, és emlékezett volna a ketchupra.

Nyugodj békében, Jerry Painter!

(1939. MÁjUS 17. - 2020. MÁjUS 18.)

P R O L Ó G U S

„Ez a lány is én vagyok…, aki itt áll egy fiú előtt,

és arra kéri, hogy szeresse.” -

SZTÁROM A PÁROM

Még másodikos sem voltam, amikor Anya már megtanította nekem a randizás aranyszabályát.

Lehettem vagy hétéves, amikor egyszer rémálmom volt, és átmentem a szobájába. (Egy házméretű tücsök talán nem hangzik ijesztőnek, de amikor robothangon beszél, és tudja a nevedet, az elég rémisztő.) A Bridget Jones naplója ment a komód tetején álló dobozos tévében, és már egy egész hosszú részt megnéztem belőle, mire Anyának feltűnt, hogy az ágy végénél állok. Arról már lemaradt, hogy a finoman szólva sem „kisiskoláskompatibilis” sztoritól megóvjon, ezért inkább együtt, összebújva néztük tovább a happy endig. De akkoriban valahogy nem fért a fejembe, Bridget miért pattintotta le a jóképű és sokkal cukibb pasit azért a két lábon járó unalomért. De tényleg, miért?

Na, igen, egyáltalán nem fogtam fel a film lényegét, és végem volt… Belezúgtam a playboyba. A mai napig fel tudom idézni anyám vaníliásparfüm-illatát, és hallom, ahogy egy mondattal visszaránt a valóságba, miközben a fürtjeimet birizgálja: „Szépséggel és trükközéssel csak ennyit lehet elérni, kicsikém. Ez pedig csak a felszín, ezért soha, de soha ne a rosszfiút válaszd.”

Ezután több száz hasonló pillanatot éltünk át, tulajdonképpen a romantikus filmek segítségével avatott be az életbe. Ez volt a mi közös anya-lánya programunk. Némi nassolnivalóval felszerelkezve nekidőltünk a párnának, és már kezdődött is a maratoni mozizás, csupa csókzáporos, romantikus, happy enddel végződő filmmel. Nekünk ez olyan volt, mint másoknak az ócska valóságshow-k.

Utólag visszagondolva, talán ezért is vágytam annyira a tökéletes szerelemre, amióta csak ki tudtam mondani a „szeretlek” szót.

Amikor Anya meghalt, rám hagyta a „boldogan éltek, míg meg nem haltak” mondatba vetett megingathatatlan hitét. Az én örökségem az a

bizonyosság volt, hogy a szerelem mindent áthat, bármikor betoppanhat, és mindig megéri.

Mr. Tökéletessel (persze csakis a kedves, megbízható változattal) bárhol, bármikor összefuthatok.

Ezért voltam mindig készenlétben.

Csak idő kérdése, mikor jön el a nagy Ő.

E L S Ő F E J E Z E T

„Ki garantálja, hogy tízévesen jól választ az ember?

Nem kell leragadni az elsőnél.”

- MINDENÜTT NŐ

Ez a nap is éppen olyan átlagosnak indult, mint a többi.

Ciciperverz, a macskám szőrgombócot hagyott a papucsomban, megégettem a fülem a hajvasalóval, és amikor kinyitottam az ajtót, hogy elinduljak a suliba, láttam, ahogy az a kedves, jóindulatú szomszéd srác az autóm motorháztetején terpeszkedik.

- Hé! - feltettem a napszemüveget, bevágtam magam mögött az ajtót, és rohantam felé (persze vigyáztam, nehogy összekoszoljam az új lapossarkúmat), míg végül szó szerint beleszaladtam. - Szállj le az autómról!

Wes lecsusszant a motorháztetőről, és színpadiasan feltartott kézzel adta a tudtomra, hogy ő teljesen ártatlan, bár az arcán ülő vigyorból egészen másra következtettem.

Mellesleg óvodás kora óta ismerem, hát ő aztán minden volt, csak ártatlan nem.

- Mi van a kezedben?

- Semmi. - Azzal a háta mögé dugta azt a bizonyos kezet. Bár az általános óta magasabb és férfiasabb jelenség lett, és hát dögös is, Wes valójában ugyanolyan infantilis volt, mint amikor egy petárdával „véletlenül” felgyújtotta anyámnál a rózsabokrot.

- Tisztára paranoiás vagy! - vetette oda.

Megálltam előtte, és szúrós tekintettel néztem rá. Wesnek kifejezett rosszfiús arca volt. Olyan, amin a sűrű, hosszú szempillákkal keretezett, sötét szeme (mert az élet kicsit sem igazságos) még akkor is beszédes volt, amikor a szája meg sem mozdult.

Elég volt felhúznia a szemöldökét, hogy tudjam, totál nevetségesnek tart. Többszöri, kellemesnek semmiképp nem mondható találkozás után már jól ismertem ezt a tekintetet: azt jelentette, hogy felméri a szitut, és valami

újabb idiótasággal próbál felbosszantani. Amikor ilyen csillogó szemmel nézett rám, mint most is, pimasz tekintetéből azonnal tudtam, hogy vesztettem. Mert ez a pofátlan Wes mindig győzött.

Megböktem a mellkasát.

- Mi a fenét csináltál a kocsimmal?

- Semmit nem csináltam a kocsiddal, úgy egyébként.

- Úgy egyébként?

- Hűha. Vigyázz, még valami csúnyát mondasz, Buxbaum. - Idegesen néztem rá, mire ő gonoszan elvigyorodott, majd így szólt: - Ez jó poén volt, és tetszik a nagymamacipőd, de most mennem kell.

- Wes…

Megfordult, és úgy hagyott faképnél, mintha nem is hozzá beszéltem volna. Egyszerűen elsétált mellettem, egyenesen a házuk felé, azzal a laza és magabiztos járásával. A verandához érve kinyitotta a szúnyoghálós ajtót, és a válla fölött felém kiáltott:

- Szép napot, Liz!

Hát, baromi szép, köszi.

Kizárt, hogy őszintén kívánt volna nekem szép napot. Enyhe aggodalommal pillantottam az autómra, féltem, mi fogad, ha kinyitom az ajtót.

Wes Bennett-tel folyamatos és végeláthatatlan háborút vívtunk az utca végében található egyetlen szabad parkolóhelyért. Általában ő nyert, de csak azért, mert egy rohadék kis csaló volt. Viccesnek találta, hogy olyan nehéz tárgyakkal foglalta magának a helyet, amiket én meg sem bírtam mozdítani. Például vas piknikasztallal, teherautó-motorral vagy monster truck kerekekkel. Meg hasonlókkal.

(Bár ezeknek a furcsaságoknak már a környék Facebook-csoportjában is híre kelt - mondanom sem kell: apám is benne van ebben a csoportban -, és az öreg pletykafészkek nem győztek azon szörnyülködni az online térben, hogy valaki milyen otrombán viselkedik az ő békés lakóhelyükön, de arra egyikük sem vette a fáradságot, hogy beszóljon Wesnek, vagy leállítsa őt. Hol itt az igazság?)

Ám most az egyszer én ünnepeltem, mert tegnap az a zseniális ötletem támadt, hogy felhívjam a parkolótársaságot, miután Wes három egymást követő napra is otthagyja „A” parkolóhelyen a kocsiját. Omahában huszonnégy órás türelmi idő van érvényben, így a jó öreg Wesley kapott meglepiből egy szép kis büntetést.

Nem fogok hazudni, konkrétan örömtáncot lejtettem otthon a konyhában, amikor megláttam, hogy a közteres becsúsztatja a cédulát az ablaktörlője alá.

Mielőtt beszálltam volna az autómba, azért megnéztem mind a négy kereket. Becsatoltam a biztonsági övet, és akkor meghallottam Wes nevetését. Lehajtottam a fejem, hogy ránézzek az utasoldali ablakon keresztül, de csak annyit hallottam, hogy bevágja maga mögött az ajtót.

Aztán rájöttem, mit talált olyan mulatságosnak.

A parkolójegy a kocsim szélvédőjére volt ragasztva, pont középre, olyan vastag celluxréteggel, hogy nem is lehetett átlátni rajta. Jó sok réteg ragasztócsík, atombiztos csomagolás, minőségi megoldás. Kiszálltam, és elkezdtem körömmel felpiszkálni a ragasztószalagot, de tökéletesen le volt simítva.

Micsoda pöcsfej!

* * *

Miután egy borotvapenge segítségével lekapartam a szélvédőről a ragasztót, majd roppant fegyelmezetten, mély hasi légzéssel visszanyertem a belső békémet, a suli épületébe úgy léptem be, hogy közben a Bridget Jones filmzenéje szólt a fülemben. Tegnap nagyjából ezredszer is megnéztem, és most valamiért nagyon megérintett a zenéje. Amikor Mark Darcy a legutolsó jelenetben megcsókolja Bridgetet, és közben azt mondja, „Egy jó francot nem így!”, most is szédítően jónak tűnt, de közel sem lett volna olyan hatásos, ha nem Van Morrison Someone Like You című száma szól alatta.

Igen, elvetemült filmzenerajongó vagyok.

Ezt a dalt hallgattam, amikor végigmentem a suli folyosóján, átverekedve magam a tömegen. Azt szeretem a zenében - feltéve, ha jó hangosan szól egy csúcsszuper fülesből, márpedig az enyém első osztályú volt -, hogy segít elnyomni a világ zaját. Van Morrison hangjára úgy lebegtem keresztül a zsúfolt folyosókon, mintha csak valami filmben lettem volna, és teljesen megfeledkeztem a bennem tomboló, mérhetetlen dühről. A második emeleten lévő mosdó felé tartottam, ahol minden reggel találkoztunk Jocelynnel. A legjobb barátnőm állandóan elaludt, ritkán volt olyan nap, amikor nem éppen a szemceruzája után kutatott, még mielőtt becsengetnek.

- Liz, nagyon tetszik a ruhád. - Joss rám pillantott, ahogy beléptünk a mosdóba, majd elkezdte megigazítani a sminkjét egy fültisztító pálcával. Aztán elővett egy szempillaspirált, és végigsimította a szempilláját. - A virágminta annyira te vagy.

- Köszi! Odamentem a tükörhöz, és megfordultam, hogy megnézzem, nem gyűrődött-e be a vintage A vonalú ruhám a bugyimba, vagy valami hasonló égés. Két pomponlány elektromos cigiből fehér füstfelhőt eregetett mögöttünk, én pedig mindezt egy félmosollyal nyugtáztam.

- Próbálsz úgy öltözködni, mint a filmjeid főszereplői, vagy ez véletlen egybeesés? - kérdezte.

- Ne mondd, hogy a filmjeid. Úgy hangzik, mintha pornófüggő lennék, vagy ilyesmi.

- Tudod, hogy értem - mondta Joss, miközben szétválasztotta a szempilláit.

Pontosan tudtam, mire gondol. Gyakorlatilag minden este megnéztem anyám valamelyik kedvenc romantikus filmjét a halála után megörökölt DVD-gyűjteményből. Ilyenkor valahogy közelebb éreztem őt magamhoz; olyan volt, mintha egy apró darabkája ott lenne mellettem, és velem mozizna. Valószínűleg azért, mert régen is együtt néztük ezeket a filmeket. Sokszor. Rengetegszer.

De Jocelyn erről nem tudott. Egy utcában nőttünk fel, de csak másodikban lettünk igazán jó barátok, és bár tudta, hogy korábban meghalt az anyukám, mégsem beszéltünk róla soha. Mindig azt hitte, hogy a szerelem megszállottja vagyok, mert reménytelenül romantikusnak tartott. Soha nem javítottam ki.

- Megkérdezted apádat a végzősök piknikjéről? - nézett rám a tükörben, és tudtam, hogy meg fog haragudni. Őszintén szólva meglepett, hogy nem ez volt az első kérdése, amikor beléptem.

- Csak későn ért haza, miután már lefeküdtem. - Ez igaz volt, de Helenát is megkérdezhettem volna, ha nagyon akarom. - Majd ma beszélek vele.

- Hát persze. - Visszacsavarta a szempillaspirált, és betuszkolta a sminkes táskájába.

- De tényleg. Megígérem.

- Gyere. - Jocelyn bedugta a sminkes motyóját a hátizsákjába, és felkapta a kávéját. - Nem késhetek el irodalomról, különben igazolatlan órát kapok, és megígértem Kate-nek, hogy bedobok egy csomag rágót a szekrényébe.

Megigazítottam a vállamon a táskát, aztán belenéztem a tükörbe.

- Várj, elfelejtettem a rúzst.

- Arra már nincs idő.

- Rúzsozásra mindig van idő. - Kinyitottam az oldaltáskát, és elővettem az új kedvencemet, a Retrograde Redet. Arra az esetre (persze csekély esélyt látok rá), ha ma összefutnék Álmaim Netovábbjával az épületben, csábos legyen az ajkam. - Indulj el nyugodtan.

Elment, én pedig kirúzsoztam a számat. Így már jobb. Visszatettem a rúzst a táskámba, feltettem a fülest, és kiléptem a mosdóból. Rányomtam a „play” gombra, és átszellemülten hallgattam tovább a Bridget Jones zenéjét.

Amikor beértem az irodalomórára, a terem végébe sétáltam, leültem Joss és Laney Morgan közé, a fülest pedig eltettem.

- Mit írtál a nyolcadikra? - kérdezte Jocelyn, miközben szélsebesen jegyzetelt, hogy befejezze a házi feladatot. - Nem olvastam, fogalmam sincs, hogy Gatsby ingei miatt miért fakad sírva Daisy. Elővettem a feladatlapot, és hagytam, hogy Joss lemásolja a választ, de a tekintetem Laney-re siklott. Ha megkérdeznénk, a világon mindenki egyetértene abban, hogy gyönyörű csaj, ez vitathatatlan tény. Az orra imádnivalóan pisze, szerintem miatta van létjogosultsága a „hetyke” szónak. Nagy, kerek szeme olyan, mint a Disney-hercegnőké, szőke haja pedig mindig fényes és ápolt, mintha egy samponreklámból lépett volna elő.

Kár, hogy a lelke pont az ellentéte a megjelenésének.

Ki nem állhattam.

Oviban, a legelső napon üvöltve pfujolt rám, amikor eleredt az orrom vére, és heves mutogatásba kezdett, mire az egész csoport engem bámult, és látszott rajtuk, hogy undorodnak tőlem.

Harmadikban elmondta Dave Addlemannek, hogy a füzetem tele van neki írt szerelmes üzenetekkel. (Ez igaz volt ugyan, de hát nem ez volt a lényeg!) Ezek után Davidnek esze ágában sem volt kedves és gáláns hercegként viselkedni - ahogy én azt a filmek alapján elképzeltem -, onnantól totál idiótának nézett. Később, ötödikben, nem sokkal azután, hogy anyám meghalt, úgy alakult, hogy Laney mellett ültem az ebédlőben. Minden egyes nap elővette a rózsaszín uzsonnásdobozát, ami tele volt otthonról hozott finomságokkal, miközben én az ehetetlen menzakaját próbáltam magamba gyömöszölni.

Anyukája cuki, formára vágott szendvicseket, házi kekszet, szórócukorral díszített brownie-t, és mindenféle finomságot csomagolt neki,

amivel csak boldoggá lehet tenni egy gyereket. Az a doboz tele volt szeretettel.

De a kis levélkéktől borultam ki igazán.

Nem volt olyan nap, hogy abból a pakkból ne került volna elő valamilyen kézzel írt, kedves üzenet az anyukájától. Vicces kis levelek, amelyeket Laney hangosan felolvasott a barátainak, a papír szélén mindig volt valamilyen aranyos kis rajz, és ha kíváncsi tekintetem a lap aljára tévedt, akkor a szépen ívelt betűkkel felírt „Szeretettel, Anya” feliratot és néhány szívecskét is elcsíptem belőle. Ilyenkor elöntött a szomorúság, és egy falat sem ment már le a torkomon.

A mai napig mindenki elbűvölőnek, okosnak és csinosnak tartotta Laney-t, de én tudtam az igazságot. Megjátszotta a kedvességet, és amióta az eszemet tudom, velem mindig undok volt. Valahányszor rám nézett, úgy tett, mintha valami lenne az arcomon, és egyszerre találná undorítónak és röhejesnek. A szép külső romlott belsőt takart, ám egy nap a világ többi része is látni fogja, amit én.

- Rágót? - Laney egy csomag mentolos rágót tartott a kezében, és felhúzta a szemöldökét.

- Köszi, nem kérek - motyogtam, és a tábla felé fordultam, amikor Mrs. Adams bejött, és bekérte a házi feladatokat. Előreadtuk a dolgozatainkat, és már kezdődött is az irodalomóra. Mindenki vadul jegyzetelt az iskolai laptopokon, Colton Sparks pedig felém biccentett a terem sarkából.

Elmosolyodtam, és lenéztem a gépemre. Colton aranyos fiú volt. Év elején durván két hétig találkozgattunk, dumáltunk, de semmi komoly. Ez tulajdonképpen az egész randizós múltamról elmondható: semmi komoly.

Két hét: ennyi volt a kapcsolataim átlagos hossza, már ha ezeket egyáltalán kapcsolatnak lehetett nevezni.

Általában az történt, hogy megláttam egy helyes srácot, hetekig ábrándoztam róla, és elképzeltem, hogy ő lesz a tökéletes lelki társam. A gimis párkapcsolatok elejére jellemző, ismerkedős időszak mindig reményteli. De két hét elteltével, még mielőtt komolyra fordult volna a dolog, mindig jött az undi. Minden bimbózó kapcsolat halálos ítélete.

Az „undi” definíciója: társkeresésben használatos kifejezés; arra a hirtelen fellépő, borzongató érzésre utal, amikor az embernek a romantikus kapcsolat kezdetén szinte azonnal el is megy a kedve az egésztől.

Joss szerint csak nézelődöm, de soha nem vásárolok semmit. És végül is igaza van. Meglehetősen rossz esélyekkel indultam neki a szalagavatónak

emiatt a kéthetes „limit” miatt. Szerettem volna, ha egy olyan fiú lesz a partnerem, akitől elakad a lélegzetem és megdobban a szívem, de ki maradt egyáltalán az iskolában, akire még nem gondoltam potenciális jelöltként?

Joss személyében persze megvolt már a partnerem. De azért a legjobb barátnőmmel menni a bálba egyértelműen lúzerségnek számít. Tudtam, hogy jól fogjuk érezni magunkat, előtte együtt vacsoráztunk Kate-tel és Cassidyvel, akik a baráti társaságunk legviccesebb tagjai, de a bál mégiscsak a gimis romantika csúcspontja. Amikor emlékkönyvbe illő módon kéri egy srác, hogy legyek a báli partnere, amikor megtalálom a tökéletes estélyit, majd szóhoz sem jutok, miután megpillantom magam a tükörben, és amikor elcsattan az első csók a giccses diszkógömb alatt.

Az Andrew McCarthy és Molly Ringwald főszereplésével készült Álmodj rózsaszínt című film összes szarsága.

Sajnos inkább arról volt szó, hogy pár barátnő előbb beül egy cukrászdába, majd elmegy a gimibe, ott kényszeredetten csacsog és jópofizik, miközben azok, akiknek van párjuk, a suli egy rejtett zugában nyalják-falják egymást.

Tudtam, hogy Jocelyn ezt soha nem fogja megérteni. Szerinte a szalagavató nem nagy ügy, csak egy középiskolai bál, amire kiöltözik az ember. Kiröhögne, ha bevallanám, hogy csalódott vagyok. Már az is bosszantotta, hogy folyton lepattintottam, amikor ruhát akart vásárolni, de valahogy soha nem volt hozzá kedvem.

Soha.

Pittyent egyet a telefonom.

Joss: NAGY HÍREM VAN.

Ránéztem, de úgy tűnt, éppen ezerrel figyeli, mit magyaráz Mrs. Adams. A tanárnőre pillantottam, mielőtt válaszoltam volna: ki vele!

Joss: KATE-TŐL KAPTAM SMS-BEN.

Én: SZÓVAL SIMÁN LEHET, HOGY KAMU. VÁGOM.

Megszólalt a csengő, úgyhogy összeszedtem a cuccaimat, és gyorsan bedobtam a táskámba.

Jocelynnel együtt a szekrények felé tartottunk, amikor így szólt:

- Mielőtt elmondanám, meg kell ígérned, hogy nem fogod felhúzni magad a teljes sztoritól.

- Ó, istenem. - A gyomrom összerándult, és csak ennyit kérdeztem: - Mégis mi folyik itt?

Befordultunk a nyugati szárnyba, és mielőtt még Jossra néztem volna, megpillantottam Őt.

Michael Young?

Atyaég! Teljesen lefagytam.

- Aaaa, na, most figyelj - mondta Joss, de én rá se hederítettem.

A többiek nekem jöttek, aztán kikerültek, mert lecövekeltem a folyosón, és csak bámultam magam elé. Ugyanúgy nézett ki, csak magasabb, vállasabb és vonzóbb volt (ha ezt egyáltalán lehetett fokozni). Gyermekkori szerelmem lassított felvételben mozgott, apró kék madarak röpködtek és csiripeltek a feje körül, miközben aranyszőke haját összekócolta a friss szellő.

Szerintem egy pillanatra kihagyott a szívverésem is.

Michael az utca végén lakott, és amikor kicsik voltunk, odavoltam érte. Gyakorlatilag amióta az eszemet tudtam, szerelmes voltam belé. Mindig is tetszett. Okos volt, kedves és… Nem is tudom…, finomabb lelkű, mint a többi srác. A környékbeli gyerekekkel (velem, Wesszel, a sarkon lakó Potter fiúkkal és Jocelynnel) játszott, és mindig ugyanazt csináltuk: bújócskáztunk, fogócskáztunk, fociztunk, becsöngettünk vadidegen házakba, és mielőtt kinyitották volna az ajtót, elszaladtunk, meg ilyenek. De míg Wes és Potterék szerettek sarat dobálni a hajamba, mert élvezték, hogy sikoltozom, addig Michaelt sokkal jobban érdekelték a falevelek és az olvasás. Soha nem társult melléjük ezekben a szemétkedős játékokban.

A fejemben elölről indult Van Morrisontól a Someone Like You dallama.

I’ve been searchin’ a long time

For someone exactly like you{1}

Homokszínű nadrágot és csinos fekete inget viselt. Ez az az öltözet, amelyről látszik, hogy tudja, mi áll jól neki, de különösebben nem érdekli a divat. Sűrű, szőke frizurája nagyjából ugyanazt a lazaságot tükrözte, amit a ruházata. Kíváncsi voltam, milyen lehet az illata.

Mármint a hajának, nem a ruhájának.

Biztosan megérezte, hogy zaklató van a közelében, mert a lassított felvétel véget ért, a madarak eltűntek, ő pedig egyenesen a szemembe nézett.

- Liz?

Örültem, hogy reggel még feltettem azt a Retrograde Redet. Szerintem az univerzum már akkor tudta, hogy összefutok Michaellel, és mindent elkövetett, hogy vállalhatóan nézzek ki.

- Csajszi, nyugi - sziszegte Joss a fogai között, de én nem tudtam nem teli pofával vigyorogni, amikor megszólaltam:

- Michael Young?

Hallottam, ahogy Joss azt mormolja, „hát ez kész”, de nem érdekelt.

Michael odalépett hozzám, átölelt, én pedig a vállára tettem a kezem. Ó, istenem, ó, istenem! A szívem a torkomban dobogott, ahogy megéreztem az ujjait a hátamon, és rájöttem, hogy ez egy tökéletes, romantikus első találkozás.

Ó…, istenem.

Az alkalomhoz voltam öltözve, ő pedig gyönyörű volt. Lehetne ennél szebb ez a pillanat? Jossra néztem, aki lassan ingatta a fejét, de nem érdekelt.

Michael visszajött.

Annyira, de annyira jó illata volt, én pedig ennek az élménynek minden apró részletét el akartam raktározni magamban: az inge könnyed, viseléstől puha tapintását a tenyeremben, a széles vállát, nyakának aranybarna bőrét, amikor az ölelésben pár centire volt az arcomtól.

Talán rossz ötlet volt lehunyni a szemem és venni egy nagy…

- Áúú! - Valaki nagy lendülettel nekünk jött, és ezzel eltűnt az ölelés varázsa. A lökéstől kissé ráestem, de aztán gyorsan el is húzódtam Michaeltől, hogy megnézzem, ki volt az.

- Wes! - kiáltottam idegesen, amiért tönkretette ezt a szép pillanatot. Közben meg annyira elöntött a boldogság, hogy csak mosolyogni tudtam. Nem tehettem róla.

- Figyelj már egy kicsit jobban, hogy hova lépsz!

Felhúzta a szemöldökét.

- Igeeen…?

Úgy nézett rám, mint aki azon tűnődik, miért mosolygok, és miért nem vagyok kiakadva a ragasztószalagos incidens miatt. Szerintem azt várta,

hogy most végképp elborul az agyam, de látva az ő zavarodottságát, nekem valahogy még jobb kedvem lett. Csak kuncogtam, és így szóltam:

- Igen, te világ hülyéje. Kis híján balesetet okoztál, öcsisajt.

Hunyorgott, és normális hangnemre váltott:

- Bocsánat, épp Carsonhoz beszéltem, és a rendkívül összetett hátrafelé járást gyakoroltam. Na, de mindegy is. Milyen volt a suliba vezető út?

Tudtam, hogy minden részletre kíváncsi, például arra, hogy pontosan mennyi idő alatt vakartam le a ragasztószalagot, meg hogy mindezt két, frissen manikűrözött körmöm bánta, én viszont nem akartam megadni neki ezt az örömöt.

- Nagyszerű, de tényleg. Köszönöm, hogy megkérdezted.

- Wesley! - Michael lepacsizott Wesszel. (Vajon mikor találták ki ezt a cuki kis köszönő-koreográfiát?) Aztán így szólt: - Igazad volt a biológiatanárral kapcsolatban.

- Azért, mert mellettem ültél. Gyűlöl engem. - Wes elvigyorodott, és folytatta a mondandóját, de nem figyeltem rá, csak néztem, ahogy Michael beszél, nevet, és pont olyan elbűvölő, mint amilyenre emlékeztem.

Csak most már kissé délies volt a kiejtése.

Michael Youngnak olyan finom akcentusa volt, hogy legszívesebben személyesen írtam volna köszönőlevelet Texas államnak, amiért még annál is vonzóbbá tette őt, mint amilyen eddig volt. Keresztbe fontam a karomat, és szinte tócsává olvadtam, ahogy a látványában gyönyörködtem.

Jocelyn, akinek a létezéséről kissé megfeledkeztem Michaelfalván, bökdösni kezdett a könyökével, és odasúgta:

- Szedd már össze magad, jó, hogy nem csorgatod a nyálad!

Sértett pillantást vetettem rá, de nem érdekelt a véleménye.

- Figyi - mondta Wes, miközben felvette a hátizsákját, és Michaelre mutatott. - Emlékszel Ryan Clarkra?

- Persze. - Michael elmosolyodott, és úgy nézett ki, mint egy kongresszusi gyakornok. - Az első védő a baseballcsapatban, ugye?

- Pontosan. - Wes lehalkította a hangját. - Ryno holnap bulit rendez az apja házában, gyere el!

Igyekeztem közönyösen nézni, miközben hallottam, ahogy Wes elhívja a buliba az én Michaelemet. Úgy értem, Wes tényleg azokkal a srácokkal lógott, akiket Michael is ismert, de akkor is. Hirtelen a legjobb barátok lettek, vagy mi?

Ez nem jó hír. Nem lehet igaz!

Wes Bennett örömét lelte abban, ha engem szívathat. Általános iskolában békát dobott a Barbie-házamba, és egy kerti törpe levágott fejét rejtette a saját tervezésű ingyenkönyvtáramba. Máskor pedig azzal szórakozott, hogy úgy tett, mintha nem venne észre a kertben, majd elkezdte locsolni anya virágait, és „véletlenül” engem is összevizezett. Baromira élvezte, én meg persze visítottam.

A gimiben egyértelműen az volt a célja, hogy mindennap zaklasson A parkolóhely miatt. Azóta már én is tökösebb lettem, szóval, amikor átjönnek hozzá a sportoló haverjai, és olyan hangosak, hogy nem hallom tőlük a zenét, simán átkiabálok nekik a kerítésen. De akkor is.

- Jól hangzik - bólintott Michael, én pedig azon tűnődtem, vajon hogy nézne ki cowboykalapban és flanelingben. Meg persze cowboycsizmában. Vagy shitkickerben? Fogalmam sincs, mi a különbség a hagyományos cowboycsizma és shitkicker között.

Később ráguglizok.

- Elküldöm SMS-ben a részleteket. Most mennem kell. Ha elkések a következő órámról, az már igazolatlannak számít. - Megfordult, és egy „később találkozunk!” felkiáltással, szinte futva indult tovább.

Michael követte a tekintetével, mielőtt rám nézett volna, majd megszólalt:

- Olyan gyorsan lelépett, hogy nem is volt időm megkérdezni, mi a dresszkód. Alkalmi?

- Mármint a buliban? - Mintha bármi fogalmam lett volna arról, hogy mit viselnek ezek a kanbulikon. - Valószínűleg.

- Megkérdezem Wesley-t.

- Király. - Próbáltam magamra erőltetni a legszebb mosolyomat, pedig belül zokogtam, amiért Wes belerondított ebbe a találkozásba.

- Nekem is rohannom kell - mondta, de hozzátette: - Bár remélem, hamarosan újból találkozunk.

Akkor vigyél magaddal abba a buliba! - kiáltottam fel magamban.

- Joss? - Michael elnézett mellettem, és tátva maradt a szája. - Te vagy az?

Joss szemrehányón nézett vissza rá.

- Na csakhogy!

Jocelyn mindig is közelebb állt a szomszéd fiúkhoz, Wesszel és Michaellel focizott, míg én a parkban cigánykerekezni tanultam (persze tök béna voltam), és mindenféle dalokat találtam ki. Azóta magas és

elképesztően csinos csaj lett belőle. Ma copfba fogta a haját, de - velem ellentétben, akinél a lófarok még rendezetlenebb hatást keltett -, neki ez is jól állt, mert szépen kiemelte az arcát.

Megszólalt a figyelmeztető csengő, mire Michael a hangszóróra mutatott.

- Ez nekem szól. Csajok, később találkozunk!

„Csajok…”

Azzal már ment is tovább, mi pedig Jocelynnel az ellenkező irányba indultunk.

- Nem hiszem el, hogy Wes nem hívott meg minket a partira - szólaltam meg.

Joss oldalra sandított.

- Tudod egyáltalán, hogy ki az a Ryno?

- Nem, de ez most mellékes. Az orrunk előtt hívta meg Michaelt. Illett volna minket is meghívnia.

- De te utálod West.

- Na és?

- Miért akarod, hogy bárhová is elhívjon?

Sóhajtottam.

- Bosszant, hogy ilyen bunkó.

- Hát én speciel örülök, hogy nem hívott meg, mert nem mennék semmilyen buliba, amit azok a srácok rendeznek. Voltam már Rynónál, és ott minden sörről, whiskey-ről meg a menőnek hitt, de valójában infantilis játékokról szól.

Joss a népszerű srácokkal lógott, amíg abba nem hagyta a röplabdázást, szóval, sokat bulizott, mielőtt összebarátkoztunk.

- De…

- Figyelj már! - Jocelyn megállt, és megragadta a karomat, hogy engem is megállítson. - Ezt akartam neked elmondani. Kate-től tudom, hogy Michael most Laney közelében lakik, és már néhány hete találkozgatnak.

- Laney? Laney Morgan? - Nem. Ez nem lehet igaz. Nem, nem, nem, kérlek, istenem, ne! - De hát Michael még csak most költözött vissza…

- Igen, egy hónapja jött haza, de a másik sulit már online befejezte. Állítólag ő és Laney már hivatalosan is együtt vannak.

Csak Laney ne! Összeszorult a gyomrom, ahogy elképzeltem a tökéletesen ívelt orrát. Tudtam, hogy hülyeség, de egyszerűen elviselhetetlennek tűnt a gondolat, hogy Laney és Michael egy pár. Az a

lány mindig mindent megszerez, amit én akartam. Nem kaphatta meg őt, a fenébe is!

A gondolattól, hogy összejöttek, elszorult a torkom. Összetört a szívem.

Teljesen magam alatt voltam.

Mert ő nemcsak az álompasi számomra, hanem közös múltunk is volt. Csodálatos, fontos élmények kapcsoltak össze bennünket, például amikor a kerti slagból ittunk, és szentjánosbogarakat gyűjtöttünk. Visszagondoltam arra, amikor utoljára láttam Michaelt. Otthon volt, családi kerti sütögetést rendeztek, amolyan búcsúpartit a szomszédoknak, mi pedig a szüleimmel átmentünk hozzájuk vendégségbe. Anyám világbajnok sajttortáját vittük a buliba. Michael az ajtóban fogadott bennünket, és felnőtt módjára kínálta körbe az italokat.

Anya szerint ez volt a legaranyosabb dolog, amit valaha látott.

Aznap este a szomszéd gyerekekkel órákig fociztunk az utcán, és még a felnőttek is beszálltak. Anyám a virágos ruhájában és nyári szandáljában rúgott egy gólt, amit hatalmas pacsizással ünnepeltek Michaellel. Ez a pillanat örökre megragadt az emlékeimben, olyan lett, mint egy megsárgult fotó egy régi fényképalbumban.

Nem hiszem, hogy Michael valaha is sejtette, mennyire őrülten szerelmes voltam belé. Egy hónappal Anya halála előtt költöztek el, ami az első repedés volt meghasadni készülő szívemen.

Jocelyn úgy nézett rám, mint aki pontosan tudja, mi jár a fejemben.

- Michael Young nem az a srác, aki utánad rohan a vonatállomáson. Felfogtad?

De lehetne.

- Jó, hát hivatalosan még nem egy pár…

Elindultunk, kerülgettük a szembejövőket, ahogy Joss szekrénye felé igyekeztünk. Jó eséllyel már elkéstünk a következő óráról a Michaellel folytatott rögtönzött folyosói randi miatt, de abszolút megérte.

- Komolyan. Ne csinálj hülyét magadból. - Elővette szigorú, anyáskodó pillantását. - Az előbb Michaellel az nem valamiféle nagy egymásra találás volt.

- De… - Próbáltam vitatkozni, mert nem akartam, hogy lelombozzon. Szinte nyafogva mondtam: - De ha mégis…?

- Ó, atyám. Amint meghallottam, hogy visszatért, rögtön sejtettem, hogy neked véged lesz. - Befejezte a homlokráncolást, lebiggyesztette az ajkát,

ahogy megállt a szekrénye előtt, és kinyitotta a zárat. - Ő már nem az a fiú, akinek megismerted.

Nekem még mindig Michael szavai visszhangoztak a fejemben, amikor utánunk szólt azon a kellemesen mély hangján, a gyomrom pedig összerándult. „Csajok.”

- Tudom, amit tudnom kell.

Sóhajtott, és elővette a hátizsákját.

- Tudok egyáltalán olyasmit mondani, amivel kirángatlak ebből?

Oldalra billentettem a fejem.

- Hm… Talán ha azt mondod, hogy utálja a macskákat.

Felemelte az egyik ujját.

- Így van, el is felejtettem. Utálja a macskákat.

- Nem is - vigyorogtam, és az emlékeimbe merülve felsóhajtottam. - Régebben volt két macska, akiket imádott. Látnod kellett volna, ahogy azokkal a kiscicákkal bánt.

- Pfuj.

- Érdekel is, ha netán macskagyűlölő. - Éreztem, ahogy felpezsdül a vérem a romantikus lehetőség izgalmától. A Joss melletti szekrénynek támaszkodtam. - Michael Young szabad préda, amíg nem hallok hivatalos nyilatkozatot.

- Nem állok veled szóba, amíg ezt csinálod.

- Boldog? Izgatott? Reményteli? - Legszívesebben Taylor Swift Paper Rings című dalát énekelve szökdécseltem volna végig a folyosón.

- Téveszmés. - Jocelyn egy percre a telefonjára pillantott, majd vissza rám. - Figyu, anyukám azt mondja, holnap este el tud vinni minket ruhát vásárolni, ha neked is jó.

Leblokkoltam. Mondanom kellett valamit.

- Azt hiszem, dolgoznom kell.

Rám sandított.

- Valahányszor felhozom a témát, neked hirtelen dolgoznod kell. Te nem akarsz ruhát venni?

- Dehogynem - húztam el a számat. - Persze hogy akarok.

De valójában kicsit sem vágytam rá.

A báli ruha attól volt izgalmas, hogy fokozza a romantikus hatást, és amikor a partnerem megpillantja rajtam, elakad a szava. De ha egyszer nincs partner, akkor az estélyi is csupán egy túlárazott textildarab. Pazarlás.

Ehhez jött még az a lehangoló tény, hogy a Jocelyn anyukájával való ruhavásárlás csak ráerősített a tudatra, hogy az én anyukám nincs mellettem, és nem tud segíteni. Emiatt aztán végképp elment a kedvem az egésztől. Anya nem lesz ott, hogy fotózzon, és megkönnyezze kislánya utolsó gyermekkori táncát, és erre pont Joss anyukájának jelenléte hívta fel legélesebben a figyelmemet.

Hogy őszinte legyek, érzelmileg nem voltam felkészülve arra az ürességre, ami végigkísérte az utolsó évemet, pontosabban arra, hogy számos helyzet fog emlékeztetni Anya hiányára. Az utolsó évfolyamosok fotózása, szalagavató, jelentkezés az egyetemre, érettségi. Körülöttem mindenki izgatottan várta ezeket a mérföldköveket, nekem viszont az egész csak nyűg volt, mert még véletlenül sem így képzeltem el.

Közben annyira… magányos voltam.

Mert bár a végzősök tevékenységeit szórakoztatónak találtam, de Anya nélkül valahogy érzelemmentesek voltak. Apa igyekezett kivenni a részét az egészből, tényleg, de nem volt különösebben lelkizős fickó, és mindig az volt a benyomásom, hogy csak egy hivatalos fotós, én pedig egyedül állok a reflektorfényben.

Eközben Joss nem értette, miért nem akarok minden egyes végzős mérföldkőnek emléket állítani, mint ahogy ő. Három napig haragudott rám, amiért nem mentem el a tavaszi szünidőben a tengerparti kirándulásra, de nekem az nem önfeledt időtöltésnek tűnt, hanem inkább egy vizsgának, amitől rettenetesen paráztam. Egyszerűen nem ment.

De… Ha ez az egész egy olyan, romantikus filmekre jellemző happy enddel végződne, amit Anya is imádna, akkor talán minden rossz érzésem elmúlna.

Rámosolyogtam Jocelynre.

- Majd írok, ha már látom a beosztásomat.

M Á S O D I K F E J E Z E T

„Egy lány barát… Lehet, hogy te leszel életemben az első vonzó nő,

akivel nem akarok lefeküdni.”

- HARRY ÉS SALLY

Tehát hazaköltözött.

Feltettem a lábam a konyhaasztalra, és nagyot kanalaztam a jégkrémes dobozból, közben még mindig a történtek hatása alatt voltam, szinte szédelegtem. Legmerészebb álmaimban sem gondoltam volna, hogy Michael Young visszatér.

Nem hittem, hogy valaha is viszontlátom.

Miután elköltözött, évekig arról álmodoztam, hogy hazajön.

Elképzeltem, ahogy egy csodás őszi napon - ami már majdnem tél, és a levegőnek hóillata van - a szabadban sétálgatok. Rajtam a kedvenc ruhám - ami persze minden egyes alkalommal változott, mert ez a fantáziálás még általános iskolás koromban kezdődött -, befordulok a sarkon, ő pedig pont ott vár. Ha jól emlékszem, még egy olyan jelenet is szerepelt benne, amiben romantikusan futunk egymás felé. De hát miért is ne szerepelhetett volna?

Gyerekkoromban nem kevesebb mint száz naplóbejegyzést írtam arról, hogy Michael „elhagyott”. Pár éve, a garázs lomtalanítása közben megtaláltam ezeket a füzeteket, és meg kell hogy mondjam, meglehetősen borongós hangulatú szövegek voltak ahhoz képest, hogy jóformán még kislányként írtam őket.

Valószínűleg azért, mert az elköltözése olyan közel esett Anya halálához. Végül elfogadtam, hogy már egyikük sem jön vissza. Erre most hazajött. Én pedig úgy éreztem, visszakaptam a boldogság egy kis darabkáját.

Nem volt vele órám, tehát nem számíthattam arra, hogy a sors majd kegyesen közbeavatkozik, és összehoz bennünket. Mégis mekkora esély volt erre, úgy értem, arra, hogy nulla esélyünk lesz összejönni? Jossnak volt vele órája, és naná, hogy Wesnek is. Nekem miért nem? Mégis hogy kellett volna jeleznem felé, hogy nekünk muszáj együtt mennünk a bálba, ahol majd egymásba habarodunk, és boldogan élünk, amíg meg nem halunk, ha egyszer soha nem találkozom vele? A fülesemben Anna of the North szexi

fürdőkádas dala szólt A fiúknak, akiket valaha szerettem című filmből, miközben az eső kopogott az ablakon, és az utcát bámultam.

Csak az szólt mellettem, hogy a téma avatott szakértője vagyok.

Diplomám ugyan még nincs, és különórákat sem vettem, de több ezer órányi romantikus vígjátékot néztem már végig életemben. És nemcsak végignéztem, de egy klinikai szakpszichológus éleslátásával elemeztem is mindet.

Na de továbbmegyek: a szerelem a génjeimben van. Anya forgatókönyvíró volt, több sikeres romantikus tévéfilm szerzője. Apámnak az volt a meggyőződése, hogy Anya lehetett volna a következő Nora Ephron, ha egy kicsivel több időt kap a sorstól.

Szóval, bár nulla gyakorlati tapasztalattal rendelkeztem, az örökölt tudásom és a kiterjedt kutatásaim révén sokat tudtam a szerelemről. És mindent egybevetve arra jutottam, hogy ha össze akarok jönni Michaellel, ott kell lennem Rynónál.

Ami nem volt könnyű, mert nemcsak hogy Rynót nem ismertem, de semmi kedvem nem volt egy olyan partihoz, ahol hónaljszagú sportolókkal és sörszagú menő tanulókkal kell együtt bulizni.

Viszont valahogy újból fel kellett vennem a fonalat Michaellel, még mielőtt egy rémes, említésre sem méltó szőke csaj beelőz. Sürgősen ki kell találnom valamit, ami tényleg működik.

* * *

Az égbolton cikázó villámok megvilágították Wes hatalmas autóját, amivel a házunk előtti járdaszegély mellé parkolt. Az eső csak úgy kopogott a motorháztetőn. Ez a seggfej egész úton mögöttem jött a sulitól hazáig, és amikor egy kicsit előrébb gurultam, hogy tolatva parkoljak be, ő pofátlanul beelőzött, és beállt A parkolóhelyre.

Rádudáltam és kiabáltam neki a szakadó esőben, mire ő visszaintegetett, és már rohant is be a házba. Én pedig csak a sarkon túl, Mrs. Scarapelli háza előtt találtam üres parkolóhelyet, és mire onnan hazavergődtem, csuromvíz volt a hajam és a ruhám is.

Nem beszélve a vadiúj cipőmről.

Lenyaltam a kanalat, és azt kívántam, bárcsak Michael lakna a szomszédban Wes helyett.

Aztán a fejemhez kaptam:

- Te jó ég!

Wes az én emberem! Wes, aki meghívta Michaelt a partira, és aki nyilvánvalóan maga is elmegy a buliba. Lehet, hogy engem is be tud vinni?

Bár… ő aztán soha nem segítene nekem. Soha. Wes abban lelte örömét, hogy szívathat, a nagylelkűséget hírből sem ismerte. Vajon mivel tudnám meggyőzni? Mit adhatnék neki? Kell valami kézzelfogható, amivel rábírom, hogy segítsen, de közben tartsa is a száját.

Megint óriásit kanalaztam a jégkrémből, miközben kibámultam az ablakon.

Nem könnyű.

* * *

- Nocsak, nocsak. - Wes bent állt a házukban, a szúnyoghálós ajtó mögött, és vigyorogva nézett rám, aki viszont az esőben ácsorogtam. - Minek köszönhetem ezt a megtiszteltetést?

- Engedj be. Beszédem van veled.

- Nem is tudom… Megütsz, ha beengedlek?

- Gyerünk már - sziszegtem a fogaim közt, miközben még mindig a zuhogó esőben álltam. - Rommá ázom itt kinn.

- Tudom, és sajnálom, de komolyan félek, hogy megversz, ha beengedlek, amiért lenyúltam A parkolóhelyet.

Csak résnyire nyitotta az ajtót, de ahhoz elég nagyra, hogy lássam, kényelmes, száraz farmer és póló van rajta.

- Néha kicsit para vagy, Liz.

- Wes! - lépett mögé az anyukája, majd rémülten rám pillantott, amikor felmérte, hogy az esőben álldogálok. - Az isten szerelmére, nyisd már ki az ajtót annak a szegény lánynak!

- De mi van, ha azért jött, hogy megöljön? - Úgy mondta, mint egy rémült kisgyerek, és láttam, hogy az anyukája próbálja visszatartani a nevetését.

- Gyere be, Liz! - Wes anyukája megragadta a karomat, és finoman betessékelt a meleg és száradólepedő-illatú házba.

- A fiam elég bosszantó tud lenni, de nagyon sajnálja.

- Nem, kicsit sem sajnálom.

- Mondd el, mit tett, és majd kitalálok valami büntetést.

Kifésültem az ázott hajamat az arcomból, majd ránéztem, és így szóltam:

- Elcsaklizta A parkolóhelyemet, ahová éppen be akartam tolatni.

- Ó, istenem, te anyámnak árulkodsz rólam?

Wes becsukta a bejárati ajtót, és utánunk jött.

- Hát, ha már futószalagon pletykálunk, Anya, akkor azt is elárulom, hogy Liz hívta a zsarukat a kocsim miatt, amikor tüdőgyulladásom volt.

- Várj, mi van? - Lecövekeltem és felé fordultam. - Mikor voltál beteg?

- Hát, mikor hívtad a rendőröket? - Mindkét kezét a mellkasára tette, és köhécselni kezdett, mint aki halálán van. - Annyi erőm sem volt, hogy kimenjek az autómhoz.

- Fejezd már be! - Nem tudtam, hogy szívat-e vagy sem, de úgy éreztem, nem kamuzik, amitől viszont szörnyetegnek éreztem magam. Mert bármennyire is az ellenségemnek tekintettem, azt azért nem akartam, hogy beteg legyen. - Komolyan beteg voltál?

Sötét tekintetével az arcomat pásztázta, és azt mondta:

- Komolyan érdekelne?

- Na, ebből elég, skacok! - szólt az anyukája, majd intett, hogy kövessük a nappaliba. - Üljetek le a kanapéra, egyetek egy kis sütit, és higgadjatok le!

Letett egy tányér csokis sütit a dohányzóasztalra, hozott egy nagy doboz tejet és két poharat, a kezembe nyomott egy törülközőt, és emlékeztette West, hogy fél hétre a húgáért kell mennie. Azzal elment.

Az a nő maga volt a megtestesült erő.

- Ohh.

A Kate és Leopold ment az egyik tévécsatornán, amit jellemzően csak az idősebb korosztály szokott nézni. Miközben megtöröltem a hajamat, figyeltem, ahogy Meg Ryan karaktere igyekszik tudomást sem venni a Hugh Jackman által alakított brit gentleman sármjáról.

- Imádom ezt a filmet.

- Naná, hogy imádod. - Úgy vigyorgott, hogy zavarba jöttem, mintha tudna rólam valamit, amit nem kellene. Kicsit előrehajolt, hogy vegyen egy sütit. - Szóval, miről akarsz velem beszélgetni?

Éreztem, hogy elönti az arcomat a forróság, de inkább csak azért, mert megrémültem, hogy kigúnyol, és elmondja majd Michaelnek, ha beavatom a tervembe. Leültem a kanapéra, magam mellé tettem a törülközőt, és azt mondtam:

- Oké, a helyzet a következő. Szükségem van a segítségedre. - Erre azonnal elvigyorodott. Felemeltem a kezem, még mielőtt megszólalhatott

volna, és folytattam. - Nem. Figyelj. Tudom, te nem az a típus vagy, aki önzetlenül segít, úgyhogy van egy ajánlatom a számodra.

- Jaj. Mintha valami zsoldos lennék, vagy ilyesmi. Ez fáj.

- Dehogy fáj.

- Nem, tényleg nem fáj - tette hozzá egy vállrándítással.

- Oké. - Minden önuralomra szükségem volt, hogy ne látszódjon rajtam az idegesség. - Még mielőtt elmondanám, miben kérem a segítségedet, szeretném tisztázni a megállapodás feltételeit.

Keresztbe fonta a karját - atyaég, mikor lett ilyen széles a mellkasa? -, és lehajtotta a fejét.

- Folytasd csak.

- Szóval. - Nagy levegőt vettem, és a fülem mögé tűrtem a hajam. - Először is, esküdj, hogy tartod a szádat. Ha bárkinek beszélsz az üzletünkről, az egyezség semmissé válik, és nem kapod meg, ami jár. Másodszor, ha beleegyezel az alkuba, akkor valóban segítened kell. Nem csinálhatod csak egy kicsit, hogy aztán megpattanj.

Szünetet tartottam, ő pedig komor tekintettel nézett rám.

- Nos? Mi az ajánlatod? Nyögd már ki!

- Elidegeníthetetlen hozzáférés A parkolóhelyhez éjjel-nappal, a hét minden napján, amíg tart az egyezségünk.

- Azta. - Közelebb lépett, és lehuppant a szemközti székre. - Nekem adod A parkolóhelyet?

Annyira nem lelkesedtem az ötletemért, ugyanakkor tudtam, hogy Wes mennyire akarja. Az apjával folyton a régi autójukat bütykölték, ami persze egy tragacs volt. Amikor nekem jutott A parkolóhely, ők kénytelenek voltak végigcipelni az egész utcán a mázsásnak tűnő szerszámosládát, hogy valahogy beindítsák.

- Pontosan.

Szélesen elvigyorodott.

- Benne vagyok. Megcsinálom. Én vagyok a te embered.

- Na, ilyet se mondtál még nekem, de nem is tudod, miről van szó.

- Nem számít. Ezért bármire képes vagyok.

- Mi van, ha azt akarom, hogy ebédszünetben meztelenül szaladgálj a suli folyosóján?

- Nem gond.

Megragadtam a kanapé karfájára hajtogatott pokrócot, és a vállamra terítettem.

- Mi van, ha azt kérem, hogy meztelenül cigánykerekezz végig az iskola folyosóján úgy, hogy közben a Hamilton{2} teljes filmzenéjét végigénekled?

- Meglesz. Imádom a My Shotot.

- Komolyan? - Erre már elmosolyodtam, bár nem szokásom Wesre mosolyogni. - De tudsz egyáltalán cigánykerekezni?

- Aha.

- Bizonyítsd be.

- Micsoda igényeid vannak.

Wes felállt, lábbal odébb tolta az asztalt, és bemutatta a legszörnyűbb cigánykereket, amit valaha láttam. Behajlította a lábát, ráadásul még véletlenül sem fordult át a feje felett, de ez sem zavarta abban, hogy ügyesen megállítsa a mozdulatot, és diadalittasan visszaüljön a helyére.

- Most pedig mondd el végre, miről van szó - sürgetett.

Igyekeztem köhögéssel leplezni a nevetést, és közben az arcát figyeltem. Őszinteséget kerestem, valamiféle utalást arra, hogy bízhatok benne, de a sötét szeme és az állkapcsa elterelte a figyelmemet. Eszembe jutott, amikor hetedikben hat dollárt adott, hogy abbahagyjam a sírást.

Helena és Apa épp akkor házasodtak össze, és elhatározták, hogy átalakítják a ház alsó szintjét. Előkészületként Helena kipakolta a szekrényeket és a fiókokat, és minden régi holmit elajándékozott. Beleértve Anya DVD-gyűjteményét is.

Miután ezen nagyon kiborultam, Apa elmagyarázta Helenának a helyzetet, ő pedig szörnyen szégyellte magát. Nem győzött bocsánatot kérni, én meg vigasztalanul zokogtam. Egyre csak az a mondat járt a fejemben, amit Apának mondott: „Azt hittem, senki sem nézi azokat a gagyi filmeket.”

Találékony gyerek voltam - és a mai napig az vagyok, mi sem bizonyítja jobban, mint hogy itt ülök Wesnél -, és csak egy telefonhívásba került, hogy megtudakoljam, hol vannak a DVD-k. Ellógtam otthonról, azt hazudtam Apának, hogy Jocelynhez megyek, és elbicajoztam a használt cikkek boltjába. Felkészültem, nálam volt a bébiszitterkedéssel keresett összes zsebpénzem, de ott szembesültem vele, hogy az sem elég: „Ezt gyűjteményként fogjuk eladni, kölyök, nem veheted meg őket egyenként.”

Bámultam az árcédulát, de akárhogy számolgattam, hat dollárral kevesebb volt nálam. Az a bunkó boltos meg hajthatatlan volt. Hazáig bőgtem a rózsaszín bicajomon. Úgy éreztem, mintha másodszor is elvesztettem volna Anyát. Már majdnem visszaértem, amikor észrevettem

West, aki éppen a házuk előtti udvaron kosarazott. Rám nézett a szokásos félmosollyal, mintha tudna rólam valami titkot, de aztán abbahagyta az idétlenkedést.

- Szia! - Ledobta a labdát az előkert füvére, és elindult felém. - Mi a baj?

Emlékszem, nem akartam elmondani neki, mert tudtam, hogy kinevetne, de volt valami a szemében, amitől újból zokogni kezdtem. Sírtam, mint egy dedós, miközben elmeséltem neki az egészet, de ahelyett, hogy kinevetett volna, inkább végig csendben figyelt, majd egyszer csak, amikor hüppögve próbáltam összeszedni magam, előrehajolt, és a hüvelykujjával letörölte a könnyeimet.

- Ne sírj, Liz - mondta szomorúan és együttérzőn, mintha ő is bármelyik pillanatban képes lenne elsírni magát. - Várj meg itt! - mutatta az ujjával, hogy egy perc, és visszajön, azzal megfordult, és berohant a házba.

Én meg csak álltam ott sírástól kimerülten és a kedvességétől ledöbbenve, majd kisvártatva megjelent az ajtóban egy tízdollárossal a kezében.

Emlékszem, amikor ránéztem, az volt az első gondolatom, hogy kedves barna szeme van, és szerintem ez a gondolat kiült az arcomra is, mert rögtön rám sandított, és így szólt:

- Csak azért, hogy fejezd már be, mert egy perccel sem bírom tovább hallgatni a bömbölésedet. És kérem a visszajárót.

Hirtelen bevillant, hogy most éppen itt ülök Wesnél a nappaliban. Michael. A parkolóhely. Wesnek segítenie kell. Rápillantottam. Igen, a sötétbarna szeme azóta sem változott semmit.

- Oké - elvettem egy sütit, és beleharaptam -, de esküszöm mindenre, ami szent, hogy ha bárkinek kifecseged, bérgyilkost küldök rád.

- Efelől semmi kétségem. Most pedig bökd már ki!

Nem mertem a szemébe nézni. Tekintetem a legginsemre vándorolt, megcsodáltam, milyen sima anyagból van, majd így szóltam:

- Rendben, a következő a helyzet. Michael visszatért a városba, és én úgy voltam vele, hogy legalábbis reméltem, hogy újra, szóval… Közel álltunk egymáshoz, mielőtt elköltözött, és szeretném, ha újból fel tudnánk venni a fonalat.

- És én mégis hogyan tudnék ebben segíteni?

Lehunytam a szemem, és végigfuttattam a mutatóujjamat a nadrágom varrásán.

- Nincs vele órám, ezért nem nagyon tudok vele normális körülmények között találkozni. De te és Michael már barátok vagytok. Együtt lógtok. Még a buliba is meghívtad - nem mertem ránézni, amikor kimondtam -, tehát vagytok olyan jóban, amilyen jóba én is szeretnék vele lenni.

Wes bekapta és megrágta a maradék sütit, a kezét pedig a nadrágjába törölte.

- Várj, csak hogy jól értem-e. Te még mindig odavagy Youngért, és azt akarod, hogy magammal vigyelek Ryno bulijára, hogy felszedd őt.

Eszembe jutott, hogy nemet mondok, de inkább azt feleltem:

- Nagyjából erről van szó, igen.

Megfeszült az állkapcsa.

- Úgy hallottam, Laney eléggé bejön neki.

Na, ezt aztán ne. Nem is csak az én személyes érdekeim miatt, de Laney Morgan egyáltalán nem illett Michaelhez. Valójában azzal, hogy belém szeret, inkább még szívességet is teszek neki, mert megmentem attól a csajtól.

- Az nem számít.

Erre a mondatra felhúzta az egyik szemöldökét.

- Hát, te sem mész a szomszédba egy kis pofátlanságért, Elizabeth!

- Fogd be.

Elmosolyodott.

- Ugye te sem gondolod komolyan, hogy csak úgy besétálsz a buliba, és ő majd kizárólag veled foglalkozik? Nagyon sokan lesznek.

- Csak néhány percre lesz szükségem.

- Nocsak, milyen magabiztos itt valaki.

- Igen. Már megvan a forgatókönyv. A terv.

- Csupa fül vagyok.

Felhúztam a lábam.

- Már elmondtam.

- Nem. - Felállt, a kanapéhoz lépett, és leült mellém. - A terved szar. Szorosabban magam köré húztam a takarót.

- Honnan tudod, hisz nem is ismered.

- Mert ötéves korod óta ismerlek, Liz. Biztos vagyok benne, hogy a tervedben van egy mesterkélt randi, egy füzetnyi gyerekes ötlet és egy naplementében lovagló herceg.

Közel járt az igazsághoz, de nem hagytam magam:

- Nagyon tévedsz.

- Fogadjunk!

Sóhajtottam.

- Szóval…?

Csak azt kell valahogy elérnem, hogy A parkolóhely erősebb motivációt jelentsen Wesnek annál, hogy engem piszkál.

Keresztbe fonta a karját, és szemmel láthatóan nagyon meg volt elégedve magával.

- Szóval…?

- Ó, istenem, direkt kínozni akarsz. Most segítesz vagy nem?

Megvakarta az állát.

- Nem tudom, megéri-e azért A parkolóhelyért.

- Mi éri meg? Hogy megengedd, hogy veled menjek a buliba pár órára?

- Betűrtem egy nedves hajfürtöt a fülem mögé. - Észre sem fogod venni, hogy ott vagyok.

- És mi van, ha szeretnék valakivel összejönni? - A tekintete olyan hátborzongató volt, hogy megfeledkeztem magamról, és kissé elmosolyodtam. - A jelenléted megzavarhatja a varázserőmet - tette hozzá.

- Hidd el, észre sem fogsz venni. Minden idegszálammal arra fogok koncentrálni, hogy Michaellel flörtöljek. A varázspálcád közelébe se megyek.

- Pfuj. Ne is folytasd, mit csinálnál vagy nem csinálnál a varázspálcámmal, te kis perverz.

Szánakozva forgattam a szemem, majd ránéztem:

- Ez egy igen akar lenni? Vagy most mi van?

Elvigyorodott, és feltette a lábát a dohányzóasztalra.

- Igen. Imádom nézni, hogy szégyenszemre hazagyalogolsz Mrs. Scarapelli házától. Ez a legújabb hobbim. Ezért úgy döntöttem, velem jöhetsz a buliba.

- Igeeen! - kiáltottam, de még időben észbe kaptam, nehogy örömujjongásnak hangozzék.

- Nyugi már! - Wes előrehajolt, felkapta a távirányítót, és felhangosította a tévét, aztán úgy nézett rám, mintha büdös lennék. - Várj, ez a film…? Te tényleg szereted ezt a filmet?

- Elismerem, hogy fura a sztori, de nagyon jó kis film, hidd el.

- Láttam már. Ez egy szar. Hogy lenne már jó?

- Nem szar. Arról szól, hogy találsz valakit, aki annyira illik hozzád, hogy mindent eldobsz, és akár majdnem másfél évszázadot is utazol a

kedvéért. A lány szó szerint maga mögött hagyja jelenkori életét, és 1876- ba költözik. Úgy értem…, mi ez, ha nem mindent elsöprő szerelem? - Ránéztem a tévére, és máris eszembe jutottak a kedvenc jeleneteim. - Biztos, hogy láttad már? - kérdeztem rá.

- Biztos - rázta meg a fejét, majd tovább nézte azt a részt, amelyben Stuart könyörög a nővérnek, hogy engedjék ki a kórházból. - Ez a film egy sablonos, szirupos, nyálas szar.

- Hát persze. - Miért is hittem, hogy Wes másképp látja. - Igen-igen, Wes Bennett a romkomsznob. Nem is vártam mást.

- Nem vagyok romkomsznob, jelentsen bármit ez a mesterséges kifejezés, de azért nézőként többet várok a kiszámítható cselekménynél és a sablonos karaktereknél.

- Jaj, ne már! - Feltettem a lábam a dohányzóasztalra. - Az épületrobbantás és az autós üldözés talán nem kiszámítható?

- Azzal gyanúsítasz, hogy akciófilm-rajongó vagyok?

- Mert nem az vagy?

- Ó, dehogynem. - Az asztalra dobta a távirányítót, és megragadta a poharát. - De a gyanúsítgatást kikérem magamnak.

- De igazam van.

- Mindegy. - Megitta az utolsó korty tejet, és letette a poharát. - A lényeg, hogy a csajos filmeknek nevetségesen semmi, de semmi közük a valósághoz. Mint például: „Nézd már, ezek ketten annyira különbözőek, és annyira utálják egymást, de… várjunk csak! Biztos, hogy olyan nagyon különböznek?”

- Ellenségekből szerelmesek. Klasszikus leosztás.

- Ó, te jó ég, hiszen te ezt imádod! - Összehúzta a szemét, előrehajolt, és megpaskolta a fejemet. - Te szegény, zavarodott kis szerelem bolondja. Ugye nem hiszed, hogy ennek a filmnek bármilyen köze van a valósághoz?

Ellöktem a kezét a fejemtől.

- De igen, én hiszek az időutazásban.

- Nem erről beszélek - intett a tévé felé. - Az időutazás ebből az egészből kábé a legrealisztikusabb rész. Én a romantikus filmekről beszélek, úgy általában. A kapcsolatok nem így működnek!

- De igen.

Erre megint felhúzta a szemöldökét.

- Tényleg? Javíts ki, ha tévedek, de nekem úgy tűnt, hogy se Jeremiah Greennel, se Tad Mirandával nem működött.

Kicsit meglepett, hogy tisztában van a szerelmi életemmel (pontosabban a nem létező szerelmi életemmel), de azt hiszem, ez elkerülhetetlen volt, hiszen egy suliba és egy osztályba jártunk.

- Jó, akkor működhet.

Kisimítottam a még mindig nedves hajamat az arcomból, és kicsit sem voltam meglepve, hogy Wes így gondolkodik. Nem tudom, volt-e valaha komoly kapcsolata egy lánnyal. Ő egy tipikus sportoló srác volt, aki mindent - a kapcsolatokat is - játéknak fogta fel.

- Igenis van rá példa, még ha a magadfajta cinikus, kiégett emberek túl… cinikusak is ahhoz, hogy higgyenek benne.

- Kétszer mondtad, hogy cinikus.

Nagyot sóhajtottam, ő pedig elmosolyodott azon, hogy sikerült felbosszantania.

- Szóval, úgy gondolod, hogy két olyan ember, akik egymás ellenségei, a valóságban túl tudnak lépni a nézeteltéréseiken, és őrülten egymásba szerethetnek?

- Igen.

- És azzal is egyetértesz, hogy nem gáz trükközni és csalni azért, hogy felszítsd az igaz szerelmet?

Az ajkamat harapdáltam. Vajon én ezt csináltam? Ez csalásnak számít? A gondolattól kicsit összerándult a gyomrom, de nem törődtem vele. Itt nem erről volt szó.

- Úgy hangzik, mintha… Elég nevetségesen hangzik.

- Neeem, dehogy… Ez konkrétan nevetséges.

- Te vagy nevetséges - mondtam.

Észrevettem, hogy csikorgatom a fogamat, ezért inkább ellazítottam az állkapcsomat. Végül is kit érdekelt, hogy Wes mit gondol a szerelemről?

Kicsit elmosolyodott, és így szólt:

- Gondoltál már arra, hogy ha a kis szerelmi elképzeléseid helytállóak, akkor Michael egyáltalán nem hozzád való?

Nem. Számomra ő volt az igazi. Annak kellett lennie. De azért megkérdeztem:

- Ezt meg hogy érted?

- Ezen a ponton te és Michael nem vagytok dühösek egymásra, szóval a dolog halálra van ítélve. Minden romantikus komédiában van két ember, akik az elején ki nem állhatják egymást, de végül kibékülnek.

- Undorító.

- Komolyan. A szerelem hálójában. A csúf igazság. Őőő… Harry és Sally. 10 dolog, amit utálok benned. Mindenütt nő…

- Először is, a Mindenütt nőben a második esély a szerelemre trükk van, seggfej.

- Én kérek elnézést.

- Másodszor, elég lenyűgöző, mennyi mindent tudsz a romantikus filmekről, Bennett. Nem vagy te titokban rajongó?

Rám nézett, és csak a tekintete árulta el, hogy nem.

Tényleg egy kicsit lenyűgözött; imádtam A csúf igazságot.

- Nem mondom el senkinek, hogy titokban rajongsz a romantikus filmekért.

- Fogd be - nevette el magát, és lassan megrázta a fejét. - Szóval, akkor melyik műfaji közhely érvényes rád és Michaelre? A „kiskutyaként loholok utána, amíg ő meg nem látja a pincsiben a potenciális barátnőt, még úgy is, hogy már van egy potenciális barátnője”-trükk?

- Milyen egy undok, cinikus barom vagy! - Mindössze ennyivel tudtam visszavágni neki, mert Wes hátborzongatóan tehetséges volt abban, hogy egyik pillanatról a másikra megnevettessen. Még akkor is meg kellett erőltetnem magam, hogy ne kezdjek el kuncogni, amikor rajtam gúnyolódott.

De megegyeztünk, ezért számot cseréltünk, hogy miután beszélt Michaellel, küldhessen nekem SMS-t. Abban maradtunk, hogy másnap a buli előtt, hét órára értem jön. Miközben hazafelé mentem az esőben, szinte alig akartam elhinni, hogy beleegyezett. Voltak fenntartásaim azzal kapcsolatban, hogy Wesszel mutatkozzam, de hát egy lány bármire képes az igaz szerelemért.

* * *

Sem esőben, sem sötétben nem igazán szerettem futni, a kettő együtt pedig oltári szívásnak ígérkezett. Helena már főzte a spagettit, mire hazaértem Weséktől, ezért le kellett ülnöm egy „milyen napod volt?” kérdéssel színesített, jó kis családi vacsorára, mielőtt elindultam volna. Apám megpróbált meggyőzni, hogy ne a zuhogó esőben kocogjak, hanem inkább az új futópadon, amit tegnap vett, de erről hallani sem akartam.

A napi futásnak semmi köze nem volt a testmozgáshoz.

Meghúztam a kapucnim zsinórját, lehajtottam a fejem, és elindultam a járdán, kopott futócipőm minden lépésnél felcsapta a vizet a futónadrágra. Hideg volt és nyomorúságos idő, az utca végén, ahogy befordultam a sarkon, gyorsabb tempóra váltottam, mire az esőfüggönyön át megpillantottam a temetőt.

Nem lassítottam, amíg át nem léptem a kapun, fel nem értem az ismerős, egysávos, fekete aszfalton, és épp csak el nem hagytam a görbe szilfát, aztán balra fordultam, és megtettem még tizenöt lépést.

- Jó szar idő van, Anya - mondtam, amikor megálltam a sírköve mellett csípőre tett kézzel és nagyokat sóhajtva, hogy megnyugtassam a légzésem. - De komolyan.

Leguggoltam mellé, és végigsimítottam a csúszós márványt. Általában leültem a fűbe, de most túl nedves volt. A zuhogó eső miatt az árnyékos temető most még sötétebbnek tűnt, mint máskor, de kívülről ismertem a helyet, ezért nem zavart.

Fura módon én ezen a helyen boldog voltam.

- Szóval, Michael visszatért - biztosan láttad -, és ugyanolyan tökéletesnek tűnik, mint mindig. Holnap újra találkozom vele. - Most is, mint mindig, amikor itt voltam, magam elé képzeltem az arcát, és azt mondtam: „Ez jó hír.” Még akkor is, amikor Weshez kellett mennem segítségért. Anya mindig is úgy gondolta, hogy Wes aranyos, de túl durván játszik.

- Úgy érzem, a sors hozta így, szinte az ölembe pottyant, közvetlenül azután, hogy meghallgattam a Someone Like You-t. Úgy értem, mi lehet ennél sorsszerűbb? A kedvenc dalod a kedvenc filmünkből, és a kedvenc cuki exszomszédunk csak úgy beugrik? Úgy érzem, te írtad ezt a „boldogan éltek, míg meg nem haltak”-forgatókönyvet, onnan, ahol most vagy.

Szünetet tartottam, és az ég felé mutattam.

- Valahol ott fent.

Még a hideg eső sem szegte kedvemet, amikor lelkesen meséltem Anyának Michael jellegzetes, déli akcentusáról. Leültem a gyönyörű betűkkel vésett sírköve mellé, és addig dumáltam neki mindennap, amíg meg nem szólalt a telefonom figyelmeztetője. Ez a rituálé az évek során olyan lett, mint egy szóbeli napló, csak nem rögzítettem, és senki nem is hallhatta. Kivéve persze Anyát, remélem, ő hallotta.

Ideje volt hazamenni.

Felálltam, és megsimogattam a sírkövét.

- Holnap találkozunk. Szeretlek.

Nagy levegőt vettem, mielőtt megfordultam, és lekocogtam a dombon.

Az eső még mindig erősen zuhogott, de most könnyűnek éreztem a futást.

Ahogy elfutottam Wes háza mellett, és befordultam a felhajtóra, rájöttem, hogy rég nem voltam ilyen izgatott.

* * *

- Liz!

Felkaptam a fejem az irodalom-házifeladatról, és láttam, hogy Joss mászik be az ablakomon, Kate és Cassidy pedig utána. Évekkel ezelőtt rájöttünk, hogy ha felmászunk a régi játszóházam tetejére a hátsó udvaron, akkor éppen elég magasan vagyunk ahhoz, hogy a hálószobaablakot felemelve azonnal a szobámban legyünk.

- Sziasztok, csajok! - Kiroppantottam a hátam, megfordultam a székkel, és meglepetten vettem tudomásul, hogy itt vannak. - Mi a helyzet?

- Épp most fejeztük be a ballagási buli megbeszélését, de még nem akarunk hazamenni, mert apám azt mondta, kilencig maradhatok, és még csak nyolc óra negyven van - mondta Cassidy (akinek hírhedten szigorúak voltak a szülei), miközben lekuporodott az ágyra. Kate lehuppant mellé, Joss pedig az ablakpárkánynak dőlt, és így szólt:

- Szóval még húsz percig itt maradunk.

Felkészültem, hogy a buli terveivel fognak nyomasztani.

- Nagyjából harminc ember zsúfolódott össze a Burger Kingben, és hangosan kiabálták az ötleteket, hogy szerintük mi lenne vicces. - Joss kuncogott. - Tyler Beck szerint csak úgy szét kellene dobálnunk húszezer pattogós gumilabdát a folyosókon, és ő ismer egy srácot, aki tud adni.

Kate nevetve szólt hozzá:

- Esküszöm, már mindenkit meggyőzött, hogy ez a tuti ötlet. Egészen addig, amíg azt nem mondta, hogy pénz is kellene rá.

- Mi, végzősök minden mókában benne vagyunk, csak éppen egy fillérünk sincs.

Cassidy hátradőlt az ágyamon, és így szólt:

- Nekem személy szerint tetszett Joey Lee ötlete, hogy tomboljunk, káromkodjunk, zúzzunk a folyosókon, és borogassuk fel a könyvtári polcokat. Szerinte pont azért lenne nagyon vicces, mert kicsit sem vicces, viszont mindenki örökre emlékezne rá.

- Hát, ez kétségtelen - mondtam, kibontottam a copfomat, és beletúrtam a hajamba. Nem akartam Jossra nézni, mert úgy éreztem, egyetlen pillantásomból kitalálná, hogy Wesszel bizniszeltem, ezért továbbra is Cassre szegeztem a tekintetem.

- Ott kellett volna lenned, Liz - mondta Joss, én pedig felkészültem arra, ami ezután jön: egy kiselőadás arról, hogy egyszer vagyunk végzősök. Ebben nagyon jó volt. „Ahogy gondolod, Liz. Már csak néhány hónapig vagyunk végzősök.” De amikor ránéztem, inkább elvigyorodott, és így folytatta: - Mindenki sorolta az ötleteit, és akkor Conner Abel így szólt: „Nálunk a kert egyszer be volt villázva.”{3}

Egy pillanatra lefagytam.

- Fogd be!

- Igaz? - Kate visított.

Tavaly, amikor nagyon bele voltam zúgva Connerbe, vicces ötletnek tűnt, hogy szombat este, amikor amúgy semmi érdekes nem történik, és mindannyian nálam aludtunk, teleszurkáljuk Connerék előkertjét műanyag villákkal. Igen, hülyeség volt, de mi még elsősök voltunk, jobb nem jutott eszünkbe. De ahogy ott dugdostuk a villákat a földbe, megjelent az apja, épp kihozta a kutyát sétálni. Mi átrohantunk a szomszéd háza elé, de nem elég gyorsan, mert a kutya Joss után szaladt, utánakapott, lerántotta róla a pizsamanadrágot, így aztán Joss bugyit és popsit villantott.

Joss kuncogott:

- Nagyon vicces volt hallani, hogy „a kert be volt villázva”.

- Nem tudom elhinni, hogy ezt mondta - nevettem.

Megrázta a fejét, és hozzátette:

- De azért is vicces volt, mert valaki megkérdezte, mi a fenéről beszél, és ezt hallgassátok, idézem: „Egy csapat lány tavaly teleszurkálta villával az egész előkertet, aztán az egyikük elszaladt, és közben letolta a gatyáját. Nem mondom, srácok…”

- Hagyd már abba! - fulladoztam a nevetéstől, aztán elkapott a nosztalgia. Milyen egyszerű és ártatlan időszak volt az, nem mérgezték meg olyan felnőttes problémák, amilyenek miatt idén stresszeltünk. - Belehaltál volna, ha nem rólad szól az egész?

Bólintott, felállt, és a szekrényemhez lépett.

- Még szép, de tudom, hogy ha bevallottam volna, hogy együtt voltunk, akkor elkönyveltetek volna zaklatónak. - Néztem, ahogy átvizsgálja a ruháimat, majd így szólt: - Hol van a pepita ruha?

- Nem pepita, hanem kockás, és ott van a szekrény másik felében - rámutattam -, a blúzok között.

- Tudom, milyen, de azt hittem, a ruhák között tartod.

- Túl hétköznapi.

Átnézte a másik állványt, megtalálta a ruhát, levette a fogasról és a karjára terítette.

- És mit csináltál ma este? Csak házi feladatot?

Pislogtam, aztán egy pillanatig csak néztem magam elé, de Cass és Kate nem is figyeltek, Joss pedig a ruhát vizsgálgatta. Megköszörültem a torkom, és szinte alig hallhatóan mondtam, hogy „nagyjából”.

- Tudod, mennyit kell elolvasnunk a Gatsbyből holnapra?

- Erre le kell csapnom - mondta Cass.

- A maradékot - mondta Joss ugyanabban a pillanatban.

- Köszi - nyögtem ki, miközben ők ugyanúgy, ahogy jöttek, visszamásztak az ablakon. Joss már átlendítette a lábát, amikor visszaszólt:

- Egyébként szuper jó így a hajad. Begöndörítetted?

Eszembe jutott, ahogy ott állok Wesnél a nappaliban csuromvizes hajjal.

- Nem, én… Csak elkapott az eső iskola után.

Elmosolyodott.

- Mindennap ilyen szerencsésnek kéne lenned, nem?

- Igen. - Láttam magam előtt, ahogy Wes cigánykerekezik, és nehezemre esett komolynak maradni. - Hát persze.

H A R M A D I K F E J E Z E T

„- Késtél.

- Szédítő vagy.

- Akkor megbocsátok.”

- MICSODA NŐ!

Negyed nyolc volt, és Wes még mindig sehol.

- Miért nem mész át hozzá? - Apa felpillantott a könyvéből, és egyenesen a pulton kopogó körmeimre bámult. - Úgy értem, Wes ilyen.

- Lefordítom - szólalt meg Helena, és rám vigyorgott. - A kopogtatással az őrületbe kergeted apádat, és szerinte még az is lehet, hogy Wes megfeledkezett a randiról.

- Ez nem randi.

Apám figyelmen kívül hagyta a megjegyzésemet, maga mellé tette a könyvet az asztalra, és Helenára mosolygott.

- Igen, tényleg nagyon zavar a kopogás, Westől pedig bármi kitelik.

Apám és Helena a kanapén ülve ugrattak a beszólásaikkal, nekem pedig uralkodni kellett magamon, hogy ne vegyem túl komolyan őket. Helena csodás nő volt, a Szívek szállodája Lorelai Gilmore-ja szőke változatban, de az apámmal együtt néha igazán elviselhetetlennek éreztem. Egy beragadt liftben találkoztak, pontosan egy évvel Anya halála után. Két órát töltöttek a belvárosi First National épületének nyolcadik és kilencedik emelete között - szó szerint - összezárva, azóta viszont elválaszthatatlanok.

Elég ironikus, hogy tökéletesen passzolnak egymáshoz, cukik együtt, és úgy tűnik, az isten is egymásnak teremtette őket, ugyanis ez a nő szöges ellentéte Anyának. Anyám kedves, türelmes és imádnivaló volt, a modern Doris Day.{4} Imádta a szép ruhákat, a házi kenyeret és a kertből frissen szedett virágokat, és mindez hozzájárult ahhoz, hogy apám őrülten beleszeretett. Azt mondta, azonnal levette a lábáról.

Helena ezzel szemben végtelenül szellemes és gyönyörű volt. Legszívesebben farmerben és pólóban járt, imádta a gyorséttermi kajákat,

és ki nem állhatta a romantikát, apám sorsa viszont abban a pillanatban megpecsételődött, amikor a toronyházban elromlott a lift.

Én ugyanabban a pillanatban elvesztettem egy gyászban velem osztozó társat, de kaptam egy olyan nőt, aki egyáltalán nem hasonlított az anyukámra, akit esténként még mindig sirattam.

Ez pedig sok volt az akkor tizenegy éves Liznek.

Megnéztem a telefonomat, de Wes nem küldött üzenetet. Tizenöt, nem is, már tizenhét percet késett, de még mindig nem jött tőle egyetlen ‚,bocs, hogy kések”-SMS sem.

Egyáltalán miért akartam én időben elkészülni? Valószínűleg teljesen megfeledkezett rólam, és már a buliban van, kezében egy sörrel. Tegnap este írt egy SMS-t, hogy Michael örömmel hallotta, hogy megyek a partira, én pedig a kínok kínját álltam ki, hogy ne szaladjon ki a számon a kérdés: „Mondott rólam valamit? Mindent tudni akarok!”

Aztán végül nem kérdeztem semmit, mert Wes csak felhasználta volna ellenem.

Üzenetem jött, elővettem a telefont a zsebemből.

Jocelyn: MIT CSINÁLSZ?

Válasz nélkül visszatettem, de közben azért a bűntudattól görcsbe rándult a gyomrom. Általában mindent elmondtam neki, de tudtam, hogy nem helyeselné, hogy elmegyek a buliba. „Tudod egyáltalán, ki az a Ryno?

Michael Young NEM az a fickó, aki utánad rohan a vonatállomásra.” Amikor ezt mondta, azonnal tudtam, hogy nem is sejti, mennyire fontos nekem ez az egész.

Elmegyek a buliba, aztán ha hazajöttem, majd írok neki.

- Éjfélre itthon leszel? - kérdezte Apa.

- Igen.

- De egy másodperccel sem később, oké? - A megszokottnál kicsit szigorúbban nézett rám, majd hozzátette: - Éjfél után semmi jó nem történik.

- Tudom, tudom. - Minden egyes alkalommal, amikor elmentem valahova, ugyanezt mondta. - Majd hívlak, ha…

- Nem, ne hívj. - A mindig laza apám a fejét ingatta, ahogy rám mutatott. - Csak arra figyelj, hogy ne késs. Megértetted?

- Édesem, nyugi, persze hogy megértette. - Jelentőségteljesen összenéztünk Helenával, majd kipillantott az ablakon, és valamit magyarázott Apának a gyepről.

Apám mindig csak akkor lett feszült, amikor az esti kimenőről volt szó, és akkor is csak anyám halála miatt. Ha ilyenkor vissza mertem szólni, ő azonnal rávágta: „Ha anyád nem lett volna kint az utcán éjfélkor, az a részeg sofőr nem ütötte volna el.”

És igaza volt. Fájón igaza. Úgyhogy nagyjából mindig hallgattam róla.

Annyira ideges voltam, hogy megállás nélkül kopogtattam az asztalon a körmömmel, és lóbáltam a keresztbe tett lábamat. Nem Michael miatt voltam ideges; azt a részt izgatottan vártam. Azért idegeskedtem, mert olyan partiba készültem épp, amit az iskola népszerű diákjai tartottak. Wesen kívül senkit nem ismertem, és tök cikinek éreztem, mert fogalmam sem volt, hogy kell viselkedni egy házibuliban, ahol a sörcsap a főszereplő.

Még sosem voltam piálós buliban.

Inkább visszafogott lány voltam. Egy átlagos péntek estén Joss, Kate, Cassidy és én moziba mentünk, vagy a könyvesboltban lógtunk, esetleg beültünk az Applebee’sbe. Néha elmentünk vásárolni, aztán a Denny’sben vagy a Scooter’s Coffee-ban kötöttünk ki.

Szerettem a kiszámítható életemet. Tudtam, mi történik, én irányítottam, és mindennek volt benne értelme. A fejemben az életem egy romantikus komédia volt, és úgy éltem, mint egy Meg Ryan-karakter. Csinos ruhák, jóbarátok, és végül egy fiú, aki imádnivalónak tart. A sörözős bulik sehogy sem illettek a képbe. Oda csak a Superbad-típusú{5} alakok jártak, vagy nem?

- És a szülők otthon vannak?

Pislogtam egy nagyot, és Mr. Ciciperverz felpattant az ölembe.

- Igen, Apa, a szülők otthon vannak.

Spoiler: nem voltak otthon.

De apám és Helena szuper laza szülők voltak. Megbíztak bennem, főleg azért, mert ritkán mentem el otthonról, és soha nem kerültem bajba, így nem érezték szükségét, hogy felhívjanak, és ellenőrizzenek. Szóval, igen, enyhe bűntudatom volt a hazugság miatt, de mivel nem terveztem semmi olyat, amit ők ne hagytak volna jóvá (kivéve a legjobb esetben azt a forgatókönyvet, hogy Michael és én a hátsó verandán csókolózunk a tiszta éjszakai égbolt alatt, miközben a háttérben a Billie Eilish Ocean Eyes című száma szól a hangszóróból, kezével végigsimít az arcomon, én pedig a

megfelelő pillanatban behajlítom a jobb lábamat, olyan filmes stílusban), a bűntudatom csak a töredéke volt annak, ami lehetett volna.

Megvakargattam Ciciperverz füle tövét, amitől dorombolni kezdett, majd beleharapott a kezembe.

Akkora pöcs volt.

Éppen a DapperTabby.com weboldalon vásárolt tarkabarka csokornyakkendő volt rajta, amitől pont úgy nézett ki, mint aki azt üzeni: „Meg akarlak ölni, de túl sokat ettem ahhoz, hogy megmozduljak.” A nyakkendő kiemelte a nemrégiben felszedett túlsúlyát, nem csodáltam, hogy kivan.

Érthető.

Letettem a földre, az ablakhoz mentem, és ott volt Wes, mintha a gondolataim idézték volna ide. Farmerban és kapucnis pulóverben ugrott le a verandájuk lépcsőjén, és átvágott a házunk előtti kerten.

- Itt van. Sziasztok! - Felkaptam a táskámat, és nyúltam a kilincsért.

- Érezd jól magad, édesem!

- Van nálad apró telefonálni? - kérdezte Helena. - Értetlenkedve néztem rá, mire megvonta a vállát, és hozzátette: - Úgy értem, te… Sosem lehet tudni. Mi van, ha belekerülsz egy időgépes, Vissza a jövőbe-sztoriba, és szükséged lesz egy telefonfülkére, hogy hazajuss?

Na, most már tényleg elegem volt belőlük.

- Igen, öhm… Határozottan van elég pénzem, hogy visszajussak ebbe az évtizedbe, ha találnánk egy lyukat a tér-idő kontinuumban. Köszönöm.

Bólintott, és feltette a lábát apám ölébe.

- Nincs mit. Most pedig nyomás!

Kinyitottam a bejárati ajtót, mielőtt Wes kopoghatott volna, és gyorsan becsuktam magam mögött. Aminek az lett az eredménye, hogy majdnem összeütköztünk. Épp időben állt meg, és kissé meglepettnek tűnt.

- Szia!

- Szia! - Körülnézett, és folytatta: - Nem kéne bemennem egy szülői kioktatásra?

Egy pillanatig nem tudtam válaszolni, mert kissé sokkoló volt látni, ahogy Wes alkonyatkor a mi verandánkon áll, enyhén pézsmás, férfias parfümtől illatozva, és szemmel láthatóan frissen letusolva. Gyerekkorunk óta szomszédok voltunk, de szürreális élmény, hogy párhuzamos életünk most keresztezte egymást.

- Dehogy - mondtam, miközben bedobtam a kulcsaimat a táskámba, és elindultam a kocsija felé, ami természetesen A helyen állt. - Tudják, hogy ez nem randi.

Csak két lépés kellett neki hozzá, és utolért.

- De mi van, ha be akarom jelenteni a szándékaimat az apádnak?

- A szándékaidat? - Megálltam a kocsija mellett. - Abbéli szándékaidat, hogy ma este több órán át megállás nélkül bosszantasz majd?

Megnyomta a távirányítót, és kinyitotta az ajtót.

- Valójában arra gondoltam, hogy inkább az egész bulit lefújom, inkább paintballozni megyek, és a testedet használom majd pajzsként.

- Még viccnek is rossz, hogy erre a ruhára neonfesték kerüljön!

Becsukta az ajtómat, megkerülte a kocsit, és beült a volán mögé.

- Ja, tényleg, mi ez a ruha? Azt hittem, hogy valami normális cuccban jössz.

- Ez igenis normális. - Becsatoltam a biztonsági övet, és lehúztam a napellenzőt, hogy ellenőrizzem a sminkemet. Mintha Wes bármit is tudna a divatról. Imádtam ezt a mustárszínű egyberucit a virágos gombjaival.

Beindította, és sebességbe rakta az autót.

- Szerinted. Garantálom, hogy te leszel az egyetlen Rynónál, aki ruhában van.

- Michael így biztosan észrevesz. - A zsebembe nyúltam, mert természetesen a ruhámnak zsebe is volt, és elővettem a rúzsomat. Remegett a kezem, de vettem egy mély levegőt, hogy valamelyest lehiggadjak. Bár nehéz volt, amikor perceken belül szemtől szemben állok majd azzal a fiúval, akiről fél életemben álmodoztam.

Nagy levegő.

- Igen, minden bizonnyal. - Elhúzódott a járdaszegélytől, és délies akcentussal, mintha cowboy lenne, hozzátette: - Szevasz, haver. Ki ez a kiscsikó abban ruhában, akitől nem látom a dögös csirkéket?

- Maradj már! Michael nem szokott így beszélni. - Próbáltam visszatartani a röhögést, de hiába, amitől persze nem tudtam szépen felvinni a rúzst, amikor a napellenzős tükörhöz hajoltam. - Úgy beszél, mint egy intelligens, karizmatikus fickó. Mert igazából az.

- Mintha bármit is tudnál róla. - Jobbra kanyarodott a Teal Streetre, és rálépett a gázra. - Negyedikes korában lógtunk vele utoljára.

- Ötödikes. - Visszatettem a kupakot a rúzsra. - És én igenis tudok ezt- azt.

- Ó, hát persze hogy tudsz - mondta lesajnáló hanghordozással. - Akkor biztosan azzal is tisztában vagy, hogy az utóbbi pár évet mókuskölykök szadizásával töltötte.

- Gondolod te - mondtam, visszahajtottam a napellenzőt, és előrenyúltam, hogy bekapcsoljam a rádiót. - Az elmúlt néhány évet azzal töltötte, hogy elárvult mókuskölyköket nevelt fel.

- Hát, ha engem kérdezel, ez sem kevésbé riasztó.

Nem tudtam, mit mondjak, inkább gyorsan bekapcsoltam a rádiót, és azon fortyogtam, hogy ő is teljesen röhejesnek tart. Senki nem értette, mennyire sorsszerű volt Michael visszatérése, ezért úgy döntöttem, nem törődöm a sok negatív véleménnyel.

Imádtam Jay-Z-t, de most nem igazán tudtam ráhangolódni ebben a ruhában, ezért addig keresgéltem a rádión, amíg az egyik adón meghallottam egy jó régi Selena Gomez-dalt. Ez már bejött, de Wes visszaléptette a Jay-Z-számra.

- Hé, nekem ez tetszett!

- Ez komoly? Te szereted azt a számot, amiben Selena Gomez Justin Bieberért epekedik?

Néztem, ahogy vigyorog.

- Te akkora egy baromarc vagy!

- De hát te szereted azt a baromi béna számot!!!

Ha bevált volna anyukám jóslata ezzel a „egyszer még kiesik a szemed”- mondattal, akkor a Wesszel eltöltött sok-sok idő után én már rég látássérült lennék.

- Nem is kopogsz?

Wes megállt, kezét a kilincsre tette, és úgy nézett rám, mintha egy másik bolygóról jöttem volna.

- Miért kopognék?

- Mert nem itt laksz.

- Nem hát, Ryan lakik itt, már százszor voltam nála. - Belökte a bejárati ajtót. - Bulizni megyünk az alagsorba, nem pedig egy puccos borkóstolóra a hallba. Nincs komornyik, hogy bejelentse az érkezésünket.

- Tudom, te szerencsétlen.

Elvigyorodott, és intett, hogy menjek előre.

Beléptem a márványpadlós, díszes előcsarnokba, fejem fölött egy üvegcsillár, és mindenütt csend. Túl nagy csend. Gyomoridegem volt, és

azon gondolkodtam, jobb lenne hazamenni, bár tudtam, hogy Michael már biztosan itt van.

- Nyugi, Libby.

Wes pont úgy nézett rám, mint aki vágja, mennyire ideges vagyok, és a hangjából ítélve, tényleg meg akart nyugtatni. Na, jó, ez túlzás, valószínűleg remekül szórakozott azon, hogy ilyen elveszettnek lát.

- Senki nem hív Libbynek.

Pontosabban Anya hívott így, de ő már nincs, így az nem számít.

- Á! Akkor máris megvan a tökéletes beceneved.

- Nem! Utálom.

Nem volt mindig így, de most már igen.

- Ne már. - Megbökte a karomat a könyökével. - Cserébe hívhatsz Wessynek, ha akarsz.

Nem tudtam nem nevetni ezen, annyira mókás volt.

- Nem hiszem, hogy valaha is használni fogom. Soha.

Az egyik ajtóhoz ment, kinyitotta, és meghallottuk a lépcső aljáról kiszűrődő hangokat.

- Felkészültél a durva partizásra?

Egyáltalán nem készültem fel.

- Hé, itt ne hagyj, amíg meg nem találom Michaelt, oké?

- Megígérem, hogy nem foglak, amennyiben Wessynek hívsz.

Felkacagtam.

- Rendben, Wessy. Ha lelépsz, leszúrlak a sörcsappal.

- Az én kis Libbym egy igazi vadállat.

* * *

- Hol van?

Wes rám nézett, amint megálltunk a sörcsap mellett.

- Még csak tíz perce vagyunk itt, nyugi. Itt van valahol.

Egy piros műanyag poharat szorongatva körbepillantottam. Ha lenne itt egy stáb, és megörökítenék a buli hangulatát, Mac Miller Up All Night című dala lenne a tökéletes zenei aláfestés. Rengetegen zsúfolódtak össze ebben a félkész alagsori részben, mindenki ordibált, vihogott, és vedelte a meleg sört. Az egyik sarokban néhányan kártyáztak, de amennyire meg tudtam állapítani, a játék lényege a piálás volt, amit a kórusban üvöltött „ez aaaaz!” felkiáltás kísért.

Engem ez az egész egy kicsit sem érdekelt. Csak Michaelt akartam látni. Vártam a viszontlátás örömét, a gyermekkori álmom beteljesülésének pillanatát. Minden más csak háttérzaj volt hozzá.

- Mi lenne, ha lazítanál egy kicsit, és megpróbálnád jól érezni magad? - Wes kivette a zsebéből a telefont, végigpörgette az üzeneteit, majd visszatette. - Tudod, hogy kell, ugye?

- Hát persze - mondtam, majd belekortyoltam a sörbe, és igyekeztem leplezni, valójában mennyire utálom. Wesnek igaza volt, fogalmam sincs, hogy kell jól érezni magam egy ilyen buliban. Ő bezzeg azonnal elvegyült.

Attól a perctől kezdve, hogy lementünk a lépcsőn, legalább tízszer kiabáltak utána.

Úgy tűnt, az egész gimis osztály imádja az én idegesítő szomszédomat. Hát nem furcsa? Ami még ennél is furcsább, hogy nem játszotta meg a laza csávót, akinek egy ilyen partin képzeltem.

Nem hagyott magamra, nem állt be a sörcsap mellé, és nem dumált a jelenlétemben a barátaival mellekről vagy fenekekről. Úgy értem, még jó, hogy nem ivott sört, csak vizet, hiszen ő vezetett, a fenébe is! Mégis ki ez a fiú? Én meg szentül hittem, hogy még vezetés közben is sörösdoboz van a kezében.

A szomszéd barátok már csak ilyenek. Együtt nőttök fel, bandáztok, rohangáltok az utcátokban, átkiabáltok egymáshoz a kerítésen, aztán felnőtt korotokra haverok lesztek ugyan, de mégis csak felszínesen ismeritek egymást. Tudtam, hogy úgy parkol, mint egy seggfej, hogy valamilyen labdajátékot játszik - talán baseballt? -, és mindig röhög és idétlenkedik, amikor az iskolában látom. Biztos vagyok benne, hogy ő még ennél is kevesebbet tudott rólam.

- Wesley! - visította egy csinos szőke lány, és a nyakába ugrott. Ő a válla fölött rám nézett, amikor a lány belecsimpaszkodott, én pedig olyan arckifejezést vágtam, amin Wes azonnal elkezdett nevetni. A lány hátralépett, és így szólt: - Mi tartott ilyen sokáig? Már mindenhol kerestelek.

- Fel kellett vennem Lizt - intett felém, de a csaj oda sem fordult.

Úgy egy centire állt tőle, amikor azt mondta Wesnek:

- Nagyon dögös vagy ma este.

Tehát így pasiznak az évfolyamtársnőim? Ha igen, akkor sosem lesz esélyem Michaelnél, mert én ennél sokkal visszafogottabb vagyok.

Tulajdonképpen egy kicsit sajnáltam West, amikor nyelt egyet, alig észrevehetően hátralépett, és így felelt:

- Ööö, köszi, Ash.

- Ezt valószínűleg nem kéne elmondanom neked - mondta túlkiabálva a hangzavart, de Wes még mindig feszengett, mintha csak ketten lennének egy sötét szobában, és esélye sem lenne kimenekülni. - De ha egyszer ez az igazság?

Még mindig nem volt hajlandó kilépni Wes aurájából, ezért megkocogtattam a vállát. Mégiscsak a gyerekkori haveromról volt szó, úgy éreztem, legalább most az egyszer kötelességem megmenteni.

Megfordult, és rám mosolygott.

- Szia!

- Szia! - mosolyogtam én is, és finoman megérintettem a karját. - Figyelj. - Közelebb hajoltam, és pár centiről suttogtam a fülébe, de közben majdnem elnevettem magam, amikor láttam, hogy Wes szemöldöke a homlokáig szalad. Odasúgtam neki: - El ne mondd senkinek, de Wes és én… Tudod…

- Ti jártok? - Zavartan pislogott, aztán elmosolyodott. Lassan bólintott.

- Fogalmam sem volt… Bocsánat!

- Pszt! - Elég hangosan beszélt. - Nincs para, csak nem verjük nagy dobra.

- Úgy értem, ezt alaposan benéztem. - Mindkét mutatóujjával saját magára mutatott, és felnevetett. - Nem akartam kikezdeni a pasiddal.

Megráztam a fejem, és abban a pillanatban, amikor összeállt a kép, azt kívántam, bárcsak tényleg lenne egy olyan időgépem, amilyenről Helena beszélt. Ő az az Ash, Ashley Sparks. Ó, istenem! Nemcsak nagyszájú, de nagyon népszerű csaj is, és szörnyen pletykás.

Ha rajta múlik, tíz percen belül mindenki tudni fogja a házban, hogy Wes és én együtt vagyunk. Lecsitítottam, és azt mondtam:

- Pszt… Nem nagy ügy. Még nem hivatalos, szóval…

- Ami késik, nem múlik. - Finoman oldalba bökött, majd Wesre vigyorgott. - Húzz bele!

- Ó, te jó ég! - mormoltam. - Pszt. Ööö, oké.

Elsétált, én pedig összeszorítottam a szemem, nem akartam Wesre nézni.

- Azt mondtad neki, hogy…?

Kinyitottam a szemem.

- Igen.

Behajlította a térdét, hogy az arca egy magasságban legyen az enyémmel, és rám bandzsított.

- De hát miért?

Nyeltem egyet, és lenéztem a sörömre.

- Csak megpróbáltalak kimenteni a szerelmes macskakarmok közül.

Erre felröhögött. Nagyon hangosan. Ránéztem, és nem bírtam ki, hogy ne nevessem el magam én is, annyira viccesen kacagott. Amolyan ragadós nevetés volt, kisfiús, önfeledt, de közben cinkos is. Hihetetlen. És tényleg elég muris volt, hogy én próbálom megmenteni ezt a jó kiállású fiút a dögös csajtól, aki egyértelműen ráhajtott. Potyogtak a könnyeink, annyira röhögtünk, és csak nagy nehezen tudtuk összeszedni magunkat.

- Sziasztok! - Michael lépett oda Wes mellé, és mondott neki valamit a sörről. Nekem hirtelen kalapálni kezdett a szívem, és azt hittem, menten elájulok, konkrétan semmit nem fogtam fel abból, amit mondott. A buli zaja zúgó morajlássá tompult, én még mindig a piros poharat szorongattam, aztán jó nagyot húztam a sörből. Minden olyan volt, amilyenre emlékeztem, csak jobb kiadásban. Az a lefegyverző mosoly! Szinte beleszédültem, de közben olyan érzésem volt, hogy egy spontán öngyulladást is simán be tudnék mutatni.

Wes és Michael tovább beszélgettek, de az egészből egy szót sem hallottam. Az ajkamhoz emeltem a poharat, és azt kívántam, bárcsak nálam lenne a fülesem, és Ed Sheerantól a How Would You Feel szólna benne, miközben Michael sűrű haját, szép szemét és a beszélgetés közben kivillanó, gyönyörű fogsorát pásztázom.

Megjegyzés magamnak: Amint hazaérsz, készítsd el Michael és Liz lejátszási listáját!

- Hogy vagy, Liz? - fordult felém, én pedig szinte elolvadtam a mosolyától. - Te semmit nem változtál. Bárhol felismertelek volna.

Egy pillanatra azt hittem, megnémultam, egy hang sem jött ki a torkomon, az arcom pedig lángolt, de aztán valahogy összeszedtem magam, és sikerült kinyögnöm:

- Én is ezt mondhatnám neked.

- Hol dolgozol?

- Hogy mi?

A ruhámra mutatott.

- Az egyenruhád…?

- Vagy úgy.

Na, ne már! Azt hitte az imádni való ruhámra, hogy pincérnő-egyenruha. Arra a rucira, amit azért választottam, hogy ő észrevegyen.

Lőjetek le!

Ránéztem Wesre, a tekintetéből ezt olvastam ki: „Lássuk, ebből hogy jössz ki.”

- Az egyenruhám - dadogtam. - Ööö… igen, az egyenruha. Néha besegítek az étteremben.

- Milyen étteremben?

- A… Az étteremben.

Wes szélesen elvigyorodott.

- Imádom azt az éttermet!

Orrom hegyén apró kis izzadságcseppek jelentek meg, ahogy hazudni próbáltam.

- Már csak nagyon ritkán állok be.

Michael oldalra billentette a fejét.

- Pontosan hol van az az ét…?

- Bárcsak oda költöztetek volna, ahol régen is laktatok! - vágott a szavába Wes. - Folytathatnánk azt a zseniális bújócskázást, amit régen játszottunk.

Írtam magamnak egy képzeletbeli emlékeztetőt, hogy később el ne felejtsem megköszönni Wesnek a témaváltást. Michael elvigyorodott, és ivott egy kortyot a piros pohárból.

- Gondolod?

- Na, jó, inkább ne. - Rámosolyogtam, és nem figyeltem a kuncogó Wesre. - Azok a zseniális bújócskák általában egyet jelentettek azzal, hogy Wes és az ikrek engem terrorizáltak.

- Szerinted hányszor osontam oda, hogy figyelmeztesselek? - Michael az arcomat fürkészte, mintha a régit keresné az új mögött. - Rengeteg békát és bogarat úsztál meg így, amik egyébként a blúzodban kötöttek volna ki.

Erre Wes is rákontrázott:

- Az ikrek mindig elég dühösek voltak, amikor segítettél Liznek.

Michael megvonta a vállát, és újból Wesre figyelt.

- Mégsem hagyhattam, hogy így bánj Lizzel.

Újra Ed Sheeran szólt a fejemben, miközben mosolyogva néztem, ahogy ők ketten nevetgélnek. Mindhárman visszarepültünk pár évet a felhőtlen gyerekkorunkba, és ez most nagyon jólesett.

How would you feel,

If I told you I love you?{6}

- Valahányszor giccses filmet látok a tévében, a kicsi Liz jut eszembe.

Michael a „kicsi” szót használta, ami ebben a pillanatban szexinek tűnt: „kicsi”, de valahogy úgy mondta, mintha nem különösebben tüzelné fel a téma. Még véletlenül sem úgy hangzott, mintha, mondjuk, a legújabb menő rappercsajról, Kicsi Lizről áradozna.

Felemelte a poharát, és kiitta az utolsó korty sörét.

- Emlékszem, mindig a Bridget Jones naplóját nézted, és nagyon mérges lettél, ha viccet csináltunk belőle.

Fogalmuk sem volt róla, hogy azért, mert az a film volt Anya kedvence.

- Muszáj felhánytorgatni a múltat? - A fülem mögé simítottam a hajamat, és megpróbáltam olyan irányba terelni a beszélgetést, hogy Michael rájöjjön, most milyen érdekes vagyok.

- Hallom, hogy…

- Hoznál nekem egy sört? - Ashley időközben visszatért, Michael felé nyújtotta a poharát, és rám mosolygott, mintha a legjobb barátnők lennénk. - Nem értek a sörcsapoláshoz, mindig túl nagy habot csinálok. - Uhhh - mondta olyan hanghordozással.

Michael elmosolyodott, de nem tűnt kacérnak, amikor azt mondta:

- Persze. - Azzal megfordult, és megragadta a sörcsapot, de Ashley közben már Weshez fordult.

- Mész a bálba, Bennett?

Wes rám nézett, és vigyorogva felvonta a szemöldökét.

- Még nem döntöttem el.

- Ne is álmodj róla - sziszegtem, amire ő is felnevetett, Ashley pedig folytatta, mit sem törődve a beszélgetésünkkel:

- Többen együtt megyünk majd, csapatban. - A beszéde egyre érthetetlenebbé vált, azon tűnődtem, nem kellene-e előkerítenünk a barátnőit. - Tök jó lenne, ha ti is jönnétek! Szerzünk egy limuzint, meg ilyenek.

Michaelre pillantottam, de úgy tűnt, hál’ istennek, nem hallotta a megjegyzést.

Wes közelebb hajolt hozzá:

- Ash, ti már a buli előtt is bulikáztatok?

Ash kuncogott és bólintott.

- Aha, Bennynél. Az anyukája elment otthonról.

- Értem. Mit szólnál egy kis vízhez? - Wes előkapott egy palackot a hordó melletti hűtőből, és olyan kedvesen mosolygott rá, ahogy rám még soha. Egyetlen alkalommal sem. Nekem mindig csak gúnyos vigyor és szemöldökráncolás jutott.

- Végül is, bírom a limuzinozást, úgyhogy átgondolom a szalagavatót. - Michael megfordult. - Mikor lesz?

Egy pillanatra ledermedtem, amikor láttam, hogy Wes kiveszi a sört Ashley kezéből, amit még Michael töltött neki, és kicseréli egy pohár vízre. A lánynak fel sem tűnt.

- Két hét múlva - mondta Wes.

A fejemben ez lassítva hangzott el: „Kééééééét. Héééééét. Múúúlvaaaa.”

- Olyan bizarr, hogy két hónappal az érettségi előtt váltottam iskolát - mondta Michael Wesnek. - Tudom, hogy a végzősök bálja fontos, de én Laney-n kívül még egyetlen lányt sem ismerek itt.

Engem ismersz! Vigyél engem, édes Michael, ne azt a gonosz és üresfejű Laney-t!

Jossnak valahogy meg kellene majd magyaráznom, hogy változott a terv, de biztosan megértené, ha lecserélném az álompasira.

Michael Wesre, majd rám mutatott.

- Ti is mentek?

- Mi? - mondtam a kelleténél kissé magasabb hangszínen, és közben vadul hadonásztam Wesre és magamra mutatva. Hálás voltam, hogy Ashley időközben felszívódott. - Wes és én? Istenem, dehogy! Te most viccelsz?

- Igen. - Wes a fejét rázta, és a kezével jelezte, hogy ki van zárva. - Nem megyünk együtt sehova. Elhiheted, még a benzinkútra sem mennék el vele.

- Hát, én sem hívnálak még a benzinkútra sem, úgyhogy nyugodtan befoghatod - mondtam mosolyogva egy kamubokszütés kíséretében. - Elhiheted.

Michael úgy nézett ránk, mintha valami vicceset mondtunk volna.

- Ó. Pedig úgy hallottam, együtt vagytok.

- Igen, lehet, de rosszul hallottad - mondtam, és abban a pillanatban el is borzadtam, amikor rájöttem, hogy - atyavilág! - én indítottam el ezt a pletykát. Magamról.

Istenem. Hogy ennyire rohadt gyors volt az a pletykafészek Ash! Ha nem aggódtam volna amiatt, hogy mindent tönkretesz, le lettem volna nyűgözve

a teljesítményétől.

- Nem talált, haver. - Wes megsimogatta a hajamat, és azt mondta: - Nekem nem kell a kicsi Liz.

Rácsaptam a kezére.

- Nem bizony.

- Oh. - Michael lassan, megfontoltan bólintott, majd rám nézett.

- Két hét, mi?

„Kéééét. Héééét. Miiii?”

Libabőrös lettem, ahogy Ed Sheeran dala visszaúszott a fejembe.

- Szóval meséljetek csak, mi történt, mióta elköltöztem? - Michaelt nyilvánvalóan nem érdekelte már, hogy egy pár vagyunk-e Wesszel, és nem is mondta ki többé előttem a „bál” szót, amibe pár perce szinte beleszédültem. - Ti még mindig együtt lógtok? Mi a helyzet az ikrekkel és Jocelynnel?

Wes és én egymásra néztünk, majd azonnal átvettem a szót, főleg azért, mert nem akartam, hogy valami kínos vagy kellemetlen dolgot meséljen rólam.

- Elég régóta ismerjük egymást Wesszel ahhoz, hogy ölre menjünk a ház előtti parkolóhelyért, de nagyjából ennyi. És Joss most már tényleg a legjobb barátom, ami néha még nekem is hihetetlen.

Ezen elmosolyodott, és olyan mosolya volt, amitől az ember úgy érzi, valami jót tett. Milliónyi boldog idegvégződés járt örömtáncot a testemben, és szerettem volna sütkérezni ebben a mosolyban, és azt kívántam, hogy soha ne legyen vége ennek a pillanatnak.

Ashley újra megjelent, mondott valamit Wesnek, Wes pedig hátat fordított nekünk, hogy beszélhessen vele, ami nekem is kapóra jött, mert így kettesben maradtunk Michaellel.

- Az ikrek most a Horizon gimibe járnak. Az alternatív iskolába küldték őket, miután a javítóintézetben kötöttek ki, mert elloptak egy autót - kezdtem.

- Micsoda? - Michaelnek tátva maradt a szája, de a szeme még mindig mosolygott. - Az anyukájuk nagyon vallásos volt, ugye?

- Igen. - Belekortyoltam a meleg sörbe, és nagyon koncentráltam, nehogy öklendezni kezdjek. - Még mindig ő tartja szerda esténként a katolikus hittant a Szent Patrikban, de ettől a szégyenfolttól nem tud megszabadulni.

- Az durva. - Közelebb hajolt. - De ami még durvább, nem tudom elhinni, hogy te vagy az. A kicsi Liz kész nő lett.

- Igen. De az is hihetetlen, hogy Michael, a szomszéd srác visszatért. - Lángolt az arcom, és én is közelebb hajoltam hozzá, hogy a buli zajában is halljuk egymást. Hevesen kalapált a szívem, ahogy újra és újra végigpörgettem a fejemben a szavakat, az elmúlt órákban már sokadjára. Nem maradt sok időm, így hát nekirugaszkodtam: - Nem tudom, észrevetted-e, de amikor kicsik voltunk, nagyon beléd voltam zúgva.

Hatalmas vigyor jelent meg az arcán.

- Hát, őszinte leszek. Én eléggé…

Fogalmam sincs, Michael befejezte-e a mondatát, vagy sem, mert éppen akkor, amikor egy kisebb infarktust hordtam ki lábon a mondat lehetséges folytatásától, valami zajt hallottam. Olyasmit, mint amit egy kerti slag ad ki, amikor beindítod, de a víz még nem ér ki a csőből. A hang irányába pillantottam, és egyszeriben ott állt előttem Ashley, és konkrétan telibe hányta a ruhámat és engem. Tokától bokáig.

Azt a rohadt… Na, ne már!

Lenéztem, és láttam, hogy mindenemet beterítik Ashley gyomrának folyékony maradványai. Végigfröccsent rajtam a meleg, sűrű hányás, és annyira átáztatta a ruhám felső részét, hogy az a bőrömhöz tapadt. A szemem sarkából azt is érzékeltem, hogy a hajamon jobboldalt, a fülem mellett is vannak nedves darabok, de nem tudtam erre koncentrálni, mert épp azt néztem, ahogy a lábamon csorog le a forró trutymó.

Nem tudom felidézni, adtam-e ki valamilyen hangot, vagy csak álltam ott lefagyva széttárt karral, de Wes gyorsan odébb tessékelte az okádós szőke csajt, és egy közelben álló lány gondjaira bízta, majd ott termett mellettem.

- Van tiszta ruha a csomagtartóban, Liz. Rohanj fel a fürdőszobába, és mosakodj meg, amíg én kiszaladok az autóhoz.

Egy szót sem tudtam kinyögni. Csak bólintottam, hagytam, hogy megfogja a könyökömet, és a lépcsőhöz vezessen, keresztül az elhűlt bulizók tömegén, akik szemmel láthatóan egyszerre voltak ledöbbenve, de valószínűleg remekül is szórakoztak a történteken. Igyekeztem visszatartani a fel-feltörő öklendezést, és próbáltam nem belélegezni azt az istenverte szagot, miközben úgy éreztem, menten elsüllyedek a szégyentől.

Nemcsak hogy lehánytak, ami önmagában is nevetségessé tett, de mindez Michael orra előtt történt, és ő végignézte ezt az egész rettenetet.

Ez minden volt, csak nagy romantikus viszontlátás nem.

Biztos, hogy belepusztulok a szégyenbe. Tuti. Nincs más út. Ez a vég.

Amikor felértünk a lépcső tetejére, Wes a fürdőszobába irányított, ami közvetlenül a konyha mellett volt. Felkapcsolta a villanyt, bevezetett, kicsit rogyasztotta a térdét, hogy a tekintetünk egy magasságban legyen. Egyenesen a szemembe nézett, hogy csak rá figyeljek, és így szólt:

- Vedd le a ruhádat, mosakodj meg, mindjárt visszajövök, oké?

Még mindig nem tudtam értelmesen megszólalni, ezért csak bólintottam.

Michael is megjelent a lépcső tetején, és úgy nézett rám azt a tökéletes orrát ráncolva, mintha mindjárt elhányná magát. Alapvetően kedvesen adta elő.

- Legalább az egyenruhád volt rajtad, és nem a saját ruhád - mondta.

Most már engem is a hányinger kerülgetett, de mindennél jobban szerettem volna eltűnni, ezért csak annyit válaszoltam:

- Aha.

- Tudok segíteni? - Szemmel láthatóan émelygett a látványomtól, de még mindig kedvesen mosolygott, és azzal a furcsa déli akcentusával próbált megnyugtatni: - Hozzak neked valamit?

Hogy hozzon-e. Oh.

Megráztam a fejem, de éreztem - te jó ég -, hogy valami nyirkos izé ragad a nyakamra.

- Nem, de köszönöm - préseltem ki nagy nehezen a mondatot összeszorított ajkam közül.

Becsuktam az ajtót, és elfordítottam a kulcsot a zárban. Körülnéztem, és azonnal elátkoztam a ház építőit, akik nem terveztek zuhanyzót a vendégfürdőszobába.

Ez ugye csak valami rossz vicc?

A mosdókagylóra néztem, és előre bocsánatot kértem Rynótól - akárki volt is - azért, amit a fürdőszobájával készültem tenni.

Először is letéptem magamról minden egyes ruhadarabot, ami rajtam volt, beleértve a bugyimat is, és mindent magam mellé hajigáltam egy undorító kupacba, a gyönyörű márványkövezetre. Ezután megnyitottam a csapot, és különböző testrészeimet a forró folyó víz alá tartottam. Bal láb, jobb láb. Bal kar, jobb kar. Kis híján lementem hídba, hogy le tudjam öblíteni a nyakamat és a mellkasomat, közben összefröcsköltem a fürdőszobai szekrényt és a padlót, majd következett a fejem, amit szintén bedugtam a víz alá.

Micsoda remek ötlet, Liz. Sörözés Wesszel.

Katasztrofális döntés.

Láttam, ahogy a hányásdarabkáktól eldugul a mosdó lefolyója. Közben kézmosó szappannal suvickoltam a hajam, ezért vigyáznom kellett, hogy a fejemet csak annyira emeljem fel, hogy vissza ne folyjon róla a szappan.

Felegyenesedtem, benedvesítettem az egyik vendégtörülközőt, majd beszappanoztam, és végigdörzsöltem vele az egész testemet.

Megpillantottam magam a csuromvizes tükörben, amint teljesen levetkőzve vadul súrolom a testemet egy olyan srác fürdőszobájában, akit még csak nem is ismerek, közben undorodva nyögdécselek, és az agyam máris hozzáadta a következő dalt az albumomhoz: a Hello Operatort a White Stripestól.

A szöveg nem igazán illett az elmondhatatlanul szörnyű helyzetemhez, de a gitárriffek tökéletesek voltak ahhoz a hisztérikus mosakodáshoz, amit itt műveltem meztelenül.

- Liz? - Wes a fürdőszoba ajtajában állt. - Akarod, hogy beadjam a táskát az ajtón, vagy hagyjam itt a padlón, és menjek vissza a földszintre?

- Ha itt hagynád, az csodás lenne.

A puccos fürdő olyan volt, mint elvarázsolt szoba a vidámparkban, körben hatalmas tükrökkel, szóval kizárt, hogy kinyissam az ajtót, amíg Wes odakint van. Addig bénáznék, amíg meglátná a fenekemet.

- Köszönöm.

- Nincs mit. - Megköszörülte a torkát. - Mindenki lent van, úgyhogy ha csak kinyújtod a kezed az ajtón, és belenyúlsz a táskába, senki nem fog látni semmit.

- Oké.

- Az oldalsó zsebben van egy szatyor, abba beleteheted a piszkos ruháidat. A táskád pedig lent van nálam, kéred most?

- Nem. - Totál elfelejtettem, hogy egyáltalán volt nálam táska. - Köszi. Nagyon köszönöm, Wes.

Ez a kedvesség nem volt jellemző Wesley-re. Vagy legalábbis én eddig azt hittem, ilyesmire nem képes. De sokkal valószínűbb, hogy valójában fogalmam sincs, ki ő. Úgy értem, mióta megérkeztünk a buliba, ő igazából… elképesztően jó fej volt.

- Szívesen. Akkor lemegyek a földszintre.

Zörgés hallatszott az ajtó előtt, aztán csend lett. Magamra tekertem egy másik vendégtörülközőt - ami alig takart valamit -, majd leguggoltam,

kinyitottam az ajtót, és kidugtam a kezem a résen.

Hála istennek, azonnal kitapogattam a tornazsákot. Behúztam a fürdőszobába, aztán becsuktam az ajtót. Gyorsan át kellett öltöznöm, ha még egy percet kettesben akartam maradni Michaellel, mielőtt Laney megjelenik, és mindent elront. Volt egy tökéletes filmes pillanatunk, mielőtt Szöszi rám zúdította a mai vacsoráját, és nem akartam, hogy ez a pillanat csak úgy elillanjon.

Elővettem a ruhákat a táskából.

Ó, jézusom, Wes.

Nem tudom, mit vártam tőle és a csomagtartójától, de az edzőcuccaiban úgy fogok kinézni, mint egy igazi idióta. Belebújtam a szürke melegítőnadrágba, felhúztam a derekamig, de nagyon nagy volt rám. Kétszer is le kellett tekernem a derékrészt, hogy hasra ne essek a nadrág szárában, de még így is attól rettegtem, hogy elég egy apró rántás, és a nadrág a bokámra csúszik.

Belebújtam az EMERSON BASEBALL feliratú pulóverbe is - naná, hogy ez is lógott rajtam -, de kellemes öblítőillatot árasztott, és olyan puha volt, mint egy finom pléd, úgyhogy egy kicsit még tetszett is.

Eléggé megrémültem, de azonnal nevetnem is kellett, amikor megláttam magam a tükörben: úgy néztem ki, mint egy hatalmas gyapjúpulcsiba öltöztetett, gigantikus mályvacukor. A szögletes sarkú, bordó Mary Janes cipőm is döbbenetesen jól fog mutatni a ruhához, főleg, hogy még barna hányáspöttyök éktelenkednek rajta.

Sóhajtottam, és kihúztam a hajamat a melegítőfelső kapucnija alól. Már csak egy SMS-t kell írnom Wesnek, hogy indulhat, és a kocsinál találkozunk.

Utáltam itt hagyni Michaelt és a nagy egymásra találásunk lehetőségét, de ilyen röhejesen nem akartam tovább maradni a buliban.

Csakhogy… Hol a…? Neeeeeeee.

A telefonom a táskámban volt. A táskám viszont valahol Wes és Michael mellett, a bulizó tömeg kellős közepén. Az ajkamba haraptam, és igyekeztem nyugodtan venni a levegőt.

Ez most egy kandikamerás műsor?

***

Nagy levegőt vettem, és kinyitottam az alagsori lépcső ajtaját. Végül levettem Wes kapucnis pulóverét, helyette inkább egy óriási pólóba bújtam bele, amit a táskája alján találtam összegyűrve, és összefogtam a hátulját, hogy ne lógjon rajtam annyira idétlenül. Mivel a kifinomultan imádni való megjelenés kártyáját már nem játszhattam ki, megpróbáltam a laza csaj stílust, aki még a barátja túlméretezett ruháiban is jól néz ki.

Persze inkább hasonlítottam egy középiskolás lányra, aki a bátyja levetett ruhájában parádézik, de nem volt más választásom, igyekeztem optimistán hozzáállni a helyzethez. A bálig már nem volt sok idő, úgyhogy ki kellett tartanom, hogy valahogy elcsábítsam Michaelt - a hányás ellenére.

A lépcső hideg és poros volt, ahogy mezítláb végiglépkedtem rajta. Amint leértem a zsúfolt alagsorba, West kerestem, de közben kétségbeesetten próbáltam bujkálni, nehogy valaki észrevegyen. Talán AC/DC szólt, vagy valami hasonló, de ahhoz nem elég hangosan, hogy kivegyem a szöveget a buli zajában.

- Hányós csaj! - szólt oda vigyorogva egy ismeretlen barom, akin szűk Lakers-mez volt. - Visszatértél!

Miért? Mi az istenért én vagyok a „hányós csaj”? Ashley-nek kellett volna „hányós csajnak” lennie, a fenébe is!

A srác mögé néztem, és kiszúrtam West. A karján lógott a táskám, a hordó mellett beszélgetett Michaellel. Kényszerítettem magam, hogy ne vegyek tudomást a pillantásokról, amelyek az újdonsült „hányós csajnak” szóltak, majd odaintettem Wesnek.

Szinte azonnal találkozott a tekintetünk. Gyorsan végigpillantott a buggyos melegítő-póló kombón, aztán leengedte a szemöldökét, amikor felém lépett, és előhúzta a zsebéből a kulcsait.

- Feltételezem, menni akarsz.

- Igen. - Michaelre néztem, aki ott állt Wes mögött, és idegesen végigsimítottam a nedves hajamat. De Michael nem a hajamat nézte, hanem egyenesen a köldökömet. Jézusom! A hatalmas melegítőnadrág szinte a csípőmig csúszott, tehát az imént az egész társaságnak a hasamat mutogattam. Lehúztam a póló alját, de már késő volt.

Úgy mosolygott rám, hogy elolvadtam:

- Menő a tetkód - mondta.

Atyaég! Látta a tetoválást.

De legalább nem úgy mondta, mint valami kanos öregember.

- Ó, köszönöm.

Ellenálltam a késztetésnek, hogy megint húzkodni kezdjem a pólóm alját, és csak remélni mertem, hogy nem gúnyolódik.

Wes idegesen nézett, az állkapcsa alig láthatóan megrándult:

- Kész vagy? - De mielőtt válaszolhattam volna, megragadta a melegítőnadrágot a derekamnál, és hajtott egyet a gumis részen, hogy teljesen eltakarja a hasamat. - Liz göncei megadták magukat, itt az ideje indulnunk.

Ledermedtem, amikor megéreztem Wes kezét a bőrömön. Egy pillanatra találkozott a tekintetünk, és én… teljesen kizökkentem. Nem tudtam eldönteni, hogy az érintésére vagy a hirtelen jött védelmező viselkedésére reagáltam-e így. Azt sem igazán értettem, miért nem akadtam ki ettől. Wes bal kezével még mindig a derekamat tartotta, a másikkal lepacsizott Michaellel, de a zajban azt már nem értettem, mit mondanak egymásnak. Miután befejezték a búcsúzkodást, Michael felemelte a piros poharamat, és egy kedves mosoly kíséretében felém biccentett, majd sarkon fordult, és elindult.

- Szia! - suttogtam magam elé, és csak néztem, ahogy eltűnik a bulizó tömegben.

- Gyere, Buxbaum! - Wes a vállára vette a táskámat, elengedte a nadrágomat, és hagyta, hogy én fogjam magamnak a derékrésznél, majd felvezetett a lépcsőn. - Menjünk haza, mielőtt még kedved támadna egyéb testrészeidet is megmutatni az egybegyűlteknek.

N E G Y E D I K F E J E Z E T

„Tudod, te sem vagy olyan gonosz, mint hittem.”

- 10 DOLOG, AMIT UTÁLOK BENNED

- És? - Bámultam kifelé a szélvédő üvegén keresztül, amikor Wes kiállt a ház elől, és kikanyarodott az autók között. Bevillant, hogy valójában ő és a haverjai egy az egyben olyan életet élnek, mint a Superbad című film karakterei. - Mondott rólam valamit, amíg átöltöztem?

- Az az igazság, hogy mondott. - Indexelt, és befordult a sarkon. - És valószínűleg nem fogsz neki örülni.

- Ó, istenem. - Wes profilját néztem, és vártam a szörnyű hírt. - Minek? Gyorsított és sávot váltott.

- Teljesen egyértelmű, hogy még mindig úgy gondol rád, mint a kicsi Lizre.

- Mit akarsz ezzel mondani?

Lebiggyesztette az ajkát, és kitartóan nézte az utat:

- Tudod te jól.

- Ez most komoly? Tényleg? Még mindig egy kis dedósnak tart?

Wes szája sarkában megjelent az a tipikus ‚,nehogy elnevessem magam”- mimika.

- Szerintem még mindig kedves kis csodabogárnak tart - mondta.

- Jézusom, te csak viccelsz, ugye? - Néztem, ahogy vigyorog, és legszívesebben behúztam volna neki egyet. - Miért gondolja, hogy furcsa vagyok? Szívdöglesztő voltam, amíg az a béna csaj le nem hányt.

- Nem erről van szó. - Visszavett a vigyorgásból, és lopva rám pillantott. - Csak annyi, hogy szerinte még mindig ugyanolyan vagy, mint amikor ő elment.

- Soha nem voltam kedves kis csodabogár.

Megint elvigyorodott.

- Jaj, ne már, Buxbaum.

Visszagondoltam a gyerekkorunkra.

- Nem voltam az.

- De igen, az voltál. Mindig mindenről dalt írtál. Szörnyű dalokat, amikben még csak rím se volt.

- Mert kreatív voltam. - Ez igaz, nem voltam valami sportos alkat, inkább művészlelkű. De a „furcsa lány” jelző azért nem illett rám. - Nekem mindig is fontos volt a zene.

- Állandóan kamuztál a fiúkról.

Ez igaz.

- Nem tudhatod, nem voltak-e igaziak.

- Harry herceg?

Ezt már el is felejtettem.

- Soha nem lehet tudni. Simán lehetett volna a barátom.

Kuncogott, és erősebben nyomta a gázt.

- És a színdarabok, Liz. Emlékszel a színdarabokra? Egyszemélyes Broadway-show voltál a hét minden áldott napján.

Hűha, a színdarabokról is teljesen megfeledkeztem. Imádtam színdarabokat írni, és a szomszédban lakó gyerekekre osztottam a szerepeket. És valóban, mindig én voltam az ötletgazda, de a többiek is benne voltak. Szerintem bírták.

- A színjátszás nemes hivatás, és nem én tehetek róla, hogy ti túlságosan műveletlenek voltatok ahhoz, hogy ezt belássátok.

A kuncogása nevetéssé változott.

- Könyörögtél Michaelnek, hogy legyen Rómeó a te Júliád mellett, és amikor nem volt hajlandó, felmásztál egy fára, és egy óráig sírást színleltél.

- Te pedig makkal dobáltál, hogy másszak le.

- A lényeg, hogy a múltad miatt másképp lát téged, mint a többi lányt.

Ránéztem, és elgondolkodtam. Szent isten, lehet, hogy tényleg egy kicsit furcsa voltam?

- Szóval azt mondod menthetetlenül beskatulyázott, nincs mit tenni?

Megköszörülte a torkát.

- Hát, talán nem. De.

Éreztem, hogy sumákol:

- Wes, mit csináltál?

- Én nem csináltam semmit, Buxbaum. Te csináltad.

Megállt a piros lámpánál, és mélyen a szemembe nézett.

- Michael és én éppen megtárgyaltuk, milyen gáz, hogy lehányt az a lány, amikor Michael elejtett egy megjegyzést a ronda egyenruhádról.

Éreztem, hogy lángol az arcom, amikor eszembe jutott a frissen tönkretett, menő ruhám.

- És?

- Hát, valami olyasmit mondott, mennyire tipikus, hogy a munkahelyi egyenruhádban jöttél a buliba, és hogy semmit sem változtál.

Sóhajtottam, és gyorsan kinéztem az ablakon. Hirtelen teljesen reménytelennek éreztem, hogy valaha is esélyem lesz Michaelnél.

- Király.

- Én mondtam neki, hogy most már teljesen más vagy.

Elcsodálkoztam.

- Tényleg?

- Igen. Mondtam neki, hogy most már kevesebbet énekelsz, és hogy olyan vagy, mintha… Szóval, hogy dögös csajnak tartanak a suliban.

A szívemet valami furcsa melegség járta át.

- Dögös csajnak tartanak?

- Szerintem igen. Úgy értem, nem vagy csúnya, szóval lehet. Nem tudom. - Wes az útra szegezte a tekintetét, és ingerültnek tűnt. - De nem nagyon szoktam rólad dumálni másokkal, hacsak nem arról mesélek, mit csinált az idióta szomszédom, szóval igazából fogalmam sincs. Csak próbáltam pár jó szót szólni az érdekedben. - Idegesen néztem, és bosszantott, hogy ezt az egészet csak kitalálta. - De most jön a lényeg. Ami már probléma. - Indexelt, és lelassított, amikor egy sárga lámpához értünk. - Miközben mindent megtettem, hogy meggyőzzem, nem is vagy olyan furcsa lány, szerintem félreértette a dolgot, és azt mondta: ‚,Szóval, te mégis csak kedveled Lizt. Tudtam.”

- Jaj, ne! A francba, francba, francba!

- De, igen. - Rám nézett, megállt a piros lámpánál. - Meggyőződése, hogy mi egymásba vagyunk zúgva.

- Nem! - A fejtámlának támasztottam a fejem, és elképzeltem Michael arcát, ahogy mosolyogva figyel minket, West és engem. Azt hitte, hogy szerelmes vagyok Wesbe, és ezt kizárólag magamnak köszönhetem. Én indítottam el a pletykát, az isten szerelmére!

- Soha nem fog elhívni a bálba, ha azt hiszi, hogy tetszem neked.

- Valószínűleg nem.

- A rohadt életbe.

Pislogtam, nem akartam elérzékenyülni, de nem tehettem róla, mert folyton az ő arcát láttam magam előtt. Ő lehetett volna az igazi, a fenébe is,

és most Laney már azelőtt megkaparintotta, mielőtt elcsattanhatott volna köztünk az első csók.

És még le is hánytak - a nagy semmiért.

- Mondott még valamit rólad, amikor elindultunk, ha ettől jobb kedved lesz.

- Micsoda? Mikor? Mit mondott?

Gyorsított a kanyarban, és padlógázt adott.

- Csak annyit mondott: „Nem hiszem el, hogy a kicsi Liznek tetoválása van.” Amikor odaszóltam neki, hogy lelépünk.

Elakadt a lélegzetem.

- És hogy mondta ezt?

Rám pillantott.

- Ezt most komolyan kérdezed?

- Úgy értem, hogy úgy mondta, mintha undorodna, vagy mintha… Mintha… tényleg tetszene neki? Őszintén.

Wes az útra szegezte a tekintetét.

- Még véletlenül sem undorodva.

- Jó, legalább ennyi. - Bámultam az ablakon kifelé, és figyeltem, ahogy egyre közeledünk a mi környékünkhöz, a megszokott fényekhez. Most mit csináljak? Ha valaki másról lett volna szó, lehet, hogy egyszerűen feladom, és a hányást az univerzum egyértelmű jelzéseként értelmezem. De most Michael Youngról volt szó. Nem adhattam fel.

Őszintén szólva a gondolattól is összeszorult a szívem. Kell lennie valamilyen megoldásnak.

Az alsó ajkamat harapdáltam, és erősen törtem a fejem. Úgy értem, tulajdonképpen függetlenül a Wesről és rólam kialakult, tudatosan elterjesztett pletykától, Michael igenis kihívóan nézett rám, amikor meglátta a tetkómat. Nem nagy ügy, de azért mégis csak valami, nem? Talán egy jel arra, hogy kibújhatok a „furcsa lány”-skatulyából.

Csak egyetlen helyzet kell, amikor ráébredhet, mennyire más vagyok, mint régen. Az újból felcsillanó remény bizakodással töltött el. Talán ha együtt lehetnék vele egy rövid ideig, könnyen felnyithatnám a szemét. Ugye? Időre és talán egy kis segítségre lesz szükségem. Hmmm.

- Nagyon csendben vagy, Buxbaum. Már előre rettegek attól, hogy mi járhat a fejedben.

- Wesley. - Felé fordultam az ülésen, elővettem a legbájosabb mosolyomat. - Figyi. Kitaláltam A TUTIT.

- Uram, irgalmazz! - Beállt A parkolóhelyre, kivette a slusszkulcsot, és egy félmosoly kíséretében rám nézett: - Mi az a katasztrofális ötlet?

- Hát… - kezdtem bele, és a kezemet bámultam, de még nem szálltam ki a kocsiból. - Hallgass meg, mielőtt nemet mondasz.

- Aha, ezt ismerem. Semmi jóra nem számítok.

- Csss! - Vettem egy mély levegőt. - Mi lenne, ha mondjuk, egy hétig úgy tennénk, mintha randiznánk?

Az arcomat elöntötte a forróság, és arra számítottam, hogy kiröhög, és elküld a francba. Hunyorított, és egy hosszú másodpercig csak nézett rám.

- És ez pontosan mire lenne megoldás? - kérdezte.

- Még nincs kidolgozott stratégia, szóval ne feszülj rá. De ha úgy tennénk, mint akik egymásba vannak zúgva - mondom, csak egy hétig -, akkor talán Michael is könnyebben észrevenné, hogy már nem „kicsi Liz” vagyok. Már most is azt hiszi, hogy randizunk. Miért ne használhatnánk ezt arra, hogy bebizonyítsuk, tökéletesen vállalható, potenciális randialany vagyok?

Hosszú ujjaival a kormánykeréken dobolt.

- Miért olyan fontos ez neked?

Pislogtam, és a mutatóujjammal megdörzsöltem a szemöldökömet. Mit is mondhatnék erre a kérdésre? Hogyan magyarázzam el neki, hogy biztosra veszem, hogy az univerzum küldte vissza hozzám Michaelt?

Utáltam, hogy nem volt elég határozott a hangom, amikor kimondtam:

- Őszintén szólva fogalmam sincs, komolyan. Csak azt tudom, hogy valamiért tényleg, de tényleg nagyon fontos. Ez hülyeség?

Szokatlanul komoly arckifejezéssel bámult ki a szélvédőn. Néhány másodperc múlva azon tűnődtem, hogy talán nem hallotta, amit mondtam.

- Az a hülyeség, hogy nem vesz észre.

- Tényleg?

- Tényleg. - Megköszörülte a torkát, megfordult, rám nézett, immár a jól ismert Wes-vigyorral. - És mi hasznom származik belőle, ha megteszem? Az örömön kívül, hogy összehozhatlak azzal a csávóval, akivel le akarsz feküdni, természetesen.

- Barom. - Én is megköszörültem a torkomat, és örültem, hogy visszatért a régi Wes. A kedves, megértő Wes túl sok volt nekem.

- Még egy hétig a tiéd lehet A parkolóhely - mondtam.

- Az nagyon kevés. Úgy értem, megint el kell mennem veled valahova?

- Hát, az segítene, igen. - A fülem mögé tűrtem a hajamat, és minden érzékemmel a kocsiban hirtelen ránk törő csendre figyeltem.

Wes keresztbe fonta a karját, a szája szélén önelégült mosoly látszott.

- Megvan!

Bár csapdát sejtettem, jó volt látni, ahogy Wes ráállt az ötletre.

- Mi van meg?

- Ha a segítségemmel ráveszed, hogy elhívjon a bálba, akkor onnantól örökre az enyém A hely.

Az ajtónyitóért nyúltam.

- Örökre? Az kizárt.

- Nem figyeltél. Arról van szó, hogy a tapasztalatomat használva ráveszem, hogy elhívjon téged a bálba. A mostani megállapodásunk csak arról szólt, hogy elkísérlek a buliba. Amiről én beszélek, azok bennfentes infók, Michael megkörnyékezése hasznos tippekkel, divattanácsokkal és így tovább.

- Divattanácsokkal? - Felkacagtam.

- Igen, divattanácsokkal. Meg hasonlókkal. Például, ha buliba mész, és azt akarod, hogy Michael dögösnek lásson, akkor öltözz is úgy. Ne pedig úgy, mint Doris Day, amikor pincérnőt alakít.

- Doris Day pincérnőként azért nem néz ki szarul, csak úgy mondom. De bevallom, nem tudok túllépni azon a tényen, hogy egyáltalán ismered Doris Dayt.

- Miért? A nagymamám szereti a Párnacsatákat.{7}

Imádtam azt a filmet. Talán Wes nem teljesen reménytelen.

- És szereti a körömpörköltet is, és imád meglépni az idősek otthonából.

- Ah. Helyben vagyunk.

Megpörgette a kulcscsomót az ujja körül.

- Szóval… ? Benne vagy?

Nagy levegőt vettem. Ha Wes tényleg segítene Michaellel kapcsolatban, akkor nemcsak A helyet adnám neki, de a csillagokat, a holdat, sőt akár az egyik vesémet is. Kifújtam a levegőt.

- Benne vagyok.

- Helyes. - Kiszállt a kocsiból, becsapta az ajtót, és éppen akkor ért az én oldalamra, amikor becsuktam a kocsi ajtaját. Kicsit közelebb hajolt, és azt mormogta:

- Imádni fogom, hogy örökre enyém A hely.

Erre már nem mondtam semmit. Javíthatatlan.

- Nem kell az ajtóig kísérned, Wes.

Azért mégis kivette a kezemből a táskát.

- Ugyan már. Nem mindennap jut az ember olyan lehetőséghez, hogy hazakísérjen egy lányt, aki titokban egy telibe hányt ruhát rejteget a táskájában.

- Jogos. - Ezen már tényleg nevetnem kellett. - Bár nagyon remélem, hogy a segítséged nélkül is meg tudom tartani a saját nadrágomat.

- Kétlem, hogy sikerülne. Szó szerint megmentettem a segged a partin.

Együtt mentünk a házig, és akkor megéreztem a kölnije illatát. Kellemes, friss illata volt, amire egy reklámszakember valószínűleg azt mondaná, hogy „fenyőjegyekkel”, én viszont meglepődtem magamon, hogy felismertem. Ez Wes illata volt, tisztán, egyértelműen. Szóval…, mikor jött ez a felismerés? Bizonyára a parkolási balhék során vettem észre, de az is lehet, hogy már évek óta ezt használta.

De amikor a tornácra értünk, és átadta a táskát, ránéztem, és hirtelen úgy éreztem, mintha álomból ébredtem volna. Mert mi mással lehetne magyarázni, hogy épp az imént jöttem el egy sörözős buliból az egyik népszerű fiú családjának a villájából, és most Wes Bennett-tel állok a tornácon, és valami csoda folytán nem veszekszünk?

De a legszürreálisabb része az volt - eddig a legszürreálisabb -, hogy ettől kicsit sem éreztem rosszul magam. Olyan volt, mintha egy új fejezet kezdődne.

- Köszönöm a ruhákat, és… minden mást is. Sokkal jobb fej voltál, mint vártam.

- Persze hogy az voltam. - Úgy mosolygott rám, ahogy korábban soha. Kedves, őszinte mosollyal, mint amilyennel a barátait üdvözölte a buliban. Nem bántam, hogy így néz rám.

- Ne felejtsd el kimosni a koszos egyenruhát a következő műszak előtt - mondta. - Szerintem az étterem igényes az alkalmazottai megjelenésére.

Visszamosolyogtam rá.

- Ha bárkinek elárulod, megöllek.

- Lakat a számon, Libby.

***

Másnap reggel a munkahelyemen, amikor visszapörgettem az előző este történéseit, alapvetően pozitívnak éreztem az egészet. Úgy értem, persze,

lehánytak, a nagy Ő pedig azt hitte, a csodás ruhám csak munkaruha, ja, és azt is gondolta, hogy még mindig „furcsa” lány vagyok (csak remélni mertem, hogy ezt a kifejezést Wes találta ki, és nem Michael fejéből pattant ki), de tényleg csak ennyi negatívumot tudtam felsorolni.

Igen, felháborítóan, irreálisan optimista természetem van.

Ráadásul úgy tűnt, Michaelt nagyon is érdekli a szalagavató bál, szóval, szerintem még van esélyem. Főleg, ha Wes tényleg segít bebizonyítani, hogy bár Liz egykor valóban kicsit furcsa lány volt, de mára a rút kiskacsából gyönyörű hattyú lett.

- Jeff? - mondtam hangosan az ősz hajú, piros nadrágtartós, piros tornacipős vásárló nevét, aki kezében két könyvvel felém tartott. Megállt a pultnál, és elővett két lemezt. Átvettem tőle, és így szóltam: - Ezért összesen huszonnégy dollárt tudunk fizetni.

Összehúzta a vastag szemöldökét, ami úgy nézett ki ettől, mintha két szőrös hernyó vonaglana a homlokán, az ajkát pedig összezárta.

- Huszonnégy dollárt? De hát csak a Humperdinck-album ennyit ér, önmagában.

- Valószínűleg igaza van - kezdtem, és együttérzőn néztem rá. Az idősebb DJ-k voltak a legrosszabbak. Mindig tudták, mennyit adnának a lemezeikért más idős lemezlovasok, és kitartóan vitatkoztak az összegen, ami általában pont a fele volt annak az árnak, amennyiért mi el tudtuk adni az albumot. - De mi ebben a boltban csak a töredékét tudjuk elkérni érte. Természetesen nyugodtan megtarthatja, ha úgy gondolja, hogy az interneten jobb áron elmegy majd.

Némán bámult rám. Csak állt ott, és nézett, mintha a pillantása elég lenne ahhoz, hogy meggondoljam magam, és sokkal több pénzt nyújtsak át neki. Három éve dolgoztam a Dick antikváriumban, és elég volt csak ránéznem az üzletbe érkező vásárlókra, hogy azonnal tudjam, ki kezd el alkudozni.

Álltam a tekintetét, persze mosolyogva, és vártam, hogy megunja az emberkedést. Húsz másodperc telt el, mire végre megszólalt:

- Nekem kettő van belőle. Jó lesz a huszonnégy dollár.

Igen, tudtam, hogy jó lesz.

Éppen kivettem a kasszából a pénzt, amikor a bejárati ajtó fölötti csengettyű megszólalt.

- Jó reggelt - mondtam, fel sem nézve a pénztárgépből.

- Meg tudná mondani, melyik polcon találok könyvet a fingásról?

Felpillantottam, és ott állt előttem Wes, olyan tekintettel, mint aki szívrohamot kapott. Még az öreg Jeff is odakapta a tekintetét.

- Parancsol?

Grimaszoltam, nehogy elnevessem magam. Nem akartam mosolyogni a gyerekes viselkedésén, főleg nem egy olyan ember előtt, aki… Hát szóval a vásárlónk előtt semmiképp. Wesen kosaras rövidnadrág és a SURELY NOT EVERYBODY WAS KUNG FU FIGHTING feliratú kapucnis pulóvere volt, sötét haja elöl egy kicsit kócos volt, mintha zuhanyozás után csak a kezével igazította volna meg, nem fésűvel. Nem tudtam volna megmondani, mikor lett ilyen magas, szálkás és borzas, de én mondom, jól állt neki.

Feltéve persze, ha valakinek a Weshez hasonló srácok jönnek be.

- A fingós könyvek, hahó! - olyan türelmetlen hanghordozással mondta, mintha én viselkednék furcsán, amiért csak bámulok rá. - Szükségem van egy kis megkönnyebbülésre, hölgyem. Hol vannak az emésztőrendszer vészhelyzeteiről szóló könyvek?

Átnyújtottam az öreg Jeffnek a pénzt és a blokkot.

- Köszönöm szépen, további szép napot! - mormogta, és eltette a pénzt, majd sietve kiment a boltból.

Wesre pillantottam, és hitetlenkedve ráztam a fejem.

- Neked meg mi bajod van?

Megvonta a vállát.

- Hogy vicces vagyok?

- Nem, szerintem nem vagy vicces. Mit keresel itt?

- Szeretem a könyveket és… - megfordult és körülnézett a boltban - a lemezeket!

- Valóban? És melyik a kedvenc lemezed?

Az albumra mutatott, amit az előbb vettem át az öreg Jefftől.

- Ez! Engelbert Humperdinck.

- Vagy úgy.

- Ja. Senki sem rappel úgy, mint a Dink. Egész nap tudnám hallgatni Engelbert - vagy ahogy én nevezem, Big E - szövegét.

- Most komolyan, miért jöttél?

Közelebb lépett a pulthoz.

- Beszélnem kellett veled, és a mostohaanyád mondta, hogy itt vagy.

Mostohaanyám. Nem lenne meglepő, ha így nevezném Helenát, de valamiért soha nem jön a számra ez a szó. Vagy azt szoktam mondani, hogy

„Helena”, vagy „apám felesége”. Már évek óta együtt éltem vele, de számomra még mindig csak Helena volt.

- Mi a helyzet?

- Michael írt nekem ma reggel.

- Tényleg? - tátva maradt a szám, és halkan felsikoltottam, amitől persze simán zavarba jöttem volna, de most csak Wes volt itt. Becsuktam a számat.

- Mit írt? Rólam írt? Mi van?

Csak vigyorgott, és úgy rázta a fejét, mint egy cukortól túlpörgött gyerek.

- Egy csomóan elmegyünk ma este a meccsre.

- Miféle meccsre?

Három dollárra állítottam az árazópisztolyt, és elkezdtem felcímkézni a könyveket. Megígértem Jossnak, hogy ma este elmegyek vele ruhát vásárolni, elsősorban azért, mert valamikor alkalmat kellett találnom arra, hogy elmeséljem neki a bulit, mielőtt mástól tudja meg a hányós incidenst. Ha a ruhavásárláson túl lennénk, valószínűleg nem piszkálna a buli miatt.

- Kosárlabda, te hülye.

- Honnan kellene tudnom?

- Mondjuk, onnan, hogy kosárlabdaszezon van, és a rájátszásban vagyunk…?

Megvontam a vállam, és folytattam a címkézést, mire elmosolyodott.

- Mindegy, én, Michael és néhány srác elmegyünk, és gondoltam, hogy kapóra jönne neked is, mert nem lesznek ott más csajok, hogy ellopják a show-t.

Abbahagytam a címkézést.

- Azt akarod mondani, hogy ha más lányok is feltűnnek, akkor engem észre sem vesz?

- Nem. Istenem, hú, de be vagy feszülve.

- Nem vagyok.

- Nem?

Letettem az árazópisztolyt, és csípőre tettem a kezem.

- Nem, én… határozottan nem.

Csak a szája egyik sarkát húzta vigyorra.

- Itt állsz a boltban, a ruhácskádban, ijesztően rendezett a határidőnaplód, és minden árcédula, amit felragasztasz olyan egyenes, mintha szögmérővel mérted volna ki a helyét. Be. Vagy. Feszülve.

Ráhunyorítottam, és gyorsan becsaptam a bonyolult színkódokkal és színes matricákkal teletűzdelt határidőnaplómat.

- Szoknya és pulóver, nem pedig ruha.

Imádtam a skót kockás szoknyámat, a fodros kardigánomat és a majdnem új, makulátlan, lakkbőr Mary Janes cipőmet.

- Tök mindegy. Amikor mindenki más farmerben jár, te szoknyát veszel. Szúrós tekintettel néztem rá.

- Attól, hogy szeretem a ruhákat, és összeszedett vagyok, még nem vagyok befeszülve.

- Persze hogy nem.

Felemeltem a címkézőpisztolyt, és tempósabban ragasztgattam.

Bosszantott, hogy mintha mindent lenézne, ami én vagyok.

- Szóval, mondd el gyorsan, mit akarsz a kosármeccsel, mielőtt valami olyat teszek veled, amit utána megbánok.

- Csak ennyi. Hogyha velünk jössz, a meccsre vezető úton lesz alkalmad megmutatni, mennyire jó fej csaj vagy.

Ismét abbahagytam a címkézést, és elképzeltem Michaelt és magamat, amint az autó hátsó ülésén mosolygunk és átszellemülten beszélgetünk.

- Egy négyszemközti beszélgetés a szuper laza Lizzel?

- Jaj, csak azt ne!

Végighúztam az ujjam a pisztolyon, és megkérdeztem:

- Nem lesz furcsa, hogy veled megyek?

Látványosan megvonta a vállát.

- Nem, tök oké lesz.

- Akkor jó. Rendben. - Kihúztam magam, és ismét letettem a pisztolyt, izgatottan a váratlan lehetőség miatt. - Persze. Számíthatsz rám.

- De az van, Liz… - Elővett egy kulcscsomót a zsebéből, és megpörgette az ujja körül. - Ne borulj ki, amiért ezt mondom, de szeretnék segíteni neked a ruhaválasztásban.

- Tessék? - Oldalra billentettem a fejem, és nem akartam hinni a fülemnek. - Azt hiszem, tudom, mit fogok felvenni, de azért köszi.

- Nem, komolyan. Hallgass rám.

- Divatkérdésekben inkább nem. Ne vedd sértésnek.

- De annak veszem, de most nem ez a lényeg. Hanem az, hogy senki nem fogja bevenni, hogy szívesen lazulsz kosármeccsen a haverjaiddal, ha fodros ruhában és virágos cipőben járkálsz.

Kifújtam a frufrut a szememből.

- Bennett, van farmerom, tudod.

- Meglep.

Az asztalra tenyerelt, és rátámaszkodott. Egészen közel került az arcunk egymáshoz, és egy kicsit elterelte a figyelmemet a finoman szeplős bőre, amit eddig valahogy nem vettem észre, ahogy azt sem, hogy a szempillája nemcsak hosszú, de tökéletesen göndör is.

- Lefogadom, hogy nem sima farmer. Hanem olyasmi…, mint azok a magasított derekú fazonok. Vagy élére vasalt, esetleg felhajtott szárú. Ugye?

- Nem.

- Figyelj - mondta, és akkorát sóhajtott, mintha ez lenne a legnagyobb gondja -, azt hiszem, ha komolyan gondolod ezt az egészet Michaellel, akkor bővítened kell a ruhatáradat.

- Még te beszélsz, ebben az idióta kungfus kapucnis pulcsiban?

Teli szájjal vigyorgott, mintha épp most dicsértem volna meg a ruháját, és végigsimította a kezével a pólóján lévő feliratot.

- Hallgass rám. Tudom, mit hordanak a lányok a suliban. A Laney Morganhez hasonló lányok. Ugye vágod, miről beszélek?

Pontosan tudom, miről beszél. Jó csaj, jó sok követő az Instán, normális randizós múlt, és egy imádni való anyuka. Irigylésre méltó volt, és nem lehetett nem észrevenni.

- Te most a fogaidat csikorgatod, Liz?

Ellazítottam az állkapcsom.

- Nem. Figyelem, milyen hülyeségeket hordasz itt össze.

- Ha tényleg fel akarod szedni ezt a csávót, akkor hagyd abba a makacskodást, és engedd, hogy segítsek neked.

- Valahogy nem tudom elhinni, hogy tényleg segíteni akarsz.

- Mármint a pasizásban vagy a ruhaválasztásban?

- A ruhákban biztos nem.

Lenyúltam, és felemeltem egy köteg könyvet a kocsiról. Kicsit aggasztott, hogy úgy beszélt, mintha valami hivatalos tervünk lenne. Mégis mit művelek? A csaj nem jár egyedül saját változatát írom?

Hogy őszinte legyek, az a részem, amelyik szereti a romantikus vígjátékokat, egy kicsit kíváncsi volt.

De én tetszettem magamnak. Szerettem a ruháimat. Nem voltam csodabogár, és nem volt szükségem Wes divattanácsadására.

- Figyelj. - Felkapott egy papírlapot a pultról, és így szólt: - Mi lenne, ha futnánk egy kört a plázában, és megmutatnám a menő cuccokat? Megyek

veled, semmi olyat nem kell megvenned, ami nem tetszik. De nem ártana, ha úgy néznél ki, mint egy igazi középiskolás, amikor megpróbálod elbűvölni a rég nem látott szerelmedet. Nem gondolod? Semmi vad vagy giccses, csak olyan darabok, amikben nem úgy nézel ki, mint egy könyvtáros lány.

Valószínűleg lassan kezdett elmenni az eszem, mert hirtelen úgy éreztem, talán nem is rossz ötlet Wesszel tartani, és megnézni, szerinte mit kellene viselnem. Nem akartam megváltoztatni a külsőmet egy fiú kedvéért - ez a gondolat alapból felejtős -, de ha tud pár olyan cuccot mutatni, amik tetszenek, és amikben szerinte kevésbé nézek ki feszélyezetten, az talán még hasznos is lehet.

- Most nem vet fel a pénz, szóval nem engedhetem meg magamnak, hogy gazdag, dögös csajnak öltözzek. Megoldható a csajos, visszafogottan vonzó megjelenés is?

Ekkor diadalittas vigyor jelent meg az arcán.

- Bízz bennem, Buxbaum, majd én azt tudom.

Amint elment, írtam Jossnak:

ÚGY TŰNIK, TÚLÓRÁZNOM KELL. ÁTTEHETJÜK A RUHAVÁSÁRLÁST HOLNAPRA? BOCSIKA.

Ebben a pillanatban igazán szemét barátnőnek éreztem magam. Tudtam, hogy nem jó, ha húzom-halasztom azt a ruhavásárlást, inkább túl kellene esnem rajta, de egyszerűen nem bírtam magam rávenni.

Talán majd holnap.

Ö T Ö D I K F E J E Z E T

„Csak mert egy helyes csajnak ugyanolyan bizarr,

szar az ízlése, még nem a lelki társad.”

- 500 NAP NYÁR

- Komolyan, Wes? - Körülnéztem a boltban, és nem tudtam szabadulni a bűntudattól. Az egy dolog, hogy más elfoglaltságra hivatkozva a legjobb barátoddal tervezett vásárlást lefújod, de hogy azért pattintod a legjobb barátodat, hogy valaki mással vásárolj? Ez azért már sok. - Ez röhejes.

Felkapott egy piros tunikát az egyik kirakati állványról, és bedobta a kosárba.

- Röhejesen jó. Már csak egyszer kell bemenned a próbafülkébe.

Nézegettem a kosárban azt a halom ruhát, és azon tűnődtem, vajon tudja- e, hogy egyszerre csak hat darabot lehet bevinni a próbafülkébe. De nem szóltam semmit, mert Wes küldetést teljesített. Miután befejeztem a munkát, felvett a könyvesboltnál, elszáguldottunk a plázáig, és úgy rángatott maga után, hogy majdnem kitépte a karomat a helyéről, alig tudtam vele lépést tartani shoppingolás közben.

Wes valójában utált vásárolni.

A Devlishben álltunk, annak a világhírű divatmárkának az üzletében, ami a trendi gimis korosztálynak szólt, és amelyet máskülönben nagy ívben elkerültem.

Én mindig is a vintage stílust kedveltem, ilyen darabokat vadásztam le az internetről, esetleg használtruha-boltokban vásároltam; mindenesetre a Devlish egészen biztosan nem az én terepem volt. Amikor beléptünk a háromszintes üzletbe, Wes megkérdezte, mi a méretem, és azóta úgy dobálta a holmikat a kosárba, mintha valamilyen „ki tud gyorsabban bevásárolni” versenyen lennénk.

Végül megálltunk egy folyosón, a flitteres és kivágott nagyestélyik és a kiskosztümszerű ruhák között. Wes végignézett a kosarunk tartalmán, felemelt néhány darabot, hogy átgondolja őket, és vagy bólogatott, vagy elgondolkodva rázta a fejét. Végül megszólalt:

- Azt hiszem, ennyi elég lesz.

Próbáltam nem gúnyosan mondani:

- Én is azt hiszem.

Rám bökött:

- De elég jól ismerlek ahhoz, hogy tudjam, ez az egyetlen esélyem.

- Ez igaz.

Bedobott még néhány farmert, pólót, pár szuper cuki felsőt, pár kevésbé cuki felsőt; egyszóval határozottan minden tőle telhetőt megtett.

- De miért kell ennyi fehér cucc?

Egy hatalmas, összehajtogatott pólóktól roskadozó polc felé tolta a kosarat.

- A vörös hajú embereknek jól áll a fehér. Nem tudtad?

Csak mentem utána, és próbáltam nem mosolyogni a saját sziklaszilárd meggyőződésén.

- Nem, erről lemaradtam.

Felkapott egy köteg pólót, és hozzárakta őket a mi kupacunkhoz.

- Fehér és zöld, tesó. Ezek a te kedvenc színeid.

Nem tudtam megállni a nevetést. „Tesó.”

- Megjegyeztem.

Egy pillanatra megállt a mániákus vásárlásban, rám mosolygott, kedvesen nézett rám.

Arra emlékeztetett, ahogy Rhett nézett Scarlettre az Elfújta a szélben, amikor próbálta megkötni az új főkötőjét. A tekintete elárulta, hogy fogalma sincs róla, mit csinál, és tudja, hogy ezt a lány is tudja.

De nem zavarta, mert jól érezte magát.

Furcsa volt, de valami azt súgta belül, hogy Wes is így van ezzel. Nem mintha kedvelt volna, de úgy éreztem, élvezi a szócsatáinkat. Őszintén szólva én is bírtam, már amikor nem mondott olyasmit, ami miatt viszont legszívesebben megfojtottam volna.

Kinyújtotta a kezét, és lekapott egy kockás flanelinget a fogasról. Nem tavaszi darab volt, de nem szóltam semmit. Csak a fülem mögé tűrtem a hajamat, és hagytam, hogy befejezze. Nem tudtam nem észrevenni, hogy ez a stílustanácsadással egybekötött bevásárlókörutunk pontosan olyan volt, mint amilyennek képzeltem, bár inkább emlékeztetett A csúf igazságra, mint A csaj nem jár egyedülre. Annyira olyan volt, mint amikor Mike elviszi bevásárolni Abbyt, hogy nevetnem kellett, csakhogy nem Wes volt a főszereplő, és én nem estem bele.

- Szerinted mehetünk a próbafülkéhez? - kérdezte.

- Hála a jó istennek, hogy végre befejezted! Persze.

Rohamléptekkel indult a próbafülke irányába, elszántan húzta maga után a kosarat, én meg csak ámultam ezen a fegyelmezettségen. Egyetlen csajt sem mért végig, amióta beléptünk az üzletbe, pedig a hely tele volt lányokkal. Olyan menő, trendi lányokkal, akik általában Wesnek tetszenek.

De ő csak a vásárlással foglalkozott.

- Liz?

Felnéztem, és - szent szar - ott állt előttem Joss, éppen kilépett az próbafülkéből.

JOSS? A francba, a francba, a francba - erre mekkora esély volt? De most komolyan, mekkora? Ha akartam volna, sem tudtam volna elbújni, és persze West sem tudtam eltakarni. Joss pedig csak zavartan nézett ránk.

- Azt hittem, dolgozol. - Odajött, végigmérte West, majd így szólt: - Bent maradtál, mi?

A francba. Úgy éreztem magam, mint aki lebukott, legszívesebben elsüllyedtem volna a föld alá. Közben meg úgy éreztem, sokkal szívesebben vásárolgatok itt Wesszel, mint Joss-szal. Mert Weshez nem fűzött semmilyen fájdalmas gondolat. A szalagavató-ruha vásárlása melankolikus érzéseket ébresztett bennem, olyasmire emlékeztetett, amit egyáltalán nem akartam érezni.

Leginkább azt nem, hogy Joss az anyukájával megy báli ruhát vásárolni, velem viszont nem jöhet el az anyukám. Maga a szalagavató bál pedig eszembe juttatta, hogy nincs mellettem a nagy napon, hogy segítsen a készülődésben, és nem fogja végigfotózni az estét.

És persze ott volt maga a ruha is. Anyukám odavolt az estélyi ruhákért, és ha itt lett volna, a ruhapróba kiemelt fontosságú esemény lett volna az életünkben, egy kisebbfajta divatbemutató, talán még lookbookot is készítettünk volna minden egyes ruha-ékszer párosításról.

- Korábban végeztem. - Ebben a pillanatban pocsék embernek éreztem magam. Láttam, ahogy lenéz a ruháktól roskadozó kosarunkra, és folytattam: - Amikor hazaértem, Wes megkért, hogy hozzam el a plázába, mert az ő kocsija lerobbant, viszont ajándékot kellene vennie az anyukájának.

Mi történik? Ijesztő volt, úgy hazudok, mint a vízfolyás.

- Buxbaum, nekem is van szám. Atyavilág. - Wes rám nézett, aztán Joss felé fordult, nekem pedig majd’ kiugrott a szívem a helyéről. - Van valami

ötleted, mit vegyek anyukámnak a születésnapjára? Liz telepakolta a kosarat ruhákkal, de én nem vagyok meggyőzve - mondta Jossnak.

- Én a helyedben bíznék az ízlésében. - Joss átvetette karján a kezében tartott pólót, és így folytatta: - Liz nagyon ért az ajándékozáshoz.

- Tényleg? - Wes gyanakodva nézett rám. - De hát skót kockás szoknya van rajta, Joss…

Joss erre elnevette magát, én pedig megkönnyebbültem, hogy talán nem lesz semmi baj.

- Egyedi a stílusa, de ez tudatos. Bízz benne.

- Ha te mondod.

Joss megigazította a karján lógó pólót.

- Csörgess meg később, Liz. Holnap szeretnék elmenni ruhát venni, de ha megint elsunnyogod, esküszöm, nagyon ki fogok akadni.

- Nem sunnyogom el.

- Megígéred?

Annyira hálás voltam, hogy nem borult ki, amiért Wesszel vásárolgattam, hogy most komolyan is gondoltam:

- Megígérem.

Elköszönt, a kasszához ment. Abban a pillanatban, hogy hallótávolságon kívül került, Wesből kibukott:

- Most egy kicsit azért beszartál, nem?

- Fogd be.

- Azt hittem, ő a legjobb barátnőd.

- Az is. - Lehunytam a szemem, majd intettem neki, hogy húzza a kosarat a próbafülkék felé. - Ez bonyolult.

Megállt.

- Hogyhogy?

- Mi?

Legszívesebben meglöktem volna, hogy induljon már meg, mert még mindig egy helyben állt.

- Miért bonyolult?

Úgy tűnt, őszintén kérdezi. Lehet, hogy tényleg érdekli? Sóhajtottam és halkan felnyögtem, ahogy beletúrtam a hajamba. Szívesen elmondtam volna neki az egészet, de szerintem Wes ugyanúgy nem értené a bánatomat, mint Joss.

- Nem is tudom. Néha elrejtem magamban az érzéseimet, és ettől feszült leszek.

Wes lehajtotta a fejét.

- Minden rendben van? Úgy értem, jól vagy…?

Az arcán - nem is tudom - édesen aggódó kifejezés jelent meg. Kicsit zavart, hogy ilyen őszintének tűnt, és valahogy mélyen legbelül azt éreztem, nem is utálom. Legyintettem egyet.

- Minden rendben lesz. És kösz, hogy segítettél.

- Megvagy, Buxbaum. - Egy percig úgy nézett, mintha többet várt volna, aztán kacsintott, és megfogta a kosarat. - Most már az én csapatomban vagy.

- Jaj nekem!

Végül behúzta a kosarat a próbafülkébe, ledobta magát az egyik fotelbe, kinyújtotta a lábát, és keresztbe tette a karját.

- Mit csinálsz?

Erre értetlenül hunyorgott.

- Ülök.

- De miért? Nem magamnak próbálom fel ezeket a cuccokat.

- Ugyan már, Liz. Ha én vagyok a felelős azért, hogy elkezdj máshogy öltözködni, akkor…

- Ó, jézusom, nem fog megváltozni az öltözködésem. Komolyan azt hitted? - Néha elképesztően idegesítő volt. - Érdekel a véleményed, de egyáltalán nem vagyok életképtelen. Nem kell ahhoz Wes ’Jótevő’ Bennett, hogy változtassak a stílusomon.

Mosolygott a szeme, ahogy rám nézett.

- Azt hiszem, Michaelnek igaza volt abban, hogy feszkós vagy.

- Elviselhetetlen vagy. Várj meg valahol máshol.

- Honnan fogod tudni, hogy jók-e a ruhák, ha nem ellenőrzöm?

- Látom magam a tükörben.

- De ugyanazzal a szemmel, amivel úgy érezted, hogy a pincérnő- egyenruhád megfelelő választás egy házibuliba? Emlékszel még?

- Az egy imádni való ruha volt.

- Ezzel vitatkoznék. És a múlt idő egész véletlenül nem arra utal, hogy menthetetlen volt?

- Teljesen tönkrement. Tegnap érzékeny búcsút vettem tőle.

Erre elvigyorodott, sötét szeme sarkában nevetőráncok jelentek meg.

- Sajnálom. Randa egy darab volt, de nem érdemelt halált.

Lesújtó pillantást vetettem rá, és abban a pillanatban előlépett a próbafülkénél dolgozó lány:

- Hány darab?

- Nem sok - motyogta Wes, én pedig ugyanabban a pillanatban:

- Hányat lehet bevinni?

- Nyolcat - vágta rá a lány.

- Csak? - szólalt meg Wes a kelleténél egy kicsit hangosabban. - Ne már, estig itt leszünk.

Nem figyeltem rá, és nyolc darabot bevittem magammal az egyik fülkébe. A harmadik felső, amit felpróbáltam, egy fehér, laza fazonú pont úgy csúszott le az egyik vállamon, hogy ha aláveszek egy pántos topot, akkor imádni való az összhatás. Egy koptatott farmerrel vettem fel, amit itt- ott szakadások tarkítottak, és tetszett, hogy Wes ezt választotta.

Sikerült találnia nekem valami divatosat, ami nekem is bejött - el sem akartam hinni.

Éppen belebújtam egy smaragdzöld pulóverbe, amikor megszólalt kintről:

- Nem tudnál egy kicsit gyorsabban öltözni? Leragad a szemem.

- Nincs valami akció, amivel lefoglalhatod magad? Azt hiszem, a bolt hátsó részén kiárusítás van mezekből.

- Ne már! - Füttyentett. - Olyan gonosz vagy.

- Két perc, és kész vagyok.

- Tényleg? - Úgy hallatszott, mint aki nem akar hinni a fülének.

- Persze.

- De még csak az első nyolcat vitted be.

Levettem a pulóvert, visszavettem a pólómat, belebújtam a cipőmbe, és a tükörben megigazítottam a hajamat.

- Megtaláltam a tutit, szóval nekem ennyi elég is volt.

Kétkedőnek tűnt, amikor kijöttem, mintha nem bízott volna bennem, de amikor a kasszához értünk, úgy látszott, jóváhagyja a kiválasztott darabokat.

- Még mindig nem akarom elhinni, hogy te adsz nekem divattanácsokat. Szerintem ez a mélypont.

Odanyújtottam a bankkártyámat a pénztárosnak, majd a pulton lévő kis ruhakupacra néztem.

Rámutattam a ruháim mellett álló cipősdobozra.

- Az nem az enyém.

- Remek ízlésem van. Olyan vagyok, mint egy tündérkeresztapu. - Wes a cipőre mutatott. - Az pedig egy kis ajándék tőlem.

- Mi?

Egyik karjával a pultra támaszkodott, és olyan mosollyal nézett a pénztárosra, mintha azt mondaná: „Látod, miben vagyok?”

- Tudom, hogy nincs Converse-ed, Libby, de muszáj lennie.

- Te cipőt vettél nekem…

- Nem cipőt. Converse-et.

Néztem, ahogy vigyorog, és fogalmam sem volt, mit mondhatnék, úgyhogy előrenyúltam a dobozért, és kinyitottam.

Wes Bennett vett nekem egy cipőt.

Soha egyetlen fiútól sem kaptam semmit, erre Wes, a gyerekkori ősellenségem, a saját pénzéből vesz egy Converse-et, mert szerinte szükségem van rá. Végigsimítottam a fehér vászonanyagon.

- Mikor volt erre időd?

- Amikor az öltözőben voltál. - Kedvesen mosolygott. - Megkértem Claire-t, hogy segítsen.

- Ki az a Claire?

- A lány a próbafülkénél. Figyelhetnél egy kicsit.

A pénztáros a kezembe nyomta a blokkot és a szatyrot, én pedig még mindig nem tudtam, mit mondhatnék. Aranyos és figyelmes volt, és annyira nem Wesre vallott ez az egész.

- Hm, köszönöm a cipőt. Én…

- Semmi ömlengés, Buxbaum. - Akkorát mosolygott, hogy szinte eltűnt a szeme. - Az annyira ciki.

A boltban végeztünk, de még mielőtt kiértünk volna a plázából, megkértem, hogy jöjjön be velem a kedvenc boltomba, az Ava Sunba. Ez stílusában leginkább a Kate Spade-re hasonlított, csak éppen megfizethető áron. Főleg ruhák, szoknyák és finom kiegészítők.

- Úristen, ez olyan, mint a gardróbod felturbózva.

Tudtam, hogy beszólásnak szánta, de határozottan mentem tovább a leértékelt ruhák felé.

- Köszi.

- Úgy értem, ez maga a rémálom.

Nem foglalkoztam vele, tovább nézegettem a ruhákat.

- De tényleg, ez rémes. Csupa cukimuki, virágos ruha. Egek.

- Shhh. Próbálok vásárolni.

Megtaláltam a LEÉRTÉKELÉS feliratú polcot, és beletúrtam, ő pedig a falnak támaszkodott, és a telefonját nyomkodta. Közben azon tűnődtem,

vajon a szüntelen kötekedése flörtölés-e. Ha valaki másról lenne szó, egyértelmű lenne, de ő Wes. Mindig is cukkolt és szívatott, miért is lenne másképp, mint régen? Ez volt, ez van.

- Azta. Ez a ruha annyira Liz Buxbaum.

- Hmmm? - Felnéztem, és egy próbababára mutatott.

- Ez a ruha. Annyira te vagy.

Követtem a tekintetemmel, ahogy a próbababára mutatott, és teljesen el voltam ragadtatva.

Mert, csak hogy tisztázzuk, az nem akármilyen próbababa volt. Hanem az, amelyiken a kedvenc tyúklábmintás ruhám volt. Azonnal beleszerettem ebbe a ruhába, amikor befutott, azóta pedig vagy hússzor kerestem rá a neten. Jó sokba került, várnom kellett vele, amíg eljön a pillanat, és megkérhetem apukámat, hogy vegye meg nekem születésnapomra. De volt valami abban, ahogy Wes ránézett erre a ruhára, és közölte, hogy „ez te vagy”, amitől… egyszerűen boldog lettem.

- Nekem tényleg nagyon tetszik az a ruha.

- Látod? Hogy ráéreztem, ahhoz képest, hogy tündérkeresztapu vagyok. Megigazítottam a táskám pántját a vállamon.

- Na, menjünk, mielőtt én hányom le a te egyenruhádat.

Amint beültem a kocsiba, pittyent a telefonom. Egy értesítés volt arról, hogy befutott az Insipid Creation. Izgatott hangot adhattam ki, mert Wes megkérdezte:

- Mi az?

- Semmi. Csak kaptam egy értesítést, hogy az albumot, amit megrendeltem, ma szállítják ki.

- Album, nagyi? - Betette a slusszkulcsot a helyére. - Nem tetszik streamelni, mint a fiatalok?

Becsaptam az ajtót.

- Dehogynem, de vannak dolgok, amiket bakelitlemezen kell hallgatni.

Rám pillantott, beindította a kocsit, én pedig becsatoltam a biztonsági övemet.

- Mindig ennyire odavoltál a zenéért? Szerintem mostanában szinte csak fülessel a fejeden látlak.

- Eléggé. - Visszatettem a telefont a táskámba, és kinéztem az ablakon. - Anyukám négyéves koromtól tanított zongorázni, amit imádtam, aztán később volt egy közös játékunk: mindenhez filmzenét készítettünk.

- Komolyan? - Wes átnézett a válla felett, ahogy kitolatott a parkolóhelyről.

- Igen. Órákon át válogattuk a tökéletes dalokat, hogy illeszkedjenek ahhoz az eseményhez, aminek a filmzenéjén éppen dolgoztunk.

Ahogy hangosan kimondtam, rájöttem, hogy erről még soha senkinek nem meséltem. Kizárólag kettőnk közös emléke volt Anyával, és valahogy mindig is borzasztóan szomorúnak találtam, hogy én vagyok az egyetlen a világon, aki tud róla. Legalábbis eddig.

Mosolyogtam, és folytattam szomorkás hangon:

- Csináltam filmzenét a nyári táborhoz, a karácsonyi szünetre, a hathetes úszótanfolyamra, amit utáltam, és soha nem is jelentett sikerélményt; minden helyzet megérdemelt egy soundtracket.

Wes elég sokáig elfordította a tekintetét az útról, hogy rám nézzen, aztán mintha megérezte volna, hogy nem akarok többet Anyáról beszélni.

- Szóval ez volt az! - Elvigyorodott. - Michaelnek is készült ilyen zenei válogatás.

- Mi van? - Kicsit felé fordultam az ülésen, és éreztem, ahogy elpirulok. - Miről beszélsz?

Erre meg honnan a fenéből jött rá?

- Nyugalom, Miss Romantika, bizalmasan kezelem az információt.

- Fogalmam sincs, miről…

- Láttam a jegyzetet. - Látszott, hogy próbálja visszafojtani a nevetését, de az egész arcára kiült a mosoly. - Láttam a jegyzetet, szóval felesleges tagadni. Ma reggel, a határidőnaplódban: „M. & L. hanganyaga.” Istenem, Buxbaum, ez elviselhetetlenül cuki.

Elnevettem magam, de közben pokolian éreztem magam.

- Állítsd le magad, Wes!

- Milyen dalok vannak rajta?

- De tényleg.

- Komolyan, tudni akarom. Mindenféle bugyiletolós zenék Ginuwine-től a Nine Inch Nailsig, vagy inkább giccses romantikus dalok? Taylor Swift is szerepel a listán?

- Neked mióta bugyiletolós zene a Nine Inch Nails?

- Most én kérdezek.

Nagyot sóhajtottam, és kinéztem az ablakon.

- Nem csinálunk mi is egy ilyen listát?

- Utállak.

- Dehogy utálsz.

- Nincs jobb dolgod? - Úgy gesztikuláltam, mint akinek nagyon elege van már ebből, és vártam, mit mond. Viszont az is érdekelt, hogy ezt az egészet A parkolóhely miatt csinálja, vagy miattam. - De most komolyan.

- Igen, van, de a saját nagyanyámat is eladnám A helyért. Ez az egész - mondta, az iménti mozdulatomat utánozva - arról szól, hogy Wessy kocsiját közelebb hozzuk Wessyhez.

- Milyen béna becenév. - Tekintetem a szélvédőre szegeztem, de így is feltűnt, hogy vigyorogva mondja:

- Szóval, vissza a W. & L.-filmzenéhez. Mik kerülnek a listára?

- Mekkora egy seggfej vagy.

- Azt pont nem ismerem, de kettőnk közül mégiscsak te vagy audiofil, nem én. Igazából inkább valami olyasmire gondoltam, mint a Titanic főcímdala.

- Ha lenne közös filmzenénk - mondtam az arca felé bökve -, márpedig nem lesz, akkor az egész a parkolásról szólna.

- Ja, tényleg, a parkolás. - Megállt a piros lámpánál. - Milyen dal kísérné ezt a dicsőséges háborút?

- Hát nem a Titanic főcímdala.

- Hanem?

- Hmm. - Lehunytam a szemem, és elgondolkodtam, nem törődve azzal, hogy gúnyolódik. Ez volt a kedvenc tevékenységem. - Először is el kell döntenünk, hogy a dal a jelenet kísérője-e, a jelenet mellé illeszkedik, vagy éppen azt ellenpontozza.

Nem válaszolt, és amikor kinyitottam a szemem, engem figyelt. Nyelt egyet, és azt mondta:

- Mellé. Vagy ellenpontozza.

- Oké. - Figyelmen kívül hagytam, és mentem tovább. - Szóval, ha például arra a napra gondolunk, amikor tényleg elvetetted a sulykot, és leragasztottad a szélvédőmet, akkor én valami olyasmit választanék, ami téged éltet. Érted, mert közben meg kicsit sem voltál ünneplésre méltó.

- Az Isn’t She Lovely Stevie Wondertől? - javasolta.

- Ja, az jó. - Eldúdoltam az első ütemet, aztán eszembe jutott: - Vagy. A Rose Pigeonsnak van egy dala, az a címe, hogy He’s So Pretty, It Hurts My Eyes, és felsorolják benne, hogy mitől olyan édes és csodálatos a csávó. Szóval, tök jól szembeállítható azzal, ahogy A parkolóhelyért folytatott háborúban viselkedsz. Nem?

- Csak tettem, amit kellett. A szerelemben és a parkolásban mindent szabad.

Amikor megálltunk a könyvesbolt előtt, hogy átüljek a saját autómba, megköszöntem neki, és felkaptam a csomagjaimat. Azt mondta, ír Michaelnek, megemlíti, hogy jövök, és hozzátette, szól majd pár jó szót az érdekemben. Segíteni akartam neki a tökéletes jelzők kidolgozásában, de inkább nem mondtam semmit. Kiszálltam, és amikor éppen becsaptam volna az ajtót, utánam szólt:

- Szerintem ma estére vasald ki a hajad!

- Bocs, de ez most úgy hangzott, mintha te mondanád meg, milyen legyen a frizurám. - Tudtam, hogy segíteni próbál Michael meghódításában, de vajon észrevette, milyen szarul érzem magam, amikor úgy viselkedik, mintha a stílusom röhejes lenne? Tökéletesen elégedett voltam a saját öltözködésemmel - végül is csak magamnak kell tetszenem -, de továbbra sem volt jó érzés, hogy nem tetszik neki, ahogy kinézek. A hajam most éppen copfba volt fonva, és lehet, hogy nem különösebben menő, de nem is olyan, mintha soha nem látott volna fésűt. - De ez biztosan nem igaz, tehát, mit akartál mondani?

Megadóan felemelte a kezét.

- Rosszul jött ki. Azt akartam mondani, hogy ahelyett, hogy csak átöltöznél, inkább mutasd meg Michaelnek, milyen dögös tudsz lenni. Még mindig úgy gondol rád, mint a kicsi Lizre, de talán jó kezdet lehet, ha úgy jelensz meg, mint azok a lányok, akikkel az utóbbi időben randizott.

Még mindig nem tetszett az ötlet, de igaza volt.

- Szóval, mi lesz este?

- Öt körül érted megyek.

- Oké.

- Vedd fel a Converse-t.

- Nem te fogod megmondani - szaladt ki a gyerekes mondat a számon, és továbbra sem értettem, miért kaptam tőle azt a cipőt. Minden mást, amit ő válogatott össze az „új Liz” ruhatárába, én fizettem. Akkor miért vette a fáradságot, hogy megvegye külön a cipőt, amíg én átöltöztem? Egyáltalán miért fizette ki?

Összetette a két kezét, mintha imádkozna.

- Felvennéd a Converse-t, kérlek?

- Majd meglátjuk.

H A T O D I K F E J E Z E T

„Olyan veled lenni, mintha be lennék szívva.

Nem mintha szívnék, hacsak te nem szívsz, mert akkor én is szívok állandóan.

Vagy szúrok is.”

- SCOTT PILGRIM A VILÁG ELLEN

Négy óra negyvenöt perckor belebújtam a Converse-be - ami, el kellett ismerni, elég tökéletesen passzolt a sportos szettemhez -, és lementem a földszintre. Kényelmes volt, és kicsit talán el is érzékenyültem tőle, de egy percet sem akartam arra pazarolni, hogy rájöjjek, miért.

Apám elment nagyapámmal golfozni, így csend volt a házban. Helena itthon volt valahol, de nem tudtam, melyik szobában lehet.

Megszólalt a csengő, és nem hittem a fülemnek. Wes? Ilyen korán?

Odamentem az ajtóhoz, de amikor kinyitottam, Jocelyn állt előttem, nem Wes.

- Ó. Szia. - Biztos vagyok benne, hogy látszott rajtam a csalódottság, hogy őt látom Wes helyett, de igyekeztem palástolni. - Te meg mit keresel itt?

Egy pillanatra tátva maradt a szája, és hosszan végigmért.

- Ó, istenem, ki tette ezt veled?

Lenéztem a ruhámra.

- Hát, ööö…

- Bárki volt az, legszívesebben lesmaciznám. Annyira jól nézel ki!

Belépett, az én agyam pedig egyre csak zakatolt, amikor becsuktam mögötte az ajtót. Még mindig nem számoltam be neki a buliról, a játékról, Michaelről vagy Wesről, és egyáltalán, semelyik megkérdőjelezhető dologról, ami az utóbbi napokban a magánéletemet jellemezte. Wes viszont bármelyik percben betoppanhat. A francba.

- Ezt akkor vetted, amikor Wesszel voltál?

Még mindig mosolygott, ebből arra következtettem, hogy nem dühös rám.

Még nem.

- Igen… Az a hülye talált pár jó cuccot. - Elöntött a forróság, úgy éreztem, mintha a bűntudat kiült volna az arcomra. Szemét egy barátnő voltam. - Durva, nem?

- Ó, szia, Joss. - Helena lépett ki a konyhából, és sokkal menőbben nézett ki farmerben és hokimezben, mint én. - Akkor jól hallottam, hogy csengetnek. Kérsz egy üdítőt vagy valamit?

Istenem, az a nagypofájú Wes bármelyik pillanatban itt lehet. Ne kérj üdítőt!

- Nem, köszönöm, csak egy percem van. Megyek a húgomért a fociedzésre, de Liz egyetlen üzenetemre sem válaszolt, úgyhogy gondoltam, előtte benézek.

A francba.

Helena elmosolyodott:

- Rettenetes nőszemély, ugye?

Jocelyn visszamosolygott Helenára, de rám is vetett egy pillantást.

- Az bizony.

- Én is épp indulni készülök. - Nyeltem egyet, és reméltem, hogy gyorsan el tudom onnan paterolni Josst. - Öt perc múlva.

- Hova mész? - kérdezte Helena, aztán mindketten csak álltak, és bámultak rám, én meg kétségbeesetten próbáltam kitalálni valamit.

- Ööö, Wes a szomszédból megy az esti kosárlabdameccsre, és… Ööö, megkérdezte, hogy van-e kedvem vele tartani. Úgy értem, most az egyszer, nem nagy ügy, csak unatkoztam, és ez hirtelen jó ötletnek tűnt, érted? Nem sok kedvem volt hozzá, de végül mondtam, hogy oké. Szóval…

Jocelyn szemöldöke felszaladt.

- Szóval kosármeccsre mész. - Úgy mondta, mintha épp most vallottam volna magam alakváltónak. - Wesszel. Wes Bennett-tel.

Helena keresztbe fonta a karját a mellkasán.

- Néhány napja nem te hívtad ki rá a köztereseket?

- Nem, én… azt mondtam, hogy készültem őket kihívni. - Valami borzalmas, kamunevetést préseltem ki magamból, és megvontam a vállam. - Igen, tulajdonképpen én sem értem, miért mondtam, hogy elmegyek vele ma a meccsre.

Pedig nagyon is jól tudtam, miért.

- Bennett beszélt rá a Converse-re is? - Jocelyn a cipőmet bámulta. - Mert te utálod a Converse-et.

Ez igaz. Meggyőződésem, hogy a magas szárú Converse ronda, és nem tartja a bokámat. Most viszont valamilyen furcsa vonzalmat éreztem iránta, és megkérdőjeleztem a saját lelkierőmet.

- Épp le volt értékelve, úgyhogy azt mondtam magamban, „egye fene - megint egy kamunevetés -, miért ne vehetnék Converse-et, nem?”.

Jocelyn kicsit megrázta a fejét, mint aki ufót lát.

Úgy is érzem magam.

- Hát, te kedves idegen, csak azért ugrottam be, mert Anyának tudnia kellene, jövő héten mikor menjünk ruhát venni.

A sors iróniája, hogy miután nemrég megígértem, hogy elmegyek vele vásárolni, az anyukája másik napra tette az egészet. Eleinte még örültem is, hogy még van egy kis időm, de most úgy éreztem, mintha az univerzum ezzel is csak engem akarna kínozni. Ezen a ponton már csak abban reménykedtem, hogy a ruha varázsütésre a szekrényembe kerül, csak hogy ne kelljen még egyszer hallanom a „ruhavásárlás” szót.

- Ó, én imádok ruhát vásárolni. - Helena oldalra biccentette a fejét, és hozzátette: - Csak ritkán hordok ruhát, mert mindig egyenes háttal ülni, az szívás. Viszont szívem szerint minden tavasszal raklapnyi új, virágmintás ruhát vennék magamnak.

- Itt most a báli ruhánkról van szó. - Jocelyn még mindig a szettemet méregette. - Liz és én együtt megyünk, és anyukám azt mondta, szívesen elvisz minket shoppingolni.

- Vagy úgy - pislogott Helena, és futva rám nézett, én pedig egy szörnyetegnek éreztem magam. Többször mondta, hogy menjek el a bálba, mert ha kihagyom, utólag biztosan bánni fogom, és azt is gyakran említette, hogy előtte szívesen eljön velem ruhát venni, „amiből akár egy egész napos program is lehet”.

Biztos volt benne, hogy jó móka lenne. De ez már vagy egy hónapja volt, én meg már el is felejtettem. Fogalmazzunk így.

Fura érzéseim voltak azzal kapcsolatban, hogy Helenával csináljak olyasmit, amit Anyával kellett volna. Ezekről az érzésekről legtöbbször inkább nem vettem tudomást, mígnem egyszerűen csak eltűntek.

Vagy mígnem ilyen helyzetben találtam magam.

- Hát, biztos vagyok benne, hogy nagyszerű lesz - mondta szomorú pillantással. - Csak ne legyen túl kivágott, okés?

Jocelyn elvigyorodott.

- Mindent megteszünk, de nem ígérünk semmit.

Csengettek. Ez nem lehet más, csak Wes, ugye? Hányingerem lett, ők pedig egyszerre bámultak rám.

Átfúrtam magam kettejük között, és az ajtóhoz léptem.

- Biztosan Wes az.

Az ujjaimat a kilincs köré simítottam, és egy pillanatra rátámaszkodtam. Mennyi esély volt arra, hogy Wes befogja a száját, és nem uszítja rám Jocelynt és Helenát, és nem árulja el a taktikai megállapodásunkat?

Kitártam az ajtót. Megpróbáltam csak a szememmel kommunikálni a szitut. Reméltem, hogy azt olvassa ki belőle, hogy „ne rontsd tovább a helyzetet”, de valószínűbb, hogy csak ideges rángatózásnak látta.

- Helló - mondtam.

Wes mosolygott, de ahogy rám nézett, a mosolya furcsán átváltozott, mintha egyszeriben heuréka!-élménye lett volna. A mosoly lassan széles vigyorrá olvadt, aztán megszólalt:

- Jó tanítvány vagy.

Becsaptam az ajtót.

- Hm? - Joss összeszorított szájjal, kérdőn nézett rám, Helena pedig a szemöldökét ráncolta. - Mit művelsz?

Sóhajtva újra kinyitottam az ajtót, és a szám elé tettem a kezem.

- Ne mondj semmit. De tényleg. Kibírod, hogy egy szót sem szólsz, amíg beülünk az autóba? Vagy inkább mostantól soha többé?

- Szia, Wes! - Helena bátortalanul integetett neki. - Gondolom, ma reggel megtaláltad Lizt.

Wes olyan pillantást vetett rám, ami egy nyelvnyújtással volt egyenértékű, majd végtelen kedvességgel szólt Helenához:

- Igen, köszönöm. Nem hiszem, hogy Liz méltányolta a jelenlétemet a munkahelyén, de azért eljutottam hozzá.

Jocelyn lehajtotta a fejét.

- Szóval azért mentél el a munkahelyére, hogy megkérdezd, veled megye ma este a meccsre?

- Pontosan.

Csak egy megfigyelés: Wes nagyon jóképű volt. Úgy értem, nekem személy szerint nem jött be, de a fakó póló alatt kirajzolódott a bicepsze. Az izmok és hozzá az a rosszcsont mosolya, a sötét, göndör szempillák és a barna szeme: szóval, elég jól nézett ki. Csak éppen nem az én esetem.

- Liz? - Joss sokat sejtetően nézett rám. - Beszélhetnénk pár mondatot külön? A fürdőszobában.

Ki van zárva.

- Tényleg indulnunk kell, de biztos vagyok benne, hogy…

- Én ráérek. - Wes már bent állt az előszobában, és a kulcsát pörgette az ujja körül. - Csak nyugodtan.

Jocelyn megragadta a könyökömet, és behúzott maga után az aprócska földszinti fürdőszobába, ami pont a konyha mellett volt. Amint becsukódott mögöttünk az ajtó, így szólt:

- Én úgy tudtam, Wes autója ma reggel lerobbant.

- Mi?

Sóhajtott.

- Azt mondtad, azért kért meg, hogy vidd el a plázába, mert lerobbant az autója. De Helena az imént mondta, hogy Wes elment érted a könyvesboltba.

Szent szar! Tényleg ezt mondta Helena? Annyira össze voltam zavarodva Wes érkezése miatt, hogy nem is hallottam? Rohadt életbe. Megköszörültem a torkom.

- Nem. Az autója a könyvesboltnál robbant le.

- A plázában még nem ezt mondtad.

Honnan a francból tudjam, kinek, mikor, mit mondtam? A hazugság nemcsak hogy nem volt menő, de nehéz is volt emlékezni rá.

- De, ezt mondtam.

Sóhajtott.

- Mindegy. A lényeg, hogy Wes Bennett-tel fogsz randizni, csajszi.

- Ez igazából egy…

- Nem - rázta a fejét. - Ahhoz képest, hogy fülig szerelmes vagy, eléggé elveszettnek tűnsz. Figyelj rám. Wes ma reggel eljött hozzád, és amikor nem voltál itthon, egészen a munkahelyedig vezetett, hogy megkérjen, menj el vele a meccsre, miközben tudja, hogy közöd nincs ehhez a sporthoz.

Ó, nem-nem, nem, nem, nem. Félreértette, és ha meghallja a pletykát, amit igazából… Szóval, amit én magam indítottam el a bulin, csak még nem volt merszem bevallani neki, akkor nekem végem.

- Figyelj…

- Te is tudod, hogy ez az igazság. Úgy csinált, mintha szüksége lenne a segítségedre a vásárlásban. Ez egy randi, Liz. Egy randi.

Szerettem volna elmondani neki, miről van szó valójában, de nem volt merszem. Tudtam, hogy úgy viselkedne, mintha Michael megszállott zaklatója lennék, és ehhez egyszerűen nem volt lelkierőm. Wes

megfogalmazása amúgy is jobban tetszett - Michael volt az én rég elveszett szerelmem.

- Ez nem egy randi, de egyetértek azzal, hogy van benne randipotenciál.

Végre valami, ami nem volt hazugság. Tényleg volt benne randipotenciál. Csak nem Wesszel.

- Szóval, ezt akarod?

Nem az én hibám volt, hogy félreérthető módon beszéltünk egy fiúról, nem? Megvontam a vállam.

- Nem is tudom. Azt hiszem, néha nagyon vicces és jól is néz ki.

- Persze-persze, tudom. Mindenki bírja West. Csak azt hittem, te utálod.

Ez most komoly? Mindenki szerette West? Persze, a sörözős bulin úgy tűnt, mindenki kedveli, de nekem eszembe sem jutott, hogy ez esetleg a baráti körén is túlmutat. Szomszédok voltunk, és ugyanabba az iskolába jártunk. Hogy lehet, hogy nem is tudtam, mennyire odavan érte mindenki?

- Igen - mondtam. - De utálni őt néha szórakoztató. Hát így.

Erre elnevette magát, és kinyitotta az ajtót.

- Nem értem, és holnap még beszélnünk kell az új külsődről, de csak biztos akartam lenni benne, hogy nem vezeted félre a mi Wesley-nket.

Amikor visszaértünk a bejárati ajtóhoz, Helena éppen megnevettette West, mégpedig azzal, hogy elmesélte neki a véleményét a tegnap este befejeződött, randizós valóságshow-ról.

- Az a nő komolyan azt mondta: „Olyan férfit akarok, aki minden este virágszirmokkal szórja tele az ágyamat, hogy boldoggá tegyen.” Ha ez nem intő jel, akkor mi?

- De tényleg, ki akarna ilyet? - Wes a szívdöglesztő mosolyával nézett Helenára. - Valakinek fel is kell majd takarítania azt a sok szétszórt szirmot.

- Köszönöm, Wes. - Helena felemelte a karját, hogy méltányolja a hozzászólást. - És amúgy nem kellene letakarítani az ágyat, mielőtt belefekszenek? Úgy értem, senki nem akar úgy hancúrozni, hogy bizonyos testrészére rózsaszirmok tapadnak, nem?

- Én nem akarnék - fűzte hozzá Wes.

Josst abban a pillanatban elvesztettük, Wes is nevetett, és hát lássuk be, ez az egész tényleg nagyon vicces volt. De Helena úgy tett, mintha nem értené a pikáns poént. Hát igen, lehet, hogy egy kicsit direkt volt, de nem lehetett kihagyni.

Anya értette volna.

- Mehetünk, Buxbaum? - Wes újra rám figyelt, az arcomat pedig elöntötte a forróság, ahogy végigfuttatta a tekintetét a hajamon és a szettemen. Utáltam, hogy minden érzésem azonnal meglátszott az arcomon, és azt kívántam, bárcsak valamivel lehűthetném magam.

De nem volt ilyen szerencsém.

- Pont úgy nézel ki, mint aki kosármeccsre készül - mondta felhúzott szemöldökkel -, de még mindig nem vagyok benne biztos, hogy érteni fogod-e.

- Én nemmel szavazok. - Jocelyn közelebb hajolt, és suttogva mondta: - Fogadunk, Bennett?

- Hogy ti milyen viccesek vagytok. Hahaha! Liz semmit sem tud erről a sportról.

Kinyitottam a bejárati ajtót.

- Most megyek, megnézem, ahogy a csapat beüti a labdát a hálóba. Jössz vagy sem, Wes?

- Bedobja a labdát. És a gyűrűbe. - Kétkedőn nézett Jocelynre és Helenára, amin mindketten felkacagtak. - Futok, szaladok.

- Ne felejtsd el, hogy apáddal ma este moziba megyünk, és csak későn érünk haza - mondta Helena.

- Oké.

Behúztam magunk mögött az ajtót, és közben azon stresszeltem, mi a fenét gondolhat most Joss.

- Figyelj, muszáj visszavenned a jófejségedből - mondtam Wesnek.

Felszaladt a szemöldöke.

- Tessék?

- Joss azt hiszi, tetszel nekem. Én meg nem tiltakoztam. Szóval, nyugi. Ők ketten a rajongóid, teljesen odavannak a kisfiús sármodért és a humorodért. - Mérgesen néztem rá, és felé böktem, amikor az autóhoz értünk. - Szóval, az isten szerelmére, fogd vissza magad, különben rám szállnak, hogy tényleg randizzak veled.

Kinyitotta nekem az ajtót, és a karjával az ablak tetejére támaszkodott, amíg én beszálltam.

- Az rettenetes lenne, igaz?

- Rettenetes.

Becsapta az ajtót, én pedig bekapcsoltam a biztonsági övemet, amíg ő átsétált az autó másik oldalára. Beszállt, beindította a motort, és nem tudtam

nem észrevenni, hogy nagyon-nagyon jó illata van. Muszáj volt vennem egy nagy levegőt.

- Ez szappan vagy dezodor?

A nagy keze megállt a váltógombon, és összeráncolta a szemöldökét, ahogy rám nézett.

- Tessék?

- Nagyon jó illatod van, de ez nem a szokásos illat.

Nem indította be a kocsit, hanem csak nézett rám.

- A szokásos illat?

- Ne csinálj úgy, mintha furcsa lennék. A szokásos parfümöd kicsit fenyőillatú, de ma este inkább… Nem is tudom… Fűszeres. - Hirtelen bevillant egy kép, elképzeltem, ahogy meztelenül bedezodorozza magát, de megköszörültem a torkomat, és gyorsan elhessegettem magamtól a képet.

- Szent szar, Liz Buxbaum ismeri az illatomat - mondta egy hangos és öblös kacagás közepette.

- Tudod, mit? Felejtsd el. - Örültem, hogy végre sebességbe tette a kocsit, és elindult, mert ha rám nézett volna, biztosan fülig pirulok. - Seggszagod van.

Erre ő is felröhögött.

- Úgy érted, fűszeres, fenyőillatú segg.

- Fergeteges. - A témaváltás reményében bekapcsoltam a rádiót. Úgy tűnt, sikerült.

- Nem hiszem el, hogy tényleg felvetted a ruhákat - mondta. Lelassított egy kanyar előtt. - Teljesen arra számítottam, hogy valamilyen nagymamaruhában leszel, amikor jövök érted.

- Sok pénzt adtam érte, még szép, hogy felveszem.

Rám pillantott, egyenesen a ruhámra nézett, mielőtt újra az út felé fordult. Mi a fene? A farmeremből kilógó egyik szálat babráltam, és azon tűnődtem, vajon mit gondolhat most. Nem mintha bókra szomjaztam volna Wes Bennett-től - mert egyáltalán nem vágytam rá -, de mégsem lehetett úgy nézni valakinek a ruháját, hogy ne tegyek megjegyzést rá, igaz? Tökre zavarba jöttem. Talán nem néztem ki jól? Megfésülgettem a keresztbe-kasul összefonódó szálakat a farmeromon.

- Azt hiszem, tartozom egy köszönömmel. Nem azért, hogy megpróbáltál ellátni divattanácsokkal, te seggfej, hanem…

- Látom, még mindig nem tetted túl magad rajta.

- Mert tetszik ez a ruha. Soha nem vettem volna észre a boltban, de tetszik.

- Látod? Én elég jól…

- Nem. - Előrehajoltam, és elkezdtem keresgélni a rádióállomások között. - Mára ennyi dicséretet kapsz. Hacsak nem akarod, hogy én is hányjak, mint a szöszi barátnőd a buliban.

- Nem, köszi.

Az üres hátsó ülésre pillantottam.

- Hol vannak a többiek?

- Adaméknél. Ott mind átülünk a furgonjába, és majd ő vezet.

A gyomrom máris összerándult. Már önmagában az is elég stressz volt, hogy nem ismertem a haverjait, de amikor elképzeltem, hogy a kisbusz hátsó ülésén ülök Michaellel, eluralkodott rajtam a kétségbeesés. Annyira akartam, hogy másnak lásson, ne a kicsi Liznek.

- Ne aggódj, mindenki jó fej. - Mintha olvasott volna a gondolataimban, de mielőtt túlságosan megborulhattam volna, így szólt: - Ó, ezt a dalt nagyon bírom.

- Én is.

Abbahagytam a keresgélést, és meglepődtem, hogy Wesszel valamiben egyetértettünk. Bazzi Paradise című száma volt, egy régi, butácska dal. Tipikusan olyasmi, ami a hangulata miatt tetszett. A dallamról egy nyári alkonyatkor tett séta jutott az eszembe, amikor a kellemes napsütés simogatja az ember bőrét. Ebben a pillanatban megzizzent Wes telefonja, és egyszerre pillantottunk le a pohártartóban álló mobilra. Az értesítésből kiderült, hogy Michael írt.

- Michael az.

Istenem! Elképzeltem Michael arcát, és a szívem hevesebben vert.

- Nézd meg te. Én nem SMS-ezek vezetés közben.

- Milyen felelősségteljes vagy - mondtam, és megragadtam az iPhone- ját. Furcsán személyes érzés volt kézben tartani, mintha bepillantást nyernék a legszemélyesebb titkaiba. Kíváncsi voltam, hogy ki van elmentve a Kedvencek közé, kinek üzen rendszeresen, és - atyagatya -, milyen képek lehetnek a telefonjában.

- Nem feltétlenül, de sem a halál, sem a börtön nem vonz per pillanat.

- Világos. De meg kell mondanom, lenyűgöző a lazaságod, hogy átengeded nekem a telefonodat.

vNincsenek titkaim - tette hozzá, és azon töprengtem, vajon ez igaz-e.

- Kérem a jelszót.

A képernyővédője egy nagyon cuki fotó volt a kutyájáról, Otisról. Az az öreg golden retriever azóta megvolt, amióta az eszemet tudom.

- Nulla-öt-nulla-négy-kettő-egy.

- Köszönöm. - Kinyitottam az üzeneteit, és megnéztem, mit küldött Michael.

Michael: SZÓVAL, RÁBESZÉLTED LIZT, HOGY JÖJJÖN?

- Szent ég, megkérdezte, jövök-e! - Lehalkítottam a rádiót, és Weshez fordultam:

- Ez azt jelenti, reméli, hogy a válasz „igen”?

- Mivel nekem írt - motyogta, oldalra pillantva és az állkapcsát megfeszítve -, azt mondanám, hogy nem azt jelenti.

- De lehet, hogy… - Nem tetszett ez a válasza. - Nem tudhatod.

- Szerintem csak tudni szeretné, hányan leszünk, Liz. - Rám nézett, és a telefonjára mutatott. - Akarsz neki válaszolni?

- Komolyan?

Megvonta a vállát.

- Miért ne?

Vettem egy nagy levegőt.

- Hát, jó. Ó…

- Olyan nyálas tudsz lenni - befordult egy fákkal szegélyezett utcába.

- Szerintem egy „aha” pont elég lenne, nem gondolod?

Hangosan mondtam ki a szavakat, amit bepötyögtem a telefonba: IGEN. mindjárt ott vagyunk. Küldés.

Éppen be akartam tenni a telefont a pohártartóba, amikor újból megzizzent a kezemben.

Michael: SZUPER. AKKOR MONDOM A TÖBBIEKNEK IS.

Wes (azaz én): KIRÁLY, HAVER. - Wesre néztem, majd hozzátettem: - AMÚGY NAGYON TETSZIK A SÉRÓD. MAJD MONDD EL, MIT HASZNÁLSZ RÁ.

Az ajkamba haraptam, hogy el ne nevessem magam.

Michael: UGYE CSAK VICCELSZ?

Újra Wesre pillantottam, mielőtt gyorsan hozzátettem: NEM, TÖK KOMOLYAN KÉRDEZEM. TE VAGY A SÉRÓPÉLDAKÉPEM. HAMAROSAN TALÁLKOZUNK.

Betettem a telefont a pohártartóba, és csak mosolyogtam Wesre, amikor megállt egy ház előtt, és rám nézett.

- Megérkeztünk - mondta, és leparkolt. Tekintete a hajamra tévedt, majd újból az arcomat nézte.

- Készen állsz?

- Szívroham előtti állapotban.

- Ez rossz vicc, tudod?

- Igen. - Néha megfeledkeztem róla, hogy mások nem úgy gondolkodnak, ahogy én. - Szeretem a fura metaforákat.

A szája széle mosolyra húzódott.

- Micsoda egy lázadó vagy te, Elizabeth.

Erre inkább nem mondtam semmit, csak kiszálltam a kocsiból. Még a bejárati ajtóig sem értünk el, én mentem Wes mögött, ahogy megkerülte a házat, és kinyitotta a kertkaput. Hirtelen megállt, mielőtt belépett volna az udvarra, én meg persze nekiütköztem hátulról.

- Istenem, Wes. - Tök cikinek éreztem, ahogy a mellem a hátához ért. - Mit a fenét csinálsz?

Megfordult, lenézett rám, egy alig észrevehető mosollyal a szája sarkában. Volt valami a mosolyában, ahogy kivillantotta tökéletes fogsorát, és sötét szeme is vidáman csillogott, ami lehetetlenné tette, hogy ne mosolyogjak vissza rá.

- Csak emlékeztetni akarlak, Michael azt hiszi, hogy próbálok veled összejönni. Szóval, ha úgy tűnik, nem foglalkozik veled, ne vedd magadra. Jó gyerek, úgyhogy valószínűleg nem fog nyomulni, amíg meg nem tudja, hogy nem vagyunk együtt. Okés?

Nem tudtam, hogy az enyhe szellő tette-e, vagy az, hogy ilyen közel volt, de a férfias parfümjének illata (vagy dezodorjának, mert végül nem felelt a kérdésemre) az orromban maradt, és nagyon jó érzés volt. Újra belélegeztem, és a fülem mögé simítottam a hajamat.

- Te most próbálsz megnyugtatni?

Összeszűkült a szeme, mintha vigyorogni készülne, de inkább megrázta a fejét.

- Istenem, nem. De ami az érzelmi életedet illeti, oldd meg egyedül. Én csak A hely miatt vagyok itt.

Rám is átragadt a mosoly, akár akartam, akár nem.

- Oké.

Megborzolta a hajamat - az idióta -, mintha kisgyerek lennék, aztán elindult a hátsó, különálló garázs felé. Ezt a hirtelen testiségét mellbevágónak éreztem, egyszerre volt ismerős és furcsa, és kellett néhány perc, mire teljesen magamhoz tértem. Három embert láttam az első ajtó mellett, gyorsan megigazítottam a hajam Wes takarásában, a pulzusom az egekbe szökött, mert az agyam megnyomta az „ismeretlen emberek” vészjelzőt. Vettem egy nagy levegőt, aztán észrevettem Michaelt, aki egy rozsdás ezüst furgonnak dőlve beszélgetett, farmerban és fekete gyapjúkabátban, amitől a babakék szeme még jobban világított. Annyira, de annyira jól nézett ki!

- Ne idegeskedj - suttogta Wes a szája sarkából, és a vállával meg- megbökött, mielőtt sorra bemutatta a srácokat. - Ő itt Noah, Adam, Michaelt pedig már ismered.

- Sziasztok! - köszöntem, és égett az arcom, ahogy mindannyian engem néztek. Soha nem bírtam megjegyezni a neveket, de a becenevek mindig segítettek: Mosolygós Arc (Noah), a Hawaii Ing (Adam) és a Mr. Tökéletes Seggű Igazi (Michael, természetesen). Mindenki elég barátságos volt. Hawaii Ing azt mondta, hogy emlékszik rám általános felső tagozatból, mert ugyanannál a tanárnál voltunk délutánonként napköziben, aztán Noah-val arról kezdtek beszélgetni, milyen menő volt Ms. Brand a hetedik osztályban.

Az egész nagyon unalmas és érdektelen volt, úgyhogy nem figyeltem rájuk, és megpróbáltam máshova nézni, csak hogy Michaelre ne kelljen. Próbáltam, de nem sikerült. Nem igazán számított, mit akarok, a szemem egyre csak őt kereste, és a sármos vonásait vizsgálgattam. Wes résen volt, és amikor összenéztünk, finoman megrázta a fejét. Erre én kinyújtottam a nyelvem.

Mosolygós Arc oldalra billentette a fejét, így telibe kapta a nyelvöltésemet, de szerencsére Wes a segítségemre sietett:

- Elindulunk végre?

Bepakoltunk a kisbuszba, és már épp le akartam ülni az egyik középső ülésre, amikor Wes a hátsó sor felé lökött, és azt suttogta:

- Bízz bennem.

Megkerült, és beült a bal oldali ablakhoz, így nekem maradt a szabad ülés közvetlenül közte és Michael között. Wesre néztem, amikor leültem, ő

pedig felhúzta a szemöldökét, mintha azt akarná mondani, „hajrá!”, amitől megint elöntött a forróság. Közben Adam beindította a furgont, és kihajtott kocsibeállóból. Wes beszélgetni kezdett az elöl ülő srácokkal, előrehajolt, hogy a második sor felett beszélgessen, így egy kicsit magamra hagyott Michaellel. Megköszörültem a torkomat, és éberen figyeltem, milyen közel került a lába a lábamhoz. Mit kellene most mondanom? Az agyam teljesen kiürült, az EKG-vonalam szépen kiegyenesedett, a szám nem mozdult.

A halál beálltának időpontja: délután 5 óra 5 perc.

Annyiszor elképzeltem már a varázslatos első pillanatot, de egyszer sem gondoltam arra, hogy kínos csendbe burkolózva bámulom majd a térdemet, és csak reménykedem, hogy bárminek van is penészszaga a kocsiban, az nem én vagyok. Közben a fejünk mögött a hangszórókból a Florida Georgia Line valamelyik borzalmas dala szólt.

Michael a telefonját nézte, és éreztem, hogy kifutok az időből. Mondj valami okosat, Liz! Kinyitottam a számat, és majdnem mondtam valamit a buliról, de újra becsuktam, amikor rájöttem, hogy azzal csak a hányásos incidensre emlékeztetném, és egyből eszébe juttatnám az összeokádott ruhámat. Rossz ötlet.

Istenem, mondj már valamit, te lúzer!

- Aztán, Liz…

Azonnal odakaptam a tekintetem, de a látványától olyan vad rángatózásba kezdett a gyomrom, hogy idegességemet csillapítandó inkább a cipzárt néztem a kabátján. Bár az arcom lángolt, és biztos voltam benne, hogy apró izzadsággyöngyök jelentek meg az orrom hegyén, megpróbáltam lazán válaszolni, mint aki játékosan flörtöl vele:

- Michael?

- Mondhatok neked valamit? - kérdezte mosolyogva.

Atyavilág! Mit akarhat mondani? Milyen fontos közlendője van, amikor még csak néhány napja tért haza? Arra készültem, hogy bevallja, hányingere van a parfümömtől, vagy hogy valami undorító dolog lóg ki az orromból.

- Persze.

A tekintete egy fél másodpercre a hajamra tévedt, majd újból a szemembe nézett, és így szólt:

- Így már tényleg nagyon hasonlítasz anyukádra.

Szokta érezni az ember, amikor megáll a szíve? Valószínűleg nem, de én most egy pillanatra mégsem kaptam levegőt, ahogy felidéztem magam előtt

Anya arcát, és rájöttem, még Michael is emlékszik rá. Még mindig. Pislogtam, hogy minél gyorsabban összeszedjem magam, mert ez volt a legfontosabb bók, amit életemben valaha kaptam.

- Úgy látod? - kérdeztem elcsukló, rekedt hangon.

- Egyértelműen. - Rám mosolygott, de egy kicsit bizonytalannak, kétkedőnek is tűnt. Pont, mint amikor az emberek azon tűnődtek, vajon hibát követtek-e el azzal, hogy megemlítették anyámat. - Sajnálom, ha…

- Köszönöm, Michael. - Keresztbe tettem a lábam, és úgy helyezkedtem, hogy egy kicsit jobban szembeforduljak vele. Az az igazság, hogy szerettem anyáról beszélni. Futó beszélgetésekben felemlegetni őt - kiküldeni néhány róla szóló mondatot az univerzumba - olyan érzés volt, mintha egy része még mindig itt lenne velem, még akkor is, ha már régen elment. - Mindig is kedvelt téged. Valószínűleg azért, mert te voltál az egyetlen, aki nem bújt be a madárfürdetője alá, és nem taposta el a százszorszépeit bújócskázás közben. És ez nagy dolog.

A kék szeme szinte beszippantott, ahogy elmosolyodott, és hihetetlenül kellemes, mély hangon felnevetett.

- Ennek örülök. Ezért van az a tetkód? Anyukád százszorszépei miatt?

Na, ebben a pillanatban már tutira megállt a szívem, így csak bólintani tudtam válaszképpen, miközben örömkönnyek szöktek a szemembe. Elfordultam, és pislogtam párat. Látta a tetkómat, és magyarázat nélkül értette is a jelentését. Azt ugyan nem tudta, hogy Anya egyik kedvenc mondata A szerelem hálójában című filmből az volt, hogy a százszorszép a legbarátságosabb virág, de a virágról azonnal Anyára asszociált. Wes rám nézett, és összevonta a szemöldökét, hogy mondjon-e valamit, de én megráztam a fejem. A furgon valamiért lassítani kezdett, pedig még csak néhány perce voltunk úton.

- Miért állunk meg? - kérdezte Wes Adamtől.

- Itt lakik Laney.

Balra fordultam, és Wes feje mellett, az ablakon keresztül megpillantottam Laney-t, amint éppen kilépett a hatalmas, fehér, koloniál stílusú házukból. Táncos szerkóban ugrált le a lépcsőn, csillogó fekete, testhez simulós póló volt rajta, ami nekem tutira kiemelte volna az összes előnytelen részemet, az ő teste bezzeg tökéletes volt. Émelyegtem, amikor megláttam, hogy kihúzza a kisbusz ajtaját.

Szóval, ezért volt ott még egy szabad hely.

Az iménti, Michaellel töltött percek és az anyával kapcsolatos boldog emlékek abban a pillanatban elillantak, hogy Laney beszállt a furgonba, és behúzta maga mögött az ajtót. Michael hívta meg őt? Azt akarta, hogy odébbálljak, hogy ő az én helyemre ülhessen? Ő volt a partnere? Én pedig Wesé?

- Nagyon köszönöm, hogy idekanyarodtatok értem. - Leült a Michael előtti székre. Az orromat megcsapta parfümjének finom illata. Még erről is az jutott eszembe, hogy ez a lány a legapróbb részletekig lenyűgöző. Hátranézett.

- Ó, szia, Liz, nem is tudtam, hogy te is jössz. Én azt hittem, nem vagy egy nagy sportrajongó.

Mosolyt erőltettem magamra, de éreztem, hogy összeszorítom az ajkamat, közben meg elönt a forróság. Természetesen igaza volt, de honnan szedte? Azért, mert nem hordtam azt az ostoba baseballdzsekit? Biztos voltam benne, hogy nem véletlenül mutatott rá erre a hibámra éppen Michael előtt. Aznap már másodszor próbáltam lazának tűnni:

- Mégis itt vagyok - mondtam.

És a fenébe, most miatta elfelejtettem megnézni, melyik házban lakik Michael. Előrefordult, és odaszólt a fiúknak:

- Bocsi, esélytelen volt, hogy elkészüljek, amikor Michael indult. Mentségemre szóljon, hogy neki nem kellett színpadi sminkkel és fellépőruhával bíbelődnie.

Ezen mindenki nevetett, naná, persze, ő meg cuki eszmefuttatásba kezdett arról, hogy mi mindenre kell figyelnie fellépés előtt, hogy elkészüljön.

- Fogalmam sem volt róla, hogy jön - mondta Wes, olyan közel hajolva a fülemhez, hogy szó szerint megborzongtam. - Eskü.

Bármit is mondott Wes A parkolóhelyről, abban a pillanatban nem tudtam nem arra gondolni, hogy őszinte kedvességből akar nekem segíteni. Joss szavai visszhangoztak a fejemben: „West mindenki kedveli.” Kezdtem érteni, miért.

Közelebb hajoltam hozzá, és halkan azt mondtam:

- Igazad volt abban, hogy ellopja a show-t. Most már tényleg láthatatlan vagyok.

Azt üzente a pillantásával, hogy „nem, dehogyis”, de én nem is próbáltam meggyőzni magam az ellenkezőjéről. Laney megfordult az ülésen, és most már csak Michaelnek magyarázott, nekem pedig valami

furcsa rossz érzés költözött a szívembe. Ez meg hogy lehet? Ez a lány erős sminkben, talpig dresszben egy röhejesen nagy masnival a fején lehetett volna éppenséggel egy elfuserált bohóc is. De ő aranyos volt. A legrosszabb, hogy tényleg hihetetlenül bájos volt. Sikerült elrejtenie a sötét lelkét, és mindenki odavolt érte. Tuti, hogy boszorkány.

Ezzel az egyszemélyes „Tökéletes Vagyok” műsorral nem lehetett felvenni a versenyt, úgyhogy feladtam, és elővettem a telefonomat, hogy lefoglaljam magam. Aznap reggel elkezdtem egy jó kis könyvet, a telefonom e-könyv-olvasóján, és most ott folytattam, ahol abbahagytam, megpróbáltam elveszni Helen Hoang világában.

Egy perccel később Joss rám írt.

Joss: SZIA. TE VOLTÁL RYNO BULIJÁBAN?

A francba. A gyomrom liftezett, ahogy pötyögtem:

Én: WES AZ UTOLSÓ PILLANATBAN HÍVOTT MEG, DE AZ EGÉSZ EGY RÉMÁLOM VOLT. MÁR KORÁBBAN EL AKARTAM MESÉLNI, DE HELENA FÉLBESZAKÍTOTT.

Joss: MI? ÉN MINDIG MEGHÍVLAK MINDENHOVA!

Én: GONDOLTAM RÁ, DE AZT MONDTAD, HOGY RYNO BULIJAIRA ÉRETLEN HÜLYEGYEREKEK JÁRNAK, BIZTOS VOLTAM BENNE, HOGY NEM AKARSZ MAJD JÖNNI.

Joss: CSAK FURCSA, HOGY NEM IS EMLÍTETTED. HIRTELEN OLYAN TITOKZATOS LETTÉL.

Felpillantottam a telefonból, hátha eszembe jut valami jó kifogás, de csak azt láttam magam körül, ahogy Laney agymosással ráveszi a srácokat, hogy csak rá figyeljenek. Nincs mentség: szar barát voltam, ez tény.

Én: ÉN CSAK MEGPRÓBÁLTALAK MEGMENTENI EGY SZÖRNYŰ ÉLMÉNYTŐL.

Joss: MOST MENNEM KELL DOLGOZNI.

Sóhajtottam egyet, és arra gondoltam, majd valahogy kárpótolom, aztán olvastam tovább. De csak három bekezdésig jutottam, amikor Wes hangját hallottam:

- Nem bánod, ha a vállad fölött olvasok? Unatkozom.

- Ez nem tetszene neked. Hidd el - néztem hátra a szemem sarkából.

- Befognád, hogy tudjak figyelni?

Majdnem elnevettem magam, de inkább megköszörültem a torkomat:

- Elnézést.

Megpróbáltam újra belefeledkezni a könyvbe, de most már minden érzékemmel figyeltem arra, hogy Wes is olvassa ennek a kacér, aranyosan szexi könyvnek a sorait. Továbblapoztam, de a szavak most másképp csengtek, új, bukdácsoló összefüggésekkel cikáztak egymáson, amikor a főszereplők finom szexuális utalásokat tettek egymásnak. Annál a jelenetnél, amikor bemennek a hálószobába, kikapcsoltam a telefonomat.

- Elpirultál - mondta halkan, és mély hangjában visszafogott nevetés bujkált. - Miért hagytad abba az olvasást?

Köhécseltem, majd felé fordultam. Pajkosan hunyorított sötét szemével, és tudálékos vigyorral nézett rám.

- Nem tudok ezen a döcögős úton olvasni.

- Vagy úgy. - Lassan bólintott, és mosolyogni kezdett. - Igen, nagyon rázós ez az út, azért hagytad abba.

- Még a végén rosszul leszek, és lehánylak, ha nem vigyázol.

- Ó, Liz. - Laney áthajolt a két ülés közötti résen, és azt mondta: - Hallottam, hogy Ash rád hányt. Borzasztó. Rettenetesen érzi magát miatta.

Arcomra fagyott a mosoly, amikor a szívére tette a kezét, és együttérzőn rám sandított. Szándékosan hozta fel a témát, hogy rossz színben tüntessen fel? Megvontam a vállamat, és így vágtam vissza:

- Nem is igazi buli az, ahol nem hánynak le!

Hallottam, ahogy Michael kuncog mellettem, és úgy éreztem, ezt a pontot megnyertem. Laney rögtön visszatért a megállás nélküli csacsogáshoz, ezért feltettem a fülest, hogy a Wicked Faces hangjai elnyomják az ő hülyeségeit. Mielőtt megnyomtam volna a lejátszást, szünetet tartottam, hogy az egyik fülest odaadjam Wesnek. Elfogadta, és csendben hallgattuk, amíg be nem fordultunk az iskola parkolójába.

Ahogy Adam leparkolt, Laney végre olyasmit mondott, aminek örültem. Kihúzta a furgon tolóajtaját, és így szólt:

- Még egyszer köszönöm a fuvart, Adam. Megkeresem a csapatot. És ne feledd, majd én is veletek megyek haza.

Ez azt jelentette, hogy az egész kosárlabda-mérkőzés alatt beszélgethetek Michaellel anélkül, hogy a hazafelé vezető úttól való rettegés elterelné a figyelmemet. Senki sem a meccset nézi a sportrendezvényeken, igaz? Wes visszaadta a fülest, de amikor megpróbáltam elkapni a tekintetét, hogy

némán közöljem vele, mennyire örülök a jó hírnek, éppen bele volt merülve az SMS-írásba. Észre se vette.

* * *

Mint kiderült, a középiskolai kosárlabda-mérkőzések irtózatosan hangosak. Michael és Wes között ültem, a többiek pedig az előttünk lévő sorban. Balra tőlünk állt a szurkolózenekar, és úgy tűnt, hogy iszonyúan élvezik a fülsiketítő lelkesítést. Folyamatosan olyan dallamokat játszottak, hogy lehetetlenné tették a beszélgetést. Úgy tűnt, meg kell várni a meccs végét, hogy Michael igazán meg tudjon ismerni. De nem bántam, mert tetszett a sportcsarnok hangulata. Olyan energia volt ott, mintha a teremben lévők mindjárt felrobbannának a féktelen izgalomtól. A csapat bemelegített, és éreztem, hogy ma este valami nagy dolog fog történni. Labdák pattogtak, diákok jöttek felfelé a lelátó lépcsőin a barátaik után kutatva, a hatalmas eredményjelzőn peregtek a percek, a pomponlányok pedig a zenekarral együtt táncoltak. Laney-t néztem, és figyeltem, hogy látok-e valami hibát, de természetesen nem találtam egyet sem. Minden koreografált mozdulatot úgy csinált, mintha ő találta volna ki, a mosolya soha nem lankadt, ahogy dobálta a lábát, pörgött és szurkolt a többi lánnyal tökéletes összhangban.

Kiábrándító.

Michaelre pillantottam, de szerencsére a mellette ülő sráccal beszélgetett. Wes megbökött a vállával.

- Jól érzed magad?! - Szinte üvöltve kérdezte. - Egyáltalán? Belekacagtam a fülébe.

- A zenekar már harmadszor játssza az Uptown Funkot, úgyhogy szerintem ez egy különleges este lesz.

Ez mosolyt csalt az arcára. Közelebb hajolt, de az arca továbbra is a kosárlabdapályára szegeződött.

- Rendben, Buxbaum, tegyük még izgalmasabbá. Ha az a fickó ott - mondta, a mi csapatunk ötvenegyes számú játékosára mutatva - jobban játszik, mint a másik csapat huszonhármas számú játékosa, akkor kapsz ötven dolcsit.

- Micsoda? Miért?

- Ne kérdezősködj. Akarsz egy ötvenest vagy sem?

- Naná, hogy akarok. - Végül is ötven dollárt költöttem ruhákra. - De mi van, ha nem?

- Akkor te mosod le a kocsimat.

Felidéztem emlékeimben az autóját.

- A kocsid mostanában elég tisztának tűnt. Mi a csapda?

- Nincs csapda. - Alig észrevehetően megvonta a vállát, keresztbe fonta hosszú karját. - Vagyis, lehet, hogy holnap megyek egy kört Springfieldben, de ezt nem nevezném csapdának.

- Mekkora egy simlis vagy! - Néztem azt a szemtelen képét, miközben a zenekar elkezdte játszani a Hit Me With Your Best Shotot. - De benne vagyok. Hogy hívják az ötvenegyest?

- Matt Kirk.

Néztem, ahogy az ötvenegyes számú játékos dobál, és megfordultam, hogy Wesre mosolyogjak. De ő nem a pályát figyelte. Engem nézett, sőt igazából vigyorgott, méghozzá úgy, hogy a gyomrom egy kicsit összerándult. Pislogva fordultam vissza a pályára, remélve, hogy nem veszi észre, akármilyen kis szikra volt ez. Aztán felhangzott a sípszó, és szerencsére visszarángatott a valóságba arról a furcsa helyről, ahol ez a pillanat történt.

- Fogalmam sem volt róla, hogy ennyire szeretitek a kosárlabdát. - Michaelt teljesen lenyűgözte, milyen nagy szurkoló vagyok, ahogy a büfé melletti folyosón sétáltunk, Wes, Noah és Adam mögött. Hatalmas köszönettel tartoztam Wesnek az ötvendolláros fogadásért, mert nemcsak hogy annyira beleéltem magam tőle a kosárlabdába, hogy megfeledkeztem Laney-ről és minden másról a világon, de Michaelnél is szereztem egy jó pontot.

- Hát, ez a rájátszás. - Tudtam, hogy Wes mosolyogna, ha hallaná, hogy az ő szavait használom. Félidő volt, és épp készültünk belopózni a Lincoln edzőcsarnokába, hogy dobáljunk a második félidőig. A „mi” alatt mindenkit értettem, kivéve engem.

- Gondolom, elég jó barátok vagytok Matt-tel.

- Kivel?

Zavartnak tűnt, bár még mindig mosolygott.

- Az ötvenegyes. Nagyon szurkoltál neki.

Ja, vagy úgy.

- Ó, igen. Matt. Mi… haverok vagyunk. - Haverok? Ez most komoly? Mondj már egyszer az életben valami frappánsat! Valamit, ami nem olyan, mintha a kicsi Liz mondaná. Megköszörültem a torkomat, és hozzátettem: -

Egy ideig randiztunk, de végül úgy döntöttünk, jobb, ha csak barátok vagyunk.

Igen, a hazugság határozottan érdekesebbé tesz. Őszintén szólva már azt sem tudtam, mit csinálok a sok hazudozással. Mindig is elég őszinte embernek tartottam magam, de most kamuztam Jossnak, Helenának és Michaelnek is. Mikor lesz ennek vége? Wes volt az egyetlen, akinek mostanában nem hazudtam, és ez azért volt, mert nem akartam a kedvében járni, vagy imponálni neki. Tudta, milyen szerencsétlen vagyok, úgyhogy nem volt értelme.

- Igen, értem. - Michael finoman, de azért - ebben majdnem száz százalékig biztos voltam - direkt megütötte a vállamat. Biztosra vettem, hogy a felesleges kamuzással épp most szereztem nála egy újabb pontot. - Nekem is voltak ilyen barátnőim - tette hozzá.

- Gyerünk. - Noah nyitva tartotta az ajtót, és intett, hogy siessünk. - Befelé, mielőtt valaki meglát minket!

Követtük őt az edzőcsarnokba. Adam talált egy labdát a fali csap mellett, míg a többiek a csapatokról döntöttek.

- Játszol, Buxbaum?

Wes úgy nézett rám, mintha igent kellene mondanom, de tudtam, hogy az én tudásszintem semmit sem segítene rajtam.

- Inkább csak nézem, de köszi. - Kihúztam a fülhallgatót az első zsebemből - mindig volt nálam legalább három pár -, mielőtt rákattintottam a zenére. A földre huppantam, és elhelyezkedtem törökülésben, majd bedugtam a fülest, és néztem, ahogy a fiúk játszanak. Ők meg teljes erőbedobással nyomták a félidei szünetben. Wes és Noah volt az egyik csapat; Michael és Adam a másik. Noah megállás nélkül káromkodott, és Michael és Adam verbális csatározásain is jókat nevettem, mert kemények, pimaszok és viccesek voltak. Michael dobott néhány kosarat, de Wes nem igazán hagyta érvényesülni. Wes pedig nagyon-nagyon jó játékosnak tűnt.

Ez jó móka lesz. Még sosem készítettem zenét sporteseményhez - és a futós lejátszólistáim nem számítottak -, de mindig is úgy gondoltam, hogy van valami különleges varázsuk. Ott van az Emlékezz a Titánokra! filmzenéje például. Egyszerűen zseniális. Olyan mestermű, amelynek a dalai mindenkire hatottak, aki valaha látta a filmet.

Hogy lehet ezután úgy hallgatni az Ain’t No Mountain High Enough-ot, hogy ne Blue-t lássuk magunk előtt, amint az edzőtábori, rémálomba illő edzés után énekel az öltözőben? James Taylor Fire and Rain című dala

pedig ennek a filmnek köszönhetően született teljesen újjá. Nem emlékszem, milyen benyomásaim voltak róla, amikor korábban, a film előtt hallottam a dalt, de onnantól csak arra az autóbalesetre tudtam gondolni, amelyben Bertier lebénult.

Néztem, ahogy Noah végigfut a pályán. Olyan magabiztosan pattogtatta a labdát, mint aki tudta, hogy soha nem fogják tőle elvenni. Ettől ihletet kapva valami nagyon zúzós számot kerestem, mert ez a játék csupa zaj: a kiabálások, a nyögések, a labdapattogtatás, a tornacipők csikorgásának kakofóniája.

A Beastie Boys Sabotage című számára nyomtam rá. Nem valami eredeti, de tökéletes. Fokozatosan egyre feljebb vettem a hangerőt, miközben Ad-Rock{8} tökéletes háttérzenét szolgáltatott ehhez az izzasztó meccshez. Noah vigyorgott, Adam pedig védekezett vele szemben, és amikor a zenében először jött a scratchelés, hátralépett, és elengedett egy gyönyörű ívű dobást, ami aztán kosár lett. Csont nélkül.

So-so-so-so listen up ’cause you can’t say nothin’{9}

Michael Adamnek passzolta a labdát, aki gyorsan lehúzódott a sarokba, de Wes már ott is volt felemelt kézzel. Adam lepattintotta a labdát Michaelnek, aki belépett a palánk alá, és hihetetlen könnyedséggel dobott egy kosarat.

Listen all y’all it’s a sabotage….{10}

Adam pont akkor passzolta a labdát, amikor a szám közepén jön a sikítás, én pedig teljes eksztázisban voltam. Akkor szoktam így érezni magam, amikor pontosan eltalálom a hangulat-zene párosítást. Ha az élet egy film lenne, ez a dal tökéletesen illene a pillanathoz.

Zenével minden jobb.

Amikor Noah bedobta a győzelmet jelentő hárompontost, felpattantam, és üvöltöttem. Mondjuk, én csak a saját kis győzelmemet ünnepeltem, nem az övékét. Amikor befejezték a játékot, mindenki megnyugodott, és még tét nélkül dobálgattak tovább. Joe Cocker Feelin’ Alright című dalát pörgettem, és figyeltem ezt az önfeledt játékot. Noah jó hangosan vitatkozott Adammel, de persze mindketten nevettek közben, Wes pedig valami szörnyű táncmozdulatot mutatott be mellettük, szintén nevetve. Volt valami édes abban, ahogy ellenségből barátokká, sportolókból teljesen hétköznapi

fiúkká váltak abban a pillanatban, amikor a metaforikus sípszó véget vetett a meccsnek.

- Mit vigyorogsz?

Felugrottam, a szívemhez kaptam, mielőtt kirántottam volna a fülhallgatót a fülemből. Elég béna szögben kellett hátrafordulnom, hogy lássam, Michael áll mellettem és engem néz.

- Megijesztettél!

- Bocsánat. - Apró mosoly jelent meg az arcán, amibe beleborzongtam. Szőke haja alul izzadt volt, de mintha az izzadság zseléként minden egyes szépen belőtt tincset a helyén tartott volna. Szeméből melegség sugárzott.

- Olyan boldognak tűntél, ahogy ott ültél a fülhallgatóval a fejeden. Nem kellett volna megzavarnom téged.

- Ó, semmi baj. - A fülem mögé igazítottam a hajam. - Én, ööö, én csak…

Isten látja lelkem, nem szerettem ezt a sportot, ezért csak legyintettem, és körbeintettem a termen, mutatva, hogy ez nekem így pont elég. Reméltem, hogy megkímélhetem magam egy újabb füllentéstől.

- Van kedved dobálni?

Rám mosolygott, és ekkor tűnt fel, hogy tényleg nagyon menő a frizurája. Valóban sérópéldakép lehetne, már ha létezne ez a kifejezés.

- Borzasztóan ügyetlen vagyok - mondtam, és a perifériás látásommal már érzékeltem is West. Elkövettem azt a hibát, hogy felé fordítottam a fejem, mire ő egy eltúlzott mosollyal és szemöldökráncolással nézett vissza, és mindkét hüvelykujját felemelte.

Ó, az ég szerelmére!

- Ennyire rossz nem lehetsz - mondta Michael a labdát egyik kezéből a másikba dobálgatva.

- Hidd el, hogy de - fordultam vissza hozzá.

- Ugyan már. - Abbahagyta a passzolgatást, és kinyújtotta a kezét, hogy felhúzzon. - Megmutatom, hogy kell.

Megragadtam a kezét, és melegség járta át minden sejtemet, ahogy felsegített. Mentem utána, amikor a labdát pattogtatva elindult a szabad kosárpalánk felé. Amint közelebb értünk, eleresztett egy dobást, és az bement. Leszedtem a lepattanót.

- Lássuk, hogy dobsz - mondta.

Abban a pillanatban eszembe jutott, hogy ez lehet a mi filmes pillanatunk. Elmosolyodtam.

- Itt nem megy semmi.

Magától elindult a fejemben a Paradise című szám Bazzitól.

This shit feel like Friday nights

This shit make me feel alive{11}

Eldobtam a labdát, és néztem, ahogy látványosan mellémegy. Sok-sok, nagyon sok méterrel a palánk elé repült. Amikor nevetni kezdtem, Michael csak rám mosolygott, és az arckifejezése olyan bájos volt, hogy legszívesebben verset írnék róla.

- Te most minden erődet összeszeded, hogy ne röhögj ki, ugye?

- Látod ezt? - hunyorított.

- Mindent látok, Michael Young.

- Szólíts csak Michael Jordannek - mondta egy lehengerlően pajkos mosoly kíséretében.

- Ó, igen, hogyne.

Visszaszerezte a labdát, átpattintotta a lába alatt, és közben úgy mosolygott rám, hogy majd’ elolvadtam.

- Ha mindent látsz, akkor valószínűleg észrevetted, hogy Wesley eléggé odavan érted.

A dal egy scratchcsel ért véget.

- Hogy mi? Nem… - De inkább nem folytattam. Bár tudtam, mire megy ki a játék, magam elé képzeltem West, amint épp azt a rozsdás, öreg teherautó lökhárítóját vonszolja A helyre, csak hogy ne tudjak odaparkolni. Ha Michael csak a felét is tudná…

- Komolyan mondom, Liz. - Átadta a labdát, és én most kivételesen el is kaptam. - Ő maga mondta.

Uff. Hirtelen a hazugság nem is volt olyan könnyen kezelhető, mint gondoltam. Wes már beszélt vele? Erre mi a fenét találjak ki? Pattogtattam a labdát, és arra koncentráltam, hogy most ne engedjem kicsúszni a kezemből az irányítást.

- Ó. Bírom West, de csak mint barátot.

- Át kéne gondolnod, nagyon jó arc.

Rámosolyogtam, és próbáltam nem úgy kinézni, mint egy idióta szerelmes csaj, de csak álltam ott, mintha ő lenne mindannak a megtestesítője, amire valaha is vágytam.

- Igazából, Wes nem annyira jó arc ám, Michael. - Abbahagytam a pattogtatást. - Vicces meg minden, vannak jó tulajdonságai, de nem igazán megbízható, és csak a bulizás érdekli. Szóval nem olyan jó.

De ahogy kimondtam, már nem igazán éreztem így. Mindig is így gondoltam Wesre, de egyre gyakrabban jutott eszembe, hogy vagy ő változott meg, vagy én tévedtem végig. Michael alig észrevehetően bólintott, mintha értené, mit mondok.

- Még.

Felemeltem a labdát, és dobáshoz készültem, mire Michael mögém lépett, és finoman megmozgatta a kezemet, hogy másképp tartsam. Olyan érzés volt, mintha az ujjbegyei minden egyes barázdája a bőrömbe égett volna, és nehezemre esett arra figyelnem, mit kezdjek a végtagjaimmal. Napbarnított keze rásimult hófehér ujjaimra és a kissé kopott türkiz körömlakkomra, és a romantikus kép ellenére valahogy sikerült eldobnom a labdát, amiből aztán kosár lett.

- Ezt te tanítottad neki, Young? - Elfordultam a palánktól, és ott állt Wes, épp Michael mellé lépett. - Mert azelőtt rohadtul nem tudta, hogyan kell csinálni.

Felvettem a labdát.

- Honnan tudod?

- Mindent tudok, Buxbaum.

Csettintettem a nyelvemmel, és elfordultam tőle.

- Lehet, hogy segítettem egy kicsit, de ezt a dobás kicsi Liz érdeme - hallottam Michael hangját. Összerezzentem. - És amit a hajamról kérdeztél…

Abbahagytam a pattogtatást, hátranéztem a vállam fölött. Wes zavart érdeklődéssel vonta össze a szemöldökét, mint aki várja, most mi következik. Michael beletúrt a hajába:

- Profi styling pomádét használok elöl, hogy tartson, de ne álljon össze, oldalra pedig csak egy egészen kevés zselét teszek.

- Értem.

Wes szája szegletében mintha megjelent volna egy aprócska mosoly, de láttam rajta, nem biztos benne, Michael komolyan beszél-e a hajáról, vagy csak szívatja.

- A te hajad is ilyen lenne valószínűleg, ha kicsit megnövesztenéd, és fazonra vágatnád.

Majdnem kitört belőlem a nevetés, amikor láttam, hogy Wesnek leesett, Michael mindezt halálosan komolyan mondja.

- Ez most komoly? - kérdezte.

- Persze. - Michael a rá jellemző imádni való mosoly kíséretében megveregette Wes vállát, és hozzátette: - Te is lehetsz sérópéldakép.

Ó-óó.

- Öö.., Michael? - Közbe kellett lépnem, és leállítanom.

- Igen?

A fenébe, mondanom kellett valamit.

- Ööö… gondolkodtál a szalagavató bálon? Hogy elmész-e valakivel? Egy haveroddal vagy valami. - Ó, Nora Ephron szerelmére, ez túlságosan is tolakodónak tűnt. Megköszörültem a torkom, és hozzátettem: - És te, Wes? Mész? Szerintem idén sokan kihagyják. Azt hallottam.

Michael rám nézett, gondolom, épp azon törte a fejét, velem menjen-e a bálba, engem pedig mintha áramütés ért volna.

- Én még nem tu…

- Vigyázat! - hallottam a következő pillanatban Noah kiáltását. Nem telt el fél másodperc, az arcomba csapódott a felénk hajított kosárlabda, én pedig seggre estem.

- Úúú, bocsika!

Noah-t kerestem a szememmel, de semmit nem láttam az arcomra szorított pólótól. Hátrahajtott fejjel a pólón és a plafonon kívül semmit nem érzékeltem.

- Ne kérj bocsánatot. Semmi baj.

Nem volt gond. Mármint olyan értelemben nem, hogy nem haragudtam Noah-ra. Nyilvánvalóan csak hülyéskedett, és jól megküldte a labdát Adam felé, aki viszont nem figyelt, és a lehető legrosszabbkor állt félre a labda útjából. Pedig minden olyan jól ment Michaellel, mielőtt az a labda az orromba csapódott! Az egyik percben még egy igazi, filmvászonra kívánkozó pillanatban volt részünk, a következőben pedig már ömlött a vér az arcomból.

Nem lehet, hogy vérzik az orrom! Nem. Ez most itt nem én vagyok, és nem Michael Young előtt történik ez az egész. Abban a pillanatban, amikor a labda eltalált, olyan volt, mintha egy csapot nyitottak volna meg az orromban. Wes azonnal levette a pólóját, az orromhoz nyomta, és segített felülni, miközben Michael mellettem guggolt, és aggódva kérdezte, jól vagyok-e.

A hófehér új pólóm és a farmerom is csupa vér lett. Örültem, hogy nincs tükör; biztos voltam benne, hogy belehalnék a szégyenbe, ha látnám magam. Soha senki nem szokott jól kinézni, amikor ömlik a vér az orrából. Senki.

És ahogy ott ültem véresen, nem tudtam nem arra gondolni, vajon nem az univerzum üzen-e valamit. Úgy értem, az átlagnál optimistább embernek tartom magam, és teljes szívemből hiszek a végzetben, de hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem találtam ezeket a helyzeteket jelzésértékűnek. Hiszen a hányás és a vér is valahogy mindig pont akkor jött, amikor pár percre végre kettesben tudtam maradni Michaellel. Mindkét alkalommal úgy éreztem, hogy összekapcsolódunk, és aztán BUMM. Hányás és vér.

- Még mindig jól vagy, Buxbaum?

Nem láttam Wes arcát, de megnyugtató volt hallani mély hangját. Valószínűleg azért, mert jobban ismertem őt, mint a többieket. Leült mellém a földre, a pólóját az arcomhoz nyomta, és az illata, valamint a váratlan gondoskodó figyelme megnyugtatott.

- Noah, betörted az arcát!

- Ha elkaptad volna a passzt, te baromarc, szegény Liz neve nem kerülne fel a transzplantációs listára.

Kezdtem látatlanban felismerni a hangjukat, mert egyfolytában ott pofáztak fölöttem.

- Hogy kapjak el valamit, amiről nem tudom, hogy jön? - kérdezte Adam.

- Hogyhogy nem tudod? - horkant fel Noah. - Erre valók az ösztönök.

- Van olyan, hogy orrátültetés? - Ez megint úgy hangzott, mintha Adam mondta volna. - Csak kíváncsiságból.

- Remek kérdés, - Michael hangja olyan volt, mintha nevetne, és közben pattogtatta a kosárlabdát. - És ebben a helyzetben, úgy tűnik, nagyon is helytálló.

Nem fogok hazudni, eléggé riasztó volt, hogy Michael ilyen laza és nyugodt, miközben én gyakorlatilag elvérzek.

- Nem tehetek róla, hogy kíváncsi vagyok.

- Mert neked mindig mindent tudnod kell, okoska. - Noah hangjában is nevetést véltem felfedezni.

- Akkor valaki mondja már meg a tutit - mondta Adam.

- Szerintem van - mondtam fura, nyomott orrhangon a póló mögül. - Volt egy nő, akinek az egész arcát letépte egy majom, és arcátültetésen esett

át.

- Tényleg? - Adam szinte eksztázisba jött. - Az egész arcát?

- Igen, száz százalékig.

Ez a kis csevej egész jól elterelte a figyelmemet arról az aprócska, ámde igen aggasztó tényről, hogy talán eltört az orrom. Ha valakinek betörik az orra, annak fel is dagad rendesen, vagy nem? Most akkor eltört az orrom? Megpróbáltam picit hunyorítani, de azt hittem, belehalok. Rohadt életbe. Wes arca jelent meg a látómezőmben, legalább volt más látnivaló előttem az edzőterem mennyezetén kívül.

- Minden rendben? - Úgy tűnt, nagyon aggódik, én pedig szerettem volna megnyugtatni. Kitapogattam a kezét, és megszorítottam.

- Szerintem rendben van. Amint eláll a vérzés, valószínűleg minden rendben lesz.

- Sokkal keményebb nálad, Bennett - mondta Adam.

- Az biztos. - Wes megigazította a póló egyik oldalát, hogy egy kicsit jobban lássak, és éreztem, ahogy a nagy, meleg keze az enyémet szorítja. - Én üvöltenék.

- Én is - tette hozzá Michael.

- Ó, istenem, mi történt? - Egy felnőtt jelent meg a teremben, egy szőke bubifrizurás nő, és aggódva nézett rám. - Jól vagy, drágám?

Megismételtem, amit Wesnek mondtam, ő pedig azt javasolta, hogy tegyem le az orromhoz szorított pólót. Aztán mint aki sok ilyet látott már, hozzátette:

- Szerintem már rég elállt a vérzés.

Közben fél percre oldalra nézett, hogy számonkérje a fiúkat, mit keresnek a tornateremben, én összeszedtem minden erőmet, és levettem a pólót az orromról. Tudtam, hogy gyerekes reakció, de abban is biztos voltam, hogy az egész arcom csuromvér. Bakker, ennél cikibbet…! Nem akartam, hogy Michael - vagy bárki - így lásson. Végül vettem egy nagy levegőt, és leengedtem Wes pólóját, majd a fiúkra néztem, de az arckifejezésük nem volt valami biztató.

Michael köhécselni kezdett:

- Nos, úgy tűnik, már nem vérzik.

Wesre néztem. Ő soha nem kertelt, tudtam, hogy őszinte lesz velem.

- Nagy a baj?

A válaszra várva bámultam rá. Félmeztelen volt, véres orromra nyomta a pólóját, nekem pedig egy pillanatra elvonta a figyelmemet a mellkasa

látványa. Pedig általában nem szoktam más testét stírölni, de kedvenc szomszédom elég jól nézett ki, meg kell hagyni.

- Ne értsd félre - mondta Adam, megelőzve West, és az izmos mellkastól visszarántott a valóságba -, de az orrod úgy néz ki, mint… Krumplifej asszonyság a Toy Storyból.

- A fenébe, tényleg! - Noah határozottan bólintott. - A többi része nem, de az orra abszolút!

Michael meg se próbálta visszafogni a nevetést, de legalább meleg, barátságos nevetése volt.

- Konkrétan úgy néz ki. És megint vérzik - mondta Michael.

Igaza volt, éreztem a meleg vért a felső ajkamon.

- Istenem!

Újra eltakartam az orrom.

- Liz, ne figyelj oda rájuk. - Wes felemelte az államat a hüvelyk- és mutatóujjával, és az eltakart orromra nézett. - Egy kicsit fel van dagadva.

- Egy kicsit? - motyogta Noah.

- El kellene menned a balesetire, drágám - mondta a szőke nő. - Csak hogy megbizonyosodj róla, tényleg eltört-e.

Ez most komoly? És akkor mi lesz a Laney-mentes időnkkel, Michael?

- Hát ööö - nyögtem ki végül.

- Nincs ellenvetés - szólt közbe Wes. - Elviszlek a balesetire, és útközben felhívhatod a szüleidet. Okés?

- Haver, de hát nem is kocsival jöttél. És ne legyél már ilyen megmondóember a hölggyel - szólt közbe Adam.

Az orrom lüktetett, de nem tudtam visszatartani a nevetést. Wes haverjai nagyon viccesek voltak.

- Nem kell bevinned a kórházba. Felhívom Apát.

- De Helena azt mondta, hogy moziban lesznek. - Úgy tűnt, aggódik, amitől kimelegedtem, és majdnem elérzékenyültem. Ezt az agyrázkódás egyértelmű jelének tudtam be. Megnézett valamit a telefonján, majd így szólt:

- A kórház ugyanebben az utcában van.

- Jól van. - Igaza volt apámmal és Helenával meg valószínűleg a kórházzal kapcsolatban is.

- Ha felhívod őket, odajöhetnek érted a kórházba. - Wes a kezét nyújtotta, hogy felsegítsen. - Fel tudsz állni?

- Persze. - Hagytam, hogy felhúzzon.

- Szerintem egy pólót azért vegyél fel - mondta Adam gúnyos arckifejezéssel. - Így farmerben, meztelen felsőtesttel úgy nézel ki, mint egy kiskorú chippendale-fiú, te perverz.

Szorosabbra tartottam a pólót az arcomhoz, miközben Wes felkapta a kabátját a földről, és felvette a csupasz mellkasára. Az egész arcom égett - olyan érzésem volt, mintha valami illetlent látnék -, és remegő hangon sikerült kimondanom:

- Menjünk, te perverz!

Ahogy kiléptünk az edzőteremből, eszembe jutott, hogy Wes már kétszer is nekem ajándékozta a ruháit. Vagy egy rejtett kamerás műsorban voltam, és Wes tréfált velem, vagy komolyan ő volt közel s távol a legkedvesebb srác.

- Sérópéldakép. Istenem, egyszerűen nem tudom, mit mondjak erre. - Wes komoly ábrázattal sétált mellettem a suli lépcsőjén, de azért láttam azt a jól ismert huncut csillogást a szemében, ami mindig jellemezte. - Szerinted vicces vagy, ugye?

- Igen, azt hiszem, elég vicces tudok lenni.

Megszorítottam a fémkorlátot, és azon tűnődtem, hogy történt, hogy Michael és a romantikus egymásra találás helyett Wesszel maradtam. Kicsit meglepődtem, hogy nem éreztem magamban túlzott csalódottságot, de az is lehet, hogy ez csak egyfajta védekező mechanizmus volt a testem részéről, ami megakadályozta, hogy belepusztuljak a kínos helyzetbe.

- Mi van, ha Michael mindenkinek elmondja, hogy ő a sérópéldaképem?

Fájt az arcom, de muszáj volt mosolyognom. Wes úgy tett, mintha az orrom nem épp néhány perce tört volna be álmaim hercege előtt, és ezért nagyon bírtam őt.

- Nem fog.

- Akár sokkal jobb neveket tudnék mondani. - És már sorolta is az embereket, ahogy gyalogoltunk a sötét járdán. - Például Todd Simon, na, neki nagyon menő frizurája van. És Barton Brown, olyan séróval, amibe bárki szívesen beletúrna. Ezeket a srácokat elfogadnám sérópéldaképnek. Meghajolok a hajhagymáik előtt. De Michael Young? Pfuj, ne már.

- Soha nem lesz belőled Barton Brownt. Légy realista.

- Dehogynem, simán. Szerintem odáig lenne, ha felkérném sérópéldaképnek.

- Soha nem kérnéd fel, Wes, te is tudod. Nem vagytok egy súlycsoportban.

- Ne már, ez annyira fáj.

- Bocsánat. - Próbáltam nem őt bámulni, ahogy egy utcai lámpa alatt sétáltunk, de amikor ránéztem, rájöttem, hogy az arca mindig vidám. Szinte soha nem látszott bosszúsnak vagy mérgesnek, és el sem tudtam képzelni, milyen, amikor dühös. - Azt hiszem, csak projektálok.

- Hogy érzi magát a letaglózott lány? - kérdezte groteszkül eltúlzott, aggodalmas arckifejezéssel.

- Most már nem fáj annyira. Csak ha hozzányúlok.

- Akkor ne nyúlj hozzá.

- Valóban?

- Logikusnak tűnik. - Megvonta a vállát, és a kabátja zsebébe dugta a kezét.

Már nagyon untam, hogy még mindig az arcomhoz szorítom a pólót. Elővettem a telefonomat, megfordítottam a kamerát, hogy lássam magam benne, majd megálltam, és lassan lehúztam az orromról a pólót.

- Ó, istenem, tényleg Krumplifej asszonyság vagyok. Az orrnyergem annyira feldagadt, hogy az orrom háromszor akkorának tűnt, mint egyébként. Olyan volt, mintha egybefolyt volna az arcom többi részével. Az volt az egyetlen jó hír, hogy amikor hátrahajtottam a fejem, úgy tűnt, több vér már nem fog kifolyni belőle. Ez az egész annyira durva volt.

- Kétszer volt eltörve az orrom, gyorsan meggyógyul. - Odanyúlt a telefonom képernyőjéhez, visszafordította alapállásba, hogy ne tudjam nézegetni magam. - Lehet, hogy egy napig idétlenül nézel ki, de utána senki nem mondaná meg, hogy volt ott egy kis baleset.

A sötétben rápillantottam a profiljára, és valóban nem látszódtak dudorok vagy csomók az orrában.

- Mit jelent az, hogy „alig”? - kérdeztem.

De nem foglalkozott vele, csak annyit mondott:

- Hívd fel apukádat.

- Ja, tényleg. - A kameráról a híváslistára váltottam, és kikerestem Apa számát. - Kösz.

Felhívtam Apát, közben Wes mellettem állt a járdán, és a telefonját görgette. Elmondtam apámnak, mi történt, majd ugyanazt elmeséltem még egyszer Helenának is, azt mondták, jönnek a kórházba, és majd megkeresnek.

- Mellesleg, köszönöm szépen. - Eltettem a telefont, a táskám pántjára tekertem azt az undorító véres pólót, és mentünk tovább. Minden lépésnél próbáltam rájönni, mi lehet Wes hirtelen támadt kedvessége mögött. Láthatóan nagyon eltökélt volt A parkolóhely megszerzéséért. - Nem kell elkísérned.

Finoman meglökte a vállam.

- Bírnám, ha elvéreznél, viszont rögtön bűntudatom is lenne, és úgy nem tudnék szívből örülni A parkolóhelynek.

- Várj, képes volnál akkor is használni A parkolóhelyet, amikor a szemed láttára leheltem ki a lelkem? - Megpróbáltam játékosan megütni, de ő hatalmas tenyerével elkapta az öklömet. Elvigyorodott, amikor feljajdultam, aztán elengedett.

- Hát, ha egyszer ott van, Buxbaum, miért ne használnám? - A sarkon megálltunk a lámpánál, ő pedig megfordult, és rám nézett. Egy pillanatig csendben voltunk, mosolyunk lassan elhalványult, majd mély és kicsit rekedt hangján azt kérdezte: - Jutottál valamire Younggal, mielőtt kiütöttek? - Nem tudom, miért, de egy pillanatig tétováztam, hogy elmondjam-e neki. Nagyon jól éreztük magunkat, és nem akartam komoly témára váltani. De aztán eszembe jutott, hogy Wes a segítőm a Michaelért folytatott küldetésen, miért ne mondanám el neki?

- Tudod, azt hiszem, igen. Flörtölt velem, mielőtt át nem mentél te is a kispályára, aztán megfogta a karomat, és segített a dobásban.

- Édes istenem, megérintett?

Úgy elkerekedett a tekintete, mintha valami elképesztően izgalmas hírt kapott volna.

- Bizony.

Büszkén emeltem fel az állam.

- De mégis hogyan csinálta? Olyan edzősen vagy inkább finoman…?

- Így. - Odanyúltam, és pár centivel magasabbra emeltem a könyökét. - Csak finomabban, az ujjbegyével.

- A mindenit, Liz. - Kicsit megrázta a fejét, és tátva maradt a szája. - Ez óriási.

Elővettem a legtündéribb mosolyomat, még úgy is, ha ettől rettenetesen belenyilallt az orromba.

- Tényleg?

- Ó, istenem, nem. Nem az. - Wes zsebre tette a kezét, és intett, hogy menjek, mert a lámpa zöldre váltott. - Ironizáltam. Azt hittem, te is, amíg

azt nem mondtad, „ujjbegy”.

- Ó. - Megköszörültem a torkom, és azt mondtam: - Pedig olyan érzés volt.

- Mármint olyan „ujjbegyes”? - Ahogy kigúnyolta a szavaimat és a Michael-mániámat, valahogy rossz érzésem lett. Végül is Wes volt az, aki elkísért a kórházba, és Wes pólója fogta fel az arcomból ömlő vért. Nem Michaelnek kellett volna mindezt megtennie? Ahogy a baleseti sebészet bejáratához sétáltunk, rám pillantott, de nem tudtam értelmezni az arckifejezését. Mielőtt kinyitotta az ajtót, így szólt: - Ugye nem gondolod komolyan, hogy az „ujjbegy” bármit is jelent?

- Nem is tudom. - Vacogtam a hidegben, és azon tűnődtem, miért tűnt Wes hirtelen egy kicsit cinikusnak. - Lehetett volna.

Olyan hangot adott ki, mintha egyszerre sóhajtana és nyögne:

- Hogy lehet, hogy ennyire bénán értelmezed a jeleket?

- Mi…?

- Liz! - Apám kilépett a kórház ajtaján, és aggódó tekintettel futott felém. - Szó szerint az utca másik oldalán voltunk a színházban. Hogy van az orrod?

Bementünk az ajtón, Helena a recepciós pult mellett várakozott, mosolyogva pillantott Wesre, majd rám. Amitől - mintha nem lenne már így is elég bajom - azonnal ideges lettem. A legkevésbé sem vágytam arra, hogy apám is azt higgye, amit már olyan sokan: hogy Wes és én randizunk. Wes kedves volt velük, és beszélgettek egy kicsit, de az idő hátralévő részében jóformán nem is nézett rám. Amikor elment, csak annyit mondott:

- Majd beszélünk, Buxbaum. - És lazán odaintett felém, majd eltűnt.

Nem tudtam, mit gondoljak. Nem haragszik rám, ugye? Miért van fura érzésem? Csak képzelem? Küldtem egy SMS-t Jossnak az orromról (persze a Michael-részt nem említettem), amíg az orvosra vártunk, mert tudtam, hogy értékelni fogja a vicces történetet. A válasza:

Joss: WES BENNETT BEVITT A KÓRHÁZBA??

Én: IGEN, DE EGYÉBKÉNT IS VELE MENTEM VOLNA HAZA, SZÓVAL SEMMI EXTRA.

Jó érzés volt üzenetet küldeni neki az orrom miatt, valószínűleg azért, mert biztonsági zóna volt. Szóba sem került, hogy végzősök vagyunk - ami Joss mániája -, és a Michaellel kapcsolatos terveim sem.

Joss: ÉS?? ISTENEM! SZERINTEM BENNETT SZERELMES…

Ennyit a biztonsági zónáról. Tudom, furcsa, de ahogy ott ültem a papírral letakart vizsgálóasztalon, elkezdett hiányozni Joss. Hiányzott, hogy idétlenkedjünk és vitatkozzunk, és hogy száz százalékig önmagam legyek mellette anélkül, hogy az érzelmi életünkről dumálnánk.

Én: FOGD BE, MENNEM KELL.

Joss: A HÉTFŐ MÁR JÓ LESZ RUHAVÁSÁRLÁSRA, UGYE? NINCS TANÍTÁS.

Na, erről beszéltem. Nem volt olyan üzenetváltásunk, hogy egy mondat után ne került volna bele valami feszültség vagy konfliktus. Emiatt persze szarul éreztem magam, de azért visszaírtam neki:

Én: AZT HISZEM, DOLGOZNOM KELL - KOMOLYAN -, NE HARAGUDJ.

Joss: ELEGEM VAN, MENNEM KELL, TE LÚZER.

Uhh. Tényleg el kell mennem vele vásárolni, mielőtt vérig sértődik. Joss erős egyéniség, mindenről volt véleménye, és amellett, hogy makacs, aranyos és nagyon érzékeny is volt. Ezért jöttünk ki olyan jól - mert ez közös tulajdonságunk. Végre bejött az orvos, és miután megtapogatta és megvizsgálta a fájós orromat, megállapította, hogy nem tört el. Azt mondta, egy-két napon belül normálisan fog kinézni, tehát csak pár napig vagyok Krumplifej asszonyság.

Este tizenegy óra volt, mire hazaértünk. Lezuhanyoztam, bebújtam a takaró alá, és már majdnem elaludtam, amikor megszólalt a telefonom. Megfordultam, és a képernyőre néztem. Az SMS-t egy olyan számról küldték, amit nem ismertem.

Ismeretlen: HELLÓ, LIZ, ITT MICHAEL. CSAK CSEKKOLNI AKARTALAK.

Istenem! Megkerestem a szemüvegemet, és felkapcsoltam a lámpát. Atyaég! A telefont bámultam. Michael Young üzent, hogy jól vagyok-e. Szent szar. Remegve vettem egy nagy levegőt, és próbáltam olyan választ kitalálni, amiből nem derült ki, hogy ledöbbentem.

Én: NOS, KRUMPLIFEJ ASSZONYSÁG ORRA NEM TÖRT EL, SZÓVAL, MINDEN RENDBEN.

Ő: HAHA, ÖRÜLÖK, HOGY EZT HALLOM. WES AZT MONDTA, HOGY A KÓRHÁZBAN SEMMILYEN FÁJDALOMCSILLAPÍTÓT NEM KÉRTÉL, ANNYIRA KEMÉNY CSAJ VAGY, SZÓVAL SEJTETTEM, HOGY EZ A SZITU.

Megjegyzés: köszönöm Wesnek. Elmosolyodtam, és a hasamra fordultam. Szinte hallottam mély, lassú hangját, ahogy hangosan mondja a szövegeit. Hirtelen legszívesebben hemperegtem volna az ágyon, mint Julia Roberts a Micsoda nő! egyik jelenetében, amikor háromezer dollárt ígér neki Richard Gere.

Én: AMÚGY IGAZA VAN A KEMÉNYSÉGEMET ILLETŐEN.

Ő: ÖHM, PEDIG NEKEM MINTHA RÉMLENE EGY KISLÁNY, AKI SÍRT, AMIKOR VIZES LETT.

Azt kívántam, bárcsak elfelejtené azt a kislányt.

Én: AZ A LÁNY MÁR A MÚLTÉ. HIDD EL, AZ ÚJ LIZZEL NEM AKARSZ UJJAT HÚZNI.

Ő: VALÓBAN?

Jézusom, most flörtölt? Michael Young tényleg flörtölt velem? Gépelés közben úgy virultam, mint egy kis hülye, de hát nyilván az is voltam.

Én: BIZONY-BIZONY.

Ő: HÁT, AKKOR AZT HISZEM, JOBBAN MEG KELL ISMERNEM AZ ÚJ LIZT.

Végem volt. Nem tudom, hogy sikerült SMS-t írnom a síron túlról, de megőriztem a nyugalmamat.

Én: AZT HISZEM, MUSZÁJ LESZ. HA ÚGY GONDOLOD, VAN ELÉG VÉR A PUCÁDBAN.

Ő: HOGY MI?

Mi vaaan? A pucádban? Ez annyira ciki duma.

Én: ÚGY ÉRTETTEM, BIZONY MUSZÁJ, HA ÚGY GONDOLOD, FELKÉSZÜLTÉL RÁ.

Ő: ÉRTEM.

Nem akartam tönkretenni a lehetőséget, hogy végre SMS-ezhetek Michaellel, de ismét nulla ötletem volt, hogy miről írjak neki. Iskola, kosárlabda, orr… Hhmm.

Én: SZÓVAL, MIT CSINÁLSZ MOST?

Ő: VELED SMS-EZEK.

Kösz, sokat segítettél.

Én: IZGALMASAN HANGZIK.

Ő: MICSODA??

Ez most komoly? Tényleg ennyire béna voltam csevegésben? Francba.

Én: SEMMI. ÉS ÚGY MELLÉKESEN, ÉHEN HALOK. KÜLDJ VALAMI KAJÁT. SOS.

Ő: KI KELL VENNEM A PIZZÁMAT A SÜTŐBŐL, MERT MINDJÁRT MEGSZÓLAL A FÜSTJELZŐ, ÉS FELÉBRESZTI A SZÜLEIMET. DE MENTSD EL A SZÁMOMAT, JELENTKEZEM MÉG.

El fogok ájulni.

Én: OKÉS.

Ő: JÓ ÉJT, LIZ.

Lassan letettem a telefont az éjjeliszekrényemre. Hm… Teljesen fel voltam dobva. De mitől? Ez már az, amire vágytam? Nem voltam benne biztos, de ezek szerint fontos volt neki, hogy valahogy megszerezze a számomat - gondolom, Westől -, és SMS-ben megkérdezze, hogy érzem magam. Tehát bár az egész kínos volt, még mindig jó jelnek tekinthető, nem? A szerelmes dalocska, amit hétéves koromban írtam, hirtelen felbukkant az emlékeimben.

Liz és Mike, szép szerelmes pár, tűzön-vízen át, mindig együtt jár.

Miután lejöttem az érzelmi hullámvasútról, megint nagyon fáradtnak éreztem magam, az orrom pedig lüktetett. Egyre jobban aggódtam. Fogalmam sem volt, mi történt Wesszel a kórházban. Az egyik percben még sétáltunk, a szokott módon piszkáltuk egymást, a következő pillanatban pedig úgy tűnt, hogy megharagudott. Utáltam a gondolatot, hogy esetleg haragudhat rám, különösen, hogy attól kezdve nagyon kedves volt, hogy felsegített a földről. Felkaptam a telefonom az éjjeliszekrényről, tárcsáztam a számát, és megmagyarázhatatlanul ideges voltam, amikor hallottam, hogy kicseng. Azt hittem, hangposta lesz, de az ötödik csengetésre felvette:

- Szia, Libby Loo. - Wes fáradtnak tűnt, vagy mintha egy ideje nem szólalt volna meg, elég rekedt volt. - Mi a helyzet?

Felhúztam a takarómat a hónom alá, és végigsimítottam az ujjamat a varráson.

- Tettem valamit, amivel feldühítettelek a kórházban?

- Mi? - Hallottam, hogy megköszörüli a torkát, mielőtt azt mondja: - Nem.

- Mert olyan… rosszkedvűnek tűntél. Amikor leléptél. - Pont olyan volt a hangom, mint egy ideges középiskolásnak. Az oldalamra fordultam. - Csak sajnálom, ha olyasmit mondtam, amivel megbántottalak.

- Azta. - Hallottam a hangján, hogy mosolyog. - Nem is tudtam, hogy ennyire fontos neked, hogy boldoggá tegyél.

- Jó, elég. Állítsd le magad. - Felnevettem, amitől megfájdult az orrom, és így szóltam: - Csak tudni akartam, minden rendben van-e velünk.

- Jók vagyunk, Lib. Eskü - mondta mély hangon.

Átfordultam a másik oldalamra, és próbáltam kényelmesen elhelyezkedni.

- Egyébként megadtad Michaelnek a számomat?

- Igen, mert le akarta csekkolni, hogy vagy.

- Meg is tette! - Megint elmosolyodtam, de lehet, hogy inkább vicsorgás lett belőle. - Írt SMS-t, hogy megkérdezze, hogy vagyok.

- És? Hogy van a dudaorrod?

- Megvan. - A hátamra gurultam, és felnéztem a mennyezeti ventilátorra. - Fáj, de túlélem. Még mindig úgy nézek ki, mint egy rém, de az orvos azt mondta, hogy a duzzanat hamarosan lejjebb megy.

- Az jó. - Wes megköszörülte a torkát, és így szólt: - Ha mondok valamit, meg kell ígérned, hogy utána nem teszel fel háromnál több kérdést.

Ó, egek! Mit akar mondani, amiről nem kérdezhetem többet?

- Miről beszélsz?

Felsóhajtott, a háttérből beszűrődött a tévé hangja.

- Csak ígérd meg, Buxbaum, és esküszöm, hogy mosolyogva fogsz elaludni. - Nem tudtam, miért, de attól, hogy Wes ezt mondta, összeszorult a gyomrom. Nyeltem egyet.

- Oké, megígérem.

- Rendben. Szóval, amikor korábban kosárlabdáztunk, Michael rólad beszélt.

- Mit mondott?! - kiáltottam, és felültem az ágyban. - Mit mondott?

- Nem emlékszem szó szerint…

- Ugyan, Wes, van egy munkád, és az…

- …de lényegében azt mondta, hogy látja, miért vagy olyan népszerű.

Istenem. Ciciperverzre pillantottam, aki a sarokban gubbasztott egy gyűrött Barnes and Noble bevásárlótáska tetején, és csak reméltem, hogy nem a külsőmről van szó.

- Pontosan mit mondott?

- Már mondtam neked, hogy nem emlékszem pontosan a szavaira, te gyagyás. De az általános vélemény az volt, hogy már érti. Nem vagy többé kicsi Liz.

- Ó. - Ismét hanyatt dőltem, össze voltam zavarodva. Egy kicsit kényelmetlenül éreztem most magam. Mert ha nem egyenesítem ki a hajam, és nem öltözöm cuki trendi csajnak, akkor Michael értetlenkedik azon, miért tetszem Wesnek? Amikor úgy néztem ki, ahogy én tetszettem magamnak, akkor el sem tudta képzelni, hogy esetleg Wes is vonzónak tart? Nyugtalanító érzés. Elképzeltem Michaelt, de azt mondtam magamnak, hogy ezen nem szabad fennakadni. A lényeg, hogy észrevett.

- Aranyosan mondta, hogy „ó, tesó, most már értem”, vagy inkább tárgyilagosan?

- Kosaraztunk. Lihegett és nyögdécselt.

- Szörnyű vagy.

- Nem, te vagy egy kicsit furcsa.

- Miért nem beszéltél nekem erről korábban?

Kinéztem az ablakon, de a sötétben csak a házfalakat láttam. Kicsit szürreális volt, hogy úgy beszéltem Wesszel, mintha egy barát lenne, amikor mindig is ő volt a szomszédban lakó ellenség.

- Rengeteg időnk lett volna rá, amikor a kórházba mentünk.

- Elterelte a figyelmemet a Krumplifej-arcod és az aggodalom, hogy el fogsz ájulni a vérveszteségtől. - Megköszörülte a torkát. - Amikor már nem kellett néznem azt a bumburnyák orrodat, rögtön eszembe jutott.

Megpróbáltam elképzelni őt a telefon másik végén. Még mindig teljesen fel volt öltözve, vagy cuki pizsamában volt, és összebújt a kutyájával?

- Hol van a szobád?

- Mi?

Felültem az ágyban, és keresztbe tettem a lábam.

- Csak random kíváncsiság. A házatok pont szemben van a miénkkel, az ablakomból rálátok, és rájöttem, hogy még soha nem voltam nálad, fogalmam sincs, melyik oldalon van a szobád.

- Tedd el a távcsövet, a szobám hátul van. Nem lesz peep show.

- Kár, pedig reménykedtem. - Az agyam azonnal felidézte félmeztelen testét a tornateremből. Amikor levette a pólóját, majdnem lenyeltem a nyelvem. Pedig közben ömlött az orromból a vér.

- És nem vagyok a szobámban. A nappaliban tévézek.

Felálltam, és az ablakhoz mentem. Ezen az oldalon csak az én szobámnak volt ablaka, és amikor kinéztem, láttam, hogy a nappalijukban fel van kapcsolva a lámpa.

- Látom a lámpát.

- Hülye kukkoló.

Ezen nevetnem kellett.

- Mit nézel?

- Azt hittem, azt fogod kérdezni, „mi van rajtad?”.

Nem tudtam abbahagyni a mosolygást, ez annyira jellemző volt Wesre. És ami még furcsa, hogy milyen könnyű volt vele beszélgetni, sokkal könnyebb, mint Michaellel SMS-ezni. Nem voltam benne biztos, hogy azért, mert jobban ismertem West, vagy talán azért, mert Wes jobban ismert engem. Tudta, hogy nem tartozom a menő csajok közé - ezt mindig is tudta -, szóval talán ezért volt velem ilyen laza. Nem kellett igyekeznem.

- Talán, ha érdekelne, megkérdezném, de tényleg kíváncsi vagyok, mit nézel.

- Találd ki.

Keresztbe fontam a kezem, és a falnak dőlve néztem ki a házfalra, ahol a nappali ablaka előtt a szél ringatta a virágzó bokrokat.

- Biztos valami sportot. Kosárlabdát?

- Rossz válasz.

- Oké. Film vagy tévéműsor?

- Film.

- Hmm.

Megfogtam a babzsákomat, és az ablakom alá csúsztattam… Úgy éreztem, rá kell néznem a házra. Ledőltem, és megkérdeztem:

- Na, jó, most már tényleg ki akarom találni. Te választottad, vagy csak véletlenül találtad nyomkodás közben?

- Nyomkodtam, megálltam.

- Hm. Ez némileg megbonyolítja a dolgokat.

Ciciperverz az ölembe ugrott, mellső mancsait a mellkasomra tette, hogy a fejét vakargassam. Megigazítottam a mintás csokornyakkendőjét, amit biztosan Helena választott neki, mert én aznap reggel a nagy sietségben elfelejtettem.

- Öhm… Holtodiglan?

- Dehogy. De jó tipp. Szerintem Emily Ratajkowski zseniális volt abban a filmben. Arra a jelenetre Ben Affleckkel még mindig emlékszem.

- De hülye vagy.

Hallottam a hangján, hogy nevet:

- Csak ugrattalak, mert tudtam, hogy érteni fogod, mire gondolok. Az én kis Libbymet olyan könnyű felbosszantani.

Elengedtem a fülem mellett ennek a javíthatatlan gyereknek a megjegyzését.

- A könyv csodálatos volt, még Ratajkowski kisasszony extrái nélkül is.

- Egyetértek.

- Oké.

Megpróbáltam végiggondolni, mi motiválja West, hogy leüljön egy film elé.

- Hm, talán a Másnaposok?

- Dehogy.

- Amerikai pite?

- Nagyon messze jársz.

- Melyik korszakban - kezdtem, és azon töprengtem, hogy teljesen előítéletes vagyok vele szemben - készült ez a filmes remekmű?

- Úgy érzem, feltételezed, hogy csak a cicis filmeket szeretem.

- Öhm. - Feltételezése az én előítéletemről helyes volt, de most kétségeim támadtak. Minél többet tudtam Wesről, annál inkább kiderült, hogy tévesek az előítéleteim. - Igen, tényleg ezt gondoltam.

- A Beépített szépséget nézem.

- Mit? - Majdnem leejtettem a telefont. - Bennett! Az egy romkom. Tehát?

- Tehát leragadtam előtte, mert annyira vicces volt.

- És…?

- És ennyi.

- Imádom azt a filmet. Melyik csatornán?

- Harminchárom. Várj, nálatok is kábel van?

- Igen. Apám nem akarja felmondani, mert fél, hogy a streamingen nem tud majd annyi bokszmeccset nézni. - Bekapcsoltam a tévét, és megkerestem a filmet. Az elején jártunk, amikor Sandra Bullock karaktere Michael Caine-nel egy étteremben steaket eszik. - Apa nem tudna lemondani róla.

- Apámnak ugyanilyen a foci. Meg van győződve arról, hogy a Hulun csak filmeket és NBC-műsorokat lehet nézni.

Ezen mosolyognom kellett. Wes apja egy nagyon okos főiskolai tanár volt, akiről soha nem gondoltam volna, hogy bármilyen sportnak is a szurkolója.

- Szerinted nekünk is lesznek problémáink a modern technológiával?

- Ó, biztosan. Valószínűleg olyan idős ember leszel, akinek még tévéje sincs. Minden napod ugyanolyan lesz. Órákig fogsz zongorázni, teázni és lemezeket hallgatni, aztán elbuszozol a moziba.

- Hihetetlenül hangzik az öregkor. Most is ilyen életet szeretnék.

- Szoktál énekelni, amikor zongorázol?

- Mi?

- Erre mindig is kíváncsi voltam. Amikor zongorázol, énekelsz?

Mindig is kíváncsi volt? Ez azt jelentette, hogy gyakran gondolt rá? Amikor gyerekek voltunk, és nyitott ablak mellett gyakoroltam, Wes mindig úgy vonyított, mint egy kutya, mintha bántaná a fülét. Azt hiszem, nem vettem észre, hogy tudja, még mindig zongorázom. Sok éve nem hallottam vonyítani.

- Attól függ, mit játszom. - Hihetetlenül személyesnek tűnt ezt megosztani vele, de nem volt rossz érzés. Valószínűleg azért, mert olyan régóta ismertem. Az asztalomon fekvő zongorakottára pillantottam. - Nem igazán szoktam énekelni, amikor hangolok vagy gyakorolgatok, és akkor sem, ha valami nehéz darabot játszom. De amikor szórakozásból teszem, mindenki meneküljön!

- Mondj egy dalt, amit teli torokból szoktál énekelni - kérte nevetve.

- Öhm… - Nem bírtam ki kuncogás nélkül. Ahogy itt ültem a sötétben, miközben magánjellegű dolgokat meséltem el magamról, az valahogy… Szóval, annak volt jelentősége. Valamiért. De lehet, hogy csak máshogy láttam mindent, mert - ez a semmiből jött - az utóbbi napokban mintha máshogy is éreztem volna magam. Hirtelen a gimis élet összes sztereotípiáját átéltem. Először elmentem egy házibuliba, másnap este pedig autóba pattantam néhány haverral, hogy megnézzük a középiskolai kosármeccset.

És üzent a szerelmem. De ha ez nem lenne elég, a szomszéd fiúval úgy beszélgettem telefonon, mintha lenne köztünk valami. Ezek teljesen hétköznapi helyzetek voltak - de nem nekem. Persze szórakoztatónak is találtam. Az egészet. Még hányással és véres orral együtt is.

Elgondolkodtam, vajon lemaradtam-e eddig valamiről. Legtöbbször inkább otthon gubbasztottam, és filmeket néztem. Én így éreztem igazán jól magam.

Jossnak voltak barátnői a softballcsapatból, akikkel mindenféle programokat szerveztek, és engem is gyakran hívtak, de én szívesebben néztem otthon a romkomjaimat. De most megkérdőjeleztem ezt a döntést. Aztán Wes visszarántott a jelenbe:

- Az „öhm” az nem válasz, te gyagyás.

- Tudom, tudom, tudom. - Felnevettem, és bevallottam: - Adele-lé lényegülök át, amikor a Someone Like You-t játszom.

- Nem lehet. - Most már nagyon nevetett. - De tényleg? Ahhoz azért kell hang.

- Nekem ne mondd. - Kihúztam a takarót az ágyamból, felemeltem Ciciperverzt az ölemből, és mindkettőnket bebugyoláltam. - De amikor senki nincs otthon, csodálatos érzés úgy énekelni, hogy zeng tőle a ház.

- Fizetnék azért, hogy egyszer halljam.

Ciciperverz hosszasan nyávogott, felugrott a hasamra, át a vállamra, majd onnan le, és kisurrant a szobámból.

- Nincs annyi lóvéd - mondtam. - Erre még mondott valamit, de nem hallottam, mert elterelte a figyelmemet, hogy a nappaliban lekapcsolódott a lámpa. Még mindig abban a szobában van? Kényelmesen fekszik a kanapén? A hangja nem olyan volt, mintha fel-alá járkálna. - Miért kapcsoltad le a villanyt? - Megszokásból a szám elé tettem a kezem - ez a kérdés mégiscsak zavarba ejtő volt -, de aztán eszembe jutott, hogy csak

Wesről van szó. Bármit mondhatok neki, nem zavarná. Wes Bennett tudta, milyen zizi vagyok a felszín alatt, és jó volt érezni, hogy ismeri az igazi énemet.

Egyfajta szabadság.

Michaeltől soha nem kérdezném meg, miért kapcsolta le a villanyt (ha a szomszédban lakna). Elég béna kérdés lenne.

- Tudtam, hogy az ablakot bámulod, Buxbaum. - Wes finoman nevetett, amin persze nekem is nevetnem kellett. Soha nem hittem volna, hogy egy ilyen ideges alkat ilyen perverz lehet.

- Nem vagyok olyan ideges alkat, csak hogy tudd.

- Szerintem is nagyon lazán viseled a megpróbáltatásokat, amióta Michaelre vadászol.

- Öhm… Kösz. De nem vadászom rá. Csak próbálom…

Pislogtam. Pontosan mit is próbálok? Michael az a fiú, aki számomra - csakúgy, mint az irodalomórán olvasott könyvben, A nagy Gatsbyben - az a bizonyos zöld lámpa az öböl túloldalán, az álom szimbóluma, a tökéletes, beteljesülésre váró szerelem, amit Anya is minden forgatókönyvébe beleírt. Azt hiszem, én is éppen a saját happy endemet igyekeztem megírni a saját forgatókönyvemhez.

- Csak tudnom kell, hogy van olyan, hogy boldogan éltek, míg meg nem haltak.

Egy percig csendben volt, majd így szólt:

- Azt hiszem, a macskád itt van a kertünkben.

Hálás voltam a témaváltásért.

- Az nem lehet Ciciperverz. Ő soha nem megy ki a szabadba.

- Nagyon okos macska, a kutyám valószínűleg azonnal széttépné.

- Nehogy azt hidd, hogy hagyná magát.

Kinéztem az ablakon, és nagyon figyeltem, hátha észreveszem a macskát, de csak egy sötét kertet és Anya fehéren virágzó bokrait láttam.

- Szóval, hol vagy? Lefeküdtél már, vagy úgy ülsz a sötétben, mint Patrick Bateman az Amerikai pszichóban?

- Ó, istenem, olyan megszállott vagy…

- Megtennéd, hogy nem beszélsz mellé, hanem válaszolsz a kérdésemre? - Nagyon kellett nevetnem, amitől viszont rettenetesen megfájdult az orrom. - Aludni szeretnék.

- És nem tudsz aludni, amíg nem tudod, hol vagyok. Értem.

- Nagyon tévedsz. Felejtsd el.

Szó szerint fájt az arcom a mosolygástól, és a semmiből hirtelen megint rám tört egy érzés… Rájöttem, nem tudom, mi lesz velem és Wesszel, amikor az egyezségünk majd okafogyottá válik. Onnantól megint a furcsa lány leszek a szomszédból, és csak akkor vesz majd észre, amikor kedve támad szívatni? Visszatérünk oda, hogy csak osztálytársak vagyunk, akik ráadásul nem is igazán csípik egymást? Ettől a lehetőségtől kicsit elnehezült a gyomrom, mert nem tetszett. Belenevetett a telefonba, és felkapcsolta a lámpát a nappaliban. Fel, le, fel, le.

- Még mindig itt vagyok, Liz. Csak viccelek veled.

- Oké, hát akkor jó…

Te jössz.

- Hogy mi?

- Kapcsold fel a lámpádat. Most már én is hadd tudjam, hol vagy.

Jogos. Odahajoltam, felkapcsoltam az asztali lámpát, és azon tűnődtem, vajon most az ablakhoz megy-e, hogy benézzen a szobámba.

- Szóval ez a te szobád, mi?

Ezek szerint igen.

- Ez.

Vajon lát engem? Szerintem nem - a babzsákom elég alacsonyan van -, de még mindig valahogy védtelennek éreztem magam.

- Azta - füttyentett halkan. - Nem fogok hazudni, van valami abban, hogy tudjuk, hol alszik Krumplifej asszonyság. Úgy értem, ez menő, nem?

Előrehajoltam, és beleintegettem a sötétségbe.

- Ahogy mondod, menő. Jó éjszakát, szarházi.

Mélyen, dörmögősen kuncogott, de az integetésre nem reagált.

- Jó éjszakát, Elizabeth!

Nem feküdtem vissza, inkább a komódhoz mentem, és leemeltem a rózsaszín fotóalbumot. A happy endek említése, és anyukám kedvenc bokrait nézni az ablakból olyan volt, mintha Anya itt lenne velem. Bár mostanában gyakran éreztem ezt. A következő órában az Anyáról készült fotókat nézegettem: esküvői képeket, babakoromban készült felvételeket, ahol a karjában tart, és néhány olyan fotót, amelyeket Apa lőtt Anyáról, amikor tudta, hogy nem figyel oda. Amikor a szomszédokkal közösen rendezett piknik fotóihoz értem, hunyorogva mosolyogtam a csoportképre. Anya kasmírmintás nyári ruhában, gyöngysorral a nyakában látható rajta, és szinte kiragyogott a mellette tenyeres-talpas tahóknak tűnő szomszédok tömegéből. Ilyen, amikor valakinek van stílusa. A fotó előterét néztem, ahol

mi, gyerekek ültünk - nagyjából hétévesek lehettünk akkor -, és kísértetiesen hasonlítottunk mostani önmagunkra. Nem is annyira külsőre, mint inkább karakterre. Az ikrek tátott szájjal néztek kifelé a képből, nyilvánvalóan valami rosszban sántikáltak. Michael már akkor is olyan volt, mint egy plakátfiú, én pedig csillogó szemmel néztem őt ahelyett, hogy a fotósra figyeltem volna. Joss tüneményesen mosolygott, Wes pedig - természetesen - kiöltötte a nyelvét a kamera felé.

A fényképalbumot nézegetve itt és most valami nagyon jó érzés töltött el, de már túl fáradt voltam ahhoz, hogy elemezzem. A bezúzott orrom is fájt. Elraktam hát a képeket, lekapcsoltam a villanyt, töltőre tettem a telefont, és bebújtam az ágyba. De mielőtt elaludtam volna, kaptam még egy üzenetet:

Wes: NE FELEJTSD EL HOZZÁADNI A SOMEONE LIKE YOU-T A WES & LIZ LEJÁTSZÁSI LISTÁHOZ.

H E T E D I K F E J E Z E T

„Inkább veszekszem veled, minthogy bárki mással szeretkezzem.”

- LAGZI-RANDI

- Jó reggelt, napsugaram.

Morogtam, és egyenesen a kávégép felé indultam. Imádtam az apámat, de a reggelizőasztalnál az újság mögül előbukkanó, ragyogó szemű, mosolygós arc látványa egy kicsit túl sok volt. A szemem nem akart kinyílni, és határozottan nem akartam vidám reggeli beszélgetésbe bocsátkozni, miután egész éjjel ébren voltam a fájós orrom miatt.

- Hogy van a dudaorr?

Elmosolyodtam - Wes is így nevezte -, és megnyomtam a gombot, amely felmelegítette a vizet.

- Fáj, de túlélem.

- Ma dolgozol?

- Igen, én nyitok ma reggel.

Összecsukta a papírt, és elkezdte összehajtogatni.

- Kitöltötted az egyetemi papírokat, amiket e-mailen küldtem?

A francba.

- Elfelejtettem. Majd ma megcsinálom.

- Szánj rá egy kis időt. Ha elég idős vagy ahhoz, hogy az ország másik felén lévő egyetemre járj, akkor elég idős vagy ahhoz is, hogy kitölts néhány űrlapot.

Sóhajtottam.

- Persze.

Ezt felírhatjuk a „Liz által kerülgetett dolgok” listájára. Alig vártam, hogy egyetemre járjak, és kezdhessek a UCLA-n.{12} Még a tényleges tanulmányokat is alig vártam. A zenei kurátori órák nem tűntek volna munkának, nem igaz? De valahányszor arra gondoltam, hogy ott fogok élni, a félelemtől mindig összeszorult a gyomrom. Na, nem mintha erről Kalifornia tehetett volna, inkább arról szólt, hogy el kell hagynom a helyet,

ami Anyához kötött. És azon ritka esetekben, amikor megengedtem magamnak, hogy belegondoljak, többé nem kaphatom fel csak úgy a futócipőmet, hogy meglátogassam őt a temetőben, azonnal könnyek szöktek a szemembe, és elszorult a torkom.

Szóval, igen. Volt néhány megoldandó problémám.

Apa apásan nézett rám.

- Ne halogasd tovább. Aki korán kel, az kapja meg a jobb kollégiumi szobát, kicsi Liz.

- Apa, ha már itt tartunk. - Betettem a kapszulát a gépbe, és lezártam a tetejét. - Tényleg furcsa lány voltam gyerekkoromban?

Felvonta a szemöldökét.

- Már megint?

Megnyomtam a gombot, és a kávégép zúgni kezdett.

- Wes azt mondta, hogy annak idején kedves kis különc voltam, csak én nem így emlékszem. Mit gondolsz, igaza van?

Apám arcán széles mosoly jelent meg.

- Te nem így emlékszel?

- Egyáltalán nem. - Bámultam a kávét, ahogy a csészémbe folyt. - Lehet, hogy nem voltam szuper jó fej, de…

- Te határozottan furcsa kisgyerek voltál.

- Mi? - Néztem a vigyorát, és nem tudtam eldönteni, sírjak vagy nevessek. - Nem is voltam az.

- Hétéves korodban esküvői kápolnát csináltál a teraszból, emlékszel? Napokon át díszítetted anyád kertjéből lopott virágokkal és fehér lepedőkkel. Üres kukoricakonzerves dobozokat kötöttél Ciciperverz nyakörvére.

- És? Ez aztán a lenyűgöző kreativitás.

Kicsit felnevetett, amikor csatlakoztam hozzá az asztalhoz.

- Így van, ez a rész nagyon aranyos volt. Az a rész volt a furcsa, amikor rábeszélted azt a srácot, aki a sarkon lakott - Connert, ha jól emlékszem -, játssza el, hogy feleségül akar venni. Hagyta, hogy addig parancsolgass, amíg el nem mondtad neki, hogy ez törvényes, és örökre a felesége leszel. Aztán megpróbált hazamenni, de te leteperted a földre, és azt mondtad, addig nem mehet, amíg át nem cipel téged a küszöbön.

- Jogos elvárás egy menyasszonytól.

- Addig sírt, amíg végül meghallottuk a jajveszékelését az ajtón keresztül, Liz.

Megfújtam a kávémat.

- Még mindig várom a furcsa részt.

- Eltört a fekete szemüvegkereted a dulakodásban, de még akkor sem engedted el.

- Ott kellett volna maradnia, mint egy jó férjnek.

Nevetni kezdett, és én is nevettem. Szóval talán tényleg furcsa voltam egy kicsit.

* * *

- Bocs, te itt dolgozol?

Türelmetlenül behunytam a szemem, miközben épp a középkategóriás könyveket pakoltam át az alsó sorból az eggyel feljebb lévő polcra. Egész délelőtt a pénztárnál álltam, és türelmesen válaszoltam a „mi történt az orroddal?” kérdésekre, aztán, remélve, hogy egy ideig nem kell emberekkel kontaktálnom, inkább elkezdtem a könyveket rendezgetni. Felálltam a guggolásból, és megfordultam. És egy pillanatra nem kaptam levegőt, amikor megláttam Michaelt.

- Ó, istenem…

- Szia, Liz - vigyorgott. - Nem is tudtam, hogy itt dolgozol.

- Igen. - Annyira szerettem volna eltakarni a csúf orromat, és legszívesebben láthatatlanná váltam volna. Ő kezdeményezte a tegnap esti SMS-beszélgetésünket, de furcsán éreztem magam, hogy mennyire kínosra sikerült.

- Le vagyok nyűgözve. Két munka és iskola? - álmélkodott zsebre tett kézzel.

- Mi?

- Nem hiszem el, hogy pincérkedsz, és itt is dolgozol, nekem meg még egy munkám sincs.

- Ahhh. - Bakker, az étterem. Tényleg nehezen kezeltem a hazugságaimat. - Mit mondhatnék? Szeretem a pénzt.

Ahogy ránéztem, éreztem, hogy elakad a lélegzetem. Gombos kockás ing volt rajta, de nem egy hétköznapi kockás flaneling, hanem egy szép darab. Tökéletes nadrággal és bőrcipővel, ami úgy nézett ki, mintha még puccos hajója is lenne hozzá. Gyönyörű volt és stílusos, mint aki bármikor meg tudna nyerni egy vitát anélkül, hogy felemelné a hangját. Az alsó ajkamba haraptam, és próbáltam nem bámulni a tökéletes arcát.

- Van valami, amit segíthetek megkeresni?

A mosolya bocsánatkérő, zavart vigyorrá változott.

- Egy könyvet keresek. A neten úgy láttam, elérhető, de itt nem találom.

- Milyen könyvet?

Úgy nézett ki, mintha nem akarná elmondani, aztán halkan válaszolt:

- Oké, ne nevess. A másik Miss Bridgerton című könyvet keresem Julia Quinntől.

Beszippantottam az ajkamat, és a fejemet jobbra-balra billentve próbáltam rájönni, mi lehet az a történet. Olvastam a könyvet - mármint az összes Bridgerton-regényt -, de a történelmi románcokat általában nők olvassák.

- Miért nevetnék? Az nagyszerű könyv.

A szeme összeszűkült.

- Most gúnyolódsz?

- Egyáltalán nem. Imádok mindent, amit Quinn valaha is írt.

Megkönnyebbült, az arcvonásai felengedtek.

- De azért megvan a véleményed rólam, hogy pasiként ilyesmit olvasok, nem?

Hmmm… Lássuk csak. Egy pasi, aki romantikus könyveket olvas, de olyan igazán jó romantikus könyveket? Valaki, aki nem törődik a címkékkel, és elmerül az okos, vicces hősnőkről és férfiakról szóló könyvekben, akik büszkén vállalják az egyéniségüket? Nem ítélkezem. Azt nem mondom, hogy egy futó mosolyt nem eresztek meg, de nem ítélkezem.

Óvatosan rátettem a kezem a ronda orromra.

- Egyáltalán nem. Kíváncsi vagyok, miért éppen ezt választottad, de őszintén mondom, hogy Jane Austen-színvonalúak.

Ettől a szája incselkedve görbült össze.

- Nem túlzol egy kicsit?

- Hidd el, Michael, nem akarsz erről vitatkozni velem. Négyórás műszak áll előttem, és megszállottan szeretem a romantikus könyveket. Kizárt, hogy megnyerd.

Elnevette magát, még a szeme is mosolygott, és hihetetlenül édesen hunyorgott.

- Megjegyeztem. És csak hogy tudd, az egész egy fogadással kezdődött.

- Mint minden jó dolog.

Mielőtt az utolsó szó elhagyta volna a számat, Wes arcát láttam magam előtt. Egész nap a telefonbeszélgetésünk járt a fejemben, hallottam rekedtes,

álmos hangját, amint a Beépített szépséget nézzük egyszerre, két különböző helyen. Michael újra felnevetett, ezzel vissza is rántott a jelenbe, és csak mosolyogtunk egymásra a leértékelt Judy Blume-könyvek előtt. Keresztbe fonta a karját a mellkasa előtt.

- Az egyik barátom néhány évvel ezelőtt kihívott, hogy olvassam el a A herceg és ént. Fogadtunk, hogy ha tényleg elolvasom, tetszeni fog.

Imádtam azt a könyvet.

- És tetszett?

- Tetszett. - Szégyenlősen elmosolyodott, és így folytatta: - Különben is, mi lehet szórakoztatóbb egy olyan történetnél, ami egy kamukapcsolattal kezdődik?

Éreztem, hogy ezen legszívesebben teljes szívből nevetnék, de csak bólintottam, és annyit mondtam:

- Maximálisan egyetértek.

- Ugye tudod, hogy a kezeddel nem is igazán takarod el az orrodat? Még mindig látom.

Erre elég hülyén nézhettem, mert elvigyorodott. Leengedtem a kezem.

- Szörnyű, tudom, de ösztönösen takargatom mindig.

- Értem, de egyáltalán nem néz ki rosszul a tegnap estéhez képest. Egy kicsit meg van duzzadva, de ennyi.

- Köszi. A kegyes hazugságot. - Volt tükröm, tehát a szavai csak megerősítették: ugyanolyan kedves, mint amilyen mindig is volt. És az akcentusa? Ó, bébi. Intettem neki, hogy kövessen. Pontosan tudtam, hol találom a könyvet, amit keres: az üzlet másik végében. - Szerintem már kisebb, de azért még mindig egy nagy krumplira hasonlít.

- Egyetértek.

- És hogy vannak a szüleid? - Hátranéztem a vállam felett. - Gyere utánam.

- Jól vannak az öregek - kezdte, és azon tűnődtem, hogy a szülei még mindig olyan komoly emberek-e, mint régen. Homályos emlékeim voltak vastag szemüvegekről és ráncos szájakról.

- Vannak még macskáid? - Imádtam, hogy jobban szerette a macskákat, mint a kutyákat. Ez volt a másik ok, amiért mindig okosabbnak tűnt, mint a többi szomszéd gyerek. - Maszat és Bandita?

- El sem hiszem, hogy emlékszel a nevükre. - Megint vigyorgott, és olyan boldognak tűnt, hogy legszívesebben megzabáltam volna. - Maszat

most a nagymamámmal él, de Bandita még mindig nálunk lakik, és naponta kínoz minket a szaros macskás viselkedésével.

- A macskás viselkedésével. - Megálltam az egyik polc előtt. - Jó fiú.

Ekkor Wesre gondoltam, mert amikor előző este telefonon beszéltünk, megkérdezte, kint van-e a macskám. Egy örökkévalóságig tartott, mire elaludtam, miután ágyba bújtam, főleg a szüntelen mosolygás miatt, amit a beszélgetésünk felidézése közben produkáltam. A morcos hangja, amikor beszólt: „És addig nem tudsz aludni, amíg nem tudod, hol vagyok? Értem.”

- Ha már Wesről beszélünk…

- Mi? De hát én nem… - fakadtam ki, zavartan pislogva, és közben próbáltam rájönni, mi a fenéről maradtam le, és mit mondhatott, amíg én máshol jártam.

- Szerintem tényleg adnod kéne neki egy esélyt - mondta a homlokát ráncolva, szúrós tekintettel.

Várjunk csak… Most mi van?

Michael már megtette a szárnysegédi kötelességét azzal, hogy megemlítette ezt a kosárlabdapályán, vagy nem? Persze, barátok voltak, de ha olyan gondolatai lennének velem kapcsolatban, amelyek túlmutatnak a barátságon, szerintem nem erőltetné ennyire. De ő írt nekem egy SMS-t, és ő volt a kezdeményező. Szóval, mit jelentett ez az egész? Szükségem lett volna egy táblára és néhány post-itre, hogy átlássam, miben vagyok. Ahogy a Quinn-részleghez értünk, végre meg tudtam szólalni:

- Egy esélyt. Pontosan mit értesz „esély” alatt?

Felnyúlt, és levette a könyvet a polcról.

- Csak ismerd meg.

- Már ismerem.

- A mostani West, ne azt, akivel régen együtt bújócskáztunk. - Kinyitotta a könyvet, és átlapozta. - Ez miért van ilyen nagy betűkkel?

- Mindig van nagybetűvel szedett kiadás is. Most csak ez van belőle.

- Mindegy - folytatta, és olyan mélyen nézett a szemembe, hogy beleremegtem. - Kedvel téged, Liz. Őszintén szólva még csak pár napja vagyok itt, de nincs olyan pillanat, hogy ne rólad beszélne.

Mi a fenét mondhatott rólam Wes a hátam mögött? Talán túl jól játszotta a szerepét? Mert ha igen, akkor a tervünk még a visszájára is elsülhet.

- Igazából ő is csak abból az időszakból ismer, amikor együtt bújócskáztunk.

- Csak próbáld meg, ennyit kérek. Találkozz vele, és adj neki egy esélyt.

Ránéztem, és az ajkam sarkát rágcsáltam.

- Te most arra kérsz, hogy randizzak vele?

Hogy a fenébe fogunk ebből kimászni Wesszel?

Erre megint elmosolyodott.

- Egyáltalán nem. De szerda estére meghívtam pár embert, hogy megnézzünk egy jó filmet, mivel a felsősök csütörtökön csak később kezdenek. Arra gondoltam, átjöhetnétek ti is.

Nyeltem egyet, és próbáltam poénkodni:

- Úgy érted, együtt, ugye?

- Igen, Wesszel együtt. Légyszi - kérte mosolyogva.

Istenem, ez az egész kezdett kicsúszni a kezem közül. Tehát Michael áthívott magához néhány embert, hogy West helyzetbe hozza. De közben Wes azon dolgozik, hogy csupa jót mondjon rólam Michaelnek, hogy bebizonyítsa neki, mennyire jó csaj vagyok. Ettől kezdtem becsavarodni, pedig az egész az én ötletem volt!

- Mi van, ha ezek után még mindig csak barátként kedvelem? Mi lesz akkor?

- Semmi baj, semmi baj. - A tekintete végigvándorolt az arcomon, és most úgy éreztem, ez az a pillanat. Mintha most tényleg az igazi Lizt látná, és valamit fontolgatna vele kapcsolatban. De az orrom azért elég zavaró volt.

- Rendben - mondtam. Talán ő is úgy volt vele, hogy ad még egy esélyt a barátjának, mielőtt elfoglalja a területet. - Adok neki egy esélyt.

- Igen! - rázta hatalmas mosollyal az öklét. - Most, ha megbocsátasz, hazaviszem ezt a romantikus regényt, és elolvasom egy gőzölgő, habfürdős kád vízben.

Elnevettem magam.

- Menj és kényeztesd magad, drágám.

* * *

- Egyszerűen imádnivaló volt, Anya.

Nekidőltem a sírkőnek, keresztbe tettem a lábamat, és beszívtam a frissen nyírt fű illatát. Az április néha lassan érkezett meg Nebraskába, és az időnkénti késői hóviharok elpusztították a tavasz ígéretét, de idén nem.

A madarak csiripeltek a temető hatalmas fáinak rügyező ágai között, az esti nap meleg volt, és a várakozás reményteli érzése lebegett a levegőben, a

virágzó cseresznyék illatával együtt.

- Nemcsak hogy olyan romantikus könyvet vett, amit egyetlen átlagos rokonszenves pasi sem vállalna fel, de vicces és bájos volt, és - köztünk szólva - kicsit kihívónak is éreztem a pillantását. Az a dögös tekintet, és a tegnap esti flörtölős SMS. Szerintem… Nem tudom, nem akarom azt mondani, hogy menőnek tart, de talán viccesnek…? Igen, biztos vagyok benne, hogy viccesnek tart.

Újra magam elé képzeltem a mosolygós arcát - vagy huszadszorra, mióta kilépett a könyvesboltból -, és legszívesebben felsikítottam volna.

- Bármiben fogadnék, hogy imádnád.

Nagyon is imádná. Érett, udvarias, kedves és okos volt, teljesen olyan srác, akit minden egyes forgatókönyvének hősévé tett. Minden forgatókönyvében a megbízható, kedves cukipofa találta meg a szerelmét.

Ezért is akartam annyira, hogy elhívjon a bálba. Valahogy életbevágóan fontosnak tűnt, hogy olyasvalakivel menjek a szalagavatóra, akit Anya ismert - és aki elég jól ismerte őt ahhoz, hogy tudjon a százszorszépekről, és emlékezzen rájuk -, mintha ettől Anya is itt lenne mellettem, amikor befejezem a középiskolát.

Nevetséges, nem?

De én csak azt akartam, hogy az életemben tátongó üresség múljon már el. Olyan nagy kérés volt ez? Vártam az „elfogadást”, amit éreznem kellett volna, de kezdtem azt hinni, hogy soha nem fog bekövetkezni.

A cserszömörcefa, amit eddig néztem, elmosódott, és a torkom egyre jobban összeszorult.

- Apa és Helena folyton a bálról kérdezgetnek - hogy megyek-e, kell-e ruha -, és az a helyzet, hogy nem akarom, hogy bármiben is segítsenek. Ez önzőség, és nem ezt érdemlik, de ha te nem lehetsz mellettem ezekben a pillanatokban, akkor nem akarok senki mást.

- Te magadban beszélsz?

Felugrottam, és bevertem a fejemet anya sírkövébe, mielőtt megfordultam, és megláttam West. Ott állt sportos ruhában, futástól izzadt homlokkal, én pedig a hevesen dobogó szívemre tettem a kezem.

- Ó, te jó ég, mit keresel itt?

Kicsit elhúzta a száját, összevonta a szemöldökét, mintha zavarban lenne.

- Hűha, bocsánat. Nem akartalak megijeszteni.

Nem tudom, miért, de ideges lettem a felbukkanása miatt. Tudtam, zavarban kellene lennem, amiért rajtakapott, hogy egy márványdarabbal beszélgetek, vagy azon kellene aggódnom, amit meghallhatott, de csak arra tudtam gondolni, hogy itt van, ebben a térben. A helyen, ami csak az enyém volt és Anyáé.

Feltápászkodtam.

- Wes, te követtél ide? Mi bajod van?

- Ó. - A vigyora eltűnt, és Anya sírjára pillantott - most, hogy felálltam onnan, már látszott a sírkőre írt név -, majd így szólt: - A francba. Épp futottam, amikor láttam, hogy befordulsz ide. Azt hittem, hogy csak átvágsz a temetőn.

- Igen, de nem így történt, oké? - Gyorsan pislogtam, próbáltam megállítani az érzéseimet, hogy ne száguldozzanak fel-le, mint valami csúszdán. - Valószínűleg az a legjobb, ha nem futsz emberek után anélkül, hogy tudnának róla. Valószínűleg ez lenne a legjobb megoldás.

Nyelt egyet.

- Nem tudtam, Liz.

Lesújtó pillantást vetettem rá, és előhúztam a fülhallgatómat a zsebemből.

- Akkor most már tudod, hogy a fura kis Liz az a csodabogár, aki nem tud túllépni az anyja halálán. Király.

- Nem. Figyelj. - Közelebb lépett, és a kezét a felkarom köré fonta, gyengéden megszorította, miközben intenzív barna szeme végigvándorolt az arcomon, mintha kétségbeesetten próbálna meggyőzni. - Én most elmegyek, te pedig maradsz. Felejtsd el, hogy valaha is láttál engem.

- Már késő. - Vettem egy nagy levegőt, és fogcsikorgatva elléptem tőle és a kezétől. - Maradj, ha akarsz, nem érdekel.

Bedugtam a fülhallgatómat a fülembe, és elindítottam a zenét. Olyan hangosan szólt a Foo Fighters, hogy nem hallottam, bármit is mondott nekem Wes. Hátat fordítottam neki, majd futásnak eredtem az úton, még úgy is, hogy tudtam, a nevemet kiabálja.

Rekordsebességgel rohantam haza, és megpróbáltam hétköznapi dolgokra gondolni, például erőtlen kísérletként a házi feladatra, hogy elnyomjam az érzelmeimet. Dolgozatot kellett írnom a patriarchátus megjelenítéséről az irodalomban, és nem tudtam eldönteni, hogy A sárga tapéta vagy Az egy óra története című művet vegyem-e alapul. A második jobban tetszett, de az elsőben több anyag volt.

Becsaptam a bejárati ajtót, és már majdnem eljutottam a szobám biztonságába, amikor apám utánam kiabált.

- Igen?

- Gyere be egy pillanatra!

Végigmentem a folyosón a szobájáig, kinyitottam az ajtaját, még mindig egy kicsit lihegve az iménti futástól.

- Igen?

Épp egy könyvet olvasott, a háttérben a Jóbarátok egy epizódja ment a tévében. Még a szemét sem vette le a papírkötegről, úgy kérdezte:

- Végül elmentél báli ruhát venni Jocelynnel?

- Még nem. Az anyukájának más dolga volt, nekem meg nem volt kedvem hozzá az orrom miatt.

- Ó, igen. Hogy van az orrod?

Megvontam a vállam, és arra gondoltam, mennyire szerettem hallani a Jóbarátok részeit Apa szobájában. Ő és Anya annyiszor nézték azt a sorozatot az ágyból, hogy olyan lett számomra, mint egy altatódal, egy hang, ami a korai gyermekkorom látványait és illatait idézte fel.

- Jobb, azt hiszem.

- Örömmel hallom. - Lenémította a tévét, és végre rám nézett. - Figyelj, mivel még nem voltál, talán megkérdezhetnéd Helenát, nincs-e kedve veletek menni. Tudom, hogy szívesen menne, és biztos vagyok benne, hogy a túlárazott ruhádat is kifizeti.

Ó, az időzítés. Nem akartam, hogy eljöjjön, azt meg végképp nem, hogy ő vegye meg a ruhámat. Összeszorult a mellkasom.

- Szerintem ő valószínűleg túl… - próbálkoztam.

- Ugyan már, Libby Loo. - Apám levette az olvasószemüvegét. - Tényleg szeretne veled tartani. Miért olyan nagy kérés ez?

Nyeltem egyet.

- Nem az.

- Tényleg? Mert hallottam, hogy kétszer-háromszor is említette, hogy szívesen elvinne vásárolni, mégis valaki mással tervezed.

- Majd én elintézem. - Miért nem tudta ő és Helena elengedni ezt az egészet? Miért nyomasztanak még ők is a bállal? Úgy éreztem, mintha mindenki azt akarná, hogy tegyek valamit - még többet is -, amit én nem akartam.

Felvonta a szemöldökét.

- Elhívod? És nem árulod el neki, hogy az én ötletem volt?

Összeszorult a torkom, de azt mondtam:

- Persze.

Még beszélt valami másról is, de én már nem hallottam semmit. Miért kell nekem Helenával elmennem ruhát vásárolni? A beszélgetésünk hátralévő részében, és amikor elmentem zuhanyozni, az agyam egyre csak sorolta az érveket. Gyötört a gondolat, hogy Helena átveszi Anya helyét. Az a fajta tehetetlen kétségbeesés volt bennem, amitől a körmeim apró, félhold alakú barázdákat hagynak a tenyeremben. Ha én nem akarom, hogy ott legyen, akkor ők miért akarják rám erőltetni? Miért számít az ő kívánsága jobban, mint az enyém? Forrt bennem a düh, miközben fogat mostam és kiteregettem a ruháimat, és mire lekapcsoltam a villanyt, és bemásztam az ágyba, már teljesen kimerültem. Bűntudat is gyötört, amiért olyan szemét voltam Wesszel a temetőben. Semmi rosszat nem tett, de a látványa azon a különleges, számomra szent helyen, kiborított. Gondolom, azért, mert ez volt az egyetlen hely, ahol még éreztem Anyát. A világ többi része - és az életem - már továbblépett, de azon az egy helyen semmi sem változott, amióta meghalt.

Szánalmas voltam.

Bekapcsoltam a tévét, és betettem a Két hét múlva örökké című DVD-t. Ez is egy olyan film volt, amelyben Hugh Grant egy nagyképű pöcsfejet játszott, de a közte és Sandra Bullock között zajló ugratások bőven kárpótoltak érte, és tulajdonképpen elnéztem neki. Felhúztam a takarót az államig, amikor Sandra Bullock karaktere rengeteg kínai kaját rendelt. A telefonomért nyúltam, hogy töltőre tegyem, és észrevettem, hogy lemaradtam egy SMS-ről.

Westől.

Wes: SAJNÁLOM. NEM TUDTAM, HOGY ANYUKÁD VAN OTT, KÜLÖNBEN NEM MENTEM VOLNA UTÁNAD. TUDOM, HOGY EGY BAROMNAK TARTASZ, DE ESKÜSZÖM, NEM AKARTALAK MEGBÁNTANI.

Sóhajtottam, és felültem. Annyira zavarban voltam. Hogy tudtam volna ezt elmagyarázni? Valószínűleg senki nem értette volna meg.

És várjunk csak, azt hiszi, hogy szerintem ő egy barom?

Én: FELEJTSD EL. NEKEM KELLENE BOCSÁNATOT KÉRNEM, MERT NEM CSINÁLTÁL SEMMI ROSSZAT. ROSSZ PILLANATBAN KAPTÁL EL, ÉN MEG KIBORULTAM. NEM A TE HIBÁD.

Wes: NEM, TÖKRE MEGÉRTEM. NEKEM UGYAN NEM A SZÜLŐM VOLT, SZÓVAL, TUDOM, HOGY NEM UGYANAZ, DE NAGYON KÖZEL ÁLLTAM A NAGYMAMÁMHOZ. MINDEN ALKALOMMAL, AMIKOR MINNESOTÁBA MEGYÜNK, AZ ELSŐ DOLGOM A TEMETŐBE MENNI, HOGY BESZÉLJEK VELE.

Felnéztem a telefonomról, és pislogtam.

Én: TÉNYLEG?

Wes: TÉNYLEG.

Bólintottam a sötétben, pislogtam, ahogy gyorsan pötyögtem a telefonomon:

Én: AZÉRT KEZDTEM EL FUTNI, HOGY ÚGY TUDJAK BESZÉLNI ANYÁVAL, HOGY NE KELLJEN MAGYARÁZKODNOM.

Wes: NE BASSZ, EZÉRT KEZDTÉL EL FUTNI?

Hallottam, hogy Ciciperverz nyávog az ajtómnál, ezért felálltam, és elindultam, hogy beengedjem.

Én: NEM MÚLT IDŐBEN. EZÉRT FUTOK.

Wes: VÁRJ EGY PERCET. AZT AKAROD MONDANI, HOGY MINDENNAP, AMIKOR AZT LÁTOM, HOGY ELINDULSZ, ÉS AZT FELTÉTELEZEM, HOGY AZÉRT EDZEL, HOGY KIJUSS AZ OLIMPIAI VÁLOGATÓRA, VALÓJÁBAN CSAK AZÉRT FUTSZ OAK LAWNBA, HOGY BESZÉLJ ANYUKÁDDAL?

Ciciperverz felnézett rám, nyávogott, és elsétált. Na, ez aztán egy pöcs.

Becsuktam az ajtót.

Én: ELTALÁLTAD. DE ESKÜSZÖM AZ ÉGRE, KIBELEZLEK EGY ZÖLDSÉGHÁMOZÓVAL, HA BÁRKINEK IS ELMONDOD.

Wes: A TITKOD BIZTONSÁGBAN VAN NÁLAM, BUXBAUM.

Odaléptem az ablakhoz.

Én: SÖTÉTNEK TŰNIK A HÁZ, FENT VAGY A SZOBÁDBAN?

Wes: MOST MÁR MINDIG ENGEM FOGSZ KUKKOLNI, TE PSZICHO? ÉS MIELŐTT MEGKÉRDEZNÉD, EGY RONDA NADRÁG, EGY KALÓZING ÉS EGY FEKETE BARETT VAN RAJTAM.

Felnevettem a szobám csendjében.

Én: NEM AKARTAM MEGKÉRDEZNI, DE EZ DÖGÖSNEK HANGZIK.

Wes: AZ IS. HŐGUTÁT KAPTAM IDEFENT.

Lenéztem az előkertjükre, ahol valaki egy focilabdát hagyott a hortenziabokrok mellett.

Wes: ÉS A VÁLASZ A KÉRDÉSEDRE AZ, HOGY HÁTUL VAGYOK, A TITKOS HELYEN.

A Titkos hely. Évek óta nem gondoltam rá. Wesék házához tartozott egy kis terület a kerítés mögött, amit soha nem építettek be. Így, míg az utca többi háza más hátsó kertekre nézett, Wesék háza mögött egy kis erdő volt.

Az általános iskolában, amikor csúcsra járattuk a bújócskázást, ezt neveztük el „Titkos helynek”. Itt bujkáltunk, az egészet felfedeztük, tábortüzeket gyújtottunk… Hihetetlen volt. A gimi előtti nyár óta nem jártam ott.

Én: MIÉRT?

Wes: GYERE, NÉZD MEG, HA ÉRDEKEL.

Tényleg azt akarta, hogy menjek? Hogy csak mi… ketten, úgy, hogy most szó sincs Michaelről? Anyám óva intett a szeszélyes fiúkkal való randizástól, de barátkozni lehetett velük, nem?

Én: APA ÉS HELENA MÁR ALSZANAK.

Wes: AKKOR OSONJ KI.

Én: NA PERSZE, EZ ANNYIRA TIPIKUS. VELED ELLENTÉTBEN ÉN MÉG SOSEM LÓGTAM KI. MEGGONDOLATLANNAK TŰNIK.

Nem tudtam biztosan, de egy részem úgy érezte, mintha nevetne a válaszomon.

Wes: „MEGGONDOLATLAN.” BUXBAUM, MINDIG MEGNEVETTETSZ.

Én: KÖSZÖNÖM.

Wes: NEM BÓKNAK SZÁNTAM. DE. ROSSZUL LÁTOD.

Én: Ó? ÉS MI A HELYES ÚT?

Wes: TE - AKI EGY NAGYON JÓL NEVELT TINÉDZSER - EGYSZERŰEN CSAK EGY KIS FRISS TAVASZI LEVEGŐT SZERETNÉL SZÍVNI, ÉS PÁR PERCIG A CSILLAGOKAT NÉZNI. AHELYETT, HOGY FELÉBRESZTED A SZÜLEIDET, ÚGY DÖNTESZ, HOGY CSENDBEN KISURRANSZ PÁR PERCRE.

Én: TE SZOCIOPATA VAGY.

Wes: GYERE MÁR!

A folyosó irányába pillantottam, amikor jött ez az üzenet „gyere már!”, és hirtelen sok emlék jutott eszembe, amikor Wes olyasmire vett rá, ami nem volt jó húzás. Például felmászni Brenda Buckholtz házának a tetejére, és bedörömbölni Mr. Levine házába.

Mielőtt válaszolhattam volna, írt még egy SMS-t:

Wes: KIKAPCSOLOM A TELEFONOMAT, HOGY NE HALLJAM A KIFOGÁSAIDAT. ÖT PERC MÚLVA TALÁLKOZUNK.

N Y O L C A D I K F E J E Z E T

„Nagyon tetszel nekem, úgy, ahogy vagy.”

- BRIDGET JONES NAPLÓJA

Nem tudtam elhinni, hogy ezt csinálom. Kiléptem az előszobába a nyikorgó parkettára, és csendben az étkező üveg tolóajtójához osontam.

Kockázatosnak tűnt, de valamiért muszáj volt megtennem.

Wesszel akartam lógni.

Valószínűleg csak azért, mert bajtársamnak tekintettem, hiszen értette a gyászomat. Mindig is éreztem, hogy az Anyánál tett látogatások furcsák, de azt is, hogy ha abba kellene hagynom, valami összetörne bennem. Ősszel úgyis kiderül, igaz-e az elméletem, nem igaz? Ettől függetlenül igazán felszabadító volt végre megosztani valakivel. Nem tudtam megmagyarázni, miért éppen ő volt az, akinek elmondhattam, de lassan már nem is érdekelt ez a kérdés. Az is jó volt, hogy most az egyszer nem veszekedtem Wesszel. Ami furcsa, mert köztünk mindig ez ment: ő megszívatott valamivel, én meg kiakadtam. Újra meg újra, egész életünkben.

De most rájöttem, hogy vicces és kedves, és sokkal szórakoztatóbbnak tűnt, mint bárki más, akit ismertem.

Lassan kinyitottam az ajtót, figyelve, hogy nem hallok-e valami hangot a ház másik végéből, miközben Cicc a zoknis lábamhoz dörgölőzött.

Kiléptem a teraszra, és behúztam magam mögött az ajtót. Hűvös éjszaka volt, tiszta égbolt és fényes, magasan álló hold, amely bevilágította a várost. Mindenütt a hold árnyékait láttam, amelyek egyszerre voltak gyönyörűek és hátborzongatóak.

Leosontam a lépcsőn, és amint a hideg fűre léptem, szaporábban mentem a hátsó udvar felé, egészen a két kertet egymástól elválasztó drótkerítésig. Hirtelen úgy éreztem, mintha csak napok - és nem évek - teltek volna el azóta, hogy gyerekkoromban átmásztam ezen a kerítésen, és pillanatok alatt átjutottam Wesék kertjébe.

Az árnyékok hátborzongatók voltak, ezért továbbkocogtam a hátsó kapuig, és közben igyekeztem higgadtnak vagy nyugodtnak látszani.

Felhúztam a kart, kinyitottam a kaput, és suttogva mondtam:

- Wes?

- Itt vagyok.

Alig láttam, mert a sűrű fák eltakarták a holdat, de a hang irányába sétáltam. Megkerültem egy virágzó bokrot meg egy széles fenyőt, és egyszer csak ott volt.

- Ó, istenem, Wes.

Elképedve néztem körbe. Több száz apró, csillogó fénygömb volt felfűzve egy facsoportra, négy, fából készült szék körül, amelyek közül az egyiken Wes ült. Az egész közepén egy nagy lánggal égő tűzrakás, mögötte pedig egy sziklás vízesés. Olyan sűrű, lombos volt minden, hogy nem is kertvárosi hátsó udvarnak, hanem egy eldugott erdei helynek tűnt.

- Ez hihetetlen. Ezt mind az anyukád csinálta?

- Nem. - Megvonta a vállát, látszott rajta, hogy kényelmetlenül érzi magát. Wes Bennett feszengett - talán életében először -, hosszú lábát kinyújtotta maga előtt, és felnézett az égre. - Ez a kedvenc helyem, úgyhogy tulajdonképpen én alakítottam ki.

- Na, ne. - Leültem a vele szemben lévő székre. - Ezt biztos nem te csináltad. Kizárt.

- Dehogynem. - Még mindig felfelé nézett, úgy folytatta: - Három évvel ezelőtt nyáron dolgoztam egy kert- és tereprendezéssel foglalkozó cégnél. Amiért akkor egy vagyont kértünk a megrendelőktől, azt magam megcsináltam itt hátul a kertben. Tartófalak, vízesések, tó - minden egyszerűbb és olcsóbb, ha tudod, hogy készül.

Atyaég, ki ez a fickó?

Magam alá dugtam a lábam, bebújtattam a kezemet a pulcsim ujjába, és felnéztem az égre. Tiszta volt, és mindenütt csillagok ragyogtak. A Bella Luna - egy nagyon régi Jason Mraz-dal - lenne a legmegfelelőbb zenei aláfestés ehhez a rejtélyes, holdfényes oázishoz.

Bella luna, my beautiful, beautiful moon

How you swoon me like no other…{13}

Megállítottam a zenét a fejemben.

- Képzeld, ma találkoztam Michaellel - mondtam.

- Tudom.

Hunyorogtam, hogy jobban lássam az arcát a sötétben, hátha látok rajta valamilyen árulkodó arckifejezést. Ő azonban csak az eget nézte.

- Ő mondta neked?

- Igen. - Ránéztem Wes profiljára. Alig mozdult az ajka, amikor halkan kimondta: - Írt egy SMS-t. Mondta, hogy összefutott veled. És Liz, hozzátette, hogy vicces vagy.

- Tényleg? - Legszívesebben felkiáltottam volna. - Tudtam. Pontosan mit mondott?

- Azt mondta: „Elég vicces.” Aztán megemlítette a házában tartott összejövetelt.

- Igen. Mondtam, hogy adok neked egy esélyt. - A tűzbe néztem. Vicces, hogy Michael szerint szórakoztató lány vagyok. Ez jó hír, nem? Gondolom, ez azt is jelenti, hogy a kínos „van vér a pucádban” szövegem miatt nem néz teljesen idiótának. - De egy részem aggódik, hogy elszúrom az esélyeimet a mi kis álrandizós sztorink miatt.

Újra rám nézett.

- Befejezzük?

Megvontam a vállam, és azon tűnődtem, vajon mire gondolhat. Mert bármennyire is szórakoztató volt valójában, és annak ellenére, hogy valahogy működött, elegem volt a hazudozásból.

- Mindig azt hiszem, tudom, mit csinálok, de mi van, ha igazad van a zseniális, nagy terveimmel kapcsolatban? Mi van, ha csak tönkreteszem mindkettőnk randilehetőségeit?

És kockára teszem a Joss-szal való barátságomat, és egyben hozzászokom a hazudozáshoz.

- Akkor meg kell hogy öljelek. A randizásért odavagyok.

- Nagyokos. - Kérdőn néztem rá, és közben az járt a fejemben, hogy bár a népszerű srácok közé tartozik, csak annyit tudtam róla, hogy volt már néhány kapcsolata, de egyikből sem lett semmi komoly. Végigsimítottam a fogaimmal az alsó ajkamon. - Talán el kéne vinned Michaelhez, utána pedig akár dönthetünk úgy, hogy nem illünk össze. Nem is tudom, küldjünk egy kör-SMS-t a hírrel?

Gyorsan pislogtam, és próbáltam rájönni, miért ver hevesebben a szívem arra a gondolatra, hogy egyszer csak vége lesz a tervünknek. Ekkor rám nézett, és meglepett, milyen lágy mosolya volt. Szinte édesnek tűnt, amikor azt mondta:

- Nem hiszem el, hogy a nevetséges terved működik.

- Ugye?

Majdnem felnevetett, mire én is, aztán így szólt:

- Egyébként tényleg sajnálom a korábbiakat.

- Nem nagy ügy - legyintettem.

- Megríkattalak.

Elfordította a tekintetét, de láttam rajta, hogy összeszorítja az állkapcsát, és őszintén sajnálja, hogy megbántott. A holdfényben éreztem valamit, amit eddig még sosem éreztem Wes iránt. Közelebb akartam lépni hozzá. Nyeltem egyet, és összeszedtem magam. Mi volt ez a szeretet, ami most elöntött Wes iránt? Valószínűleg csak most fogtam fel, milyen jól éreztem magam vele, amíg tartott az egyezségünk. De ennek hamarosan vége lesz.

Erről volt szó.

Így ahelyett, hogy követtem volna az abszurd ösztönömet, hogy közelebb lépjek hozzá, csak annyit mondtam:

- Istenem, de arrogáns vagy, Bennett. Már akkor sírtam, amikor megjelentél. Nem minden rólad szól, tudod.

De valójában az a pillanat, az a sírós pillanat kovácsolt valamiféle kapcsolatot köztem és Wes között. És ez egy jó kapcsolat volt.

Bámultam a sziluettjét, és láttam, ahogy megmozdul az ádámcsutkája.

Rám emelte a tekintetét, és így szólt:

- De tényleg?

- Huhh. Persze. - Te jó ég, hogy mennyit rugózott ezen.

Megköszörültem a torkomat, és felpillantottam az égre. - Most már jól vagyok, úgyhogy felejtsd el, hogy valaha is láttad.

- Rendben.

Néhány percig csendben ültünk, mindketten elmerültünk a csillagos égboltban, de ez nem volt kínos csend. Életemben először nem éreztem kényszert arra, hogy állandó fecsegéssel töltsem ki az üres teret.

- Tudod, a mai napig tisztán fel tudom őt idézni - mondta.

- Hm? - Zavarba jöttem, és biztos látszott rajtam, mert hozzátette:

- Az anyukádat.

- Tényleg? - Még jobban összegömbölyödtem a székben, átkaroltam a lábamat, és elképzeltem az arcát. Már abban sem voltam biztos, hogy pontosan emlékszem a vonásaira. Ettől egy kicsit elszomorodtam.

- Persze. - A hangja meleg volt, mintha mosolyogna, aztán kiropogtatta az ujjait, és így folytatta: - Olyan… Hmm… Hogy is mondják? Bájos, az jó szó?

Elmosolyodtam.

- Elbűvölő.

- Igen, az tökéletes. - Kisfiúsan vigyorgott. - Egyszer, nyolcéves koromban, amikor a házatok előtt futottam el, megbotlottam, és hatalmasat estem. Teljesen lehorzsoltam a térdemet a járdán. Anyukád kint volt, éppen a rózsáit metszette, úgyhogy megpróbáltam felugrani, és lazán viselkedni. Tudod, anyukád nagyon csinos volt.

Elmosolyodtam, és eszembe jutott, mennyire szerette rendezgetni a kertjét.

- Ahelyett, hogy kisgyerekként kezelt volna, levágta az egyik rózsáját, és úgy tett, mintha megszúrta volna az ujját. Aztán felkiáltott, mintha nagyon fájna neki, és odaszólt: „Wesley, segítenél nekem egy percre?” Gondolhatod, én semmi mást nem akartam, csak elbújni egy sarokba a szörnyű harci sérülésemmel. De ha Mrs. Buxbaumnak szüksége volt rám, akkor rohadtul segíteni akartam.

Wes vigyorgott, én pedig tehetetlen voltam, ugyanúgy mosolyognom kellett nekem is. Olyan régóta nem hallottam új történetet anyáról, hogy a szavai oxigénként hatottak, és úgy szívtam magamba, mintha az életem múlna rajta.

- Szóval, odabicegtem, és bementem utána a házatokba, aminek egyébként mindig vaníliaillata volt.

Vaníliás gyertyák voltak, még mindig ugyanazt az illatot szoktam venni.

- Mindenesetre megkért - folytatta -, hogy segítsek neki feltenni egy sebtapaszt az ujjára, mintha nem tudta volna egyedül megcsinálni, vagy ilyesmi. Hősnek éreztem magam, amikor folyton megköszönte, és azt mondta, milyen felnőtt lettem.

Most már úgy vigyorogtam, mint egy igazi idióta.

- Aztán „észrevette” a véres térdemet, és azt mondta, biztos annyira aggódtam, hogy segítsek neki, hogy észre sem vettem, hogy vérzik. Letisztogatta, felrakott egy sebtapaszt, és adott egy csokis jégkrémet. Igazi hősnek éreztem magam, pedig öt perce még a járdán fetrengtem.

Nevettem, és az égre néztem, a szívem megtelt örömmel.

- Ez a történet annyira illik Anyára.

- Valahányszor meglátok egy kardinálispintyet a kertedben, azt hiszem, ő az.

Az árnyékos arcára néztem, és majdnem elnevettem magam, mert sosem hittem volna, hogy Wesnek ilyen különös gondolatok járnak a fejében.

- Tényleg?

- Úgy értem, ott van ez az egész dolog, hogy a kardinálispintyek…

- Halottak?

Összevonta a szemöldökét, és kissé összerezzent.

- Ennél egy fokkal finomabb szóhasználattal próbálkoztam, de igen.

- Nem tudom, higgyek-e abban, hogy a halottak lelke madárként tér vissza, de szép gondolat.

Tényleg az. A legszebb. De mindig is úgy éreztem, ha megengedem magamnak, hogy higgyek ezekben az elképzelésekben, sosem fogok túllépni a halálán, mert akkor biztosan életem minden másodpercét azzal töltött, hogy könnyes szemmel lesem a madarakat.

- Nagyon hiányzik? - Megköszörülte a torkát, és egy alig hallható hang jelezte, mintha zavarban lenne a saját kérdésétől. - Úgy értem, persze hogy hiányzik. De… legalább most már egy kicsit könnyebb, mint régen?

Előrehajoltam, és a kezemet a tűz elé tartottam.

- Nagyon hiányzik. Mintha állandóan hiányozna. De mostanában más érzés. Nem is tudom…

Elakadtam, és a lángokat bámultam. Hogy vajon könnyebb-e? Úgy éreztem, nem tudok erre a kérdésre válaszolni, mert nem voltam hajlandó hagyni, hogy könnyebb legyen. Sokat gondoltam rá - minden egyes nap -, és biztos könnyebb lenne, ha abbahagynám. De minél könnyebb lenne, annál inkább el is tűnne, nem igaz?

Megvakarta az arcát, és megkérdezte:

- Hogyan más? Rosszabb?

Megvontam a vállam, és a fatörzs alját figyeltem, ami már szinte fehér volt a forróságtól. Nem tudtam, hogyan magyarázhatnám el, amikor még én magam sem értettem.

- Nem tudom. Igazából nagyon furcsa. Én csak… Azt hiszem, valami olyasmi, hogy idén tényleg elveszítem őt. Fontos mérföldkövekhez érkeztem, mint például a szalagavató és az egyetemi jelentkezés, de ő nincs itt. Szóval, az életem változik és halad előre, ő pedig itt marad a gyerekkorommal együtt. Érted?

- Francba, Liz. - Wes kicsit kihúzta magát a széken ülve, a kezével pedig végigsimította és kissé összekócolta a haját. - Persze hogy értem, és nagyon szar lehet.

- Most ugratsz? - Hunyorogtam a sötétben, de a tűz pislákolása miatt nehéz volt leolvasni az arckifejezését. - Mert tisztában vagyok vele, hogy

furcsa vagyok az anyámmal kapcsolatban.

- Hogy érted, hogy furcsa? - A szellő megemelte a sötét haját, de csak egy kicsit kócolta össze. - Szerintem tökéletesen érthető.

Nem tudtam, így van-e vagy sem, de hirtelen elöntöttek az érzelmek, és finoman ráharaptam az ajkamra, közben pislogtam, hogy el ne sírjam magam. Volt valami abban, hogy lazán megerősítette, nincs velem baj, normális vagyok, és mintha ezzel egy részemet meggyógyította volna.

Valószínűleg azt a részemet, amelyik apámon kívül senkivel sem beszélt az anyámról.

Köszönöm, Bennett. - Elmosolyodtam, és feltettem a lábam a tűzrakó szélére. - A másik, ami zavar, hogy Helena és Apa folyton megpróbálják Helenát minden olyan helyzetbe beleerőltetni, ahol Anyának kellene lennie. Én érzem magam szar alaknak, mert nem akarom, hogy Helena ott legyen. Nincs szükségem anyapótlékra.

- Ez kemény.

- De nem?

- De legalább Helena szuper jó fej. Úgy értem, még rosszabb lenne, ha a mostohaanyád egy rémálom lenne, nem?

Én is mindig ezen gondolkodtam.

- Talán. De néha azt hiszem, hogy a jófejsége csak tovább nehezíti az egészet. Senki sem értené meg, miért érzem ezt, ha egyszer ilyen menő ember van mellettem.

- Nem tudnád őt is bevonni ahelyett, hogy anyukád helyettesítőjét látod benne? Szerintem akkor is meg tudod őrizni az emlékeidet, ha Helena veled van. Vagy nem?

- Ez nem olyan egyszerű. - Bárcsak az lenne, de nem hiszem, hogy mindkettőjüknek lenne hely. Ha Helena eljönne velem ruhát venni, és jól éreznénk magunkat, az egy örök emlék maradna, csak éppen Anya nélkül.

- Rágyújtasz?

Ez megállította a gondolatmenetemet.

- Micsoda?

Láttam, ahogy a kezét az ajka felé emeli a sötétben, majd így szólt:

- Épp rá akartam gyújtani, amikor felbukkantál a sötétben.

Ezen nevetnem kellett. Az éretlen Wes, aki a benzinkútnál kapható, ízesített szivarkát szívja a hátsó kertben, mint valami felnőtt férfi.

- Ooh, milyen kifinomult.

- Na, ha valami jellemző rám, akkor az a kifinomultság. Ráadásul, ez cseresznyeízű.

- Vagy úgy, ha cseresznyés, akkor persze jöhet.

- Tényleg?

- Nem, még véletlenül sem. - Hülyén néztem erre a Wesre. - Kétlem, hogy bejönne a cseresznyeízű bűzrúd, de köszi, hogy megkérdezted.

- Tudtam, hogy ezt fogod mondani.

- Dehogy tudtad.

- Azt hittem, azt fogod mondani, hogy füstrúd, de a többi stimmel.

Megbillentettem a fejem.

- Ennyire kiszámítható vagyok?

Felvonta az egyik szemöldökét.

- Rendben. - Kinyújtottam a tenyeremet. - Add ide az egyik elegáns, cseresznyeízű bűzrudat, hogy meggyújthassam, és halálos füstjét a tüdőmbe szívhassam.

- Komolyan? - kérdezte meglepetten.

Megvontam a vállamat.

- Miért ne?

- Szerintem lehetnél szövegíró a szivar reklámkampányában.

- Honnan tudod, hogy nem vagyok?

- Hát, ha az lennél, akkor tudnád, hogy a szivart nem így szívjuk.

- Nem?

- Nem.

- Szóval… Csak szívsz egyet belőle, és bent tartod a füstöt, mint valami felpuffadt mókus?

- Egyáltalán nem. Csak kevesebbet szívsz be, mint a cigarettából.

- Te most már kemény dohányos vagy, vagy mi?

- Dehogy.

- Hát, nekem úgy tűnik, hogy ha itt kint egyedül gyújtasz rá egy hosszú nap után, akkor biztos van veled valami baj.

- Jöjjön, aranyoskám - mondta viccesen, megveregetve a mellette lévő széket.

- Pfuj, nem - feleltem incselkedve. Valahogy úgy éreztem, mintha lebuktam volna, mivel korábban pont arra gondoltam, hogy közelebb megyek hozzá.

- Nyugi, épp most akartam meggyújtani neked azt az undorító bűzrudat.

- Oh. - Felálltam, és odamentem a mellette lévő székhez. - Bocsánat.

- Ez az első alkalom, hogy ezt mondod, ugye?

- Azt hiszem, igen.

Kuncogott, és kibontotta a csomagot. Nem nagyon tudtam, miért csinálom ezt, különösen Wes Bennett-tel, csak azt tudtam, hogy még nem is akarok hazamenni. Valahogy jól éreztem magam.

- Cigiztél már valaha?

- Igen.

- Komolyan?

Wes a szájába tette az egyik szivart, és meggyújtotta az öngyújtót.

- Tavaly nyáron Joss-szal rágyújtottunk egy buliban.

Elvigyorodott, és pöfékelt, amikor a szivarka meggyulladt.

- Szívesen megnéztem volna. A kis Libby Loo, ahogy kiköhögi a tüdejét, miközben Jocelyn valószínűleg nevet, és tökéletes füstkarikákat fúj.

- Nem jársz messze az igazságtól.

Jocelyn idegesítően jó volt mindenben. Soha nem láttam, hogy bármiben is kudarcot vallott volna. Régebben sem, de amióta barátok vagyunk, főleg nem. Ha őszinte akarok lenni - de ezt sosem vallottam volna be neki -, rohadtul idegesített.

Nem az, hogy jó volt bizonyos dolgokban. Azt el tudtam fogadni. Inkább az a baj, hogy úgy volt jó mindenben, hogy nem igazán törte magát, vagy éppen félvállról vette. Könnyedén suhant át az életen, soha nem látszott rajta, hogy elbizonytalanodik - ellentétben velem, akivel ez kábé óránként megtörtént.

- Tessék.

Átnyújtotta a szivart, és meggyújtotta a másikat. Elvettem, és hátradőltem a székemben, lazán kinyújtóztattam a lábam, és felnéztem a csillagokra. Fontosnak éreztem, hogy tényleg úgy tegyek, mint aki komolyan szivarozik. Beszívtam egy slukkot. A cseresznye kellemes volt, és az egész nem volt olyan undorító, mint a normál cigaretta, de még mindig büdösnek éreztem. Wes félmosollyal az arcán figyelt, ami arra késztetett, hogy ezt mondjam, miközben a füst kiáramlott a számból:

- Jó érzés újra az ízek országában lenni. - Ezen kuncogni kezdett. - Imádom a jó szivarokat - tettem hozzá.

Lehetetlen volt nem csatlakozni hozzá, ahogy a fejét hátrahajtva nevetett. Amikor végre abbahagyta, szívott egy slukkot, és azt mondta:

- Elolthatod, Buxbaum.

- Ó, hála istennek. - Eloltottam a szivart, óvatosan elnyomtam a tűzrakó szélén. - Azért ez egy szuper pihentető tíz másodperc volt. Tényleg segített lenyugodni.

- Aha.

- Egyébként hallottam, hogy Alex Benedetti beléd van zúgva.

Kémiaórán hallottam, és az első reakcióm az volt, hogy jól összeillenek. Mindketten vonzó sportolók. Szóval, biztos, hogy egymásnak vannak teremtve, nem igaz? Elképzeltem, ahogy Alex itt lóg Wesszel helyettem, és ez viszont nem tetszett. Már kezdtem megszokni a furcsa bajtársiasságunkat, és még ha nehezen is tudtam elfogadni, valahogy kedves embernek tartottam. Szívta a szivarját, az arca változatlan volt.

- Ezt én is hallottam.

És…?

- Aranyos.

Lehajtotta a fejét.

- Igen, azt hiszem. Csak nem igazán az én az esetem.

- Micsoda? Miért nem?

Alex egy gyönyörű pomponlány volt, nagy baráti körrel. Az a típus, akire a Weshez hasonló srácok csak nyálcsorgatással tudnak reagálni. Ráadásul őszintén kedves és nagyon okos is. Úgy hallottam, fogorvosnak készült - szóval ilyen szinten volt okos.

- Nem is tudom. Alex nagyszerű, de…

Rám nézett, és vállat vont, mintha ez mindent megmagyarázna.

Lekaptam a hajgumit a csuklómról, és összefogtam a hajam. Úgy éreztem, tartozom Wesnek, hiszen sok időt töltött azzal, hogy segítsen nekem Michaellel. Igen, még mindig ott volt a lehetőség, hogy az övé legyen A hely, de a Titkos kert éjszakai levegőjében most valami arra késztetett, hogy viszonozzam a szívességét.

- Tudom, hogy a kémia nagy szerepet játszik a vonzalomban, de ő gyönyörű. Nem tudom elhinni, hogy nem ugrottál rá erre a lehetőségre.

- Tényleg gyönyörű. - Leütögette a hamut a szivarja végéről, és olyan mélyen a szemembe nézett, amire muszáj volt odafigyelnem. - De ez mit jelent pontosan? Hacsak nem az a célom, hogy csak üljek és bámuljam őt, mint ahogy valaki az óceánt vagy egy hegyvonulatot bámul, ami szintén nagyon szép látvány.

Csak néztem rá nagy szemmel, miközben mindkét kezemmel eltakartam a számat.

- Ó, édes istenem, mesélj még, Wesley.

- Fogd be. - A szabad kezével legyintett felém, és így szólt: - Csak azt mondom, hogy szeretem az olyan lányokat, akik meg tudnak nevettetni, ennyi az egész. Azt, akivel jól érzem magam, bármit is csinálunk.

Hátradőltem a székemben, és keresztbe fontam a karom a mellkasomon.

Lehajtottam a fejem, összevontam a szemöldököm.

- Ne értsd félre, de te más vagy, mint amilyennek eddig gondoltalak - vallottam be.

- Megdöbbentett, hogy már kinőttem abból a korszakból, amikor a kerti törpék lefejezése volt a kedvenc elfoglaltságom?

- Valahogy úgy. - Kuncogtam és megráztam a fejem. - De biztos voltam benne, hogy nem hagynál ki egy jó numerát.

Erre elmosolyodott, és a szemöldökét felhúzva rám nézett.

- Ez undorító, Buxbaum.

- De igazam van?

- Most először próbálod ezt a saját szavaiddal megfogalmazni?

Én csak nevettem és bólintottam, amire ő is nagyot nevetett. Még egy kicsit kint üldögéltünk, és csak beszélgettünk a semmiről, amíg elszívta a szivarkáját.

- Kérsz még egyet? - kérdeztem.

A tűzbe dobta a csikket, felállt, felkapott egy nagy botot, és a forró fával babrált.

- Miért, te kérsz?

- Istenem, nem. - Az orromhoz emeltem a hajamat, és azt mondtam: - Már így is olyan szaga van a hajamnak, mint egy kukának.

A tűzrakó hely mellé támasztotta a botot, és elővette a vödröt a széke mögül.

- Igazából holnap korán kell felkelnem, úgyhogy legjobb, ha most eloltom a tüzet, ha te is mennél már.

Abban a pillanatban, látva szelíd arckifejezését - nyugodtnak és boldognak látszott, ahogy a tűz fénye megvilágította -, szerencsésnek éreztem magam, hogy rájöttem, ki lett belőle.

- Igen, mehetünk.

Vizet merített a kis tóból a vödörbe, ráöntötte a tűzre, mire az nagy füstfelhőt eregetve kialudt. Amikor kisétáltunk a Titkos helyről a hátsó kertjükbe, azt mondta, majd ír nekem, ha Michael megmondja, mikor tartja a filmes estét.

Boldogan feküdtem le, bár nem tudtam volna pontosan megmondani, mi miatt. Vagy inkább, hogy ki miatt. Csak feküdtem túláradó nyugalomban, amíg a hajamban lévő füstszag annyira idegesített, hogy éjfélkor le kellett zuhanyoznom, és lecserélnem a párnahuzatot.

Azután boldogan aludtam el.

K I L E N C E D I K F E J E Z E T

„A szeretet türelmes és jóságos…,

de inkább kapok el nemi kórságot.”

- 27 IDEGEN IGEN

- Szia, kölyök!

Helena nézett be a konyhába nyíló ajtóból, amikor én éppen a nappaliban gyakoroltam a zongorán. Szerettem reggelente a díszes virágos pizsamámban és a hozzáillő selyempapucsban játszani. Ettől a gyakorlás elegáns időtöltésnek tűnt, mintha egy korabeli Jane Austen-szereplő lennék, aki pallérozza az egyik olyan képességét, amely idővel „félelmetes” tulajdonsággá válik majd.

- Éhes vagy? Csináljak neked pirítóst, vagy valamit?

- Nem, köszönöm. - Próbáltam úgy játszani, hogy közben vele beszélgettem, de erre a képességre soha nem sikerült szert tennem. Ha hetente egy-két óránál többet gyakorolnék, mint Anya régen, valószínűleg nem lenne olyan nehéz. Ő minden egyes nap játszott, és ez meg is látszott rajta. - Már ettem egy banánt.

- Értem.

Megfordult, hogy visszamenjen a konyhába, én pedig összeszedtem magam, hogy szóljak neki:

- Helena. Várj!

Lehajtotta a fejét.

- Igen?

- Tudom, hogy az utolsó pillanatban szólok - böktem ki, és lepleztem a meghívás miatt rám törő érzéseket -, de Jocelyn most írt SMS-t, és azt mondta, hogy az anyukája ma délelőtt el tud vinni minket báli ruhát venni, mert ma tanári továbbképzés van. Van kedved velünk jönni?

Helena felemelte az állát, leeresztette a szemöldökét, és a füle mögé tűrte a haját.

- Az attól függ. Miért kérdezed?

- Hm, mert gondoltam, hogy talán el akarsz jönni…?

A tekintete elárulta, hogy jobban tudja.

- Nem apád mondta, hogy hívj meg?

Egy részem úgy érezte, hogy őszinte akarok lenni, de ehelyett azt feleltem:

- Nem, kellett volna, vagy valami ilyesmi?

Pislogott, és még egy másodpercig nézett rám, aztán az arcára kiült a boldogság.

- Szívesen jövök, drágám. Ó, istenem! Szerintem először a Starbucksba kéne mennünk, ahol a ruhájuk alapján kitalálhatjuk az emberek kávérendelését. Aztán belecsaphatunk a ruhavásárlásba, és talán beülhetnénk az Eastman’sbe egy olyan ebédre, amihez forró lávasüti jár. Állítólag megőrül tőle az ember, olyan finom. Bár komolyan kétlem, hogy bármelyik étel miatt meg kellene őrülni. Úgy értem, én is odavagyok a Caramello szeletért, de azért meghibbanni nem fogok miatta.

A szokásos csapongó, viccelődős stílusában válaszolt, de éreztem, hogy nagyon-nagyon boldoggá tettem.

- És mi van a fagyival? - A jobb kezemmel átnyúltam ahhoz a billentyűhöz, amellyel a fagylaltkocsi csilingelését tudtam utánozni. Örültem, hogy eszembe jutott ez a kérdés. Talán jót tenne nekünk. - Szerintem arra rá lehet kattanni.

- Még csak nem is szilárd étel. Ha én rámozdulok egy ételre, az biztosan nem olyasmi lesz, ami félúton van két kémiai halmazállapot között.

- Jó érv. - Abbahagytam a zongorázást. - Idevegyük az imádott banánkenyeredet is?

- Talán megér egy pillanatnyi elmezavart, de nem totális bedilizést. Ha úgy lenne, az amerikai elnökhöz is betörnék érte, de még az az isteni puha tészta sem ér annyit, hogy elveszítsem a fejemet.

- Ha betörnél az elnökhöz, biztosan rád állna a titkosszolgálat. Attól pedig valószínűleg becsavarodnál.

- Soha nem tudnának elkapni.

- Persze hogy nem - feleltem mosolyogva.

Felmentem az emeletre, összekészülődtem, és mire végeztem, Helena a nappaliban várt. Nagyon vagány bőrdzseki volt rajta, ami tökéletesen illett a farmerjához, és én ismét rácsodálkoztam, hogy apámmal egyidős.

- Felkészültél? Arra gondoltam, hogy veszünk egy vicces ruhát is, csak hogy apádat kiborítsuk. Megvesszük a legcsodálatosabb báli ruhát, de mellé beszerzünk egy giccses darabot is, amitől szívrohamot kap.

- Tényleg azt akarod, hogy a tripla bypass után ápolni kelljen?

- Jó érv. Elviselhetetlenül viselkedik, amikor beteg. - Felkapta a kulcsait, és zsebre tette a telefonját. - Majd küldök neki egy képet, hogy egy kicsit megijesszem.

Helena után mentem a garázsba, és beszálltam a kocsijába. Egy matt fekete Dodge Challengerje volt, egy brutál autó, olyan hangosan dübörög, hogy a rádiót csak akkor lehet hallani, ha fel van tekerve teljes hangerőre. Egyszer egy fickó az autóalkatrész-boltban megkérdezte tőle, miért akar olyan autót vezetni, ami egyértelműen férfiaknak készült, és nem is tudja kihasználni ezt a sok lóerőt. Soha nem felejtem el Helena válaszát:

- Ez igazi szerelem, Ted. Megláttam ezt a batárt, és teljesen odavoltam. Tudom, hogy hangos és a képedbe mászik, de valahányszor ránézek, elgyengülök. És amikor vezetem…, ne tudd meg! Gyors, vad és egy kicsit rosszfiús, és érzem azt a mély dübörgését az egész testemben, amikor odalépek neki. Ez a vadállat egy életre elintézte, hogy ne akarjak más járművet.

A NAPA-s{14} Ted szóhoz sem jutott, miközben Helena a legártatlanabb arckifejezéssel, átszellemülten magyarázott neki. Úgy uralkodott a varázserején, mint valami istennő, és függetlenül attól, hogy milyen bonyolult érzéseim voltak vele és az életemben elfoglalt helyével kapcsolatban, ezért nagyon tiszteltem.

- Pumpkin spice latte.

- Komolyan? Erre tippelsz? - Pislogtam, és belekortyoltam a Frappucinómba. - Nem igazán erőlteted meg magad. Gondolkozz, Helena, április van. A Starbucksban áprilisban nincs is ilyen kávé.

- Azt hiszed, nem tudom? - Alig mozdult meg az ajka, miközben figyelte, ahogy a lány a kasszához lép. A megfigyelt vevő fiatal volt - valószínűleg elsőéves -, és úgy nézett ki, mint egy Gap-modell. - Még kisbaba, úgyhogy nem ismeri a szabályokat. Csak azt tudja, hogy a nővére egyszer megengedte neki, hogy kipróbáljon egyet, és az csodás volt.

Kuncogtam.

Ekkor a lány megszólalt:

- Kaphatnék egy mézeskalácsos lattét?

- Sajnálom, de az szezonális ital - hangzott a barista válasza.

Tátott szájjal néztem Helenára.

- Majdnem eltaláltad.

- Nem ma kezdtem, kölyök. - Megvonta a vállát, és belekortyolt az eszpresszójába. - Ott van Futártáskás Fiú, te jössz. Ne okozz csalódást!

A fickóra néztem, aki a telefonját bámulta. A táskája nagyon menő volt, valódi bőrből készült, tökéletesen kopott, ahogyan csak a drága táskák tudnak elkopni. A teknőspáncél szemüvegkeretével egyszerre tűnt okosnak és stílusosnak, az óraszíja pedig tökéletesen illett az övéhez és a cipőjéhez.

- Közepes jeges Americano szójatejjel. - Hátradőltem a székemen, és keresztbe tettem a karomat. - A tavaszt ünnepli azzal, hogy hideg italt rendel, de nem tud elszakadni az Americano erős komolyságától.

- Kiváló, kedves tanítványom.

Futártáska a baristára nézett, és azt mondta:

- Igen, egy jeges, sötét pörkölésű kávét kérek szépen.

- Ó, milyen közel voltam! - mormoltam, miközben előhúztam a telefonomat a ruhám zsebéből, és ellenőriztem az üzeneteket. Semmi okom nem volt feltételezni, hogy Wes írni fog, de miután tegnap este együtt lógtunk, és olyan jól éreztük magunkat, akár meg is történhetett volna.

- És kaphatnék bele egy kis szójatejet, légyszi?

- Bumm. - Helena az asztalra csapott. - Ez rohadt közel volt, Liz.

- Ma nagyon érezzük.

Bólintott, és így szólt:

- Ha már a tűzről beszélünk, mi van Wesszel?

- Mi köze van neki a tűzhöz?

Megvonta a vállát.

- Semmi. Túlságosan türelmetlen vagyok ahhoz, hogy megvárjam, amíg rátérünk a témára.

- Ó. - Megköszörültem a torkomat, és néztem, ahogy Futártáska fogja a kávéját, és leül egy asztalhoz, ahol három másik Futártáska foglalt helyet. - Igazából semmi sincs Wesszel.

- Biztos vagy benne? Mert tegnap este legalább egy órát kint töltöttél vele. - Találkozott a tekintetünk, de nem tűnt dühösnek, inkább mintha azt akarta volna mondani mosolyogva, hogy „most megfogtalak”. - Ne aggódj, teljesen véletlenül vettem észre, pont akkor néztem ki az ablakon, amikor úgy száguldottál keresztül a hátsó kerten, mintha puskából lőttek volna ki, majd átmásztál a kerítésen.

- Apa tudja?

- Miért kellett volna felébresztenem, amikor csak kimentél csillagokat nézni?

Megvontam a vállam, és elharaptam a mosolyomat. Bármennyire ellenálltam az „annyira menő csaj” varázslatnak - úgy tűnt, Helenáról mindenkinek, aki csak ismerte, ez jutott eszébe -, néha tényleg hihetetlenül menő tudott lenni.

- Nem is tudom. Kösz, hogy nem mondtad el neki. Semmiség volt, de úgy érzem, neki nagy ügy lenne.

- Ó, biztosan az lenne. - Felemelte a poharát, és a tetejével játszadozott. - De ő bízik benned. Mindketten bízunk benned.

- Tudom. - Keresztbe tettem a lábam, és az ujjammal végigsimítottam a harisnyám egyik barázdáját. - Wes és én pedig csak barátok vagyunk, csak hogy tudd. Segít nekem valamiben.

- Miben? - A lábát előre-hátra lóbálta a széke oldalán. - Legutóbb azt hallottam, hogy ti ketten A parkolóhelyen csatáztatok. Most meg hirtelen barátok vagytok, ő pedig segítőkész? Ez meg hogy lehet?

- Elég bonyolult.

- Nem is vártam mást. - Belenézett a pohártető apró résébe, mielőtt megkavarta volna a poharát. - De biztosan vonzódsz egy kicsit Weshez. Úgy értem, a srác nemcsak jóképű és izmos, de még vicces is. Ha tinédzser lennék, száz százalék, hogy ráhajtanék.

Mielőtt egy hangot is kiejthettem volna, félbeszakította magát:

- Ó, te jó ég, kérlek, ezt töröld ki a jegyzőkönyvből. Úgy beszélek, mint azok tanárnők, akik fotót küldenek a mellükről a diákjaiknak. Ugye tudod, hogy nem úgy értettem?

Ezen elmosolyodtam.

- Persze.

- Nekem Wes úgy imádnivaló, ahogyan az ember egy hatalmas mancsú kiskutyát talál imádnivalónak.

- Nyugodj meg. Tudom.

- Ó, hála istennek.

- És egyetértek. Egészen mostanáig nem igazán vettem észre West. De most, hogy több időt töltöttem vele, teljesen megértem, hogy miért tetszik a lányoknak.

- A válla, ugye? Milyen széles!

Hunyorítottam.

- Tényleg?

- Nem figyelted meg?

- Nem igazán. De nem is ez a lényeg. Amit mondani akartam, hogy értem, ha bejön a csajoknak, mert eléggé figyelmes ahhoz képest, hogy…ő Wes.

Egyáltalán, hogyan is kategorizálhatnám mostantól West? A korábbi címkékről kiderült, hogy nem illenek rá. Elképzeltem őt Ryno buliján, amint megment a biztos megaláztatástól, azzal, hogy megfogja a nadrágot, amit tőle kaptam kölcsön. Szent isten, Wes Bennett elég jó parti, nem? Figyelmes hallgatóság, ha kell, késő este is felhív, és olyan gyönyörű tűzrakó helyet épít, amit a lakberendezési magazinokban kellene mutogatni. Egy igazi álompasi.

- De neked nem?

- Nem.

Bármennyire is máshogy láttam West, egy valódi kapcsolat vele biztos katasztrófával végződne. És - mintha meg kellett volna győznöm magam - hirtelen el akartam mondani Helenának. Az egészet.

- Szóval a következő történik. De ez szigorúan titkos, oké? Még Jocelyn sem tudja.

- Ó, jesszusom, imádom, hogy én vagyok az, aki mindent tud. - Mosolygott, és egy kicsit közelebb hajolt. - Mondj el mindent, te titokzatos nőszemély.

És belekezdtem. Meséltem neki Michaelről, mire Helena eljátszotta, hogy elolvad a szerelemtől, amikor leírtam neki Michaelt és váratlan, újbóli megjelenését az életemben. (Bár az Anyával való kapcsolatot kihagytam.) Beszéltem a Wesszel közös tervünkről, mire ő nevetett, és ravasz kis zseninek nevezett. Valóságos könnyeket hullatott, amikor leírtam, hogy lehánytak, és sírva felhorkant, amikor hozzáfűztem a történethez a kosaras orrbezúzás részleteit. A szemét törölgetve mondta:

- Istenem, mintha a sors mindent megtenne, hogy távol tartson tőle.

Mi? Ugye nem erről volt szó? Azok csak szerencsétlen véletlenek voltak.

- Minden alkalommal, amikor már majdnem kettesben lennél Michaellel, úgy látszik, az univerzum beleszól egy arcodba csapódó labda vagy a ruhádon toccsanó hányás formájában. Szerintem az univerzum jobban csípi West.

Biztos vagyok benne, hogy úgy néztem rá, mintha egy kígyó mászna ki a szájából.

- Nem, nem így van. Azok csak véletlen balesetek voltak. Ha valami biztos, akkor az az, hogy Wes vonzza a bajt. A sors azért volt bosszús, mert

vele voltam.

Helena szemöldöke felszaladt.

- Oké, Liz. Ahogy gondolod.

„Az univerzum jobban csípi West.”

Ez az egy mondat cikázott fel-alá a gondolataimban, miközben a kocsijához mentünk, és átgurultunk a bevásárlóközpontba. Az univerzum jobban szereti West?

* * *

- Kikészülök. - Megráztam a fejem, és bámultam, ahogy Jocelyn nézi magát a tükörben. Narancssárga, földig érő ruha volt rajta, és inkább hasonlított egy Oscar-gála vörös szőnyegén vonuló sztárra, mint egy középiskolás diákra, aki báli ruhát próbál. - Van olyan ruha, ami nem áll jól neked?

Joss anyukája odakiáltott:

- Ez túlságosan felnőttes. Vedd le!

Az anyja a kedves, de szigorú szülők közé tartozott. Nagyon aranyos asszony, de amikor dühös volt Jossra, az zavart. Apró termetű - alig több mint százötven centi -, de minden centimétere irányított. Ügyvéd volt, és meggyőződésem, hogy elképesztően jól végzi a munkáját, mert még nem láttam, hogy Joss valaha is megnyert volna vele egy vitát.

Jocelyn tekintete feszült lett, és motyogott valamit arról, hogy addig rázza az anyját, amíg annak a kontya szét nem esik, amin kuncogtam, de közben azonnal eszembe jutott az is, hogy Wes mindig összekócolja a hajamat. Iszonyú idegesítő volt, de valamiért mindig mosolyogtam rajta. Megköszörültem a torkom, és finoman összeráncoltam a homlokom, csak hogy megbizonyosodjak róla, nem vigyorgok-e idióta módon a semmibe.

Mert az mindent tönkretehet.

Joss-szal eddig minden jól haladt a bevásárlótúránkon. Még nem került szóba, mennyire idegesíti, hogy nem veszek részt aktívan a felsősök programjainak megszervezésében, és én sem bosszankodtam azon, hogy folyton ezzel zaklat.

Minden nagyszerű volt, és nem akartam, hogy a pasizós drámám és a hazugságaim elrontsák.

A harmadik boltnál jártunk, és ugyanaz történt, mint eddig minden állomásnál. Felpróbáltam egy csomó ruhát, amelyek úgy-ahogy jól álltak,

bezzeg minden ruha, amelybe Jocelyn bújt bele, elképesztően nézett ki. Nehéz volt leszűkítenie a választékot, és nekem sem volt könnyű egyet találnom.

- Ez nem arról szól, hogy jól nézek ki, hanem arról, hogy csodás ruhákat próbálhatok fel - nézett rám Jocelyn a tükörben. - Te viszont folyton olyan retró virágos cuccokat választasz, amelyek még csak nem is tűnnek báli ruháknak. Tudom, hogy van ez a romantikus stílusod, de bújj már bele egy átkozott földig érő ruhába, ami báli ruhának számít, az isten szerelmére!

- Igaza van, Liz - tette hozzá Helena egy széken ülve és a plázában vett corn dogot{15} majszolva. - Csak fogjatok meg egy halom ruhát, és hadd szóljon.

- Lépj ki a komfortzónádból - mondta Jocelyn anyukája anyáskodó mosollyal és megnyugtató fejbiccentéssel. Aztán ráförmedt Jossra:

- Ez túl szűk, és túl nagy a dekoltázs. Nézzük meg a következőt.

Végignéztem a fogasokon, és nem volt kedvem tovább keresgélni.

- Pfuj.

- Tessék. Várj! - Jocelyn feltartotta az egyik ujját. - Menj be a próbafülkébe, és várj meg. Hozok tíz ruhát, amit felpróbálhatsz. Csak bízz bennem.

- De te nem…

- Bízz bennem.

Sóhajtottam, és visszamentem a próbafülkékhez, már úgyis elegem volt a ruhavásárlásból. Lehuppantam a padra, éreztem, hogy rezeg a telefonom, ahogy leültem. Üzenet jött:

Wes: MI TÖRTÉNT A KOCSIDDAL?

Amint megláttam, hogy az SMS Westől jött, fura érzésem lett. Egyszerre kellemes és zavaró érzés, amit annak tulajdonítottam, hogy Michaelhez kötődöm. Mi van, ha épp Michaelről üzent valamit - ez lehetett az oka a reakciómnak.

A kérdése észhez térített, mert naná, hogy Wes felfigyelt rá. Apám, akinek a nevén volt az autó, nem vette észre a kárt, amit előző nap a kocsibeálló falának nekihúzva okoztam, de Wes Bennett igen.

Én: TARTSD A SZÁDAT, HA JÓT AKARSZ MAGADNAK!

Wes: TE MOST FENYEGETSZ?

Én: CSAK HA MÉG EGYSZER SZÓBA HOZOD A KOCSITÉMÁT.

Wes: AHA… ÖÖÖ… SZÉP IDŐNK VAN MA, MI? MIT CSINÁLSZ?

Én: BÁLI RUHÁT VESZEK. SZÖRNYŰ.

Wes: ROSSZABB, MINT VELEM VÁSÁROLNI?

Ezen egy pillanatra elgondolkodtam.

Én: IGAZÁBÓL, IGEN. LEGALÁBB TE SIETTÉL. ITT MINDENKI HÚZZA AZ IDŐT, ÉN VISZONT SZERETNÉK MINÉL HAMARABB TÚL LENNI RAJTA. TALÁN, HA ÉSZREVÉTLENÜL KIOSONNÉK A PRÓBAFÜLKÉBŐL.

Wes: KIVEL MÉSZ A BÁLBA? ÚGY TUDOM, MICHAEL A KISZEMELT.

Lelki szemeim előtt a szmokingos Wes képe jelent meg, de gyorsan kitöröltem. Michael volt a kiszemelt.

- Tessék! - Jocelyn megjelent az ajtóban egy halom ruhával a kezében. - Ígérd meg, hogy mindegyiket felpróbálod. Még ha nem is úgy néznek ki, mint amilyenek általában tetszenek neked, csak tegyél egy szívességet, és próbáld fel őket a mi kedvünkért. Megegyeztünk?

Letettem a telefont a padra.

- Megegyeztünk.

Összevonta a szemöldökét.

- Kinek írtál SMS-t?

Én is összevontam a szemöldökömet.

- Miért?

- Komolyan?

Megvontam a vállam, úgy éreztem magam, mint aki lebukott, hogy pornóképeket nézeget.

- Wes, oké? Írt egy SMS-t a kocsim oldalán lévő festékről.

Jocelyn tudott a festékről, mert megírtam neki, amikor nekimentem a falnak, így nem zökkentette ki a felfedezés. De az arca felragyogott, és így szólt:

- Te és Wes most már SMS-eztek?

- Nem igazán. - Megköszörültem a torkomat, és megpróbáltam visszaemlékezni, mit mondtam neki a kosárlabdázás előtt. - Csak pár alkalommal fordult elő.

- Jaja, persze. Jobb, ha tudod, hogy engem nem versz át. - Felakasztotta a ruhákat egy kampóra, és csípőre tette a kezét. - Annak ellenére, hogy lazán adod elő, pont olyan vagy, mint Wes Bennett.

- Dehogyis.

Nem is! A Wesre adott érzelmi reakcióim mind az Anyával való kapcsolatáról szólnak, és arról, hogy bűnrészesek vagyunk. Ennyi az egész.

- Jaj, dehogynem. Amióta ruhát próbálsz, egész nap csak ábrándozol. - A szeme összeszűkült, ahogy mondta: - Figyelj, nem ajánlom, hogy Wes miatt pattints le.

- Fogd be. - Összeszorult a gyomrom, amikor megéreztem, mennyire szomorú lenne, ha Michael elhívna a bálba. - Nem doblak Wes miatt.

De lehet, hogy Michael miatt igen. Istenem, milyen szemét barát voltam.

- Pedig valamilyen fiú jár a fejedben. Ha nem a kedves Wesley, akkor ki az?

Szerettem volna tiszta vizet önteni a pohárba, és egyszerűen elmondani neki. Kit érdekelt, ha rossz ötletnek tartja a tervemet? Talán itt az ideje. De épp amikor ez a gondolat felbukkant, hallottam, ahogy Helena és Joss anyukája nevetgél odakint a nagy tükörnél. Úgy hangzott, mint két anya, akik boldogan várják a lányaikat, és ez visszahozta az összes elcseszett érzésemet.

Nem. Egyszerűen nem volt erőm a nézeteltéréshez, főleg nem itt, a Ralph áruház próbafülkéjében. Nem is lenne olyan rossz, ha belemennék a Wes-dologba. Úgy értem, gyakorlatilag ő az, aki egész nap a fejemben járt. Teljesen hihető, hogy egy kicsit belezúgtam Wesbe, de végül nem jött össze, nem?

Végigsimítottam a hajamat.

- Még mindig próbálok rájönni, oké? Nagyon jól érzem magam Wesszel, de ő sem az esetem, és…

- Hogy érted, hogy nem az eseted? Mert ő nem olyan fazon, aki verseket ír, és tudja, mi a kedvenc virágod?

Utáltam, amikor így viselkedett. Amikor egy szerelmes, álmodozó kis csitrinek próbált beállítani.

- Nem is számít, mert csak beszélgetünk, oké?

- Oké. - Viccesen elvigyorodott, és az az érzelmi hullámvasút, amin az imént három percig ültem, észrevétlen maradt. - Azért én Bennettre fogadok. Ha valaki képes közbelépni és felrázni a romantikus elképzeléseidet, az Wes.

Eszembe jutott, amit Helena korábban mondott.

„Szerintem ezzel sokkal nehezebbé teszed a helyzetet, mint amilyen valójában.”

Majd meglátjuk. Most pedig próbáld fel a ruhákat - zárta le a témát.

Becsapta maga mögött az ajtót, én pedig betoltam a zárat. Mielőtt nekiláttam volna a ruháknak, felkaptam a telefonomat, és válaszoltam az előző SMS-re, tudván, hogy a válaszom hazugság volt.

Én: JOCELYN ÉS ÉN ÚGY TERVEZTÜK, HOGY EGYÜTT MEGYÜNK, DE BIZTOS VAGYOK BENNE, HOGY MEGÉRTI, HA VALAKI, AKI FONTOS NEKEM, MEGHÍV.

Már attól, hogy kiküldöm az univerzumba, igaz lehet.

Felhúztam az első ruhát, egy hosszú, vörös, csillogó göncöt, amit valószínűleg az űrből is látni lehetett, és kuncogtam a tükörképemet nézve. Úgy néztem ki, mint egy szépségverseny indulója, aki elvesztette a sminktáskáját és a hajápoló készletét. A vállamtól lefelé jó volt. Válltól felfelé nem annyira. A vörös hajam nem illett a ruhához. Mindenesetre kimentem a háromoldalú tükörhöz, és megpördültem a rajongóim előtt, akik egyetértettek velem.

- De ez a stílus sokkal jobb, mint amiket korábban próbáltál. - Helena összetette a kezét, mintha imádkozna. - Dicsértessék a Jézus Krisztus, úgy érzem, haladunk.

Amikor visszaléptem a próbafülkébe, átöltözés előtt a telefonomra pillantottam.

Wes: MIÉRT NEM SZERETSZ RUHÁT VÁSÁROLNI? ÚGY TŰNIK, AZ A TE VILÁGOD.

Kigomboltam a ruhát, és SMS-ezés közben KIBÚJTAM belőle.

Én: AZ ÉN PREFERENCIÁIM NEM IGAZÁN EGYEZNEK A BÁLI TRENDEKKEL, ÁM EZ AZ EMBEREKET, AKIKKEL EGYÜTT VAGYOK, NEM ÉRDEKLI.

Wes: Á, TE VIRÁGOKAT, ZSEBEKET ÉS ÖREGASSZONYOS FODROKAT AKARSZ, ŐK MEG AZT AKARJÁK, HOGY VEGYÉL FEL VALAMI DÖGÖS RUCIT.

Hogy lehet, hogy a hozzáállása általában - még akkor is, amikor rajtam gúnyolódott - megnevettetett? Elmosolyodtam, és a fekete ruha után nyúltam. Elöl rövid, hátul hosszú volt, a felsője a nyak mögött megkötődött. Éppen bele akartam lépni, amikor megszólalt a telefonom.

Wes: NE FELEJTSD EL, HOGY A FEHÉR A TE SZÍNED, KISLÁNY.

Oké, ezen hangosan felnevettem. Ránéztem a ruhákra, volt köztük egy fehér is. Eldobtam a feketét, és elővettem azt. És wow!

Ez tényleg… csodálatos.

Pánt nélküli, egyszerű selyem mellrész, amely fehér gyöngyös övbe és hosszú, bő, földig érő szoknyában végződött. Lenyűgöző volt, mert a ruha háromnegyede egyszerű és visszafogott volt, aztán az alja mentén színes vadvirágok díszítették.

Belebújtam, behúztam a hasam, ahogy az oldalsó cipzárt felhúztam. És amikor megláttam magam a tükörben… Megragadtam a telefonomat.

LEHET, HOGY IGAZAD VAN, BENNETT. AZ EGYETLEN RUHA, AMI EDDIG TETSZETT, AZ A FEHÉR. MI A FENE VAN VELED, HOGY TUDOD, MI ÁLL JÓL NEKEM?

Felemeltem a hajamat, és oldalra fordultam, hogy lássam a ruha hátát. Valóban pompás darab volt. És amikor végigsimítottam az oldalán, zsebeket találtam.

Wes: MIÉRT KÉTELKEDSZ BENNEM?

Én: A JÓ ÍTÉLŐKÉPESSÉGEM MIATT. TAPASZTALAT.

Wes: KÉREK EGY KÉPET.

Mi? - mondtam magamban, és idegesen sóhajtoztam még akkor is, amikor a legjobb beállítást keresgéltem. Istenem, hogy lehet, hogy ez jutott eszembe, amikor Wes rákérdezett? Egy sor trágárságot mormoltam - szar, szar, szar - az orrom alatt, mielőtt végül azt válaszoltam: ÖHM, EZ EGY NAGY NEM.

Wes: OKÉ, AKKOR KÜLDJ EGY KÉPET VALAMI MÁSRÓL, CSAK HOGY ÚGY ÉREZZEM, OTT VAGYOK.

Körülnéztem a próbafülkében, lefényképeztem a ruhát a tükörben, és elküldtem neki.

Tényleg ezt tettem? Tényleg elküldtem Wes Bennettnek egy elcseszett báli ruhás szelfit? Szent szar…

- Liz! Van rajtad ruha? - Jocelyn kiabált a galériáról. - Hadd lássuk, mert még ha nem is a te stílusod, az egyiknek jónak kell lennie, a fenébe is!

Eldobtam a telefonomat, és kimentem a nagy tükörhöz. Mintha a Mondj igent a ruhára című realityben lennék, Jocelyn és Helena is levegőért

kapkodott, és a kezükkel eltakarták a szájukat, amikor eléjük léptem. Jocelyn anyukája csak mosolygott.

- Ezt a ruhát neked találták ki. - Jocelyn keresztbe fonta a karját. - Kérlek, ne mondd, hogy utálod. Nem lehet.

- Hihetetlenül nézel ki. - Helena felállt, és úgy mosolygott, mint aki bármikor el tudná sírni magát. - Tetszik?

Megvontam a vállamat.

- Zsebek vannak rajta. És virágok. Kábé olyan, amit muszáj megvennem. Nem?

Ránéztem a tükörképemre, és tudtam - egyszerűen tudtam -, hogy anyám imádta volna ezt a ruhát. Ő választotta volna nekem ezt a ruhát. A fenébe is, ő maga is ezt a ruhát viselte volna, ha lett volna oka, hogy alkalmi ruhát vegyen fel. Talán nem lehetett ott, hogy velem együtt vásároljon, de megtalálni a ruhát, az már valami, nem igaz?

- Ó, Libby, már alig várom, hogy apád is lásson ebben. - Helena oldalra billentette a fejét, és mosolygott, de a szavai olyanok voltak, mint egy vödör hideg víz, és visszarángattak az anyátlan jelenbe. Mert Helena pontosan azt mondta, amit anyám mondott volna, ha ott lett volna. Sőt tökéletesen hallottam, ahogy a dallamos hangján mondja ezeket a szavakat. De Helena nem volt az anyám, még ha hirtelen Libbynek is szólított, ahogy Anya tenné. Keresztbe tettem a karom a mellkasom előtt. Ki kell bújnom ebből a ruhából, de azonnal.

- Megyek, átöltözöm.

- Nem örülsz? - Okos, izgatott pillantást vetett rám, és ünnepélyesen rázta az öklét, amin egy órával ezelőtt valószínűleg szakadtam volna a röhögéstől. - Megtaláltad a ruhádat.

- Persze. - Láttam, ahogy a mosolya elhalványul, de nem tudtam megállni. Egy részem azt súgta, hogy ha nem vágok vissza, eltörli a tényt, hogy anyám valaha is létezett. Az egész napra gondoltam, amit Helena tervezett. Csak egyedül akartam lenni. - Egyébként nem vagyok éhes, szóval nem mehetnénk haza ezután?

Helena Jocelynre és az anyukájára pillantott, akik szerencsére egymással beszélgettek, és nem figyeltek ránk, mielőtt azt mondta:

- Persze, ha ezt akarod.

Miután átöltöztem, ahelyett, hogy csatlakoztam volna a többiekhez a nagy tükör mellett, a pulthoz vittem a ruhát, és kifizettem, mielőtt

Helenának esélye lett volna rá. Amikor visszaértem hozzájuk karomon a szépen becsomagolt ruhával, mindannyian zavartan néztek rám.

- Már meg is vetted? - kérdezte Jocelyn elkerekedett szemmel, miközben átvetette táskája pántját a vállán, és gúnyosan hozzátette:

- Nincs ebben semmi furcsa, persze.

Felemeltem a ruhát, és úgy tettem, mintha minden rendben lenne. Még mosolyogtam is.

- Mivel vissza kell mennünk az utolsó boltba a tiédért, gondoltam, kicsit belehúzok.

Olyan pillantást vetett rám, amiből kiderült, hogy tudja, mire készülök.

- Jó gondolat, Liz.

Kínos hangulat ereszkedett négyünk közé, ahogy a kijárathoz közeledve bájcsevegtünk. Jocelyn és az anyja tudták, mi a helyzet, Helena is tudta, mi a helyzet, és azt is tudta, hogy a többiek is tudják, mi a helyzet, úgyhogy mindannyian csak igyekeztünk úgy tenni, mintha nem csesztem volna el az egész napot. Az autóban sietve becsatoltam a biztonsági övet, bedugtam a fülhallgatómat, és gyorsan kiválasztottam egy dalt, mielőtt Helena felhozhatta volna, mi történt.

Aztán észrevettem egy üzenetet a telefonomon.

Wes: VEDD MEG AZT A RUHÁT! KÖNYÖRGÖK.

Összerándult a gyomrom. Szinte hallottam, ahogy mély hangján mondja ezeket a szavakat. Igen, ez Wes. De biztosan nem úgy gondolta, ahogy most én képzelem.

Hezitáltam a válasszal, és a kezemben lévő telefonra bámultam, miközben Wes Bennettet láttam magam előtt. Elkezdtem több „király” választ is írni, de aztán csak engedtem a szánalmas igényeimnek.

Én: TETSZIK?

A buborékok megjelentek, mintha gépelt volna, de néhány perc múlva eltűntek. Vártam, és végül újra megjelentek.

Wes: MICHAEL IMÁDNI FOGJA. BÍZZ BENNEM.

A nap folyamán nagyjából úgy ötször kezdtem választ írni neki, de végül nem mondtam semmit. Mert mit is mondhattam volna? Kicsit magával

ragadott, milyen jól játszotta Wes a szerepét, elámultam a sármján, de ez a válasza emlékeztetett a végjátékra.

Én. Michael.

Bál.

Ta-dam.

T I Z E D I K F E J E Z E T

„És gyűlölöm, hogy nem gyűlöllek.

Egy cseppet sem, szemernyit sem. Nem gyűlöllek én.”

- 10 DOLOG, AMIT UTÁLOK BENNED

Wes: HOLNAP MOZIEST MICHAELÉKNÉL. TOVÁBBRA IS BENNE VAGY?

Felnéztem a telefonomból, hogy megbizonyosodjak róla, a tanár még mindig magyaráz, és nem engem néz, aki épp megszegi a szabályokat. Határozottan belerúgtam az előttem ülő Joss székébe, és közben a telefonomat az ölemben tartva megírtam az SMS-t: MINDENKÉPPEN.

Wes: HATRA ÉRTED MEGYEK, ÉS ÚTKÖZBEN BEUGRUNK VALAHOVA KAJÁLNI.

Egy pillanatra megint felnéztem a telefonból. Fejben végigjártam a Wesszel való legutóbbi interakcióimat, és rájöttem, át kell rendezni a határainkat. Az utóbbi időben átélt sok közös élmény mindent összezavart, nekem pedig össze kellett szednem magam, hogy a célomra koncentráljak. A legkevésbé sem szerettem volna, hogy egy buta kis flört félreértésre adjon okot, és mindent tönkretegyen. - EZ NEM RANDI, VILÁGOS?

Wes: FÚÚÚ, LIZ.

Én: CSAK MONDOM. CSAK SEMMI KOMOLY KÖTŐDÉS.

Wes: BÁRMILYEN NEHÉZ IS ELHINNI, DE NEKEM NEM OKOZ GONDOT, HOGY HELYÉN KEZELJEM AZ ÉRZÉSEIMET, TE KEDVES KIS FURCSA LÁNY.

Ezen halkan felnevettem.

- Ó, atyaég.

Odapillantottam, és láttam, hogy Jocelyn teljesen hátrafordult a székén, és hatalmas vigyorral néz rám. Azt suttogta:

- SMS-t írsz neki, ugye?

Megköszörültem a torkomat.

- Kinek?

- Tudod te, hogy kinek. - A tanárra pillantott, mielőtt visszafordult volna, és folytatta: - Bennettnek.

Vettem egy nagy levegőt, majd így feleltem:

- Igen, de csak hülyülünk egymással. Teljesen plátói a dolog.

- Mikor ismered már be, hogy tetszik? Nem azt mondom, hogy ez olyan szerelem, amiről a titkos naplódba írsz, de te tényleg kedveled a srácot.

- Kedveled a srácot. Ez akár egy zenekarnév is lehetne.

- Menj a fenébe! - Kuncogott, és visszafordult. - Újabb pont nekem abban a játékban, amit már több mint egy éve játszottunk.

A tarkóját néztem, miközben a bűntudat ismerős érzése járt át. Ami azt illeti, alapvetően nem tévedett; tényleg nagyon kedvelem West. Barátként pillanatok alatt ő lett az egyik kedvencem. De mégis zavart, hogy nem tudom, mi lesz a holnap este után. Vajon akkor is barátok maradunk, ha ennek az egésznek vége lesz? Gondolkodik ezen egyáltalán? A telefonom abban a pillanatban megszólalt. Mintha megérezte volna, hogy ő jár a fejemben.

Wes: MA ESTE METEORESŐ LESZ, HA ÉRDEKEL. VANNAK SZIVARKÁIM. CSAK MONDOM.

Összepréseltem az ajkamat, hogy ne mosolyogjak, de hiába.

Én: KIT ÉRDEKEL A METEORZÁPOR? HA HOZOD A CSERESZNYÉS CIGIT, AKKOR OTT LESZEK.

Wes: MEKKORA EGY HÜLYE VAGY. OTT TALÁLKOZUNK.

* * *

- Nem terrorizálni akartalak, csak azért rejtettem a könyvek közé, nehogy lebukjak.

- Ezt nem veszem be. - Megforgattam a tűz fölött a botra szúrt pillecukrot. - Először is, egyáltalán nem kellett volna lefejezned azt a kis kerti törpét. Másodszor, piros festéket kentél a szája és a szeme köré, és úgy állítottad be a fejét, hogy mindenkire - vagyis pontosabban rám - bámuljon, aki pont akkor bátorkodtam belépni a könyvtárba.

- El is felejtettem a festéket - mosolygott, és mindkét lábát a tűzrakó hely oldalának támasztotta. - Na, jó, talán volt bennem egy kis

terrorszándék.

- Igazán? - Elvettem a pillecukrot a tűzről, és megfújtam, mielőtt lehúztam egyet a botról. - Az idő megszépíti az önmagadról őrzött emlékeket. Azt hiszed - hacsak nem egyenesen kamuzol -, hogy egyszerűen csak féktelen fiú voltál, akiben velem szemben egy csepp rosszindulat sem volt. De hát ez biztosan nem igaz.

Tekintetével követte a finom pillecukrot, amit éppen a számba toltam. Ahogy rágtam, rájöttem, hogy teljesen oldottan viselkedem mellette. Kicsit sem aggódom, hogy úgy nézek ki, mint egy disznó, és pillecukorral teli szájjal folytattam:

- Ismerd be.

Még néhány másodpercig nézte, ahogy tele van a szám édességgel, aztán így szólt:

- Nem fogom beismerni. De az tény, hogy nagyon jó móka volt téged szívatni. És még mindig az.

Hát, akkoriban nem élveztem, de most már el tudlak viselni, szóval jók vagyunk.

- Jaj, nem kell a duma, hagyd abba. - Felkapta a zacskónyi nassolnivaló Hershey-szeletet, kicsomagolt egyet, és felém dobta. - Nem tudsz, és soha nem is fogsz elviselni engem. Legalábbis akkor nem, ha szívatásról van szó.

Elkaptam a csokoládét, és két réteg pillecukor közé fogtam. A világ legtökéletesebb s’moresját{16} tartottam a kezemben.

- Biztos nem akarod, hogy neked is csináljak egyet?

- Nem, köszönöm, de a profizmusod lenyűgöző.

- Nem ma kezdtem, aranyom. - Elmosolyodtam és beleharaptam. - Hmm, annyira finom!

Wes jellegzetes mély hangján elnevette magát, és felnézett a csillagokra. Nem vett elő egy szivart sem, mióta odaértem, és nem voltam benne biztos, hogy már nem volt kedve hozzá, vagy csak udvariasságból fogta vissza magát. Kiröhögött, amikor beállítottam egy kosárnyi finomsággal a s’mores-készítéshez, közben meg már legalább tíz kis Hershey-szeletet megevett. Hallottam, hogy Bluetooth-hangszórójából megszólalt Frank Ocean Forrest Gumpjának első néhány hangja, és elmosolyodtam. Milyen nagyszerű szám egy csillagos éjszakához! Dúdoltam az intrót, és szinte beleszédültem, ahogy a dalszöveg betöltötte ezt a csillagfényes estét.

My fingertips and my lips

They burn from the cigarettes{17}

- Mik a terveid jövőre, Buxbaum?

Még mindig az égre nézett, én pedig az ő profilját figyeltem. Bár nem volt az esetem, erős állkapcsa, markáns ádámcsutkája és sűrű haja nagyon- nagyon tetszett. Nem törődtem azzal, hogy a kérdés hallatán összerándult a gyomrom.

- UCLA. Te?

Úgy nézett rám, mintha megőrültem volna.

- Komolyan?

- Öhm… Igen… ?

- Miért a UCLA?

Félrebillentettem a fejem.

- Valami bajod van a UCLA-vel?

Furcsa volt az arckifejezése.

- Nem, egyáltalán nem. Csak… nagyon váratlanul ért.

Hunyorogtam rá a sötétben.

- Most nagyon furcsán viselkedsz.

- Sajnálom. - Az ajka félmosolyra húzódott. - A UCLA egy nagyszerű iskola. Mit akarsz tanulni, lehetetlen romantikus filmeket?

Lesújtó pillantást vetettem rá, ő pedig önelégülten vigyorgott.

- Azt hiszed, viccesebb vagy, mint valójában.

- Nem hiszem - legyintett. - Tanulmányi tervet kérek!

Megköszörültem a torkomat. Utáltam elrontani az esti hangulatot azzal, hogy az egyetemről beszélgetünk. Mindig letaglózott, amikor a jövő év került szóba, mert hirtelen megéreztem, milyen gyorsan változik minden. Az élet olyan tempóban száguldott előre, hogy a gyönyörűen kidolgozott részletek hamar feledésbe merültek.

Ha egyszer elmegyek, semmi sem lesz többé ugyanolyan, mint régen. Apám, a ház, Anya rózsabokrai, a temetői beszélgetések Anyával; minden másképp lesz, amikor majd visszajövök. Még azelőtt elillannak, mielőtt elraktároznám őket, és már soha többé nem tudom újból előhívni őket. West sem. Ő is itt volt a kezdetektől, egymás mellett éltük az életünket, de jövőre minden másképp lesz.

Most először nem lesz mellettem a szomszéd srác.

Megköszörültem a torkomat, és azt mondtam:

- Zenetudomány.

- Nem létező szaknak hangzik.

- Ugye? - Úgy éreztem, kívülről tudom a UCLA katalógusának szóhasználatát, annyiszor átböngésztem már. - Pedig ez a hivatalos neve, és nagyon-nagyon jó képzés. Zeneipari mellékszakot is választhatok, és megszerezhetem a zenei supervisor képesítést.

- Milyen munkát kapsz ezzel a főiskola után?

- Filmes zenei rendező szeretnék lenni. - Amikor valakinek beszéltem erről, a reakció általában egy értetlen visszakérdezés volt: „Hogy micsoda?” De Wes csak ült ott, és figyelt. - Ez lényegében azt jelenti, hogy zenéket fogok válogatni és összeállítani filmekhez.

- Hűha. - Kicsit megrázta a fejét. - Először is, fogalmam sem volt róla, hogy ilyesmi létezik. Egyébként meg, abszolút neked való munka. Jóságos ég, hiszen már így is állandóan ezt csinálod!

- Igen. - Újabb falatot haraptam a s’moresból, és lenyaltam az ujjamra csöpögő, olvadozó pillecukrot. - És azt még nem is tudod, hogy a polcaim is tele vannak filmzenés kottákkal. Alig várom, hogy elkezdhessem.

- Az igen! - Komoly tekintettel nézett rám, amitől megint bizsergést éreztem gyomortájékon. A hangja olyan mély volt itt a Titkos kert sötétjében, hogy attól még a fecsegésünk is intimnek tűnt. - Mindig is a magad feje után mentél, és ez rohadt nagy királyság.

Talán meglepő, hogy a bókjától a lábujjamtól a szempillám hegyéig forróság járt át? Az összes aggodalmamat feledtette az az egy kifejezés, hogy „rohadt nagy királyság”.

- Köszi, Wes.

- Wessytől, csak neked.

- Igen, persze.

A pillanat megszakadt, de a melegség a szegycsontom alatt megmaradt, ellazított, és boldog elégedettségben folytattam a csacsogást.

- És mi van veled? Hova megy mindenki amerikai fickója egyetemre?

- Fogalmam sincs. - Előrehajolt, és a s’mores alatt piszkálta a tüzet. - A baseball még csak most kezdődik, szóval még a levegőben lóg.

- Ó, szóval te főiskolai csapatban akarsz játszani?

- Igen, hölgyem.

- És elég jó vagy…?

- Igen, elég jó vagyok, Liz - köhögött és nevetett egyszerre -, legalábbis remélem.

- Ezt egyébként nem bántásnak szántam. Csak még sosem láttam baseballmérkőzést. Te valami ütőjátékos vagy, vagy ilyesmi?

- Na, jó, akkor addig nem beszélünk baseballról, amíg nem jártál igazi meccsen. Ez szánalmas.

- Tudom. - Felhúztam a lábamat a székre, és átkaroltam magam. - Szóval, mit gondolsz, elmész egyetemre, vagy itthon maradsz?

- Elmegyek. - A tűzbe nézett, és a lángok árnyai táncoltak az arcán. - Már kaptam ajánlatokat floridai, texasi, kaliforniai és dél-karolinai sulikból. Miért akarnék Nebraskában maradni?

- Hűha.

Mennyire lehetett jó játékos? És bár én is azt terveztem, hogy elutazom, vajon miért okozott egy aprócska kis szívfájdalmat a gondolat, hogy Wes nem lesz itt örökre a szomszéd házban? A tűzbe bámultam.

- Az UNL-nek nincs véletlenül nagyon jó baseballcsapata? - kérdeztem.

- De igen, mellesleg nem gondoltam volna, hogy ezt tudod. - Elmosolyodott, de a szeme nem mosolygott, és továbbra is a tüzet bámulta. - Csak készen állok arra, hogy magam mögött hagyjam Nebraskát. Számomra itt tényleg nincs semmi, tudod?

- Nem, nem tudom. - Elengedtem a lábamat, és visszatettem a földre, zavartan attól, amit az imént mondott. - Én utálom itt hagyni, de az álmaimért Kaliforniába vagy New Yorkba kell mennem.

Hunyorogva nézett rám.

- Megőrültél?

- Nem. - Vagy mégis? - Úgy értem, persze, az a te életed, csak nem értem…

- Libby? - Apám hangjára felkaptam a fejem. Ott állt a pázsiton pizsamanadrágban DINKER’S HAMBURGERS feliratú pólójában, és úgy nézett rám, mintha meztelenül breakelnék a tűz fölött. - Mi a fenét csinálsz itt kint fél tizenkettőkor, amikor holnap iskola van?

Visszagondoltam Wes eredeti kiosonós szövegére:

- Azért jöttem ki, hogy megnézzem a meteorzáport, aztán Wes átkiabált a kerítésen, hogy jöjjek.

- Ó, el is felejtettem a meteorrajt. - Azzal átjött, és leült a Wes és köztem lévő üres székre, leült a párnára, majd lazán megsimogatta Wes göndör haját. - Na, és milyen?

Wes és én ekkor egymásra néztünk, mert egyikünk sem emlékezett igazán hullócsillagokra, amióta itt ültünk.

- Egyszerűen csodálatos - mondtam gyorsan.

- Adnál egy pillecukrot, édesem? Már évek óta nem ettem.

* * *

A szerda vontatottan telt, főleg azért, mert egész nap két dolgon pörögtem. Először is, még mindig zavart Wes előző esti megjegyzése: „Számomra itt tényleg nincs semmi.” Miért mondta ezt? Tényleg így érezte? Még mindig nem tudtam sokat az életéről, de valamiért bántott ez a megjegyzés. Talán azért, mert jól éreztem magam, amikor megismertem, és azt hittem, ő is így van ezzel. De amikor rávettem magam, hogy ne ezen rágódjak, borzasztóan izgatott lettem az előttem álló éjszaka miatt. Hallgattam, ahogy Mr. Cooney a trigonometriáról dörmög, és közben elhatároztam, hogy felveszem a Wesszel együtt vásárolt zöld felsőt, és kihúzom a hajam. Elmondtam Jossnak - jaj, az a fránya őszinteség -, így kikérhettem a véleményét a ruhámról.

Míg Mrs. Adams irodalomórán arra buzdította az osztályt, hogy fedezzük fel a bennünk szunnyadó írót, én bedugtam a fülhallgatómat, és inkább titkos álmaimat fedeztem fel. Alina Baraz és Khalid Electric című számát hallgattam folyamatos ismétléssel, mert tökéletes dal volt az esti ábrándozáshoz.

Darker than the ocean, deeper than the sea

You got everything, you got what I need{18}

Csakhogy a dalról folyton Wes jutott eszembe Michael helyett, amitől persze tiszta ideg lettem. Valahányszor elkezdtem azon gondolkodni, milyen lesz majd az este, az agyam kikapcsolt, és csak a Wesszel tervezett vacsorán járt az eszem.

Mert még soha nem ettem vele kettesben. Legalábbis azóta nem, amióta anyukáink mindkettőnknek sonkás szendvicset készítettek a szomszédokkal évente megszervezett Parkview Heights-i pikniken, de az nem számított, ahogy a tegnap esti pillecukorsütés sem.

Sokat eszik? Vajon olyan fazon, aki a randin előzékenyen kihúzza a széket, mielőtt leülünk?

Az sem segített, hogy Joss azt hitte, azért vagyok izgatott, mert Wesszel randizom. Egész ebédidőben arról fecsegtem, milyen sminket teszek majd

fel, és a válaszai miatt tényleg úgy is éreztem, mint aki Wesszel randizik.

Az előző esti alváshiányom egyértelműen összezavart.

Amint kicsöngettek, szinte rohantam a kocsihoz. Megzizzent a telefonom, amikor épp a parkolón mentem keresztül.

Wes: EZ MOST FURA KÉRDÉS LESZ.

Én: TŐLED MINDEN KÉRDÉS FURA.

Wes: EZT MEG SEM HALLOTTAM. IGAZÁBÓL KÉT KÉRDÉSEM VAN. AZ ELSŐ: FELBOSSZANTOTTALAK TEGNAP ESTE?

Olyasmi, de nem akartam, hogy ez elrontsa a közelgő estét, ezért azt válaszoltam: nem.

Wes: NE KAMUZZ! ŐSZINTÉN.

Mintha tényleg tudni akarta volna. Hogy ő mindent hátra akar hagyni, mert számára itt már nincs semmi. Egy pillanatra elgondolkodtam ezen, aztán írtam: bennett, ki vele, mi a második kérdés?

Wes: RENDBEN. SZERETED AZ OLYAN SÖRÖZŐKET, AHOL JÓ A KAJA? VALAMI AZT SÚGJA, TÚL FINNYÁS VAGY A SZAFTOS-MASZATOLÓS HAMBURGERHEZ.

Kinyitottam a kocsit, és kitártam az ajtót.

Én: MEGTISZTELŐ, HOGY FINNYÁSNAK NEVEZEL, DE VALÓJÁBAN MEGÁTALKODOTT HÚSEVŐ VAGYOK, AKI A LELKÉT IS ELADNÁ EGY JÓ HAMBURGERÉRT.

Wes: HÁLA ISTENNEK. MEGKÍVÁNTAM A STELLA’ST, CSAK AZT HITTEM, TE ODA NEM SZÍVESEN JÖNNÉL.

Az amúgy is ígéretesnek tűnő estéből ebben a pillanatban lett csúcsszuper, menő program.

Én: ROHADTUL BÍROM A STELLA’ST!

Wes: 6-RA ÉRTED MEGYEK. ÉS CSAK HOGY TUDD, A FINNYÁS NEM BÓK VOLT.

Elmosolyodtam, és beültem az autómba. Persze hogy nem az volt.

Amikor hazaértem, levetettem az iskolai ruhámat - a szuper cuki, élénkpiros pipacsokkal díszített rucit -, és lezuhanyoztam még egyszer.

Miután lezavartam Ciciperverzt a ruháimról, megszárítottam a hajam, és egy örökkévalóságot töltöttem azzal, hogy kivasaljam, mert a tincseim semmi mást nem akartak, csak hullámokba rendeződni. A szokottnál több időt szántam arra is, hogy cicaszemet rajzoljak magamnak a szemhéjtussal.

Mire Wes üzent, hogy mindjárt becsönget, úgy éreztem, elég jól nézek ki, de olyan egyszerűen és természetesen jól módon. Gyorsan írtam neki: ne CSÖNGESS. EGY PERC MÚLVA JÖVÖK.

Wes: ÚGY ÉRZEM, SZÉGYELLSZ.

Én: JÓL ÉRZED.

Wes: HA NEM VAGY KINT HARMINC MÁSODPERCEN BELÜL, AKKOR ELKEZDEK DUDÁLNI.

Kinyitottam a szobám ajtaját, végigrohantam a folyosón, igyekeztem becipzározni az oldalamon keresztbe tett táskát, miközben száguldottam lefelé a lépcsőn.

- Hú, de sietős valakinek.

Megálltam a lépcső alján, ránéztem Helenára, aki a kanapén ülve olvasott, és úgy mosolygott, mint aki remekül szórakozik rajtam. A ruhavásárlás óta kínos volt a helyzet, de tegnap mintha eldöntötte volna, hogy elfelejti. Pizzát vett vacsorára, és úgy tett, mintha nem viselkedtem volna igazi seggfej módjára. Hála istennek, mert tényleg rosszul éreztem magam, de nem tudtam, hogy kérjek bocsánatot anélkül, hogy további vitát váltanék ki.

- Apának már szóltam, hogy Wesszel megyek Michaelhez. Moziestre. Még nem voltál itthon, amikor megbeszéltük.

Megfordította és letette a kisasztalra a könyvet.

- Igen, mondta. Szóval… Akkor Wes még mindig segít neked becserkészni Michaelt?

Arckifejezéséből egyértelműen látszott, hogy szerinte van valami köztem és Wes között - érzelmileg.

- Igen.

Az órájára nézett.

- Túl korán van még a moziesthez, nem?

- Wesszel előbb beülünk a Stella’sba, majd onnan megyünk Michaelhez.

Nem mosolyogtam, de éreztem, hogy kiolvassa a tekintetemből az igazságot. Vártam valami megjegyzést.

- Hú, az állítólag nagyon finom! - Elvigyorodott, és valahogy egy egész beszélgetést folytattunk kizárólag mimikával, mielőtt azt feleltem volna:

- Jól van már! - Végighúztam a kezem a kivasalt hajamon. - Csak féltékeny vagy, amiért én megyek a Stella’sba, te meg nem.

- Istenem, a lelkemet is eladnám egy olyan hamburgerért!

Nevettem.

- Értem én.

- Komolyan. Ha valaki azt mondaná, hogy kaphatnék egy Stella- hamburgert még ma, ha eladom a lelkem, simán belemennék.

Erre felnevettem, és megkérdeztem:

- Hozzak neked egyet?

- Ó, istenem, igen, kérlek! - Felugrott, és a pulton lévő táskájához rohant. - Ez most komoly?

- Persze… - vágtam rá a választ, amikor egy autó dudálni kezdett a ház előtt. Ó, te jó ég, Wes! - Komolyan mondom. De mire hazaérünk, ki fog hűlni.

Jó érzés volt tenni valamit érte a hétfői furcsaságok után, de valahogy azt kívántam, bárcsak azonnal szólt volna, hogy szeretne egy hamburgert. Úgy érezte, hogy nem kérhet ilyesmit? Ha ez a helyzet, attól elég rosszul érzem magam, és tiszta szívből kívánom, bárcsak jóban lennénk.

Néha magamat is összezavartam.

Elővett egy húszast, és felém nyújtotta.

- Nem érdekel. Hozz nekem egy dupla hamburgert mindennel, ami csak jár hozzá.

- Kizárt, hogy meg tudod enni az egészet.

- Fogadjunk.

Megráztam a fejem, és elvettem tőle a pénzt.

- Tizenegy után, fél tizenkettő körül itthon leszek.

- Légy jó, kölyök! - Wes ekkor rátenyerelt a dudára, mire Helena megszólalt: - Ezt szándékosan csinálja, ugye?

Rápillantottam a vállam fölött, és közben eszembe jutott, ahogy Wes finoman odébb tessékelt a kisbuszban, hogy Michael mellé kerüljek.

- Egészen biztos vagyok benne, hogy mindent szándékosan csinál.

Kirohantam az ajtón, és beszálltam Wes kocsijába.

- Nem hiszem el, hogy dudáltál.

- Nem hiszed? - Rám mosolygott, és megvárta, amíg becsatolom a biztonsági övemet. - Mintha sosem találkoztunk volna. Egyébként szép a

felsőd.

- Köszi. - A fülem mögé fésültem a hajam. - Valaki azt mondta, hogy a zöld a második legjobb szín nekem.

- Van benne valami, a vörös hajad miatt.

- Nincs ilyen összefüggés.

- Hogy lehet, hogy nem ismered a szabályokat? Mármint a stílusegyszeregyet?

- Te meg honnan szedted ezt, Stílusrendőr Úr?

- Onnan, hogy okos vagyok. - Vigyorogni kezdett, hátramenetbe kapcsolt, és kitolatott a kocsibeállóból. - Nyilvánvalóan.

* * *

- Ezt meg miért csinálod? - kérdezte Wes.

Elmosolyodtam, mert épp a monogramomat írtam ketchuppal egy szalvétára, sőt egy nagy szívet is rajzoltam köré.

- Hagyomány. Kiskoromban, valahányszor idejöttünk, mindig ketchuprajzot készítettem a szalvétára, amíg az ételre vártunk.

- Ez furcsa.

- Nem, nem az. - A nagy szív köré kisebb szíveket is rajzoltam. - Próbáld ki. Van valami a cuppogó ketchupban, amitől tök szórakoztató.

- Ööö, inkább kihagyom, de azért kösz.

- Ááá, szóval nem ereszkedsz le oda, hogy ketchuppal rajzolj, igaz?

- Ja, pont így. - Átnyúlt az asztal túloldalára, és kivette a kezemből a ketchupot. - De a jó vacsorapartner kedvéért kipróbálom ezt a gyerekes szórakozást.

- Jó. - Kihúztam néhány szalvétát az adagolóból, és az asztalra tettem. - Még csak nem is pazarlás, mert majd belemártogathatod a sült krumplit.

- Nem szeretem a ketchupot a sült krumplin.

- Nem is értelek, Wes.

Elkezdett valamit csinálni a szalvétán, én pedig észrevettem, hogy a pult mögötti tévében a Szerencsekerék megy, a régi zenegépből pedig Tom Jones Kiss című dalának feldolgozása szól.

A Stella’s egy söröző volt, valami régi házból alakították ki, és - bár a hamburgereket nem valami elegánsan szolgálták fel, és különösen hangulatos hely sem volt -, az ember szerencsésnek mondhatta magát, ha ebédidőben talált szabad asztalt.

Ebben a városban nagyra értékelték a jó hamburgert és az igazi sült krumplit.

Visszanéztem Wes szalvétájára, láttam, hogy odafirkantott egy rajzfilmfigurát. Egy ketchuparcot, ami sokkal menőbb volt, mint az én kisiskolás betűim.

- Milyen volt ma a baseball?

Tovább dolgozott a ketchuppal.

- Miért érdekel?

Néztem az arcát, ahogy koncentrált. Igazságtalannak találtam, hogy sötét szempillái ennyire hosszúak.

- Mert most már tudom, hogy neked fontos. Hogy nem csak hobbi. Szóval…, volt hazafutásod? Vagy csak pöciztél?

Felhúzta az ajkát.

- Hagyd abba.

Vagy dobójátékos vagy? Tudsz csavart labdát dobni?

- Állítsd le magad, Buxbaum - mosolygott, én meg összeszorítottam a lábujjaimat a menő barna bokacsizmámban. - Vagy tanulj a játékról, vagy soha többé ne beszélj róla.

Megjelent a pincérnő az ételeinkkel (és elviteles dobozban hozta Helenáét is), és onnantól csak az evésre koncentráltunk - ebből a szempontból hasonlítottunk egymásra. Nem volt több csevegés, nem volt több ugratás. A szemünk csak az ételre szegeződött.

- Úristendefinom! - Lenyeltem az első falat hamburgert, és az üdítőért nyúltam. - Isten áldjon meg, hogy idehoztál.

- Önző módon intéztem. Te csak járulékos veszteség vagy.

- Az sem érdekel. - A ketchupba mártottam két szem krumplit, és a számba tömtem. - Csak az számít, hogy most ezt a finomságot eszem.

- Jáááj.

- Ugye? - röhögtem.

- Vigyázz, hogy evés közben ne röhögj ennyire. Ha felszippantod az ételt, tüdőgyulladást kaphatsz és meghalhatsz.

Nyeltem egyet.

- Fogalmam sincs, mit mondjak erre a megállapításra.

- Nagyon köszönöm, Wessy, hogy vigyázol rám - mondta. - Ez például tökéletes lenne.

Felkaptam még egy sült krumplit.

- Köszönöm szépen, Wessy, hogy idiótaságokkal szórakoztatsz, amíg eszünk. Ez legalább nem unalmas.

- Oké, ez jó.

- Ugye?

Csend lett, miközben ettünk, de amolyan kellemes csend. Teljesen belemerültem az evésbe, mire egyszer csak megszólalt:

- Ne értsd félre, de úgy eszel, mint egy férfi.

- Cseppet szexista vagy?

- Hadd fogalmazzam újra. - Megköszörülte a torkát, megtörölte a kezét a szalvétában, felemelte az egyik ujját, és így folytatta: - A társadalom - tévesen - azt várja el egy csinos lánytól, hogy salátát egyen, és piszkálgassa az ételt, de te úgy falod ezt a hamburgert, mint aki hetek óta éhezik. És mint akit minden bizonnyal farkasok neveltek.

Vicces volt, de valamiért idegesített, ahogy a „csinos” szót használta. Csinosnak talál?

- Szeretek enni. Perelj be.

Kicsit hátradőlt a székében, és megroppantotta a bal keze ujjperceit.

- Szóval, mi a terved ma estére? Hogyan fogod megnyerni Mikey-t, ha egy-az-egy elleni meccset szervezek neked?

Megakadt a lemez - Wes az ujjperceit ropogtatja? Ez komoly? Az ujjropogtatás olyasmi volt, amit ugyan nem tekintettem kizáró oknak, de valahányszor meghallottam, ijedt kiskutya módjára rezzentem össze, és körülnéztem, honnan jön a hang. Általában feszült lettem tőle.

- Nos - mondtam, és megtöröltem a számat egy szalvétával, mielőtt újabb adag sült krumpliért nyúltam. - Bevetem a dupla dinamitot. Először is azzal kezdem, hogy megbirizgálom a szentimentális oldalát, és léleksimogató nosztalgiázással felidézem azokat a pillanatokat, amikor a kabócák dalát hallgattuk.

- Nem rossz - mondta, és megroppantotta a jobb keze ujjperceit is. - A léleksimogatás mindig nyerő.

Néztem a félmosolyát, és azon tűnődtem, miért tudom tolerálni az ujjpercek reccsenését. De valahogy illett a karakteréhez.

- Tudod, azt hiszem, a többit megtartom magamnak.

- Ugyan már. - Kinyújtotta a kezét, és megigazította az arcom melletti hajszálat, ami sehogy nem akart egyenesen állni. - Jól fogok viselkedni.

Miért volt az, hogy a fizikai közelsége, és az, hogy gond nélkül megérintett - összekócolta a hajamat, megigazította a frizurámat, finoman

meglökött -, mindig felkavart? Odébb paskoltam a kezét, elvettem tőle egy sült krumplit, és nagyon nyugodt hangon azt mondtam:

- Kösz, de ne.

Azonban legbelül teljesen kiborultam. Mi az isten történt? Az ujjropogtatás bizonyítottan mindig előhozta belőlem a „nem a te embered” elutasító érzését - legalábbis eddig. Ez volt a vészcsengő, hogy bármelyik alakulófélben lévő, romantikus kapcsolatból ki tudjak menekülni. Most pedig itt voltam, alig egy méterre Westől és az ujjbegyétől, és majdnem kedvesnek találtam a szokását… Sőt már-már szerethetőnek.

Ez nagyon-nagyon rossz hír.

Mert A) Wes volt a rosszfiú, B) Anya figyelmeztetett, hogy nem szabad belezúgni az ilyen srácokba, és C) egyáltalán nem érdekeltem, lásd az előző esti megjegyzését: „Számomra itt tényleg nincs semmi.” Mi a fenét csináltam az érzelmeimmel?

- Ó, istenem, legyőztél.

- Mi? - Körülnéztem, nem tudtam, miről beszél. Nyelt egyet, és felkapott egy szalvétát.

- Te hamarabb megetted.

És tényleg. Ránéztem a tányéromra, teljesen tiszta volt, leszámítva néhány apró szaft- és ketchupfoltot és egy kevés sót. Az övén viszont még mindig volt három falat hamburger és egy kisebb kupac sült krumpli.

- És?

- Szent szar, milyen gyorsan eszel.

- Vagy szent szar, te eszel úgy, mint egy nyolcvanéves.

Hunyorogni kezdett.

- Kéred a maradék krumplimat?

A zsíros, házi sült krumplira néztem.

- Nem eszed meg?

Felém tolta a műanyag tálat.

- Ez a kis öregember jóllakott.

Felkaptam négy szem sült krumplit, és belemártottam a ketchupjába.

- Hát, akkor köszönöm, nagypapa.

Ahogy faltam a krumplit, nem tudtam figyelmen kívül hagyni, hogy egyáltalán nem várom a vacsora végét. Jól éreztem magam Wesszel. Egész idő alatt mosolyogtam (amikor nem akartam szemmel verni), és bár tudtam, hogy Michael vár, nem nagyon volt kedvem innen elindulni.

De csak azért, mert minden olyan simán ment köztünk, és éppen ez zavart össze. A barátságunk annyira komfortos volt, hogy alaposan fel is kavart mindent.

Bumm.

A Harry és Sally című film jutott eszembe. Leszámítva a végét, ahol összejönnek.

- Szerinted a férfiak és a nők lehetnek barátok, Bennett?

Felemelte a poharát.

- Persze. Szerintem mi is azok vagyunk. Nem?

- Azt hiszem, igen.

Igyekeztem higgadt maradni. Nem is sejtette, mit jelent nekem az elmúlt hét és az ő barátsága. Őszintén szólva én sem fogtam fel, de az a tény, hogy volt néhány mély beszélgetésünk Anyáról, az életem összes többi kapcsolata elé emelte ezt.

- Furcsa, igaz? - Ivott egy kortyot, de nem vette le rólam a tekintetét, miközben nyelt. - Soha nem gondoltad volna, hogy ez a hülyeség megtörténik, ugye?

- Biztosan nem. Lenyeltem a krumplit, és újabbért nyúltam. - De sokan mondják, hogy nem működik ez a…

- …ez a Harry-Sally-dolog?

- Honnan tudsz te erről?

- Anyukám imádja azt a filmet. Láttam párszor.

- Párszor? Látod? Tudtam, hogy szereted a romkomokat!

- Ó, az isten szerelmére, nem.

Megrázta a fejét, mintha nevetséges lennék.

- Csak szeretem Billy Crystalt. Aki ilyen remek Mike Wazowski,{19} az minden másban is remek. A Harry és Sally vicces film, ennyi az egész.

- És szerinted nincs igaza? Az, hogy a végén összejönnek, szépen bizonyítja az elméletét, nem?

- Lehet. Nem tudom. - Felhúzta a vállát, amitől nekem is oda kellett néznem. A fenébe, Helena!

- Azt hiszem, van néhány jogos érve, de ez számunkra irreleváns.

- Tényleg?

- Persze. - Megvakarta az arcát, és rideg tárgyilagossággal így szólt: - Mi vagyunk a kivétel, mert én nem a barátod vagyok, hanem a te randi- tündérkeresztapád.

- Ez undorítóan hangzik.

Elvicceltem, de valójában nem tetszett, hogy azt mondta, nem a barátom.

Figyelmen kívül hagyta a viccemet, és azt mondta:

- Igaz. Egyelőre olyanok vagyunk, mintha barátok lennénk, de a tündérkeresztapa megbízatása addig szól, amíg segít neked megszerezni, amit akarsz. Ha működik a varázslat, ő nem marad melletted a tündérmese végkifejletéig. Az azért elég rémisztő lenne, nem?

- Tényleg? Rémisztő? - Megjátszottam a nevetést, mintha egy hullámhosszon lennénk. Most azt akarta mondani, hogy ha Michael mellett kötök ki, akkor nem leszünk többé barátok? Hogy igazából most sem barátok vagyunk, hanem csupán szerepeket játszunk, hogy valóra váltsuk a kívánságomat?

Azok után, amit tegnap este mondott, már értettem.

- Úgy van, Buxbaum. - Átnyúlt az asztal túloldalára, és az ujjával megérintette az orrom hegyét. - Iszonyatosan rémisztő.

Mindent megtettem, hogy lépést tartsak vele, hogy feldolgozzam, amit mondott, és hogy mit jelent mindez számunkra. Közben azt elemeztem magamban, hogy még az ujjai ropogtatásába is beleborzongok, amikor elkezdett vigyorogni, és így szólt:

- Most pedig edd meg azt a nyavalyás sült krumplit, hogy végre elindulhassunk a te Michaeledhez.

- Kész. - Betoltam az utolsó darabot is a számba, és hátralöktem a székemet, mert ki kellett jutnom a friss levegőre, mielőtt felrobban az agyam. - Menjünk, tündérkeresztapa!

T I Z E N E G Y E D I K F E J E Z E T

„Az az illetlen érzésem van, hogy ha jól körülnézünk,

akkor igazából szerelem vesz körül minket.”

- IGAZÁBÓL SZERELEM

- Helló, Krumplifej asszonyság!

Bementem Wes után a konyhába, és elmosolyodtam, amikor megláttam a konyhaszigetnél álló Adamet. Épp pizzás csigákat rakott egy tányérra.

- Igen-igen, én volnék az - biccentettem.

- Egyébként sokkal jobban néz ki az arcod. Már nem is olyan krumplifejes.

- Hű, köszi.

- Noah-nak lelkiismeret-furdalása volt, amiért betörte az orrod, szóval, gondoskodj róla, hogy továbbra is rosszul érezze magát. - Felemelte a tányért, és felkapott egy doboz kólát. - Megérdemli.

Wes és én mögötte léptünk be a nappaliba, és egyértelmű volt, hogy mi érkeztünk utolsónak. A helyiségben többnyire ugyanazok voltak, akik a kosármeccsen is, plusz még három másik ember. Itt volt Ashley, a lány, aki lehányt; Laney (pfuuuj!); és Alex, aki odavolt Wesért.

Ez aztán a rémálomba illő hármas befutó.

- Liz, bocsánat az orrod miatt. - Noah a kanapén ült Alex és Ashley között, és az arcomra mutatott. - Most már azért egész jól néz ki.

- Köszi. És ne aggódj miatta - mosolyogtam.

- Ne már, Krumplifej, megkértelek valamire - szólt közbe Adam.

- Tudom, és bocs.

- Ó, szia, Liz! - Laney, aki a nyugágyban feküdt, most ránk mosolygott. - Nem is tudtam, hogy jöttök.

A fejemben sipító, rajzfilmfigurás hangon utánoztam őt, de csak ennyit mondtam:

- Hát, itt vagyunk.

- Sziasztok, srácok! A rágcsálnivalók a konyhában vannak, a film mindjárt kezdődik. - Michael felpattant a földről, ahol addig hevert, és felénk intett.

- Az jó - mondta Wes a hátam mögül. - Mert szerintem Liz valószínűleg kezd megéhezni.

- Haha. - Megfordultam, és ahogy ránéztem, megint izgatottság lett úrrá rajtam, ami egyben fel is bosszantott, hiszen még csak nem is tekintett a barátjának. - Én sokat eszem, te pedig vicces vagy.

- Tudom.

Nem tudtam volna úgy eltávolodni Westől, hogy ne nézzen ki hülyén, így hát együtt ültünk le a padlóra, és amint elkezdődött a film, az egész társaság elcsendesedett. Súlyos thriller volt, csendben néztük, nehogy lemaradjunk valami fontosról. De én nem tudtam a filmre koncentrálni, mert próbáltam rájönni, mik ezek az irracionális érzések bennem Wesszel kapcsolatban.

Ráadásul azért sem tudtam koncentrálni, mert a combom Wes combjához ért.

Mindketten kinyújtottuk a lábunkat, és a tenyerünkre támaszkodtunk; semmi intimitás nem volt a helyzetben. De mintha az a pont, ahol a jobb combom külső fele hozzáért az ő bal combjához, felforrósodott volna, és ezt nem tudtam figyelmen kívül hagyni. Minden idegszálammal arra az egy apró pontra koncentráltam.

Fűtenek ebben a házban?

Láttam, ahogy a tévében a sorozatgyilkos éppen végez egy pasassal - egy motorcsónak propellerébe nyomta a fejét - , de a gondolataim Wes körül jártak. Tény, hogy ha mindketten kicsit jobban hátradőlnénk, és mondjuk, a könyökünkre támaszkodnánk, akkor csak annyit kellene tennie, hogy egy kicsit felém fordul, máris fölém tudna hajolni, és tökéletesen egy vonalban lennénk ahhoz, hogy megcsókoljon.

Lenézett az ajkamra azzal a sötét szemével, és nyelt egyet a kiemelkedő ádámcsutkájával, ami valamiért mindig elvonta a figyelmemet, és aztán…

- Buxbaum.

- Hm?

Jobbra fordítottam a fejem, egy kicsit zihálva néztem rá, és úgy éreztem, mintha álmomból ébresztettek volna fel. Mi a fenét csináltam? Forró volt az arcom, ahogy kicsit közelebb hajolt, és a vállával finoman meglökött. Hunyorogva vigyorgott rám, és azt suttogta:

- Kicsit kényelmetlenül érzem magam attól, ahogy az iménti trancsírozást nézted. Szerintem még csak nem is pislogtál közben.

Ekkor viszont már pislogtam, és az arcom még forróbb lett - ha ugyan lehetett fokozni -, ahogy a sötétben suttogott felém. Elmosolyodtam, és visszasúgtam:

- Para, hogy így figyelsz, te pszicho.

És ekkor egy pillanatra megállt az idő.

Szünet.

És még mindig.

Már nem vigyorgott, az arckifejezése megváltozott. Az állkapcsa megfeszült, és alig kaptam levegőt, ahogy visszanéztem rá, a szívem hevesen dobogott, és számára is teljesen nyilvánvalóvá vált, hogy egy másodpercig a száját néztem.

A száját, ami olyan hihetetlenül közel volt az enyémhez.

Amikor ismét a szemébe néztem, biztosra vettem, hogy ha máshol lennénk - kettesben -, akkor most megcsókolna. Nyelt egy nagyot. A tekintetem lejjebb vándorolt a nyakára, majd erőteljes állán és az orrán át fel egészen a sötétbarna szeméig.

Felemelte az egyik szemöldökét, és abban a pillanatban rájöttem, hogy ezt akarom. West akartam. Michael volt a kitűzött cél, de már nem volt erőm ezzel foglalkozni.

Michaelért nem futottam volna át a pályaudvaron. De Wesért igen.

A rohadt életbe!

A jobb vállamat kicsit megemeltem, így hozzáértem az ő vállához, a pamutpólóm egy pillanatra a felsőjéhez simult.

- Menj arrébb! - huppant le mellém Noah, ezzel a dumával: - Megsüketülök, ha a visítozók mellett kell maradnom.

Neeeee!

Felültem, és egy milliméterrel közelebb húzódtam Weshez, vigyázva, hogy ne nézzek rá, miközben arrébb ültem. Az a bizonyos pillanat elillant, egyrészt csalódott voltam, hogy félbeszakítottak minket, másrészt pedig zavarba jöttem, mert nem tudtam, hogy egyáltalán megtörtént-e, amiről az imént úgy éreztem, hogy történik.

Örökkévalóságnak tűnő percekig üres tekintettel bámultam a tévét, amikor is meghallottam Wes suttogását:

- Megyek, hozok egy italt. Te is kérsz?

Vettem egy mély lélegzetet - kérlek, ne ironizálj! -, és felé fordultam. De a gúnyos arckifejezés helyett, ami Wes alapértelmezett arckifejezése volt, egy bénítóan reményteljes mosoly fogadott, ahogy a válaszomra várt.

Nyeltem egyet, és éreztem, ahogy reszketve visszamosolygok rá.

- Nagyszerű lenne. Köszi.

- Diétás kólát, ugye?

Bólintottam. Nagyon kellett koncentrálnom, hogy ne izzadjak le, miután felállt, és kiment a szobából.

Mi a fene folyik itt?

* * *

Amikor visszajöttem a mosdóból, Wes még mindig nem volt ott. Körbepillantottam a sötét nappaliban, és csak azután vettem észre, hogy kint áll a teraszon. Először nem tudtam megmondani, kivel beszélget, de aztán megláttam Alexet.

Ez aztán a hidegzuhany.

Ő kint van a csini csajjal, akiről tudja, hogy odavan érte, miközben én egyre borzalmasabban érzem magam, mert minden olyan zavaros vele kapcsolatban.

Ezt nevezem én megoldhatatlan feladványnak.

A számat harapdáltam, és hunyorogtam, hogy valamivel jobban lássam őket. Azt mondta, nem érdekli ez a lány, és el is hittem neki, hogy komolyan gondolja, de ez nem jelentette azt, hogy nem változhatott meg a véleménye, nem igaz?

És mi van, ha eleve félreértettem minden apróságot Wesszel? Lehet, hogy az én kis tündérkeresztapámat csak az érdekli, hogy nekem találja meg a szerelmet, nem pedig az, hogy velem?

Az iménti pillanat a padlón csak a képzeletem játéka volt?

Visszaültem a helyemre, és végignéztem a film hátralévő részét, de valójában inkább a két perifériámon álló embert figyeltem. Miről beszélgettek? Miért voltak kint? Totál elkalandoztam, és örültem, amikor a film véget ért, és bejöttek a teraszról.

Muszáj volt rendeznem a gondolataimat.

Körülöttem mindenki beszélgetni kezdett, én viszont borzasztóan éreztem magam, és nem találtam a helyem. Hiányzott Jocelyn. Mindennap írtunk egymásnak, mint mindig, de mostanában nem töltöttem vele minőségi időt. Az, hogy ennyi ember között voltam, akik egymás közeli barátai, bennem is felébresztette az érzést; amint hazaérek, át kell mennem hozzá.

Valójában épp itt az ideje, hogy tisztázzam vele a helyzetet.

- Tudtad, hogy Michael apukájának van egy hangversenyzongorája? - Wes a kanapé háttámlájának támaszkodva nézett le rám, és a kezét nyújtotta, hogy felsegítsen. - Fent van az emeleten, egy hangszigetelt szobában.

Megragadtam a kezét, és feltápászkodtam, és ó, édes istenem, olyan érzés volt, mint a Büszkeség és balítélet Keira Knightley-féle változatában… Egy kézfogás Mr. Darcyval…

A föld egy másodpercre megszűnt forogni, amikor a kezemre kulcsolta a nagy kezét.

De aztán ugyanolyan gyorsan újból forogni kezdett, és én teljes zavarodottságommal együtt szemtől szemben találtam magam Wesszel. Az arcát néztem - majd Michaelét, akit addig észre sem vettem -, és kapcsoltam, hogy a válaszomra várnak.

Mire is? Mi volt a kérdés? Miről beszélgettünk?

- Hűha. - Apa. Zongora. Szoba. Megvan! - Tényleg?

- Szerintem meggyőződése, hogy ha fiatal korában is lett volna ilyen szobája, akkor klasszikus zenész lesz. - Michael keresztbe fonta a karját, és hozzátette: - Megszállott.

- A mi kis Lizünk is zongorázik. - Wes előbb rám nézett, majd Michaelnek mondta: - Méghozzá jól.

- Nem, én nem… - préseltem ki magamból sietve.

- Szeretnéd megnézni? - vágott a szavamba Michael.

- Nagyon szeretném - pislogtam.

- Nos, akkor kövessen, Liz kisasszony.

Michael a lépcsőhöz sétált, én pedig utána, de majdnem megbotlottam, amikor hátrapillantottam, és láttam, hogy Wes nem jön velünk. Nevetett valamin, amit Adam mondott, ezért vettem egy nagy levegőt, és elindultam. Zakatolt a fejem, ahogy kapaszkodtam felfelé a lépcsőn.

Ez valamiféle jel volt? Azzal, hogy szó szerint lepasszol Michaelnek, képletesen azt akarta mondani, hogy átad, és lelép?

A mindenit, valószínűleg remekül szórakoztam volna, ha ez valaki mással történik. Itt volt az én gyönyörű Michaelem, aki meghívott - engem, nem Laney-t! -, hogy nézzem meg az álomba illő zeneszobájukat, én viszont csak arra vágytam, hogy lekopjon, és Wesszel legyek.

Jó ez így? Nehezen bírtam magammal.

Hogy írta volna meg anyám ezt a részt? Meglátta volna a jót a „rosszfiúban”, és megkavarta volna a cselekményt?

A francba.

Ne agyalj, Liz!

- Hol vannak a szüleid? - Megköszörültem a torkomat és leállítottam a gondolataimat. - Már egymillió éve nem láttam őket.

- Moziba mentek - felelte Michael, miközben kettesével szedte a lépcsőfokokat. - De Anya nagyon szeretne találkozni veled.

Amikor felértünk a lépcső tetejére, egy ajtóhoz vezetett, ami pont úgy nézett ki, mintha egy másik hálószobába nyílna. Kinyitotta, és…

- Ó, te jó ég!

A fényes fapadlóval lerakott szobában a tér egyik oldalán állt egy kisebb hangversenyzongora, előtte pedig egy hatalmas szőnyeg terült el. Michael elkezdett mesélni nekem a visszaverődésről, a diffúzióról és az abszorpcióról, arról, hogy a lehető legjobb hangzás kedvéért hogyan helyezték el a bútorokat a szobában, de nem tudtam rá odafigyelni.

Olyan gyönyörű volt az a zongora! Odasétáltam, és leültem az ülőkére. Szerettem volna játszani rajta - nagyon -, de az apukája nyilván nagyon jól zongorázott, én viszont ügyetlenül. Wes szeretett úgy bemutatni, mintha tehetséges lennék, mert én voltam az egyetlen korunkbeli, aki még mindig heti rendszerességgel járt különórákra, pedig legfeljebb közepesen jónak számítottam.

De végül is imádtam zongorázni. Annyira szerettem! Biztos, hogy erről Anya hangszer iránti rajongása is tehetett, de az az érzés semmihez sem fogható, amikor behunyom a szemem, és egyszerűen csak elveszek a dalban, amit már százszor eljátszottam, finomítok a tempón és a szenvedélyen, és figyelem, hogy kihallom-e az apró különbségeket, amiket megpróbáltam belecsempészni a játékomba.

- Játszhatsz rajta, Liz - mondta Michael, majd az ajtóhoz lépett és becsukta. - Apám körbeszigeteltette a szobát, így senki sem hallja, hogy játszol, amikor az ajtó zárva van.

- Ez túl szép, nem játszhatok. - A fekete zongorán egy porszem sem volt. Hogy lehet? - És ez apukád hangszere, szerintem senki más nem nyúlhat hozzá.

- Már régóta akar rajta játszani, de amióta ideköltöztünk, még egyszer sem ült le mellé. Csak nyugodtan.

Felemeltem a billentyűzet fedőlapját, megköszörültem a torkom, és azt mondtam:

- Készülj fel, hogy nem leszel elragadtatva.

- Vedd úgy, hogy felkészültem - felelte vigyorogva.

Elmosolyodtam, és elkezdtem lejátszani Adele Someone Like You című dalának elejét, mert eszembe jutott, hogy Wes azt mondta, tegyem fel a soundtrackünkre, miután telefonon beszéltünk azon az éjszakán, amikor betört az orrom.

Michael szája vigyorra húzódott.

- Tudod fejből?

- Igazából nagyon könnyű. - Hülyén éreztem magam, ahogy végigfuttattam az ujjaimat a billentyűkön. - Négy akkord ismétlődik benne. Bárki el tudja játszani.

- Én biztos nem tudnám.

A tekintetem az arcára siklott, ahogy a zongorának támaszkodva rám nézett. Olyan jóképű volt, ugyanúgy mosolygott, mint amikor először elbűvölt az általános iskolában. De nem tudtam nem azon agyalni, mit keres odalent Wes. Alig kezdtem bele a dalba, amikor kitárult az ajtó, és ott volt mindenki… Kivéve Wes és Alex…

Visszahúztam a kezem az ölembe, és a világ legnagyobb idiótájának éreztem magam.

Wes barátai rám néztek, és tuti, hogy tök furcsa lánynak tartottak, amiért itt zongorázom, ők viszont együtt szórakoznak.

És nyilvánvaló volt, hogy sokat lógtak együtt, mert az egész társaság ott folytatta, ahol lent abbahagyták, beszélgettek és úgy nevetgéltek, mintha a legjobb barátok lennének.

Laney odajött, és megállt a zongora mellett.

- El sem hiszem, hogy így tudsz játszani - mondta.

- Azt hittem, hangszigetelt a szoba.

- Hangszigetelt. - Michael ezt nekem és Laney-nek is mondta. - Lentről nem lehet hallani, de a folyosóról már igen.

- Vagy úgy.

Bután éreztem magam, ahogy ott ültem a zongoránál.

- Fantasztikus volt ez az Adele-szám.

- Á, ez egy nagyon könnyű dal. - Mintha szükségem lenne a bókjaidra, Laney. - De azért köszi.

- Akkor is nagyszerű volt, irigyellek.

Michaelre nézett, aki a jobbomon állt, és az arca szinte felragyogott Laney mosolyától. Lehet, hogy azért, mert az én estémnek már lőttek, de látva Laney arckifejezését, egy kicsit megsajnáltam Michaelt. Át tudtam érezni.

- De tényleg, egy óra alatt megtaníthatnám neked. Annyira semmiség.

- Komolyan? - Keresztbe fonta a karját, és meresztette rám a szemét. - Meg tudnád tanítani?

Wes végül megjelent az ajtóban, Alex pedig közvetlenül mögötte.

- Rendeljünk pizzát!

- Oké, benne vagyok - helyeselt Alex, és éreztem, hogy megfeszül a szegycsontom, látva, ahogy Wesre mosolyog. Ő lenézett rá, és visszamosolygott. A legszebb mosolyával, azzal a vicces, de egyben meleg és őszinte mosollyal, én pedig összeszorítottam a fogamat, amikor megrázta a frizuráját, és megkérdezte: - De honnan?

És akkor Wes rám nézett.

Csak futólag, egyetlen pillantás volt, de a tekintetünk egy rövid másodpercre találkozott, és minden idegvégződésemben éreztem. Mit csinál? Mindezek után még mindig azt akarja, hogy mellette legyek?

- Zio - mondta Noah, és a többiekkel együtt Wes és Alex után indult a szobából a lépcsőn lefelé. Bámultam az üres ajtót, képtelen voltam másra gondolni, mint Wesre és a perzselő tekintetére, valamint Alex szerencsétlen közelségére.

Épp most vacsoráztunk, Wes, mi a fenét csinálsz?

Alex kedves volt, és amikor először hallottam, hogyan érez Wes iránt, én is azt hittem, összeillenek, de most úgy gondoltam, túl komoly. Úgy értem, persze, elég vicces lánynak tűnt, de ahhoz képest, hogy Wes néha képes volt totál éretlenül viselkedni, ebből a lányból hiányzott a humor.

Különben is, volt Wesszel egy közös pillanatunk a földszinten. Vagy csak képzelődtem?

- Ha kimondod, pizza, kiürül a szoba.

Felugrottam, amikor meghallottam Michael hangját. Észre sem vettem, hogy még mindig itt van. Elmosolyodtam, és megpróbáltam lazán felállni:

- Ki ne szeretné a pizzát, nem igaz?

- Te nem akarsz pizzázni? - mutatott a folyosó felé.

- Ööö, nem, köszönöm. - Megráztam a fejem, nem akartam Wes után menni, főleg, ha Alexszel hancúrozott. - Wesszel beültünk a Stella’sba, mielőtt idejöttünk, és még mindig tele vagyok.

- Tényleg, mondta, hogy vacsorázni mentek, mielőtt idejöttök.

- Igen.

- Azt is mondta, hogy inkább csak barátkoztok, és azon gondolkodik, hogy elhívja Alexet randizni.

Próbáltam úgy tenni, mintha nem érdekelne. Elmosolyodtam, ám közben a gyomrom összeszorult ettől a nehéz érzéstől, és így szóltam:

- Igen, igaza van. Teljesen igaza van, jó fej lánynak tűnik.

- Igen. Úgy tűnik, elege lett abból, hogy ti csak barátok vagytok, úgyhogy továbblép.

- Végre. - Összeszorítottam a számat, és Michael kék szemét figyeltem. Ez az, amit akartál. Bármit is kezdenél Wesszel, az rossz, nagyon rossz ötlet lenne. A célra koncentrálj, csajszi! - Nem akartam, hogy furcsán alakuljanak a dolgok, úgyhogy jó ez így.

- Igen, lehet.

- Mikor mondta ezt neked? - Kérlek, mondd, hogy napokkal ezelőtt! - Alexről?

- Amikor a konyhában voltunk.

- Aha. - A zongorabillentyűkre néztem, és nyeltem egyet, mintha valami megakadt volna a torkomon. De hát pontosan tudtuk, hogy Wes el fogja hívni randizni, szóval semmi okom nem volt rá, hogy nyugtalanítson.

Michael telefonja pittyent egyet, ami kizökkentett a kábulatból. Lenézett az üzenetre, sóhajtott, majd visszatette a telefonját a nadrágzsebébe.

- Ööö… Jól vagy? - kérdeztem, mert aggódó arca ugyanúgy nézett ki, mint amikor általánosban leejtette a kedvenc betűkirakó játékát, és az összes kis betűdarab szétszóródott a bokrok között. Mindig is olyan ember volt, aki minden apróság miatt stresszel.

Illetve - édes istenem -, most jöttem rá, hogy semmit nem tudok Michaelről. Egyáltalán semmit. Azt felfedeztem, hogy déliesen beszél és szép a haja, de nagyjából ennyi. Persze, az a Michael, akit az általános iskolában ismertem, szerette a bogarakat, a könyveket és kedves volt, de mit tudtam róla most? Ezerszer jobban ismertem West, mint Michaelt, és valahogy kezdtem is megszeretni a szomszédomat.

A francba!

Mit kerestem egyáltalán ebben a szobában Michaellel?

Ujjait végigfuttatta a fekete billentyűkön, és a zongorát nézte. Lenyomta a középső C-t, és így szólt:

- Ez az egész ügy Laney-vel és a bállal…

A testem veleszületett reakciója a „Laney” névre az volt - amennyiben nem túl pozitív hangnemben mondták -, hogy örömömben felugrottam. De most nem tudtam rendezni az érzéseimet.

- Ti is mentek? Nem tudtam. Úgy értem, hallottam, hogy jóban vagytok. De tudod…

Elakadtam, nem akartam úgy tűnni, mintha minden pletykát ismernék.

- Hát, nem. Vagyis, egyelőre úgy tűnik, nem megyünk. - Megint felsóhajtott. - Tudod, sokat dumálunk, és Laney csodálatos lány. De épp azon a napon szakítottak a barátjával, amikor megismertem. Konkrétan akkor. Úgy találkoztam vele, hogy kint sírt a ház előtt.

- Ó.

Fogalmam sem volt, kivel járt Laney Morgan, de elég nehéz volt elhinni, hogy őt valaha bárki is dobja.

- Szóval, fogalmam sincs, mi játszódik le a fejében. Nem akarok túl gyorsan lépni, ha még nem áll készen, és főleg nem akarok belekezdeni valamibe, ha még mindig az exén lóg.

Kicsit sajnáltam őt, mert teljesen át tudtam érezni. Szeretnél valamit, de nem vagy biztos benne, hogy megkaphatod-e? Vagy hogy biztonságos-e a fogyasztása? Igen, én ezt értem. És most, hogy már tudtam, mit érzek valójában, az új, felvilágosult és érzelmileg őszinte Liz segíteni akart Michaelnek Laney-vel kapcsolatban. Tanácsot akart adni neki.

De ugyanakkor ott is akartam hagyni ezt a beszélgetést, lerohanni Weshez, mielőtt Alex elkezd úgy viselkedni, mintha ők egy pár lennének.

- Nem hívhatnád el a bálba barátként, és meglátjátok, mi lesz belőle? - kérdeztem.

- Megtehetném. - Még egy kicsit játszott a billentyűkkel. - De a bál jelentős esemény. Lehet, hogy a texasi szokások miatt, de számomra a lánykérésről, a vacsoráról, a virágokról és a többiről szól. Ez butaság?

- Ó, istenem, dehogy, gondolj már bele, kinek mondod ezt - nevettem. Felnézett, és elvigyorodott. - Így van. A kis Liz - mondtam, majd magamra mutattam. - Pontosan ugyanígy érzek. Nekem Joss-szal kellene mennem, és biztos vagyok benne, hogy jó móka lesz, de tudom, miről beszélsz. Mindig is másképp képzeltem a szalagavatót.

Lelki szemeim előtt Wes arcát láttam, és izzadni kezdett a tenyerem.

Megráztam, majd folytattam:

- Minél többet gondolkodom rajta, annál kevésbé akarok ragaszkodni a tervhez. Szeretném, ha több választási lehetőségem lenne, még akkor is, ha

esetleg nem jön össze. Szeretnék megtenni mindent, hogy varázslatos este legyen, még ha balul is sül el, de legalább nem az egyik barátnőmmel megyek, hanem valakivel randizhatok.

Kicsit lehajtotta a fejét, és rám mosolygott.

- Lehet, hogy igazad van, Liz.

- Tudom, hogy igazam van. - Kezdett izgatni a gondolat, hogy Wesszel megyek a bálba. Valaki gyorsan öntsön nyakon egy kis hideg vízzel. Mert hirtelen úgy éreztem, hogy mindig is erre vágytam. - Én azt mondom, lehet, hogy néha éppen azzal az emberrel lehet jó egy ilyen este, akire a legkevésbé számítanál. Talán már régóta ismered, csak eddig soha nem vetted észre.

Istenem, bárcsak hamarabb észrevettem volna! Az agyam kis montázsokat gyártott rólam és Wesről - a Titkos helyen, a Stella’sban, buliból hazafelé menet…

Hogyhogy előbb nem vettem észre?

- Azt hiszem, tudom, mire gondolsz - mondta Michael, miközben erősen rám bámult, a fejemben pedig megszólalt a vészharang. Nem tudtam, pontosan, miért néz így rám, de biztosan nem most volt itt az ideje.

Adam dugta be a fejét az ajtón:

- Szükségünk van rátok! Card Against Humanityt játszunk csapatokban.

- Igen! - kiáltottam fel ijedten, amiért megzavarta a beszélgetésünket. Adam lehajtotta a fejét, és úgy nézett rám, mint aki azt kérdezi, „veled meg mi van?”, Michael pedig még mindig engem bámult. Megköszörültem a torkom, megpróbáltam magamhoz térni, majd egy laza pillantással azt mondtam: - Úgy értem, számíthattok rám.

- Én még sosem játszottam ilyet csapatokban - mondta Michael, és furcsán nézett rám.

- Én sem - csatlakoztam hozzá, és alig vártam, hogy megtaláljam West.

- Csak azért játszunk csapatban, mert Alex Wesszel szeretne lenni. - Adam részvétteljes pillantást vetett rám, mintha azonos véleményen lennénk, és én nem igazán tudtam, mit kezdjek vele. - Azt mondja, így sokkal szórakoztatóbb, de én biztos vagyok benne, hogy csak mellé akar ülni.

- Hát akkor csináljuk! - Michael kedvesen mosolygott rám, de nem tudtam vele mit kezdeni. Egyáltalán nem. Csak az lebegett a szemem előtt, hogy le kell mennem a kártyapartira, mielőtt Alex véget vet a boldogságomnak.

T I Z E N K E T T E D I K F E J E Z E T

„Megcsókolt egy nőt úgy, ahogy azt kell. Azon a napon mindnyájunkat kitiltottak az uszodából, de akárhányszor csak arra jártunk, a szépséges Wendy lenézett a tornyából, egyenesen Mikey szemébe, és mosolygott.”

- A GRUND

- Még jó, hogy ilyen közel parkoltunk. - Wes gyújtást adott, és bekapcsolta az ablaktörlőt, mert kint zuhogott az eső. - Ha egy másodperccel később érkezünk, péppé ázunk.

A szívem a torkomban dobogott. A kinti iszonyatos viharhoz képest az autó sötét belső tere valósággal intimnek tűnt, amitől nagyon zavarba jöttem. Attól a pillanattól kezdve, hogy felismertem, mit érzek igazán Wes iránt, egyfajta pánikszerű késztetés kerített hatalmába, hogy elmondjam neki. Mert biztos akarok lenni abban, hogy tudja, mielőtt még Alex elcsavarja a fejét.

- Persze.

- Bocsánat a felszínes barátaim miatt.

- Ugyan, semmi gond. - Arra utalt, hogy a barátai körülbelül öt percig játszottak Card Against Humanityt, majd egyszerre álltak fel az asztaltól, amikor Noah meghozta a pizzát. Le merném fogadni, hogy veszettül vigyorogtam, amikor Alex beült a kisbuszba. - Amúgy is haza kellett volna mennem, amint vége a filmnek.

- Igen, de miért? Hónapok választanak el attól, hogy egyetemre menj, de apád még mindig beleszól az életedbe. Nem lehet, hogy kicsit túlságosan is vigyáz rád?

Átnézett a válla fölött, mielőtt gázt adott, kihajtott az utcára, a rádióból pedig felcsendült Daphne Steinbeck új dala, a Dark Love - lassú, súlyos, szexin építkező ritmussal, már-már azt fontolgattam, hogy elkapcsolok, mert túl soknak éreztem.

Túl tökéletes volt.

- Abszolút így van. Még ha tovább is lépett, sosem felejti el anyám balesetét, és azt, hogy az életben néha tényleg történhet olyasmi, amire egyáltalán nem számít az ember.

- Hűha. - Rám nézett. - Ezzel tényleg nehéz vitatkozni.

- Nem is fáradok vele.

Az eső egyre jobban esett, és Wes teljes sebességre kapcsolta az ablaktörlőket. Lassan kihajtott a Harbor Drive-ra, a Michaelék utcájával párhuzamos útra. Az utat szegélyező üzletek élénk, színes fényeit teljesen elhomályosította a felhőszakadás. Előrehajoltam, felkapcsoltam a páramentesítőt, és a lehető leglazábban megkérdeztem:

- Szóval, Alex, mi? Randiztok?

- Ezt Michael mondta? - Közelebb hajolt a szélvédőhöz, és lassított a kereszteződéshez közeledve. A lámpa zöldre váltott, és csak akkor gyorsított, amikor a keresztutcában minden autó megállt. Az út tiszta volt, ismét normál sebességgel haladtunk, de észrevettem, ahogy a távolból egy Jetta hajt ki az elé a Suburban elé, amit követtünk - érzésem szerint egy kicsit túl közelről…

- Autó!!! - Felkészültem az ütközésre, amikor az előttünk lévő féklámpa élénkvörösen felvillant a vizes, párás szélvédőn keresztül. Wes autójának kerekei próbáltak megállni a nedves aszfalton, de blokkolt a fék, és kis híján belecsapódtunk a Suburbanba.

Wes jobbra kormányozta a kocsit, ettől felugrattunk a járdaszegélyre, aztán egy nagy zöld terület felé robogtunk. Úgy nézett ki, mint egy erdő.

- Picsába-picsába-picsába! - kiabálta, miközben próbálta irányítani a kocsit. A fékre taposott, de ahogy a fényszórók megvilágították az előttünk lévő meredek, sáros lejtőt, mi csak száguldottunk lefelé a dombon, a fák irányába. Úgy nézett ki, nekimegyünk az egyiknek - kizárt, hogy elkerüljük az ütközést! -, és én olyan gyorsan mondtam el egy imát, amilyen gyorsan csak tudtam, miközben a szívem hevesen kalapált.

Megint megrántotta a kormányt, utána rögtön hatalmas döccenést éreztem, mintha nekimentünk volna valaminek. Attól féltem, fejre állunk.

De ehelyett megálltunk.

Ránéztem Wesre, az arca kipirult, mintha csak futásból jött volna vissza. Mindketten nehezen lélegeztünk, hallottuk az ég dörgését és az esőcseppek kopogását az autó tetején, a rádióban pedig még mindig a Dark Love szólt.

- Most mi van?

- Jól vagy?

Még mindig a kormányt szorította, és dermedten pislogott rám, majd elengedte, és leállította a motort.

- Atyaisten, Liz!

- Jól vagyok. - Megpróbáltam kinézni a szélvédőn, de még mindig nem láttam semmit. - Ó, jézusom, egyben vagyunk…?

- Bakker! - Az ülésnek dőlt, és nagyot sóhajtott. - Ez durva volt.

Durva volt. Attól a pillanattól kezdve, hogy a fékre taposott, mostanáig talán egy perc telt el, de az a perc egy órának tűnt, és én azon aggódtam, hogy meg fogunk halni. Aggódtam, hogy apám hogyan élné túl, ha történne velem valami, aggódtam Joss miatt, aggódtam Wes anyja miatt, és gyászoltam a tényt, hogy soha nem kerülök helyzetbe Wesszel.

Hát nem bizarr?

- Elképesztő, hogy egyben vagyunk - mondtam, és eszembe jutott, ahogy Wes félrerántotta a kormányt. - Hihetetlen voltál - mondtam.

Kicsatolta a biztonsági övét, de nem nézett rám.

- Mármint hihetetlenül vakmerő, hogy ilyen időben egyáltalán autóba ültem.

- Nem, arra gondolok, hogy úgy vezettél, hogy elkerültük a karambolt a másik autóval, és megóvtál minket attól is, hogy fába csapódjunk. - Kicsatoltam a biztonsági övemet, és hozzátettem: - Köszönöm.

- Még ne köszönd meg. Lehet, hogy elakadtunk. - Átnyúlt előttem, kinyitotta a kesztyűtartót, és addig kotorászott, amíg elő nem került egy zseblámpa. - Maradj itt, megnézem.

Kinyitotta az ajtaját, és kiszállt. Megpróbáltam kikukucskálni a szélvédőn át, hogy én is lássam, mi a helyzet, de az ablak annyira be volt párásodva, hogy semmit sem láttam. Kinyitottam az ajtót, kiszálltam, azonnal bőrig áztam, és belesüppedtem a sárba.

- A francba! - Lehajtottam a fejem, és átfutottam a kocsi előtt, ahol nagy nehezen megláttam a kerék mellett térdelő West. Megálltam mellette, és leguggoltam. - Ez komoly? Egy kő? - kiáltottam.

Úgy tűnt, a kerekünk egy hatalmas kőnek ütközött, és el is akadt rajta. Az autó első kereke szó szerint elemelkedett a földtől. Wes hunyorgott, az eső az arcára csorgott, és meglepetten nézett rám.

- Azt hiszem, azt mondtam, várj meg a kocsiban.

- Nem vagy a főnököm! - kiabáltam az esőben, és az arca egy másodperc alatt kőkemény komolyságból kedves lágyságra váltott. - Különben is, ha te meghalsz, én itt ragadok egyedül - tettem hozzá.

- Igaz - harsogta, megragadta a nedves kezemet és felhúzott. - Visszaülök a kocsiba, nem akar a hölgy is csatlakozni hozzám?

- De, nagyon is.

Ahelyett, hogy átjött volna az én oldalamra, kinyitotta a saját ajtaját, és finoman betessékelt. Kuncogtam, és bemásztam, a nagy vezetőoldali ülés közepére csúsztam, és amikor ő is beült, majd becsapta az ajtót, az autó belsejét hihetetlenül hűvösnek éreztem.

Néhány másodpercig csendben voltunk, mindketten a vizet törölgettük az arcunkról, és az ázott hajtincseinket igazgattuk. Aztán elővette a telefonját, és tárcsázott egy számot.

- Felhívom apámat - mondta, a füléhez emelte a telefont, és a kormánykerékre nézett. - Ő gyorsan ideér, és a haverjának van vontatója.

- Király. - Lenéztem, és azt suttogtam: - Jaj, ne, a Converse-em!

Vizes, ragacsos sár borította a cipőmet, és ez a kelleténél jobban feldühített. Végül is csak egy tornacipőről volt szó, ami sáros lett. De… azt akartam, hogy olyan tökéletes maradjon, mint amilyen volt, amikor Wes odament a Devlish kasszájához, és kifizette.

Talán kihipózom, ha hazaértem.

Lehúztam a napellenzőt, belenéztem a tükörbe, amíg Wes elmondta az apjának, mi történt, és hol vagyunk. Megtörölgettem az arcomat, hogy ne legyen olyan szemem, mint egy mosómedvének, de a remegő ujjaimmal nem sokra mentem.

Visszahajtottam a napellenzőt, és nagyot sóhajtottam. Megrázott a baleset, de amit ebben a furcsa adrenalinlöketben éreztem, valami több volt.

Mert ahogy Wes autója ott állt egyik kerekével a levegőben, eszembe jutott, milyen kiszámíthatatlan az élet. Nem érdekes, mit tervezel, nem számít, mennyire mész biztosra, mindig jöhet valami váratlan helyzet, ami mindent megváltoztat.

Ez elgondolkodtatott.

Ha Anya még élne, vajon mostanra megváltoztatta volna a véleményét arról, hogy kik a rosszfiúk? Nekem úgy tűnt, hogy éppen az autóbalesetek, az elvesztett szerelmek és az összetört szívek miatt kellene minden pillanatot megragadnunk, és átadni magunkat az örömteli eseményeknek. Ő nem ezt szeretné?

Nem azt szeretné, hogy spontán éljem az életemet ahelyett, hogy egy szépen megszerkesztett, tizenkét pontos Courier betűtípussal megírt forgatókönyv szerint élek?

- Tíz perc múlva itt lesz. - Wes bedobta a telefonját a pohártartóba, és rám nézett. - Annyira sajnálom, Lib.

Elfojtottam egy borzongást, és azon tűnődtem, vajon így akart-e szólítani. Általában csak akkor mondta ezt, amikor ugratott, de ezúttal személyesnek hangzott. Intimnek. Olyan érzésem volt, mintha eggyé váltunk volna. Nem csengett jól a hangom, amikor így feleltem:

- Ne aggódj, nem hajtottál neki a fának, szóval, minden rendben van.

Ettől megenyhültek az arcvonásai.

- Jó.

Összeszorítottam az ajkamat, ideges voltam, főleg azért, mert nagyon- nagyon el akartam mondani neki, mit érzek, és mit akarok. Vettem egy nagy levegőt, és megszólaltam:

- Wes.

- Szia. Visszatért a göndörséged. - Kicsit hunyorított, miközben halvány mosoly jelent meg a szája szélén. - Azt hiszem, hiányzott.

Tétován felemelte a kezét, mintha meg akarná érinteni a nedves hajamat, de aztán visszahúzta.

Csalódottság lett úrrá rajtam, amit próbáltam nevetéssel álcázni.

- Nem te voltál az, aki kérte, hogy egyenesítsem ki a hajam?

- De, én. - A bőre is nedves volt az esőtől - hát persze -, és egy vízcsepp készült lecsöppenni az orra hegyéről. Az a barna szempár végigvándorolt az arcomon, elmerült a tekintetemben, az arcomon és a számon, mielőtt rekedt, mély hangon folytatta: - És azt hiszem, megbántam. Hiányoznak a ruháid és a göndör hajad. Akkor nézel ki a legjobban, amikor önmagad vagy.

„Akkor nézel ki a legjobban, amikor önmagad vagy.” Ó, atyaég!

Annyira közel voltunk egymáshoz, hogy az ajkunk között csak pár centi volt, ahogy ültünk egymással szemben az autó nagy sofőrülésén. Úgy éreztem, mintha nem lenne senki más a világon, csak én és Wes a párás ablakú kocsiban, ahogy a zuhogó eső bezárt minket ide. Azt akartam, hogy odahajoljon hozzám, és megcsókoljon - annyira akartam -, de tudtam, hogy nem fog.

Hogy honnan tudtam?

Mert egész életemet azzal töltöttem, hogy Wes Bennett tudtára adjam, mennyire, de mennyire nem akarom, hogy megcsókoljon. Lélegzetvisszafojtva válaszoltam:

- Jé, köszi, Bennett.

- Komolyan mondom - suttogta.

És akkor döntöttem.

Összeszedtem a bátorságomat, és finoman a nyakára csúsztattam a kezem, közben elfordítottam a fejem, és az ülésen egy kicsit közelebb húzódtam hozzá. A parfümje illata keveredett az eső illatával, és mindenütt őt éreztem.

Wes egy másodpercre megdermedt, mozdulatlanná vált, ahogy a szám a szájához simult. Túl későn kapcsoltam, hogy mi van, ha ő nem is akar megcsókolni. Visszavonuljak, és tegyek úgy, mintha nem történt volna semmi? Játsszam el, hogy „bocsika, a balesettől kissé megzakkantam, és véletlenül rácuppantam a számmal a szádra”?

És akkor, mintha villámcsapás érte volna, Wes vett egy mély levegőt, és a két tenyere közé fogta az arcomat. Visszacsókolt. Én Wes Bennettet csókoltam, ő pedig visszacsókolt.

A lélegzet-visszafojtott félénkségből egy pillanat alatt forróság lett.

Megdöntötte a fejét, és pont úgy csókolt, ahogy Wesnek csókolni kellett: vadul, édesen és nagyon magabiztosan - mindezt egyszerre. Pontosan tudta, mit csinál, ahogy nagy kezét a hajamba fúrta, de leheletének remegése és enyhén reszkető érintése volt a legvonzóbb. Az a tény, hogy ő is ugyanannyira átadta magát a helyzetnek, mint én.

Wes még közelebb húzott magához az ülésen, így a mellkasunk összeért. Életemben először értettem meg, milyen az, amikor az emberek teljesen megfeledkeznek a külső körülményektől, és vadul, semmivel sem törődve szexelnek az autó első ülésén. Legszívesebben átöleltem volna a lábammal, az ölébe ültem volna, hogy felfedezzek mindent, amit két test fel tud fedezni. Pedig én még mindig (mondhatni) szűz voltam.

Nem tudtam megálljt parancsolni a kezemnek, hogy ne tévedjen minden elképzelhető helyre, ahogy elvesztem ebben az átható, végtelen pillanatban. A kapucnija alá csúsztattam a kezem, közben éreztem, hogy finoman megharapja az alsó ajkamat, aztán az arcát simogattam, és éreztem erős állkapcsát, ő pedig úgy csókolt, mintha ez lenne a munkája, és fizetésemelést követelne. Felnyögött, amikor a hajába túrtam a kezem - úgy tűnt, élvezi -, én pedig azt akartam, hogy örökké így essen az eső, és soha ne álljon el.

Csak akkor tértem vissza a valóságba, amikor háromszor is kimondta a nevemet - a számba suttogva.

- Liz.

- Hmmm? - Kinyitottam a szemem, de a látásom kissé fókuszálatlan volt. Elmosolyodtam, amikor megláttam a csinos arcát egész közel az enyémhez. - Mi az?

Sötét szemével nagyon hunyorgott, amikor azt mondta:

- Azt hiszem, itt van az apám.

- Mi?

Abszolút nem voltam képben, csak pislogtam rá, és éreztem, ahogy a kezével a derekamat simogatja. Szerintem azt sem vettem volna észre, ha egy falka veszett kutya rohan el mellettem.

Aztán megláttam a fényszórókat az autója mellett.

- Ó. - Vettem egy mély lélegzetet, végigsimítottam a hajamon, kicsit hunyorogtam, amikor az éles fény mindent megvilágított. - A francba - suttogtam.

- Talán beszélnem kéne vele, mielőtt kinyitja az ajtódat. - Az ajka szinte a fülemhez ért, egészen halkan beszélt hozzám. - Oké? - Alig nyitottam ki a szemem, amikor éreztem a forró száját a fülcimpám mellett. - Libby?

Megráztam a fejem.

- Szó se lehet róla.

Erre olyan cinkos-pimasz kuncogás tört ki belőle, amitől engem tetőtől talpig kirázott a hideg. A lehelete testem minden idegvégződését csiklandozta.

- Nekem megfelel, ha maradunk, feltéve, ha nem bánod, hogy apám így lát minket.

- Rendben, menj csak. - A mellkasára csúsztattam a tenyerem, amitől olyan érzésem lett, mintha az enyém lenne, és piszkosul élveztem, hogy érzem a tenyeremben a mellkasát. A tekintete pár másodpercre a kezemre tévedt, összeráncolta a homlokát, de aztán kisimultak a vonásai. - Úgyis végeztem veled - vetettem oda.

- Mindegy, Miss Szóselehetróla. - A mosolya elárulta, pontosan tudja, milyen hatással volt rám. Kinyitotta az ajtót. - Mindjárt jövök, Elizabeth.

- Itt leszek, Wessy - mondtam, amire még több cinkos kuncogás volt a válasza, majd kiszállt, és becsapta maga mögött az ajtót.

Lesimítottam a nedves ruhámat, és próbáltam megigazítani a hajamat is. Istenem, istenem, istenem, ez most tényleg megtörtént? Úgy éreztem, Wes apja már a tekintetemből is meg tudja állapítani, hogy a fiával smároltam, de valószínűleg nem sok mindent tehettem volna ellene.

- Hahó. - Nyílt az utasoldali ajtó, és Wes hajolt be mellettem. - Apa csak Webb teherautójával tudja kihúzni innen a kocsit, úgyhogy most hazavisz minket, és majd visszajön az autóért.

Pislogtam, és azon tűnődtem, eddig miért nem azzal töltöttem az egész életemet, hogy elragadtatással bámulom az arcát. Most is elidőztem rajta egy kicsit.

- Oké.

Szexin vigyorgott, és esküdni mernék, tudta, mire gondolok. A fülemhez hajolt, és azt súgta:

- Nem gondoltam, hogy ilyen hamar ideér.

Egész testemet melegség járta át, amikor felemelte a fejét, és egymásra mosolyogtunk.

- Én sem - vallottam be.

- Gyertek, gyerekek, mielőtt én is bőrig ázom - kiabálta Mr. Bennett valahonnan Wes mögül, majd beszállt a kocsijába, és becsukta az ajtót.

Wes kinyújtotta a kezét, és amikor megfogtam, és kimásztam a kocsiból, nem engedte el. Ehelyett hosszú ujjait az ujjaim köré fűzte anélkül, hogy rám nézett volna, és a zuhogó esőben az apja kocsijához vezetett.

Wes Bennett fogta a kezemet. Kinyitotta a hátsó ajtót…, és egy nagy doboz volt az ülésen.

- A másik oldalra - mondta az apja, Wes pedig elengedte a kezemet, és kinyitotta helyettem az anyósülés ajtaját. Beszálltam, ő pedig rám kacsintott, mielőtt becsukta.

Nagy bajban voltam, mert ettől a kacsintástól konkrétan elszédültem.

- Köszönöm - mondtam, amikor becsukta az ajtót, átrohant a másik oldalra, és beszállt hátra. Nemcsak kínos volt elöl ülni az apja mellett, de borzasztóan szerettem volna Wes mellett lenni.

- Köszönjük, hogy eljött értünk, Mr. Bennett.

- Nincs mit, édesem. - Becsatolta a biztonsági övet, és sebességbe tette a kocsit. - Amikor legutóbb vittelek valahova, még elég kicsi voltál.

Elmosolyodtam, és eszembe jutott, amikor mindannyiunkat elvitt a Dairy Queenbe, ahol teljes áramkimaradás volt.

- A Dairy Queen, igaz? Az tíz éve lehetett.

- Így van - bólintott.

Ahogy kikanyarodott a Harbor Drive-ra, azt kívántam, bárcsak láthatnám Wes arcát, és tudnám, mire gondol. Vajon ő is annyira felpörgött, mint én -

jó értelemben? Talán azon gondolkodik, hogy később találkozzunk, és még egy kicsit hancúrozzunk?

Vajon érdeklem őt, úgy igazán?

Mert én magamon kívül voltam az izgalomtól, és majd’ szétrobbantam a párás autóban folytatott, ötperces játékunktól.

Az apja az autó helyzetéről kezdett beszélni, Wesszel egész úton hazafelé ezt elemezték, én közben csak bámultam kifelé az ablakon, és újra meg újra lejátszottam fejben a csókunkat. Amikor Mr. Bennett behajtott a kocsifelhajtónkra, felkaptam Helena elviteles dobozát és a táskámat. Fogalmam sem volt, mit mondhatnék, csak ennyit sikerült kipréselni magamból:

- Köszönöm a fuvart.

- Nincs mit. Örülök, hogy találkoztunk, drágám.

Kiszálltam, becsaptam az ajtót, és futottam az esőben, amíg be nem értem a fedett verandánkra. De… Az nem lehet, hogy ne mondjak valamit Wesnek, ugye? Nem hagyhattam, hogy ennek az estének Stuart Bennett mondja ki a végszavát.

Figyeltem, ahogy a kocsijuk elhagyja a felhajtót, és beáll a szomszéd ház elé, és amint láttam, hogy Wes kiszáll a garázsban, letettem a kezemben lévő cuccot, és kirohantam az esőbe. A kertjük sarkánál megálltam.

- Wes! - kiáltottam.

Szakadt az eső, de újra a nevét kiáltottam, és próbáltam valahogy magamra vonni a figyelmét. Odanézett, de túl erősen esett ahhoz, hogy ki tudjam venni az arcát. A víztől az arcomra simult hajam.

- Köszönök mindent! - kiabáltam.

Visszarohantam a verandára, hátrafésültem víztől csöpögő hajamat, és elővettem a kulcsomat.

- Libby!

Mosolyogva megfordultam, és ott állt Wes a zuhogó esőben a kertünkben. Megbillentettem a fejem, és azt kérdeztem:

- Mi van?

- Azt mondtad „mindent”! - Már a ruhája is csuromvizes volt. - Ez azt jelenti, hogy a csókot is megköszönöd?

Nevettem, és felvettem Helena dobozát.

- Tudhattam volna, hogy elrontod!

- Nem, Buxbaum. - Kezével beletúrt a nedves hajába és egyenesre igazgatta, de közben rám vigyorgott az esőfüggöny mögül. - Ez túl

tökéletes volt ahhoz, hogy bármi tönkretegye. Jó éjt.

Szó sem lehet róla. Sóhajtottam, és éreztem, hogy tűzforró vagyok, de közben vacogtam a hidegtől.

- Jó éjt, Bennett.

* * *

- Istenem, istenem, istenem! - Becsuktam magam mögött az ajtót, és vizes homlokomat a hűvös fehér fának támasztottam. Mi volt ez, és mit jelentett? - Te jó ég!

- Ennyire jó volt?

Megfordultam, Helena ott ült a kandalló melletti széken, még mindig egy könyvvel a kezében, Ciciperverz az ölében aludt, ő pedig vigyorgott. Próbáltam dühös lenni, vagy zavarba jönni, de nem tudtam megállni, hogy ne mosolyogjak. Beletúrtam a nedves hajamba, és csak ennyit mondtam:

- Ne tudd meg.

- Gyere be a konyhába, mielőtt felébresztjük apádat. - Felállt, mire Cicc nyűgös morgás kíséretében leugrott a padlóra. Helena letette a könyvet, és felém gesztikulálva elindult a konyha irányába. Amint odaértünk, felkapta az ételét, hozzám dobott egy törülközőt, és azt mondta:

- Most pedig mesélj el mindent!

Kuncogtam - nem tehettem róla -, és a törülközővel a hajamat törölgettem.

- Én, ööö, nagyon jól éreztem magam ma este Wesszel.

- Igen…? - Kinyitotta az elviteles dobozt, és bedugta a mikróba. - És…?

- És. - Tovább dörzsöltem a hajamat, és újra magam elé képzeltem, amint csókolózunk. A lélegzetvételének hangját, a parfümje illatát, a kezének érzését, ahogy az arcom fogta…

- Hé. Elnézést. Koncentrálnál egy percre?

Ezen megint elkezdtem nevetni.

- Nem tudok, oké? Sajnálom, de képtelen vagyok koncentrálni, mert hihetetlen éjszakám volt, pont Wes Bennett-tel. Egy elképesztő éjszaka, ami azzal végződött, hogy úgy csókolt meg, mintha a műfaj világbajnoka lenne. Totál kész vagyok, Helena.

- Nem is értem. Persze, tudom, hogy ő volt az örök ellenséged, mégis mindig azt éreztem, hogy nektek egymásra kell találnotok.

- Tényleg? - Letettem a törülközőt a pultra. - Istenem, annyira figyelmetlen voltam. Valahogy olyan sokáig sikerült figyelmen kívül hagynom, hogy Wes vonzó, vicces és okos, valamint, hogy ő az egyetlen ember, aki mellett teljesen önmagam tudok lenni. Annyira elvakított Michael gondolata, hogy észre sem vettem, mi történik köztünk.

- De ez jó, ugye? - Helena mosolyogva támasztotta a pultot. - Nekem úgy tűnik, hogy nagyon-nagyon jó.

Kinyitottam a hűtőt, és még mindig mosolyogva feleltem:

- Félek kimondani, de szerintem az lehet.

Bár… Még mindig aggódtam Alex miatt. Tudtam, mit mondott róla, de az érzések olykor változnak. Csak azért, mert a múltkor nem volt az „esete”, még nem jelenti azt, hogy ha nem töltenek együtt több időt, amikor a szépségében gyönyörködhet, nem gondolja meg magát.

Összetette a kezét.

- Mi van, ha elhív a bálba?

Majdnem elejtettem a narancslevet, amikor ezt mondta. Kicsit kihúztam magam, és miközben még mindig a hűtőbe bámultam, magam elé képzeltem az arcát, ahogy sötét szeme szinte feketének tűnt a csókolózás után. Wes Bennettről volt szó, és mégsem. Wes 5.0-s verziójáról, a kész férfiről, én mégis meg voltam zavarodva, mert fogalmam sem volt, hányadán állunk. Hihetetlenül jól csókol - ez volt az egyetlen biztos dolog. De vajon még mindig segíteni akar Michaellel? Ugye nem?

Nem tudtam, hogy akar-e valamit tőlem, de kétségbeesetten reméltem, hogy a csók hevessége azt jelenti, hogy igen.

Most az egész Michael-ügy butaságnak tűnt. Bárcsak visszamehettem volna az időben, és Cupidót játszhattam volna Michael és Laney mellett ahelyett, hogy az összes trükkömet erre fecsérlem. Reméltem, hogy a Michaellel folytatott őszinte beszélgetés a zongoránál megadta neki a szükséges ösztönzést, hogy randira hívja Laney-t.

- Biztos vagyok benne, hogy nem fog. - Becsuktam a hűtőszekrényt, és végiggondoltam a bált reálisan, még akkor is, ha szegény, zavarodott kis énem toporzékolt a gondolatra. Függetlenül attól, hogy folyton csipkelődtünk egymással, Jossnak megígértem, hogy vele megyek, és ehhez tartanom kellett magam. Eddig szerencsém volt, a barátságunk nem ment rá a hülyeségeimre, úgyhogy most rajtam a sor, hogy ez így is maradjon. - Ráadásul randim is van.

- Josst zavarná ha Wesszel mennél?

- Szerintem igen, de mi lenne, ha mind együtt mennénk…?

A két, számomra legfontosabb emberrel készülni a szalagavatóra? Ez sokkal csodálatosabban hangzott, mint amit eddig elképzeltem a tökéletes napról.

- Nos, bármi is történjék - mondta Helena -, örömmel vállalok egy szalagavató előtti styling- és wellnessnapot.

Lecsavartam a gyümölcslé kupakját.

- Ez nagyon jól hangzik. De neked is el kell jönnöd.

Komolyan gondoltam. Azt akartam, hogy ott legyen velem.

Felvonta a szemöldökét.

- Tényleg?

Megvontam a vállam, és azt mondtam:

- Úgy értem, ha felbosszantasz, akkor majd megmondom a fodrászodnak, hogy rövid frufrura vágysz.

- El tudod egyáltalán képzelni, hogy állna nekem ezzel a homlokkal?

- Mindenkinek borzalmasan áll. Pont.

A beszélgetésünk után felmentem a szobámba, és küldtem Jocelynnek egy SMS-t Wesről, ami után még vagy egy órán át üzengettünk egymásnak.

Én: AZT HISZEM, NAGYON-NAGYON TETSZIK.

Joss: EZ TELJESEN EGYÉRTELMŰ.

Én: SZERINTEM ÉN IS NAGYON-NAGYON TETSZEM NEKI.

Joss: MESÉLJ EL MINDEN APRÓ RÉSZLETET!

Azt nem említettem, hogy csókolóztunk, ami furcsa, mert… általában mindent elmondtam Jossnak. Kivéve az utóbbi időben. De annyira tökéletes volt - mind a csók, mind az édes megjegyzése a stílusomról -, hogy nem akartam, hogy Joss véleménye belerondítson a hibátlan esténkbe.

Nagyon sokáig fennmaradtam, hogy összeállítsak egy „Wes & Liz” lejátszási listát, és úgy aludtam el, hogy közben magam elé képzeltem az arcát, amikor megcsókolt. Ahogy rám nézett - mintha nem akarná elhinni, hogy mi történik, és mintha meg akarná ismételni -, ennek a pillanatnak már a puszta emlékétől is elgyengültem.

A tekintete egyszerre volt lágy és forró, intenzív és édes, és azt kívántam, bárcsak lenne mód arra, hogy archiváljam az emléket, hogy soha ne veszítsem el.

Hogy is lehet ilyenkor elaludni?

T I Z E N H A R M A D I K F E J E Z E T

„- A jófiúk nem így csókolnak.

- Egy jó francot nem így.”

- BRIDGET JONES NAPLÓJA

- Ó, a jóisten áldjon meg! - Jocelyn kivette a kezemből a kávét, és a szájához emelte. - És miért ez a ruha van rajtad?

Lenéztem a cuki bagolymintás ruhámra, aztán kinyitottam a szekrényemet.

- Miért ne? Imádom.

Vágott egy pofát, belekortyolt a poharába, és a mellettem lévő szekrénynek támaszkodott.

- Reméltem, hogy maradsz az új stílusnál.

„Akkor nézel ki a legjobban, amikor önmagad vagy.” Az arcom forró lett, ahogy eszembe jutott Wes, az eső és a keze a hajamban. Azóta, hogy aznap reggel megérkeztem a suliba, nagy riadókészültségben voltam, minden sarkon és folyosón őt kerestem, a gyomrom vad remegésbe kezdett a gondolattól, hogy talán összefutunk.

Hogy talán ő is engem keres.

Istenem.

A csók óta nem küldött SMS-t, de már késő este volt, és még vissza kellett mennie a kocsijáért.

Lekaptam a történelemkönyvemet a legfelső polcról, és azt mondtam:

- Még mindig szeretem a ruháimat. Perelj be.

- Ne érts félre - mondta, miközben a kávét kavargatta a poharában. - Imádnivaló vagy, bármit is veszel fel, de azokban a menő szettekben egyszerűen ultra-imádnivaló voltál.

- Kösz, bár azt a ruhát sajnos teljesen összevéreztem, amikor betört az orrom.

Jocelyn szája megrándult, miközben a kávéspohár tetején lévő lyukba bámult.

- Még mindig nem tudom elhinni ezt az egészet.

- Ugye?

Becsaptam a szekrényemet, és Jocelynnel az iskola első épületébe igyekeztünk. Annyira csalódott voltam, hogy nem futottam össze Wesszel, főleg, hogy telefonszünet miatt délelőtt tisztára megszállott és paranoid lettem, egyre az járt a fejemben, hogy a csók biztos nem sokat jelentett neki, és abszolút semmi sem változott köztünk.

Majdnem felsikítottam, amikor ebéd közben megszólalt a telefonom. Éppen leültem az epres salátámmal és a limonádémmal, amikor megláttam, hogy Wes küldött egy SMS-t.

Wes: TETSZIK A MADARAS RUHÁD.

Körülnéztem, de nem láttam őt a zsúfolt büféasztalok egyikénél sem.

Én: EZEK BAGLYOK. HOL VAGYTOK?

Wes: A KÖNYVTÁRBAN. LÁTTALAK, PÁR PERCE ELSÉTÁLTÁL MELLETTEM. A BAGLYOK EGYÉBKÉNT MADARAK.

Én: JA.

Wes: KÉRLEK, NE PERELJ VELEM A MADARAK MIATT, BUXBAUM. CSAK AZT MONDTAM, HOGY CSINOS VAGY A RUHÁDBAN, ENNYI AZ EGÉSZ.

Elmosolyodtam, majd azonnal körülnéztem, hogy megbizonyosodjak róla, nem ólálkodik-e a közelben, és nem figyeli-e szánalmas reakciómat.

Én: EZT IGAZÁBÓL NEM IS MONDTAD.

Wes: DEHOGYNEM.

Én: HM…

Wes: MENNEM KELL. KÉSŐBB BESZÉLÜNK?

Letettem a telefont az asztalra, mintha égetné a kezemet. Később beszélünk? Az sosem jó jel, ugye? Miféle baljós érzés ez? Kinyitottam a tálcámon lévő öntet zacskóját, és rácsepegtettem a salátára, mielőtt újra felvettem a telefont, és írtam:

Én: IGEN.

Ha reggel még csak megszállott voltam, délutánra már nevetségessé váltam. Mert többet akartam tudni annál a ténynél, hogy volt egy jó csókváltásunk. Tetszettem neki? Akarta-e, hogy fogjuk egymás kezét, és még többet csókolózzunk? Elképzelhető, hogy a közeljövőben a barátom lesz, vagy az a csók csak egy laza együttlét része volt, és valójában semmit sem jelentett neki?

És ahogy suli után Joss-szal sétáltam a folyosón, eszembe jutott, hogy még nem volt alkalmam elmondani Wesnek, hogy már nem érdekel Michael. De ő tisztában van ezzel, ugye? Úgy értem, a csók azért elég világosan kifejezte ezt az érzést.

- Szerinted Wes elhív téged randizni?

A gyomrom összerándult, ahogy a csók emléke bevillant.

- Remélem.

- Ki gondolta volna? - Joss meglökte a kijárati ajtót, én pedig követtem őt a napsütésbe. - A fiú, aki az általános iskolában folyton téged szívatott, most álmaid pasija. Fura.

- Mi történik ott? - Kérdeztem zavartan. A főbejáratnál valamiféle tömeg volt. - Fogadok, hogy verekedés.

- Valószínűleg Matt Bond és Jake Headley - jelentette ki Joss.

Matt és Jake két srác volt a sulinkból. Amikor elterjedt, hogy nézeteltérésük van egymással, az egész diákság odatódult, hogy megnézzék, mi történik. Átkeveredtük magunkat a tömegen, már csak azért is, mert a kocsim a parkolóban állt, amit máshogy nem is lehetett megközelíteni.

- Hallottam, hogy bunyó lesz - mondtam.

- Jó, hogy mondod, Bagolyruha.

- Hát, pedig tényleg ezt rebesgették. - Elhaladtam néhány ember mellett, az ismételgetve: - Elnézést.

- Ó, istenem.

Felkaptam a fejem, hogy Jocelynre nézzek.

- Mi az? - kérdeztem.

Átnézett a vállam fölött. Anélkül, hogy rám tekintett volna, egyik kezével eltakarta a száját, a másikkal pedig rámutatott. Odafordítottam a fejem, követtem az ujját, és megpillantottam egy autót, amely a tér közepén parkolt. Egy fekete Grand Cherokee. Már az is szokatlan volt, hogy ott parkol, de nem ettől volt igazán feltűnő. Nem, ami szokatlanná tette, az a vezetőoldali ülésen felhalmozott sok hófehér doboz volt, mindegyik oldalán egy-egy fekete betűvel. Az egész úgy nézett ki, mint egy hatalmas Boggle-

tábla,{20} narancssárga szegéllyel, benne átlósan, piros betűkkel kirakva a kérdés: „Szalagavató?”

- Te jó ég, Liz, nyomás! - Bailey Wetzel állt a tömegben, rám vigyorgott, és kinyújtotta a karját. - Gyerünk!

Lassan fogtam fel, mi történik, mire végre megláttam Michaelt. A kocsi mellett állt, rám mosolygott, és egy plakátot tartott a kezében, amin az állt:

AKARSZ VELEM BOGGLE-T JÁTSZANI, LIZ?

Ez egy felkérés volt a szalagavatóra. Michael elhívott a bálba. Teljesen össze voltam zavarodva, de közben mosolyogtam, a körülöttem állók pedig mind tapsolni kezdtek. Michael elhívott a bálba - romantikus, figyelmes módon -, de én sokkot kaptam. Egy hete még semmi mást nem akartam, csak ezt, de most már nem.

Rogyadozó térddel, lassan odasétáltam hozzá.

Hallottam, ahogy Joss azt mondja:

- Kíméletesen, Liz!

Michael mosolygó arcára néztem. Mi a fene ez? Akárhogy próbáltam megérteni, nem sikerült. Michaellel minden egyes találkozásom katasztrófával végződött - hányás, véres orr, Laney fecsegése -, szóval ez most miért történik?

Elöntött a forróság, és feszült lettem attól, hogy ennyi ember bámul. Kényelmetlenül éreztem magam. Amikor mellé értem, fogalmam sem volt, mit mondjak. Jóképűnek és kedvesnek tűnt, minden megvolt benne, amiről az óvoda óta álmodtam.

De semmiben sem hasonlított Wesre.

Végre tisztán láthattam őt - minket -, és most, hogy képben voltam, már nem akartam, hogy Michael legyen „az Igazi”.

- Ez hihetetlen - mondtam, miközben a Boggle-ra dizájnolt autót néztem.

Fehér papírral vonta be a cipősdobozokat, majd ezeket rögzítette egymáshoz, hogy kiadjanak egy Boggle-táblát - amihez szerintem őrületesen sok idő kellett.

- Nem hiszem el, hogy ezt csináltad.

- Elég régóta ismerlek, Liz, hogy tudjam, szükséged van egy látványos gesztusra…

- És mi lesz Laney-vel? - szakítottam félbe. Suttogtam, hogy senki más ne hallja, remélve, hogy mindkettőnket megkímélhetem a nyilvános megaláztatástól.

Megrándította a vállát, és mosolyogva mondta:

- Tényleg megszívleltem, amit a zongoránál mondtál. Akárcsak te, én sem hagyom ki a lehetőséget, hátha lehet valami több is. Miért ne lehetnél te? Miért ne lehetnénk mi?

Éreztem, hogy tátva marad a szám, és gyorsan becsuktam. Ne már, ez most komoly? Valaki végre egyszer tényleg meghallgatta a szörnyű ötletemet? Kedvem lett volna felpofozni magam, amiért úgy beszéltem Wesről, hogy ki sem ejtettem a nevét a számon.

Mintha még sosem láttam volna romkomot. Ez most a tévedések vígjátéka.

A tömeg felé fordultam, és - ó, ne! - ott volt Wes. Találkozott a tekintetünk, ahogy az épület mellett állt, és kivehetetlen arckifejezéssel figyelt engem. Nyeltem egyet, és feszülten bámultam az arcát - az arcot, amelyik engem csókolt, amikor utoljára láttam.

Csendben könyörögtem annak a barna szempárnak, hogy adjon valami választ.

Vagy hogy mosolyogjon rám.

Mondj valamit, Bennett. Kérlek, Bennett.

De elfordította a fejét, és egyáltalán nem nézett rám.

Mielőtt ezt a gyomrost felfoghattam volna, láttam, ahogy Alex odalép mellé. Elmosolyodott, megragadta a karját, közelebb húzta magához, és valamit súgott neki.

Alig kaptam levegőt, ahogy néztem őket, miközben az udvaron mindenki engem bámult. A hallgatásom kezdett kínossá válni, és ennek nagyon is tudatában voltam. Körülöttünk lassan éljenezni és tapsolni kezdtek, de én csak a szívem dobogását hallottam a fülemben. Mindeközben Wesre szegeztem a tekintetemet. Felemelte a kezét, két ujját a szájába tette, és hangosan fütyült. Aztán jobb karjával átölelte Alex vállát, és felemelte a hüvelykujját.

Keserű és forró csalódás öntött el. A múltkori este - a csók meg minden - csak egy pillanat volt. Wes nem úgy érzett irántam, ahogy én iránta. Ennek így kellett végződnie.

- Ez kezd kínos lenni, és úgy két perc múlva indulnom kell. Nem akarsz esetleg válaszolni? - látszott, hogy Michael kényelmetlenül érzi magát,

ahogy ott vár rám.

Vettem egy mély lélegzetet, és egyszerűen elfogadtam a virágot, amit a kezében tartott - nem tudtam szavakat találni, amikor Wes Alexhez bújt, és fütyült, hogy mondjak igent. Aztán Michael megfordította a posztert, felfedve a hátoldalát, amelyen ugyanabban a Boggle-formátumban az állt, hogy IGENT MONDOTT.

A körülötte álló emberek tapsoltak, és - hál’ istennek - elkezdtek szétszéledni, míg én csak álltam ott teljesen lefagyva. Michael megszorította a kezemet, és azt mondta:

- Most már tényleg mennem kell, de ez jólesett a tegnap esti beszélgetésünk után, ott apám szobájában. A részleteket majd holnap megbeszéljük, oké?

- Ööö, jól hangzik.

- A tegnap esti beszélgetésetek? - Jocelyn lépett mellém, amint Michael elfordult. Tekintete összeszűkült. - Te tegnap Michael Younggal voltál?

Éreztem, ahogy elsápadok, miután a hazugságom utolért. Kerestem a szavakat, majd kinyögtem:

- Mondtam, hogy filmes esten voltunk…

- Azt mondtad, hogy Wesszel lógtál. - Megrázta a fejét. - Neked meg mi bajod van? Annyira tele van a fejed a romantikus baromságokkal, hogy hazudsz a legjobb barátodnak? De miért? Hogy randizz egy olyan sráccal, aki már mással lóg?

Nyeltem egyet, és késztetést éreztem, hogy megvédjem magam, bár tudtam, hogy rosszul teszem.

- Talán ha nem lennél ennyire elítélő, őszinte lettem volna veled. De néha totál megnehezíted a dolgot.

Joss úgy nézett rám, mintha undorodna tőlem. És joggal.

- Azt mondod, az én hibám, hogy hazug vagy?

- Nem, persze hogy nem. Istenem, annyira sajnálom. Én csak…

- Akkor mi a helyzet Wesszel? Egyáltalán kedveled őt? - kérdezte, leengedve a szemöldökét és abbahagyva a hunyorgást.

Sóhajtottam. Volt bármi okom arra, hogy most ne valljak be mindent Jossnak?

- Nos, ez a része igaz. Nagyon kedvelem őt.

Összefonta a karját a mellkasán.

- Akkor mit kerestél Michael házában, ha neked Wes tetszik?

Megigazítottam az oldaltáskámat, Kate-re és Cassidyre pillantottam, akiket eddig észre sem vettem. Joss mögött álltak.

- Igazából Wesszel mentem oda.

- Wesszel mentél oda, és Michaelnél kötöttél ki az apja hálószobájában? Most viccelsz, ugye?

- Hm, az valójában a zeneszoba volt. - Kinyitotta a száját, és mielőtt még megszólalhatott volna, folytattam: - De tudom, hogy nem ez a lényeg. Wesnek semmi baja nem volt az egésszel, azt akarta, hogy találkozzak Michaellel.

- Hát persze. - Olyan pillantást vetett rám, amitől úgy nézett ki, mint az anyja, mint egy ügyvéd, aki előtt egy hazug bűnöző állt a tanúk padján, és épp sírni készül.

- Igen. - Megköszörültem a torkom, és úgy döntöttem, tisztázom a dolgot. - Tudod, segített nekem…

- Ó, jézusom, szövetkeztél vele, hogy megszerezd Michaelt, ugye? - A szemében értetlenség tükröződött. - Tudtam, hogy ki fogsz készülni, amikor újra felbukkan. Mi ütött beléd?

- Semmi. - Pislogtam, és megpróbáltam magam tisztára mosni. - Ő és Laney nem voltak hivatalosan egy pár, szóval…

- Ez megmagyarázza a ruhákat és a kiegyenesített hajat, ugye? Akkor is hazudtál nekem, amikor vásárolni voltatok? - Csak néztem rá. Mit is mondhattam volna? - És az, hogy tetszik neked, szintén totális baromság volt?

- Csak az elején…

- Cseszd meg, Liz. - Feljebb húzta a táskáját a vállán, és elfordult tőlem. Kate felém mosolygott, mintha sajnálna, de egyértelműen Joss után akart menni. Cassidy pedig úgy nézett rám, mintha szörnyeteg lennék. Volt idő, amikor ők ketten nem foglaltak volna állást, de mióta túl sokszor pattintottam le őket a végzősök rendezvényein, Joss pártjára álltak.

- Várj! - Összeszorult a torkom, és elhomályosodott a tekintetem, ahogy néztem, hogy visszasétál az iskola felé. - Joss, várj! Sajnálom, oké? Ne vigyelek haza?

- Te inkább ne! - Felemelte a karját a levegőbe, és azt kiabálta: - Inkább gyalog megyek.

***

- Szia! - Helena a konyhában ült egy bárszéken, amikor hazaértem, a laptopján dolgozott festékfoltos pizsamanadrágban és kapucnis pulóverben. - Milyen napod volt?

- Eh. - Ledobtam a hátizsákomat a padlóra, a sírástól kifulladva, és a hűtőhöz mentem, hogy keressek valami finomat.

- Ó, jézusom, elfelejtettem. Találkoztál Wesszel? - Felnézett a képernyőről, majdnem felsikoltott, nekem pedig nagyon kellett magamon uralkodnom, hogy ne nézzek megsemmisítően. Nem az ő hibája volt, hogy megváltozott a történet.

- Ja, igen.

Elfogyott a csokipuding, és ettől a sírógörcs kerülgetett. Megint.

- Mi ez az arc?

Megvontam a vállam, és becsuktam az ajtót.

- Michael elhívott a szalagavatóra.

- Micsoda? - Helena szája nyitva maradt meglepettségében. - Te most viccelsz.

- Nem.

Bementem a kamrába, és sütit kerestem, azon tűnődve, hogy a gyomromban érezhető kellemetlen, szűnni nem akaró érzés, vajon fekély-e. Nem is igazán tudtam, mi az a fekély.

- Visszautasítottad?

- Nem. - Összeszorítottam a fogaimat. - Igazából igent mondtam.

- Igent mondtál? - Úgy kérdezte, mintha épp most mondtam volna igent a szerveim eladására a feketepiacon, vagy ilyesmi.

- Miért tennél ilyet? Istenem, Wes tudja? Jaj, szegény Wes!

Becsaptam a kamra ajtaját, és felkaptam a hátizsákomat. Szegény Wes? Szegény West nem igazán érdekelte, mi van a kis Lizzel, azonban nem volt energiám ezt elmesélni Helenának. De gondoljuk ezt át egy másodpercre. Hiszen amellett, hogy majd’ megszakadt a szívem, amiért Wes semmilyen jelét nem mutatta az irántam való érzéseinek, még át is voltam verve.

Elárult a saját szívem.

Mert sokkal jobban kellett volna vigyáznom, hogy ne zúgjak bele, mindig is tudhattam volna. Mégis megtörtént. Beleestem a kosaras rövidnadrágba, az undorító szivarkákba és az eső áztatta csókokba. De mégis hogy?

Ezen túlmenően cselszövéseket találtam ki, hazudtam és elszúrtam a világ legjobb barátságát. És - ó, igen - Laney és Michael útjába is álltam,

két olyan ember közé, akiket, úgy tűnt, egymásnak teremtett a sors.

- Igen, tudja, és hidd el, remekül elvan. Mennem kell tanulni.

- Liz?

Megálltam, de nem fordultam felé.

- Mi van?

- Tudom, hogy azt hitted, Michaelt akarod, de tényleg ragaszkodni akarsz a túlromantizált elképzelésedhez, amikor lehetne egy fantasztikus, valódi fiúd is? - „Túlromantizált elképzelések.” Bármennyire is közel járt hozzá néha, Helena nem értette. Anya megértette volna. Ő végig szurkolt volna nekem, hogy elérjem a célom. De én figyelmen kívül hagytam az aranyszabályát, és most ennek a következményeit szenvedem el. - Liz?

- Mennem kell tanulni.

- Várj… Te most haragszol rám?

Felhúztam a hátizsákomat, és kifújtam a levegőt.

- Nem. Egyáltalán nem.

- Nem akarsz…

- Nem. Istenem. - Összeszorított fogakkal mondtam, és sokkal bántóbban hangzott, mint amilyennek szántam, de képtelen voltam rá. Vele nem ment. - Csak azt akarom, hogy békén hagyjanak, oké?

T I Z E N N E G Y E D I K F E J E Z E T

„- Nem menekülök!

- Kamu!”

- HOGYAN VESZÍTSÜNK EL EGY PASIT 10 NAP ALATT

- Elmegyek futni! - kiáltottam, és lekocogtam a lépcsőn. Sarkon fordultam a nappaliban, láttam Apát, amint a kanapén ülve, lábát a dohányzóasztalra támasztva nézi a híradót. Teljesen össze voltam törve, fogalmam sem volt, miről mit gondoljak, ezért úgy döntöttem, nem okozok magamnak még több fájdalmat, inkább kimegyek a temetőbe.

Persze az is elég fájdalmas…

A konyha felé néztem, de az egyetlen mozgás, amit odabent láttam, Ciciperverz volt, aki az asztal alatti szőnyegen hempergett, és a hátsó mancsával rugdosta a játék egerét.

- Hol van Helena?

- Pont, amikor hazaértem, akkor indult itthonról, azt mondta, valami elintéznivalója van. Te jól vagy?

Nem volt kedvem érzelmes beszélgetéshez, ezért azt válaszoltam:

- Igen, csak fáradt vagyok. Azt hiszem, megfáztam.

Bólintott, rám nézett, mintha tudna valamit.

- Helena is ugyanezt mondta.

- Tényleg? - Feltettem a fejhallgatómat. - Szar ügy.

- Légy óvatos - sóhajtotta.

- Az leszek.

Bekapcsoltam a Garmint, és elindultam az utcán, szándékosan kerülve, hogy Wes autójára kelljen néznem. De vajon miért? Miért öntött el különös nosztalgia Wes ütött-kopott, öreg autója láttán, amely, úgy tűnt, hogy látható sérülések nélkül megúszta a balesetet?

Olyan nosztalgia, amitől legszívesebben ütőt ragadtam volna, és mint Beyoncé a Lemonade klipjében, látványosan kárt tettem volna az autón. Mindent lejátszottam fejben, a történtek minden egyes szörnyű másodpercét, és Wes viselkedése egyre jobban bosszantott.

Mert nemcsak arról volt szó, hogy visszautasított. Nem, hanem az a tény, hogy tudta, hogy a végcélom Michael, mégis erőltette a cukiskodást a vacsorarandival, a találkozóval a Titkos helyen, és az esős csókkal, ami olyan volt, mint a Szerelmünk lapjai egyik csúcsjelenete.

Tudta, hogy fogékony vagyok a romantikára, és ezt fordította ellenem. De miért? Hiszen utána már tovább is állt Alexszel, de akkor mi értelme volt egyáltalán? És mintha ez nem lett volna elég szar, minden alkalommal, amikor Jocelynre gondoltam, görcsbe rándult a gyomrom, és a hányinger kerülgetett. Hogy fog nekem megbocsátani? Mostanában hazug dög voltam, és bármennyire is igyekeztem bizonygatni az igazamat, nem találtam olyan védekezést, amivel mindezt rendbe tehettem volna.

Befordultam a temetőbe, és örültem, hogy kezdett sötétedni, mert nem volt kedvem udvariaskodni vagy beszélgetni senkivel, aki esetleg a közelben van. Előfordult, hogy voltak ott más emberek is, akik ugyanazt csinálták, mint én, és néha szerettek csevegni. Csak le akartam ülni Anya mellé, elmesélni neki a legutóbbi kudarcom részleteit, aztán belefeledkezni az illúzióba, hogy nem vagyok egyedül.

De amikor közelebb értem, megláttam egy alakot, pont az én helyemen. És akárcsak akkor, amikor Wesszel futottam össze a sírnál, most is azonnal - és teljesen logikátlanul - kiborultam. Ki van a helyemen?

Az a valaki megfordult, és ahogy közelebb értem, láttam, hogy Helena. Az arca komoly volt, és még mindig a festékfoltos nadrágot viselte.

- Liz. Mit keresel itt? - kérdezte.

Anya sírfeliratára mutattam.

- Ne vedd sértésnek, de te mit keresel itt?

Megijedt ettől a megnyilvánulástól, már-már úgy tűnt, mintha megzavartam volna valamiben. Végigsimította a kezét a haján, és azt mondta:

- Azt hiszem, fogalmazhatunk úgy, hogy beszélgettem anyukáddal.

- Miért?

- Mi?

Vettem egy nagy, mély levegőt az orromon keresztül, és igyekeztem elkerülni a kitörni készülő dührohamot.

- Te nem ismerted az anyámat, ezért nem értem, miért kell beszélned vele. Soha nem beszéltél vele, nem hallottad a hangját, és még csak egy buta romantikus vígjátékot sem néztél vele együtt, szóval mondd, hogy én

vagyok hülye, de nagyon furcsának tűnik, hogy ott üldögélsz, ahol ő nyugszik.

- Reméltem, talán rávezet, hogyan tudnék kapcsolatba lépni veled. - Sűrűn pislogott, és összepréselte az ajkát, és mellkasa előtt keresztbe fonta a karját. - Figyelj, Libby, tudom…

- Ne nevezz így.

- Tessék?

- Libby. Ő így hívott, de ez nem jelenti azt, hogy neked is így kell hívnod, oké?

- Mi bajod? - Fáradt, de éles hangon kérdezte. - Úgy érzem, mintha veszekedni próbálnál velem.

- Nem, nem akarok - pislogtam. Pedig nagyon is akartam. Kár, hogy nem az az ember beszélt hozzám, akivel veszekedni akartam. Akkor miért ne lehetne Helena?

- Valóban?

- Igen, valóban.

- Azért haragszol rám, mert a beceneveden szólítottalak, ahogyan az apukád és a szomszédod is. Úgy tűnik, senki másnál nem zavar, ha ezt a nevet használja, csak nálam.

- Persze, mert ők valóban ismerték Anyát.

Rám nézett, és láttam rajta a csalódottságot, amit okoztam neki.

- Nem tehetek róla, hogy nem ismertem.

- Tudom. - Nem is arról volt szó, hogy ismerte-e Anyát vagy sem. Ez inkább Anya emlékének a megsértéséről szól. Mindenről, amit tőle kaptam. Szerintem nem olyan lehetetlen kérés ezeket tiszteletben tartani.

- Tudod, Liz - sóhajtott, és csípőre tette a kezét -, édesanyád emléke nem tűnik el attól, hogy közelebb kerülsz hozzám.

- Tessék?

Arculcsapásként hatottak rám a szavai. Istenem, hiszen épp a legnagyobb félelmemnek adott hangot. Hogyhogy nem tűnik el, ha közelebb kerülünk egymáshoz Helenával? Mert bármit is mond, Apa számára már eltűnt. Amikor Apa Anyát emlegeti, olyan, mintha valami történelmi személyre hivatkozna, akit hihetetlenül kedvelt. A szívében már nincs helye, csak a gondolataiban.

- Nem fog eltűnni. Pontosan úgy fogsz emlékezni rá, mint most, még akkor is, ha egy kicsit közelebb engedsz magadhoz.

- Honnan tudod? - Igyekeztem pislogással visszatartani a könnyeimet. - Mi van, ha mégis eltűnik? Tudom, hogy nagyszerű társa vagy Apának, és szuper jó fej vagy, és tudom, hogy itt maradsz velünk. Tisztában vagyok vele, de ez nem változtat azon a tényen, hogy te itt vagy, Anya viszont nincs, és ez elég szar érzés.

- Hát persze hogy az. Anyám nélkül elveszett lennék. Teljesen megértem, hogy szörnyű érzés. De attól, hogy eltaszítasz magadtól, nem fogod őt visszahozni, Liz.

- Igen, azt hiszem, ezt én is tudom, Helena - szipogtam, és letöröltem a könnyeket az arcomról.

- Talán ha mi…

- Nem. - Összeszorítottam a fogam, és azt kívántam, bárcsak eltűnne, hogy sírva elnyúlhassak a puha fűben. De ha ő nem megy el, akkor kénytelen leszek én. Betettem a fülhallgatómat, és elindítottam az Enter Sandmant a Metallicától. - Talán ha békén hagynál, és engednéd, hogy anélkül éljem az életemet, hogy te minden egyes megmozdulásomnál megpróbálnád betölteni Anya helyét, akkor mindannyian boldogabbak lennénk.

Nem vártam meg a válaszát. Elkezdtem futni arrafelé, amerről jöttem, és próbáltam olyan gyorsan sprintelni, amilyen gyorsan csak tudtam. Az arcomat törölgettem, és el akartam szaladni a szomorúság elől, de egész úton hazáig velem maradt.

Már majdnem a házunkhoz értem, amikor megláttam, hogy Wes éppen kiszáll a kocsijából.

Becsapta az ajtót, és az utcán abba az irányba indult, ahol én is voltam, mielőtt észrevett volna. Felém biccentett az állával, és rám köszönt:

- Szia!

Mintha nem csókolóztunk volna, nem írtunk volna SMS-t, nem telefonáltunk volna, nem ettünk volna együtt hamburgert. Csak egy „szia”. Azta, tényleg jó nagy bunkó, ugye? Lassan megálltam, és kihúztam az egyik fülhallgatómat.

- Szia! Egyébként kösz, hogy segítettél becserkészni Michaelt. - Csak úgy ömlöttek belőlem a szavak. Tisztában voltam vele, milyen szörnyen viselkedem, és azon törtem a fejem, hogy mondjak-e valamit, amitől neki is olyan fájdalmat okoznék, mint magamnak. Úgy tűnt, nem tudom megállni.

A tekintete végigvándorolt az arcomon, mielőtt azt mondta:

- Persze, bár még mindig ott van körülötte az a bosszantó Laney. Azt hiszem, ezzel még foglalkoznod kell, mielőtt hivatalosan is megkapod őt.

- Áh - legyintettem, és mosolyogva nyeltem le az érzelmeimet. - Nekem azt mondta, nem fog lépni.

- Igazán? - Megdörzsölte a szemöldökét, és egy percig elnézett mellettem, mielőtt a tekintete visszatért az arcomra. Elakadt a lélegzetem, amikor ugyanabba a szempárba néztem, amely forrón és vadul várt rám az autója első ülésén, és folytatta: - Akkor most megkapsz mindent, amire mindig is vágytál, ugye? Miért nem mondtad ezt korábban?

Hm, nehéz volt beszélni, amikor egy szikláról hajtottunk lefelé, aztán meg nyaltuk-faltuk egymást. Vettem egy nagy levegőt az orromon. Annyira dühös voltam rá - magamra -, annyira átkozottul csalódott voltam, és szerettem volna, ha ő is érez valamit ebből.

- Mintha muszáj lenne minden titkomat megosztani azzal az emberrel, aki csak egy szívességet tett nekem, és beugrott a nagybetűs Igazi helyett.

Nyelt egyet, és keresztbe fonta a karját a mellkasán.

- Jó gondolat.

- Ugye? - Elnevettem magam, de hamisan csengett a nevetésem. - Mármint, ne vedd sértésnek, de ti ketten nem is lehetnétek különbözőbbek. Ő olyan, mint egy ínyenc étterem, te pedig egy szuper laza sportbár. Ő egy limuzin, te pedig egy Jeep Wrangler. Ő egy Oscar-díjas film, te pedig egy autóversenyzős film. Mindkettő jó, csak más-más embereknek való.

- Mire akarsz kilyukadni, Buxbaum? - kérdezte, miközben a tekintete egy kissé összeszűkült.

- Semmire. - Hátranyúltam, kivettem a hajgumit a copfomból, és átfésültem a hajamat a kezemmel. Győzelemként éltem meg, hogy szemmel láthatóan ideges lett. - Csak hálás vagyok neked mindenért, amit értem tettél.

- De most komolyan.

- Komolyan. - Mindent bevetettem, hogy hatalmas, szikrázó mosolyt erőltessek magamra. - Egyébként el kéne hívnod Alexet a szalagavatóra.

- Igen, már terveztem is.

Mintha kést döftek volna a szívembe. A sírás kerülgetett attól, hogy elképzeltem, ahogy Alexre mosolyog.

- Mehetnénk együtt, mint egy csapat, szerintem elég jó móka lenne - tettem hozzá a megjátszott mosolyom mögé bújva.

- Nem gondolod, hogy rossz ötlet összekeverni az „ínyenc éttermeket” a „szuper laza sportbárokkal”? - kérdezte kissé dühösen.

- Alex olyan, mint egy nagyon menő étterem - vontam meg a vállam. - Szóval, biztos vagyok benne, hogy ha ti ketten együtt maradtok, akkor szintet tudtok lépni, mondjuk, egy trendi szusibár irányába.

Úgy nézett rám, mintha egy aljadék lennék, és igaza volt. Megpörgette a kulcsokat az ujjai körül, és azt mondta:

- Akkor is szívesebben mennék kettesben Alexszel.

Aztán a szánakozó tekintete a pólómra és a futónadrágomra vándorolt.

- Ó, most voltál anyukád sírjánál.

- Mi köze van ennek bármihez is? - pislogtam.

- Hogy mi köze? - Úgy nézett rám, mintha tudnom kellene, mire gondol. - Ugyan már, ennyire hiányzik belőled az önismeret? Még mindig azt hiszed, hogy az angyali anyukád legfőbb vágya az a romantikus komédiába illő szitu, hogy a lánya a nyavalyás gimiben találja meg élete párját? Csak mert szerette azokat a filmeket, még nem jelenti azt, hogy ha úgy éled az életed, mint egy hús-vér tinédzser, akkor csalódást okozol neki.

- Miről beszélsz egyáltalán? Csak azért, mert…

- Ne már, Liz, legalább itt légy őszinte magadhoz. Úgy öltözködsz, mint ő, azokat a sorozatokat nézed, amelyeket ő nézett, és mindent megteszel, hogy úgy viselkedj, mintha ő írná az életed forgatókönyvét, és te lennél az ő főszereplője. - A szavai olyan fájdalmasak voltak, hogy összeszorult a torkom, és nagyon kellett pislognom. - De mondok én neked valamit: te nem egy film szereplője vagy. Néha felvehetsz farmert, kiegyenesítheted a hajad, ha úgy érzed, és káromkodhatsz, mint egy kocsis, és őszintén szólva azt csinálhatsz, amit csak akarsz, ő akkor is azt gondolná, hogy csodálatos vagy. Mert az is vagy. Garantálom, hogy kurvára elbűvölőnek talált volna, amikor Swishert szívtál a Titkos helyen - mert én határozottan annak láttalak. Vagy amikor letámadtál a kocsimban. Ez aztán már tényleg nem jellemző a te karakteredre. Ez…

- Ó, jézusom, nem támadtalak le! Most szórakozol? - Kész, ennyi, belepusztulok ebbe a megalázó helyzetbe. Mert miközben én azóta szerelmes dalokat dúdoltam magamban, hogy csókolóztunk a kocsijában, ő mindezt úgy élte meg, hogy önmagamat megjátszva viselkedtem.

- De te annyira el vagy ragadtatva attól a képtől - folytatta, mit sem törődve velem -, amilyennek szerinted anyukád látni akarna téged, hogy tökmindegy, Michaelről vagy rólam van-e szó. De engem felejts el! Légy

az, aki lenni akarsz. Csak csináld, és hagyd abba a játszadozást, mert megbántod az embereket.

- Fogd be, Wes! - Megint sírtam, és ebben a pillanatban gyűlöltem őt. Amiért nem értett meg, de azért is, mert tulajdonképpen igaza volt. A báli helyzettől függetlenül tényleg úgy gondoltam, hogy ő az egyetlen ember, aki érti Anyát. Az ujjbegyemmel megtöröltem az arcom. - Szart se tudsz az anyámról, érted?

- Istenem, ne sírj, Liz. - Nyelt egyet, és úgy tűnt, mintha aggódna. - Én csak nem akarom, hogy lemaradj a jó dolgokról.

- Mint például? Te? - Összeszorítottam a fogam. Legszívesebben üvöltöttem volna, és belerúgtam volna valamibe. - Te vagy a jó dolog, Wes? - kérdeztem.

- Sosem lehet tudni - mondta egészen halkan.

- De én tudom. Nem te vagy, mert te az ellentéte vagy mindannak, amit akarok. Ugyanaz vagy, aki régen tönkretette a könyvtáramat, és ugyanaz, akiről anyám azt gondolta, hogy túl vad ahhoz, hogy együtt játsszunk. - Vettem egy reszketeg lélegzetet. - Tiéd lehet A hely, és felejtsük el, hogy ez az egész valaha is megtörtént.

Megfordultam, otthagytam, és éppen nyitottam a bejárati ajtót, amikor hallottam, hogy azt mondja:

- Részemről rendben.

* * *

Aznap este nyolc előtt elaludtam, miközben Sufjan Stevens Death With Dignity című számát hallgattam ismétlésben. Egész éjjel szólt a fülemben, és még reggelre is velem maradt.

Mother, I can hear you

And I long to be near you{21}

Anyával álmodtam. Régen volt már ilyen, de most álmomban Anya után szaladtam. A rózsáit metszette az előkertben, hallottam a nevetését, de az arcát nem láttam. Túl messze volt. Csak a kertészkesztyűjét és a fodros gallérú, díszes fekete ruháját láttam. És akármennyit sétáltam, vagy akármilyen gyorsan is futottam, soha nem tudtam elég közel kerülni ahhoz, hogy akár csak homályosan is lássam az arcát.

Rohantam, rohantam, de ő nem jött közelebb…

Nem ébredtem fel zihálva, mint a filmekben, bár attól talán jobban éreztem volna magam. Ehelyett szomorú lemondással ébredtem, ahogy a dal lágy, bánatos futamai szóltak a fülemben.

T I Z E N Ö T Ö D I K F E J E Z E T

„Michael, szeretlek. Kilenc éve szeretlek már, de túlságosan arrogáns voltam, és féltem bevallani. Most csupán félek, úgyhogy… Úgyhogy belátom, ez most a legkevésbé megfelelő alkalom, mégis kérek tőled egy óriási szívességet.

Válassz engem! Vegyél feleségül! Hadd tegyelek boldoggá! Ez egyszerre három kívánság, nem?”

- ÁLLJON MEG A NÁSZMENET!

A bál előtti napok csak úgy elteltek, főleg azért, mert én voltam a legmagányosabb lány a világon. Jocelyn nem állt szóba velem, Wes már csak egy szomszéd volt, Helena pedig teljesen elkerült.

Minden este dolgoztam, és túlórákat vállaltam, így legalább sok pénzt kerestem magányos, szánalmas életemmel. És amikor nem dolgoztam, megnéztem a kedvenc filmjeimet, így megvoltak az érzelmi támaszt nyújtó DVD-k, hogy ne gondoljak mindarra, amire nem akartam gondolni.

Michaellel a szekrényemnél találkoztunk a báli felkérés utáni napon, és ugyanolyan alapos és hatékony volt, mint mindig. Megbeszéltük, hogy mikor jön értem, milyen színeket fogunk viselni, és hol vacsorázunk.

Tökéletes volt.

Ezért aztán amikor a bál napján beszárítottam a hajam, próbáltam meggyőzni magam arról, hogy talán minden okkal történt. A Joss-ügy még mindig rémálomszerű volt, amit valahogy meg kellett oldanom, és furcsán üresnek éreztem, hogy Helena nincs itthon, amikor a szalagavatóra készülök, de talán azért kellett átállnom egy pillanatra a sötét oldalra Wesszel, hogy igazán értékelni tudjam Michael hihetetlen könnyedségét.

Mese erkölcsi tanulsággal? Bekapcsoltam a „Michael” lejátszási listát, miközben megigazítottam a hajam, és próbáltam ráhangolódni az estére. A lényeg, hogy Michael Younggal megyek a szalagavatóra, a fiúval, akit olyan kicsi korom óta szerettem, amióta az embernek egyáltalán emlékei lehetnek.

És most beteljesül a vágyam.

Csak egy gond volt a lejátszás listával: most minden dalhoz Wes emléke kapcsolódott.

A Van Morrison-dalról, a Michaellel való első találkozásomról most az jutott eszembe, amikor Wes belénk botlott a folyosón, és okoskodó pillantást vetett rám az összecelluxozott szélvédő miatt. Az Ed Sheeran-dal a buliról pedig arra emlékeztetett, hogy Wes nekem adta a nadrágját - és meg is fogta, hogy ne csússzon le -, amikor lehánytak.

A francba, Bennett, tűnj el a fejemből!

Befejeztem a frizurámat, és áttértem a sminkelésre: csak egy kevés ünnepi csillogást használtam, hogy jobban nézzek ki, mint általában, de ne legyek túl erősen kifestve. Amikor végeztem, megnéztem a telefonomat, de természetesen nem volt rajta semmilyen üzenet.

Felvettem a ruhámat - egyébként olyan szép volt, hogy legszívesebben örökre magamon hagytam volna -, de valamiért rosszul is éreztem magam benne. Jocelynnek is itt kellett volna lennie, hogy együtt készülődjünk, és Helenának is itt lett volna a helye, hogy viccelődjön és végigfotózza az egészet.

Elfojtottam a belső hangot, ami azt suttogta, hogy Laneynek is helye van a sorban, hiszen neki kellene Michaellel álmai szalagavatójára készülődnie, csak éppen nem tehette, mert én úgy döntöttem, kiveszem az egyenletből.

Éppen amikor le akartam menni, ajtócsapódást hallottam, és kinéztem az ablakomon. Wes lépett ki a bejárati ajtón fekete szmokingban, kezében egy doboz virággal. Szokásos nyugodt járásával ment le a lépcsőn, és a sötét napszemüvegben - amellett, hogy jóképű - egy kicsit lázadónak is tűnt.

Tökéletes volt, szinte fájt látnom.

A gyomromra szorítottam a tenyerem, figyeltem, ahogy az autójához megy, ami most éppen a kocsibeállóban parkolt. Úgy tűnt, lemosta, mert végre eltűnt róla minden sár, ami az oldalára fröccsent - már amennyire emlékszem. Beült, beindította az autót, nekem pedig összerándult a gyomrom, amikor elhajtott.

Lementem a lépcsőn, és éppen belebújtam a cipőmbe, amikor megszólalt a csengő. Még éreztem azt a furcsa szorítást a gyomromban, de a szalagavató miatt kicsit sem izgultam.

De - ebben őszintén reménykedtem - ha tényleg erőt veszek magamon, talán még mindig lehet ebből egy kellemes este és egy jó randevú. Felálltam, végigsimítottam a kezemmel a ruhám elejét, a bejárati ajtóhoz léptem, és kinyitottam.

Azta.

Michael a küszöböm előtt állt, szmokingja tökéletesen kihangsúlyozta szőke haját és barna bőrét. Tisztára hollywoodi volt, mint aki szmoking viselésére született. Rám mosolygott, és csupa melegséggel mondta:

- Azta, Liz, nagyon csinos vagy.

- Köszönöm.

- Állj! - Apám félmosollyal az arcán, zsebes rövidnadrágban és egy „GOT MILK?” feliratú pólóban lépett a szobába. - Muszáj rólatok fotót készítenem. Helenának dolga akadt - mondta, és a tekintete megállt rajtam. - De kinyírna, ha nem csinálnék pár képet.

Lesütöttem a szemem, ahogy a bűntudat felkavarta a gyomromat. Mert bár komolyan gondoltam, amit Helenának mondtam, nagyon szemétnek éreztem magam, hogy megbántottam.

- Hogyne! - Michael bájos mosollyal üdvözölte Apát. - Örülök, hogy újra látom, Mr. Buxbaum.

- Én is nagyon örülök neked, Michael. Hogy vannak a szüleid? - Miközben ezt mondta, intett, hogy álljunk a zongora elé. - Hallottam, hogy apád már ezredes.

- Így van. - Odaléptünk a zongorához, és szembefordultunk a kamerával. - Tavaly léptették elő hivatalosan.

- Most már téged is máshogy kell szólítani? - próbált poénkodni apám. - Ifjabb Ezredes Michael.

- Ugyan már, Apa, ő nem olyan! - Csúnyán néztem rá, Michael pedig felnevetett. - Csak csináld a képet!

Apám megkért, hogy álljunk be úgy, hogy Michael átkarolja a derekamat. Inkább nem mondtam semmit, és csak mosolyogtam, hogy mihamarabb túlessünk rajta. Szerencsére gyors volt, és körülbelül négy felvétel után elengedett minket.

- Jó szórakozást, gyerekek!

- Sajnálom, hogy így viselkedett - motyogtam Michaelnek, amíg a kocsijához sétáltunk. - Pont olyan dilinyós, mint mindig is volt.

- Apád mindig jó fej volt - mondta mosolyogva, és kinyitotta nekem az utasoldali ajtót.

- Igen, igazad van. - Felemeltem a hosszú ruhát, beszálltam, és kinéztem az ablakon. Becsukta az ajtót, és átment a másik oldalra. Figyeltem apámat a verandán, ahogy mosolyogva integet egymagában, és eszembe jutott, hogy még mindig ilyen lenne, ha nem találkozott volna Helenával.

Még most is egyedül lenne.

Rossz érzés, hogy nincs itt Helena.

- Szóval jó lesz a Sebastian’s? - Kihajtott a kocsibejáróról, én pedig azt figyeltem, milyen makulátlanul tiszta az autója. Ki van porszívózva, sehol egy porszem, egyszerűen tökéletes volt a belső tér. Valahol az agyam egy rejtett zugából előjött egy gondolat, hogy vajon Wes kocsijának belseje is így néz-e ki. Persze kívülről egyértelműen lemosta a Broncót. Talán azért, hogy lenyűgözze Alexet?

- Liz?

- Mi? Hm? - Pislogtam, az ábrándozásból felriadva. - Igen. A Sebastian’s remekül hangzik.

Amikor beértünk az étterembe, a felszolgáló pompásan megterített asztalhoz vezetett bennünket: fehér abrosz, liliomokkal teli váza, fehér gyertyák. Leültem az egyik székre, és csak annyit tudtam kinyögni:

- Hűha.

Michael leült velem szemben, és azonnal az ölébe tette a szalvétáját.

- Feltételeztem, hogy a romantikus kicsi Liz örülne egy csokor virágnak a szalagavatón.

- Várj, micsoda? Nekem hoztad a virágot?

Elmosolyodott, és felsóhajtott.

- Ez a legkevesebb, amit tehettem. Eléggé megleptelek az utolsó pillanatban ezzel az egésszel.

Csak annyira emelkedtem fel a székből, hogy előrehajoljak, és megszagoljam a gyönyörű virágokat. Hogy lehetett ilyen figyelmes? Olyan tökéletes gesztus volt.

- Igen, nem fogok hazudni, megdöbbentem, amikor megkérdezted.

- Azok után, amit a zeneszobában mondtál, úgy éreztem, nagy baj nem lehet.

Mit is mondtam pontosan? Erőltettem az agyam, de tanácstalan voltam. Annyira Wesre és Alexre koncentráltam, hogy igazából egyáltalán nem figyeltem Michaelre. Rossz lépés volt, Liz.

- Mi van Laney-vel?

Egy árnyék suhant át az arcán, de aztán gyorsan el is tűnt.

- A barátaival megy a szalagavatóra.

- Ó. És neked jó így?

- A helyzet a következő. Fogalmam sincs, mit akar, és nem szeretném a bált azzal tölteni, hogy kitaláljam. Inkább…

Megjelent a pincér, félbeszakította a beszélgetést az étlapokkal, ajánlatokkal és italkínálattal, és láttam, hogy Michael megkönnyebbült. Egyértelműnek tűnt, hogy Laney-t akarja, de túlságosan fél a kockázattól. Inkább úgy tett, mintha én lennék a varázslatos randija, a biztonságos kicsi Liz, amiből még valami több is lehet, mint hogy megkockáztassa, hogy belemegy, és elutasítják.

Ettől szemétnek kellett volna éreznem magam, de nem éreztem semmit. Valójában ugyanazt gondoltam az irántam táplált, nem égető szerelmével kapcsolatban, mintha az lenne a kérdés, hogy a ketchup vagy a mustár jobb ízesítő.

Teljesen hidegen hagyott.

Úristen, rohadtul nem érdekelt!

Már attól is nyugodtabbnak éreztem magam, hogy ezt bevallottam magamnak. Mert tényleg - miért is erőltettem? Nem Michael volt az egyetlen, nincs ebben semmi rendkívüli, nem? És talán én sem akartam megtalálni az igazit. Ezt is el lehet fogadni, ugye? Miért pazaroltam az életemet arra, hogy megpróbáljak megfelelni azoknak a nevetséges elvárásoknak, amelyeket magammal szemben támasztottam?

Témát váltottam azzal, hogy rámutattam egy húszas évekbeli art deco nyomatra a falon, és mire az étel megérkezett, már A nagy Gatsbyről beszélgettünk.

- Értem, amit mondasz, Liz, tényleg. De Daisy egyetlen célja a történetben az, hogy Gatsby elérhetetlen álma legyen. Ő a zöld lámpa. Tehát nem lehet gonosz ellenfél.

Lenéztem a tányéromra, és a számba tettem egy falat steaket.

- Tévedés. A hozzá kapcsolódó illúzió a zöld fény. Emlékezz: „És a lista, a bűvös tárgyak listája eggyel rövidebb lett.”{22} Amint újra kapcsolatba kerül vele élőben, már nem ő a zöld fény.

- Ez igaz - bólintott, és megvajazta a zsemlét.

- Daisy a lehető legrosszabb ellenfél, egy hús-vér nő alakjában. Játszik a szerelmével, megcsalja a férjét, és hagyja, hogy Jay fedezze őt, amikor áthajt a férje szeretőjén. Aztán, amikor a férfit meggyilkolják, és otthagyják a medencében, elhagyja a várost, többé vissza se néz.

- Igen - mondta, és felemelte a vizespoharát -, ezek mind jogos érvek. Még mindig nem hiszem, hogy ő itt a főgonosz, de sikerült egy fokkal lejjebb húznod.

- Aha, akkor enyém a pont. - Belemártottam a villát a krumplipürébe, és felemeltem egy falatot. - Ha így folytatom, még mielőtt meghalok, én leszek felelős azért, hogy olvasók százait fordítom Daisy Buchanan ellen.

- Hát, szerintem ezért érdemes élni.

Éppen befejeztük a vacsorát, amikor hozták a desszertet - ő vette a bátorságot, és előre rendelt sajttortát -, én pedig majdnem elájultam, olyan hálás voltam érte.

Beleszúrtam a villámat a sajttortába.

- Honnan tudtad, hogy szeretem?

Előrehajolt.

- Nem tudtam, csak kértem egyet.

Elmosolyodtam, és éreztem, ahogy a sajttorta szétolvad a szájpadlásomon.

- Hát, attól még nagyon figyelmes dolog.

- Hé, srácok! - hallatszott egy hang a hátam mögül.

Felemeltem a vizet, és belekortyoltam.

- Szia, Lane - mondta Michael.

Félrenyeltem a vizet, és köhögni kezdtem. Kis híján kiköptem az egészet, de még időben kapcsoltam, a szám elé tartottam a szalvétát, így felfogtam a fröccsenést, de jó tíz másodpercbe telt, mire abba tudtam hagyni a köhögést. Éreztem, hogy az étteremben mindenki minket néz.

- Jól vagy? - kérdezte Michael.

Letörölgettem a könnyeimet, bólintottam, és még néhányat köhintettem, mielőtt újból meg tudtam szólalni:

- Jól vagyok.

Újabb köhögés. Megpróbáltam nyugodt mosolyt erőltetni magamra, miközben mély levegőt vettem, és igyekeztem lehiggadni.

- Én annyira utálom, ha félrenyelek. - Michael megpróbálta enyhíteni a zavaromat azzal, hogy vigyorgott. - Esküszöm, velem is megesik, havonta egyszer.

- Ugyanígy vagyok vele én is - mondta Laney, miközben körbesétált az asztal körül, mintha meg akart volna győződni róla, hogy látom, milyen csinos. Én próbáltam uralkodni az emberi szökőkúton, aki éppen voltam.

- Az ivás kemény, ugye?

Michael felnevetett, Laney rámosolygott, én pedig legszívesebben leköptem volna őket vízzel. Nem azért, mert zavart ez a cukizós

tökéletesség, hanem mert elkezdett hiányozni Wes. Laney észbe kapott, hogy csak állt ott és bámulta Michaelt, mert pislogni kezdett, és így szólt:

- Ó. Na, jó, vissza kell mennem az asztalomhoz. Érezzétek jól magatokat ma este, srácok!

- Te is, Lane - motyogtam, és tétován integettem a villámmal.

Hát igen, van, amit nem lehet megjátszani. Michael egy pillanatra kissé elveszettnek tűnt, amikor Laney elsétált, de aztán összeszedte magát, és beleharapott a sajttortájába.

- Hűha, ez nagyon finom.

Nem tudom, mire gondoltam, amikor feltettem a kérdést:

- Te ismerted, amikor régen itt laktatok? Úgy értem, Laney-t?

Apró mosoly jelent meg a szája szélén:

- Persze. Akkoriban elviselhetetlen volt, és mindig beköpött a tanároknak szünetben, amikor nem engedtem, hogy beálljon focizni. Utáltam azt a kis hülyét.

Oké, ez megmosolyogtatott.

- Én is utáltam őt.

- Őszintén szólva arra számítottam, hogy egy idióta nőszemély lesz belőle.

Miért, nem az lett?

- De mégsem lett elviselhetetlen - folytatta. - Tudtad, hogy minden hétvégén önkénteskedik az állatmenhelyen?

- Azta.

Ez komoly? Még akkor is, ha hirtelen empatikus lettem Michael és Laney ötcsillagos szerelmének alakulásával kapcsolatban, arra azért nem voltam kíváncsi, hogy Laney Morgan jobb ember nálam.

- Ööö, nem, ezt nem tudtam.

- És a nyári missziós útra gyűjt.

Legszívesebben felborítottam volna az asztalt, és valami olyasmit kiabáltam volna, „Te szórakozol velem, basszus?”

Ehelyett bólintottam, és csak ennyit mondtam:

- Fogalmam sem volt róla.

- De beszéljünk inkább rólad, Liz. - A kezére támasztotta az állát. - Wes azt mondta, hogy szó szerint te vagy a legkirályabb ember, akivel valaha találkozott, szóval, te is sokat változtál. Úgy értem, amikor utoljára láttalak, mielőtt elköltöztünk, kimonót és élénkpiros rúzst tettél fel a szomszédokkal

közös főzőcskézésre. Ezüst evőeszközzel etted a hot dogot. - Nem akartam, de felnevettem, amikor így folytatta: - Ez aztán a szintlépés.

- Wes túlzott - válaszoltam torkomat köszörülve. - Lehet, hogy már nem eszem késsel és villával a hot dogot, de annyira sokat azért nem változtam.

- Ne szerénykedj. - Elővette a telefonját, és görgetni kezdett, láthatóan keresett valamit. Körülbelül harminc másodperc múlva azt mormogta: - Ta- dam! - És odatartotta a telefonját, hogy megnézzem. - Látod ezt?

Elvettem a telefonját, és megnéztem a képernyőt. Egy üzenetváltás volt Michael és Wes között, nagyjából akkorra datálva, amikor Wes beleegyezett, hogy segít.

Wes: HATÁROZOTTAN ARANYOS, ÉS KÖZBEN NAGYON MENŐ IS.

Michael: TÉNYLEG? AZT HITTEM, MINDIG IS ELÉGGÉ GÖRCSÖS VOLT.

Wes: LIZ… MÁS. Ő AZ A FAJTA LÁNY, AKI RUHÁT VESZ, AMIKOR MINDENKI MÁS FARMERT HORD. ZENÉT HALLGAT AHELYETT, HOGY TÉVÉT NÉZNE.

FEKETEKÁVÉT ISZIK, VAN EGY TITKOS TETOVÁLÁSA, MINDENNAP HÁROM MÉRFÖLDET FUT, AKÁR ESIK, AKÁR FÚJ, ÉS MÉG MINDIG ZONGORÁZIK.

Michael: ÚGY HANGZIK, MINTHA MÁRIS BAJBAN LENNÉL, LOL.

Wes: HAGYJUK. HÁNYKOR TALÁLKOZUNK?

Viszketett a szemem, a szívem pedig majd’ kiugrott a helyéről.

Hitetlenkedve néztem Michaelre (eltúloztam, persze), és visszaadtam a telefonját.

- Ez nem lehet igaz.

- Micsoda?

Sóhajtottam, és eszembe jutott, hogy itt az ideje bevallani. Talán ha beismerem a bűneimet, ő követheti szíve vágyát, és megtalálhatja a boldogságot Laney-vel. Miért kellene szenvedniük csak azért, mert én szar alak vagyok? Ránéztem, és azt mondtam:

- Csak segíteni akart nekem. Megkértem West, hogy beszéljen veled, ezért mondta ezt az egészet. Szívességet tett nekem.

A szemöldöke összeráncolódott.

- Komolyan mondod?

Nem akartam, hogy ez a helyzet Michael és Wes közé álljon, ezért elhallgattam, mennyire megtervezett volt az egész, és nagyjából csak annyit mondtam, hogy Wes apró szívességet tett nekem.

- Akkor tényleg nem változtál olyan sokat, ugye? - kuncogott.

Ezen elnevettem magam.

- Sajnos nem.

Elmeséltem neki, hogy a pincérnői egyenruhám valójában a kedvenc ruhám volt, és hogy kitaláltam az éttermi munkát, és mindketten addig nevettünk, amíg könnybe lábadt a szemünk. Elnézést kértem tőle, és kimentem a mosdóba, amíg ő rendezte a számlát.

Amint becsukódott mögöttem a mosdó ajtaja, nehéz volt visszatartani a könnyeimet. Mert… Wes SMS-e miatt. Istenem. Igen, azért küldte azokat az üzeneteket, hogy nekem segítsen, de mégis… Bármit megtettem volna, hogy ilyennek lásson. Túlment azon, amit kértem tőle, amikor alkut kötöttünk, de ezek után már soha nem fog így tekinteni rám.

- Ó. Szia, Liz! - Laney jött ki a mosdó fülkéjéből, és elkezdett kezet mosni.

- Szia, Laney! - Megnyitottam a csapot, pedig még csak nem is voltam vécén, és én is elkezdtem kezet mosni.

- Tetszik a ruhád. Gyönyörű - mosolygott a tükörben.

- Köszi. A tiéd is, csak talán még szebb - motyogtam, és a hosszú rózsaszín ruhájára mutattam.

- Jól vagy?

Oldalra sandítottam a tükörben.

- Igen, miért?

Megvonta a vállát, és lenézett a kezére.

- Itt vagy Michael Younggal, hozott neked virágot, és sajttortát rendelt, nem tudja megállni, hogy ne nézzen rád, de te mégis szomorúnak tűnsz.

Húzz innen, Laney!

- Anyukád miatt?

- Mi???

Annyira megdöbbentettek a szavai, hogy abbahagytam a kézmosást. A mosdóban csak a víz csobogását lehetett hallani.

- Jaj, annyira sajnálom. - Laney már nem mosolygott. - Tapintatlan vagyok. Annyira sajnálom, hogy egyáltalán megkérdeztem. Csak folyton arra gondolok - valahányszor meglátlak -, hogy milyen nehéz lehet, hogy nincs itt az anyukád, különösen az utolsó évben, amikor mindenki megosztja ezeket a mérföldköveket a szüleivel. Nagyon, nagyon sajnálom, hogy felhoztam.

A habos kezemet bámultam, és nem találtam a szavakat. Laney Morgan olyasmit látott, amit senki más, és nagyon fura érzés volt, hogy megértette.

- Nem, semmi baj. Nem tudtam, mire gondolsz.

Elzárta a csapot, és kéztörlőért nyúlt.

- Néha nem tudom megállni, hogy ne mondjam ki azonnal, ami az eszembe jut. Borzasztóan sajnálom.

Belenéztem a tükörbe, és leöblítettem a szappant a kezemről.

- Bár igazad van. Szívás. Jelenleg nem ez a bajom, de ez mindig ott van.

- El sem tudom képzelni. Anya még mindig állandóan rólad beszél.

- Micsoda? - Elzártam a csapot, és felegyenesedtem. - Anyukád emlékszik rám?

Laney bólintott.

- Régen mindig eljött az iskolába ebédidőben. Emlékszel, hogy az általános iskolában néha bejöhettek a szülők? - Bólintottam, és felkaptam egy kéztörlőt, közben eszembe jutott, milyen mosolygós volt az anyukája, amikor csatlakozott az osztályhoz. - Abban az évben történt, amikor anyukád meghalt. Azt mondta, neked van a legnagyobb, legszomorúbb szemed, amit valaha látott, és legszívesebben hazavinne téged magával. Mindig hozott extra adag sült krumplit, hátha te is kérsz belőle, de te mindig csak a fejed ráztad, hogy nem.

Ekkor erősen pislogtam, de nem tudtam megállítani, hogy egy könnycsepp ne szökjön el.

- Erre nem emlékszem, de arra igen, hogy anyukád milyen tökéletesnek tűnt.

- Jaj, ne, Liz, nem akartalak megríkatni. - Felkapott egy zsebkendőt, és átnyújtotta. - Tökéletes a sminked, úgyhogy hagyd abba.

Ettől elmosolyodtam, és megtöröltem a szemem.

- Bocsánat.

A tükörhöz hajolt, és ellenőrizte a fogait, mielőtt kiegyenesedett.

- Azt hiszem, ideje visszamennem. És biztosan Michael is azon tűnődik, hová tűnt a randipartnere.

Ugyanaz a gyenge, lassított tempójú csalódottság hallatszott a hangjából, mint Michaelnek. Vettem egy mély levegőt az orromon keresztül, majd így szóltam:

- Ugye tudod, hogy Michael csak barátként kért fel?

Gyakorlatilag igaz volt, így ezt nem tettem hozzá az utóbbi időben felhalmozódott füllentéseim sorához.

Esküszöm, Laney Morgan idegesnek és feszültnek látszott.

- Ugyan már! Láttam, hogyan kért fel. Biztos, nem csak barátként.

- De igen. És Michael mondta, hogy szoktatok dumálni, de ő is úgy gondolta, hogy talán még nem vagy túl az exeden. Valószínűleg ezért hívott el engem a szalagavatóra, és nem téged.

Úgy nézett ki, mintha nem tudná, mit válaszoljon, de valami, talán egy apró remény felcsillant a szemében.

Belenéztem a tükörbe, és végigsimítottam a hajamon.

- Ha érzel valamit iránta, el kell mondanod neki - folytattam. - Úgy tűnik, szégyenlős, amikor igazán meg kell mutatnia magát, amitől egyébként nem is lenne jó főszereplő egy romantikus komédiában. Szóval, ha kedveled őt, akkor legyél egy kicsit bátrabb.

Összeszorított ajkán aprócska mosoly jelent meg, hercegnős szeme csillogott.

- Liz, te elég menő vagy.

Hát én aztán minden voltam, csak menő nem, de azért jó volt ezt hallani.

- Ez azt jelenti, hogy tetszik neked?

Bólintott, és még jobban elkerekedett a tekintete.

- De még mennyire. Még soha nem éreztem így senki iránt.

Mérgesen néztem rá, és eldobtam a zsebkendőt.

- Akkor ne húzd az időt!

Visszamentem az asztalhoz, ahol Michael már indulásra késznek tűnt.

- Kész vagy?

A tányérjára tette a szalvétát, és várakozóan rám nézett.

- Gyerünk, vár a szalagavató.

Nevetett, aztán elindultunk, és a rendezvényterem felé autóztunk, ahol a bált tartották, de azt kívántam, bárcsak hazamehetnék. Örültem, hogy Michael és Laney össze fognak jönni, és lesz egy varázslatos estéjük, de ezenkívül semmi jóra nem számítottam a bálon.

Joss. Wes. Alex.

Akik fontosak voltak nekem, és itt voltak a bálban, azok látni sem akarnak.

- Egyébként már befejeztem azt a könyvet.

- Melyik könyvet? - Kinéztem az ablakon, ahogy elhaladtunk a McDonald’s mellett.

Megköszörülte a torkát, és amikor visszafordítottam a fejem, rám nézett.

- Azt a könyvet.

Ez mosolyt csalt az arcomra.

- Ja igen, persze. Mintha valami titkosított akta lenne… Azt a könyvet.

És akkor elkezdett beszélni a Bridgerton-könyvről, én pedig minden másról megfeledkeztem, ahogy hallgattam az áradozását, hogy milyen remek helyszín a kalózhajó. Egészen addig dumáltunk a könyvről, amíg le nem állította a kocsit a parkolóban.

- Azt hiszem, be kéne mennünk. - A szélvédőn keresztül megpillantottam a rendezvényközpontot, és először voltam ideges, mióta vártam, hogy Michael felvegyen.

- Így megy ez. - Kihúzta a kulcsot, és így szólt: - Menjünk?

Feltettem egy kis ajakfényt, és kinyitottam az ajtót.

- Menjünk.

Amikor beértünk, Michael átadta a biztonsági embernek a jegyeinket, mire a nagy kopasz csávó unott szemekkel nézett rám.

- Pénztárca?

Megráztam a fejem, és a ruhám elejére mutattam:

- Zsebek.

A szemöldöke felszaladt.

- Szép. Jó mulatást, gyerekek.

- Önnek is.

Bementünk a C bálterembe, és abban a pillanatban, hogy beléptünk, mintha egy másik világba csöppentünk volna. Nem, nem volt varázslatos. Olyan volt, mint egy nagyon színes, nagyon harsány esküvő. A bál témája a Mardi Gras volt, ami lényegében csak annyit jelentett, hogy mindent élénklila, sárga és zöld színű dekoráció díszített.

- Hé, ott van Wesley! A papírmasé baba mellett.

Követtem Michael tekintetét, és igen, egy hatalmas papírmasé baba ült egy még nagyobb papírmasé torta tetején. Josst kerestem a tömegben a tekintetemmel, de nem láttam sehol. Kicsit megremegett a gyomrom, ahogy Michael Wes felé húzott.

Hagyd abba, Liz!

Mély lélegzetet vettem, kezemet a csodás ruhám zsebébe tettem, és átsétáltam a termen, arra koncentrálva, hogy ne botladozzak a magassarkúmban.

A We Are Young harsogott a hangszórókból a funtól, és ugyanaz jutott eszembe, ami erről a számról mindig: a zenekar győzködni próbál valamiről.

- Ez a baba hatalmas - mondtam mosolyogva, ahogy közelebb értünk.

- Ugye? Nagyon bizarr.

Michael erre elvigyorodott, én pedig ránéztem, amikor valaki felém kiabált:

- Krumplifej asszonyság!

Elnéztem a baba mellett, és ott állt Adam. Nagyon bírtam Wes barátait.

- Helló!

- Ne hívd már így! Teljesen normálisan néz ki.

Noah-ra néztem, aki ott állt Adam mögött.

- Jaj, köszönöm.

- Akarom mondani, majdnem normálisan. Hálás lehetsz érte.

Ezen nevetnem kellett.

- Az is vagyok. Köszönöm a kedvességedet.

- Szívesen.

- Louisville-i nyakkendő? - Bámultam a vicces sportnyakkendőjét, amelyet vörös kardinálispintyek és nagy, látványos L betűk borítottak.

- Tudom, nem egy szokványos darab. De menő, nem? - Végighúzta rajta a kezét. - Kardinális-elegancia.

- Szörnyű ez a nyakkendő - szólalt meg Laney. Épp most lépett ki a táncparkettről Ashley-vel. - Mintha elvesztettél volna egy fogadást, és azért kellene viselned.

- Liznek tetszik.

- Nem, nem - mondta Adam, és kérdéssel az arcán nézett rám. - Ugye?

Csak elmosolyodtam, és megvontam a vállam, amikor felcsendült Taylor Swift New Year’s Day című száma.

- Látod, túl kedves ahhoz, hogy bevallja, mennyire utálja.

- Vagy túl kedves ahhoz, hogy elmondja, tetszik neki, neked viszont semmi érzéked a divathoz.

- Ott van Bennett! - ordította Noah túlkiabálva a zenét, és a táncparkettre mutatott. - Alexszel.

Arra néztem, amerre mutatott, és összerándult a gyomrom, amikor megláttam őket. Táncoltak, Wes Alex dereka köré fonta a karját, Alex pedig Wes nyakát ölelte át. Alexen piros ruha volt, amiben kitűnt a tömegből, és nem tehettem mást, mint hogy elismerem, szuper jól néz ki. Elég jó választás. Wes lehajolt, hogy hallja, mit mond neki Alex - bármi is volt az -, és mindketten mosolyogtak.

Kínosan éreztem magam.

Mindig is ilyen hihetetlenül jóképű volt? És mindig ilyen melegséggel mosolygott? A terem túloldaláról is éreztem, ahogy rajongással beszél Alexhez pusztán abból, hogy a száját figyeltem. A száját, amivel nemrég még engem csókolt. Amikor „letámadtam”. Huhh.

Vettem egy nagy levegőt.

Tényleg ennyire belezúgtam? Csak néztem ezt a tökéletes párt, és Taylor Swift dalától csak még jobban sajgott a lelkem.

Please don’t ever become a stranger

Whose laugh I could recognize anywhere…{23}

- Akarsz táncolni? - Michael lenézett rám, és rájöttem, hogy valószínűleg azt hitte, én, a szegény kis penészvirág, vágyakozva tekintek a táncolókra.

- Öhm, még nem - mondtam mosolyt csalva az ajkamra, bár az arcom meleg volt, és hirtelen rosszul lettem. - Hacsak te nem akarsz táncolni.

- Nem, én elvagyok. - Megrázta a fejét, amitől megkönnyebbült. - Kérsz valamit inni?

Azt akartam, hogy ne próbáljon meg úgy tenni, mintha egy pár lennénk. Mindketten tudtuk, hogy szó sincs ilyesmiről, de úgy éreztem, Michael szeretett volna kipipálni minden egyes romantikus mozzanatot. Az este kezdetekor én is majdnem ebbe a hibába estem, de hamar rájöttem, hogy nem kell erőltetni. Mondanom kellett volna valamit, amikor megláttuk Laney-t az étteremben, mert ha mostanában tanultam valamit, az az, hogy az őszinteség a legjobb stratégia.

- Egy diétás kólát kérek szépen, de vissza ne gyere, amíg meg nem találtad Laney-t, és nem beszéltél vele.

Összeszűkült a tekintete.

- Itt van? - Mosolygott, és az a texasi akcentus is ott volt, de rám már semmiféle hatással nem volt. Kigyógyultam belőle, tele voltam Michael- ellenanyagokkal, csak néztem az arcát, ami olyan sok gyerekkori emlékemből volt nagyon is ismerős.

- Semmit nem akar az exétől. Csak tőled. Menj, és keresd meg.

Egy pillanatig nézett rám, mint akinek fogalma sincs, mit mondjon. Rámosolyogtam és bólintottam, csak hogy megmutassam, tényleg nem érdekel.

- Biztos vagy benne?

Aggodalom látszott a tekintetében. Pont úgy nézett rám, mint régen oly sokszor, amikor hisztérikusan sírtam a többi gyerek szívatásai miatt. Ettől most majd’ megszakadt a szívem. Elengedtem őt, és vele azt a vágyamat, amiről a kicsi Liz soha, még legmerészebb álmaiban sem gondolta volna, hogy valaha beteljesedhet.

- Igen, biztos vagyok benne. - Felnevettem, és a túlöltözött diákok tömegére mutattam. - Most pedig menj, és keresd meg!

- Gyere ide! - Magához húzott, átölelt, és furcsa volt, mennyire elöntöttek az érzelmek. A fejem búbjába suttogta: - Köszönöm, Lizzie.

Türelmetlenül néztem rá, és finoman eltoltam a vállát.

- Indulnál végre, kérlek?

Elvigyorodott és tisztelgett, akár ciki is lehetett volna, de valójában inkább imádnivaló volt.

- Igenis!

Néztem, ahogy elindul megkeresni a szerelmét, majd elővettem a telefonomat a zsebemből. Nincs üzenet. Kikapcsoltam, visszatettem, és a zsebemben pihentettem a kezemet. Néztem az óriásbébit, a papírmasé arc kidolgozatlanságát, és megpróbáltam megszámolni, hány kis papírfecnire volt szükség ennek a valaminek az összeragasztásához. Szükségem volt valamire - bármire -, ami elterelte a figyelmemet, hogy ne West keressem a tekintetemmel. Öt másodpercig bírtam, majd visszapillantottam a táncparkettre.

És ó, édes jézus - Wes is rám nézett. Alexszel táncolt, de a tekintetünk találkozott a feje fölött. A szívem hevesen vert, a lélegzetem lefagyott, ahogy az a sötét szempár elidőzött a ruhámon, majd a hajamon, és újból az arcomra tévedt.

Felhúztam a szemöldököm, mintha azt mondanám: „Na, mi van?”

Játékosnak szántam, egy béna kísérlet volt, hogy úgy lazuljunk, mint régen, de szemlátomást csak feszült lett tőle. Összeráncolta a homlokát, majd ő és Alex egy kicsit odébb mozdultak, és már nem állt velem szemben.

- Mindjárt visszajövök - motyogtam, nem mintha bárki is hallotta volna, és kimentem az ajtón a bálterem hátsó részébe. Nem igazán tudtam, hová megyek a hatalmas rendezvényközpontban, de valahová el kellett menekülnöm. Egy percet sem bírtam tovább a bálban, és határozottan nem tudtam elviselni, hogy Wes úgy néz rám, mintha gyűlölne. Elballagtam egészen a hosszú folyosó végéig, majd megláttam egy lépcsőházat, ami

tökéletes helynek bizonyult ahhoz, hogy elbújjak egy időre. Hátranéztem a vállam fölött, hogy megbizonyosodjak róla, senki sem figyel, majd kinyitottam az egyik nehéz fémajtót, és bebújtam.

- Ó! - A mellkasomra tettem a kezem, és Jocelynre néztem, aki egyedül ült a lépcsőn, narancssárga tűsarkúja pedig előtte a földön. Tisztára olyan volt, mint egy látomás, mert mégis mennyi esélye volt, hogy ő és én ugyanabban a lépcsőházban rejtőzünk el?

- Te jóisten! Bocsánat. Nagyon megijesztettél.

- Ezt én is mondhatnám.

Lehajtotta a fejét, és bosszúsan nézett rám.

- Charlie küldött, hogy megkeress?

- Nem.

Hallottam, hogy Kate-et végül elhívta egy fiú a szalagavatóra, erre Cassidy és Joss is úgy döntöttek, hogy követik a példát, hogy ne maradjanak pasi nélkül, de azt még mindig nem akartam elhinni, hogy Joss végül igent mondott Charlie Hawknak.

- Nem láttam. - Utáltam, hogy fogalmam sincs, mit mondjak a legjobb barátnőmnek. Hiányzott, és azt kívántam, bárcsak visszamehetnék az időben, hogy ne titkolózzak előtte. - Csak nyugiban szeretnék lenni.

- Szomorkodsz a szalagavató kellős közepén?

Úgy nézett rám, mintha nem kedvelne. De egy kicsit sem.

- Nem, egyszerűen unatkozom. - Tudtam, hogy valószínűleg nem lenne szabad beismernem, mekkora hülye vagyok, hiszen már így is meggyőződése, hogy hülye vagyok, de nem tudtam megállni. - Mint kiderült, Michael nem az esetem. Ő és Laney viszont nagyon szeretik egymást, csak nem valami ügyesek a kommunikációban.

A körmeit vizsgálgatta, úgy vetette oda:

- Tényleg?

- Igen.

Megköszörültem a torkom, és nekidőltem az ajtónak.

- Az is kiderült, hogy szeretem West, de ő most Alexszel kavar. Hát így vagyunk.

- Aha…

- És… - Nyeltem egy nagyot. - És kiderült, hogy nagyon-nagyon sajnálom. Hiányzol.

Joss köhintett egyet, de nem mosolygott.

- Gondolod, hogy azért, mert minden összedőlni látszik körülötted, majd én is azonnal megbocsátok?

- Természetesen nem. - Mélyebbre süllyesztettem a kezem a ruhám zsebébe, izzadság gyöngyözött az arcomon, amikor rájöttem, hogy a biztonságosnak hitt helyem a lépcsőházban hamarosan konfrontáció színtere lesz. - De legalább azzal vigasztalódhatsz, hogy szenvedek.

- Nem akarom, hogy szenvedj.

- Figyelj - sóhajtottam. Annyira hiányzott. - Gondolom, nem vagy rá kíváncsi, de nagyon sajnálom, hogy hazudtam neked. Tudtam, hogy ellenezni fogod, hogy Michaelre nyomuljak, de ahelyett, hogy végiggondoltam volna, inkább csak mentem előre, és nem figyeltem arra, amit mondasz, mert nem akartam.

A karját a térde köré fonta.

- Micsoda ostoba döntés.

- Ugye? És azt sem kellett volna veled elhitetnem, hogy kedvelem West. Úgy értem, végül önbeteljesítő jóslat lett, de elég aljas volt.

- Igen, az volt.

- Igen. - Vettem egy nagy levegőt. - Most visszamegyek, úgyhogy…

- Ülj vissza. - Fejével a mellette lévő lépcső felé bökött. - Nekem is hiányzol. Mindjárt megbocsátom neked ezt az egész báli kudarcot. De. - Ültem és vártam. - Úgy érzem, mostanában valami nincs rendben köztünk. Mintha folyton üldöznélek. - Joss szép arca szomorú volt, és utáltam, hogy ez az én hibám. - Ez az utolsó évünk. Valahogy úgy képzeltem, hogy mindent együtt csinálunk majd, és minden pillanatból kihozzuk a maximumot, mert néhány hónapon belül mindketten máshol fogunk élni. - Felnyúlt, és kivette a csatokat a kontyából. - Bulik az utolsó évfolyamosokkal, szalagavató, iskolai fotózások - én azt hittem, hogy mindez felejthetetlen lesz. De te soha nem voltál mellettem.

- Tudom. - Soha nem gondoltam végig az ő szemszögéből. - Borzasztóan sajnálom.

- Minden mással, minden aprósággal foglalkozol, ami nem olyan fontos. De készülsz egyáltalán az érettségire? Vagy azt is egyedül kell végigcsinálnom? Nem tudom, mit tervezel.

- Ez komplikált. - Úgy tűnt, ez a szó mindent megmagyaráz rólam. Nyeltem egyet, és megpróbáltam elmagyarázni. - Tudom, hogy még nem voltunk barátok, amikor Anya meghalt, de az szívás volt. Tudom, hogy minden szülő elvesztése szívás, de ezt szorozd meg ezerrel. Minden

magányosnak és szomorúnak tűnt, hiszen Anya nem volt ott. - Kibújtam a cipőmből, fejemet a cementtömb falnak támasztottam, és behunytam a szemem. - De idővel azért jobb lett. Nem annyira szörnyű. Megtanultam, hogy ha kibírom a napot sírás nélkül, otthon megnézhetem a filmjeit, és így mindig közel érezhetem őt magamhoz.

- Sajnálom, Liz. - Fejét a vállamra hajtotta, és átkarolta a jobb karomat.

- Minden rendben van, de mostanában valahogy… más lett.

- Hogyhogy más?

Kinyitottam a szemem, és a LASSAN NYÍLÓ AJTÓ feliratra koncentráltam a lépcsőházi kijáraton.

- Utolsó éves vagyok. Mindent körülleng ez az „utolsó alkalom” érzése, és valahogy minden a családra fut ki. Az iskolai fotózkodás, amikor a szülők összehasonlítják a régi és a legújabb képeinket. Az egyetemi nyílt napok, ami után beszámolunk a szüleinknek a benyomásainkról. Persze ez mind rólam szól, de Anya nélkül minden mérföldkő hiábavalónak tűnik, ezért nincs is kedvem hozzá.

Felemelte a fejét, és rám nézett.

- Ruhavásárlás?

Remegve vette levegőt.

- Talált, süllyedt.

- Miért nem mondtad el ilyen egyszerűen? - Őszintén megbántottnak tűnt. - Tudom, hogy gyorsan tudok ítélkezni, de én vagyok a legjobb barátod. Nekem bármit elmondhatsz.

- Nagyon sajnálom.

- Ugye tudod, hogy mindig beszélhetsz velem?

Bólintottam, és odahajoltam hozzá, sóhajtva mindent elmondtam neki. Hogy éreztem magam, amikor úgy tűnt, hogy figyelmen kívül hagyja anyám hiányát, hogy mit mondott Wes Anyáról, és hogyan éltem úgy az életemet, mintha az egyik forgatókönyvében lennék.

- Utálom kimondani, de azt hiszem, Wesnek igaza van.

- Gondolod? - Megrázta a fejét, és így szólt: - Bennett kiismert.

- Ugye? - Megtöröltem az arcom, és azon töprengtem, hogy mikor lettem ilyen sírós. - Nagyon sajnálom, hogy így viselkedtem veled.

- Én is sajnálom, hogy így bántam veled. Lépjünk tovább. Mindketten jobban járunk. - Hátradőlt a lépcsőn, és megkérdezte: - Szóval, mi történik a bálteremben?

Szerettem volna megölelni és kiönteni neki a szívemet, de jobb volt így, hogy a továbblépésre koncentráltunk.

- Hallottam, ahogy Jessica Roberts a cipődről beszélt.

- Nem lep meg, mert őrült jól néz ki ez a topán.

Még egy lépcsőfokon lejjebb léptem, és oldalra fordultam, hogy a falnak dőlhessek.

- Szóval, jól szórakozol?

Összeszorította a száját.

- Egy elhagyatott lépcsőházban ülök, saját akaratomból. Szerinted?

- Sajnálom, hogy magadra hagytalak.

- Ne aggódj, így még emlékezetesebb lesz. Úgy értem, legmerészebb fantáziámban sem jutottam odáig, hogy egy farmeröltönyös fiúval megyek a Chili’sbe, báli ruhában.

Nevettem. Charlie-t mindenki bírta, mert nagyszerűen futballozott, de nagyon más volt. Másodéves korában mindennap öltönyt viselt az iskolában, mert úgy gondolta, abban kifinomultan néz ki.

- A Chili’sbe vitt?

- Egy istenverte farmeröltönyben, de most jön a lényeg, Liz!

- De viccből csinálta?

- Dehogy! Az Amazonon vette, mert a modell, akin látta, jól nézett ki. - Elvigyorodott, és megrázta a fejét. - Nem ismeri a „humor” és „irónia” kifejezéseket.

Beleharaptam az ajkamba, nehogy hangosan felkacagjak.

- De legalább kedves. - Joss oldalra nézett, és folytatta: - Megpróbálta megfogni a fenekemet - mindkét kezével -, amikor először táncoltunk.

- És él még? Vagy elrejtetted a holttestét a portás szekrényébe?

- Ne már, Liz. Nem fogok időt fecsérelni egy Levi’s öltönyös fiúra. - Megvonta a vállát. - De azért megleckéztetem. Azért vezettem én, mert neki nincs jogosítványa, és azt tervezem, hogy addig eltűnök a szeme elől, amíg elege nem lesz, és másik fuvart nem keres. Mondjuk, hívja fel az anyukáját, hogy jöjjön érte.

Ekkor végünk volt. Annyira röhögtünk, hogy potyogtak a könnyeink, amikor egyszer csak kinyílt a lépcsőház ajtaja. Fuldokoltunk a nevetéstől, erre Wes barátja, Noah lépett elénk. Ugyanolyan zavartnak tűnt a jelenlétünktől, mint mi az övétől.

- Noah? - mondtam.

- A fenébe is, a frászt hoztátok rám! - vágta rá.

Jocelyn a könyökére támaszkodott, én pedig az alattunk lévő lépcső felé intettem.

- Mit csinálsz itt lent? Azt hittem, a menő srácok még mindig a bálteremben vannak.

- Eddig bírtam - mondta. - A bál szar. Vagy kényelmetlen szmokingban álldogálsz a haverjaiddal és dumáltok, vagy ócska zenére táncolsz, miközben a barátaid rólad dumálnak, és azt hiszik, baromi viccesek. Annyi tervezést és pénzt igényel ez az egy éjszaka, de a kapott élmény köszönőviszonyban sincs a befektetett energiával. Semmilyen szinten.

Fura, de én még mindig úgy hittem, a befektetett energia és az élmény lehet egyensúlyban. Bár nekem nem jött be, a szívem mégis azt súgta, a bál valami különleges, varázslatos pillanat. Lehet, hogy csak a bosszantó optimizmusom zavarta össze a fejemet.

- Akkor miért vagy itt? - Jocelyn arcán mosoly jelent meg, de érdeklődve figyelte Noah-t. - Amúgy teljesen egyetértek, de miért jöttél el, ha így érzed?

- Ugyanazért, amiért te is.

- Vagyis…?

Noah felemelte a szemöldökét.

- Nem tudod, miért vagy itt?

Joss lesütötte a szemét.

- Tudom, miért vagyok itt, te nem tudod, miért vagy itt, szóval azt sem tudhatod, ugyanaz-e a motivációnk.

Keresztbe fontam a kezem, és néztem őket. Annyit tudtam Noah-ról, hogy ő a vita királya; látszott, hogy élvezi ezt a szócsatát. Jossnak viszont nem volt türelme azokhoz az emberekhez, akik vitatkoztak vele. Főleg akkor, ha nekik állt feljebb.

- Biztos ez? - kérdezte Noah, és visszanézett rá, majd ravasz vigyorral azt kérdezte: - Nem azért jöttünk mindketten, hogy megnézzük a farmeröltönyös bohócot?

- Te is Charlie miatt jöttél? - nevetett Joss.

- Hát persze. - Gúnyos arckifejezést öltött, és elmosolyodott. - Az a kék öltöny tényleg döbbenetes.

- Mire gondolhatott?

Jocelyn ismét nevetni kezdett, és Noah vigyora is teljes értékű mosollyá változott. Úgy éreztem, el kellene osonnom, de tudtam, hogy ez tönkretenné

a pillanatot. És nem is akartam most itt hagyni Josst. Noah is kinyújtotta a lábát, és a könyökére támaszkodott. Pont úgy helyezkedett el, mint Joss.

- Az a srác az egójával gondolkodott. Úgy volt vele, hogy tudja, jól áll neki a farmer. Akkor miért ne bújhatna tetőtől talpig ebbe a masszív, férfias anyagba, ami olyan szépen kiemeli a formás fenekét?

- Na, jó, elég, hagyd abba! - mondta Jocelyn kacagva. - Állj le!

Még egy jó fél órát maradtunk a lépcsőn, és csak beszélgettünk. Szuper vicces lett volna, ha valahol az agyam egy kis eldugott zugában nem emlékeztem volna Wesre és Alexre. Elengedtem West, még mielőtt igazán az enyém lehetett volna, most pedig Alex közel áll ahhoz, hogy elfeledtesse vele a csókunkat.

Miután sírva röhögtünk Jocelyn tesitanárról szóló beszámolóján, úgy döntöttünk, részünkről ennyi elég volt a szalagavatóból. Mindhárman lekoptattuk a partnereinket különböző kifogásokkal, és úgy tűnt, Michael jól is járt vele. Még egy „amúgy köszönöm” üzenetet is küldött, ami biztató jel volt, hogy talán végre összejön Laney-vel.

Számoltam a perceket, hogy mikor bújhatok végre ágyba, hogy végiggondoljam a hibáimat, miközben Cicc a lábamat piszkálja a takaró alatt. Amikor már majdnem hazaértünk, Jocelyn és Noah úgy döntöttek, hogy belógnak az iskola tornatermébe. Mindketten úgy tervezték, hogy hazamennek, de miután Noah kijelentette, jobban büntetőzik, mint Jocelyn, a legjobb barátnőmnek, aki igazi versengő alkat volt, vele kellett tartania. Addig nem nyugszik, amíg le nem győzi.

- Biztos nem jössz velünk? - Jocelyn begurult a felhajtónkra, és beállt A parkolóhelyre. - Megígérem, hogy szórakoztatóvá tesszük.

- Nem, köszönöm. - Kiszálltam, becsaptam az ajtót, majd odamentem az ablakához, és félig benyúlva megöleltem. - De hívj fel, ha hazaérsz. Akármilyen későn is.

- Bennett nem lesz ott. - Noah szánakozó pillantást vetett rám, és hozzátette: - Ma reggel azt mondta, hogy a bál utáni parti időpocsékolás, és hogy hétvégén ki kell pihennie magát, mert hétfőn komoly meccs vár rá. Ezért legkésőbb éjfélre haza akar érni, mint egy nagymami.

Nagyra értékeltem, hogy megpróbált felvidítani. Kedves volt.

- Nekem most randim van egy filmmel és egy kis fagylalttal. Ennél semmi nem lehet jobb, de azért köszönöm.

- Hadd találgassak! - Joss sandán nézett rám. - Bridget Jones?

Megvontam a vállam.

- Azt hiszem, ma este inkább Joe Foxhoz és Kathleen Kellyhez{24} lesz kedvem, de bármelyikük megteszi.

Elköszöntek, majd kikanyarodtak, ám ahelyett, hogy bementem volna, leültem a verandán lévő hintára, és Wesék házát bámultam. A nappaliban égett a lámpa, ami eszembe juttatta a késő esti telefonbeszélgetéseinket, és ahogy az ablakból figyeltem őt. Nagyon hiányzott. Életem nagy részét azzal töltöttem, hogy bárcsak ne lenne mindig ott, és ne idegesítene a Wes- szerűségével, de most, hogy távol volt, minden üresnek tűnt. Benyúltam a zsebembe, és elővettem a telefonomat. Megnyitottam az üzeneteket, és beírtam, hogy „Helló, te…”, de gyorsan töröltem is, mert - természetesen - Wes még nem volt otthon. A normális emberek a bál végéig maradnak, nem mentek haza kilenc harminckor - lepillantottam a telefonom kijelzőjére. Wes Bennettet valószínűleg épp most koronázzák bálkirállyá, táncolni készül a gyönyörű párjával, és miután órákig szemeznek, megfeledkezik a baseballmeccsről, és átadja magát az önfeledt éjszakának és a romantikus csóknak. Hiába csuktam be a szemem jó erősen, akkor is láttam őket magam előtt, ahogy csókolóznak.

Bassza meg!

Kinyitottam a szemem, felálltam, és előhalásztam a kulcsomat a zsebemből.

Ideje volt bemenni, és kivájni a szemem.

T I Z E N H A T O D I K F E J E Z E T

„Az ember rájön, kivel szeretné leélni a maradék életét…

Akkor azt a maradék életet szeretném minél előbb elkezdeni!”

- HARRY ÉS SALLY

Elterülve feküdtem a kanapén, még mindig a báli ruhámban, csak éppen betakarózva. Amint beléptem a házba, azonnal levágódtam a kanapéra, és elkezdtem nézni a sötétben A szerelem hálójábant, és közben igyekeztem nem gondolni arra, mi lehet Wesszel és Alexszel. Kathleen Kelly Joni Mitchell River című daláról beszélt éppen, és minden sejtemben éreztem ennek a remekműnek a melankolikus dallamát.

I’m selfish and I’m sad

Now I’ve gone and lost the best baby{25}

- Liz? - Helena a konyhából a nappaliba menet megállt, és megtorpant, amint meglátott engem. A mellkasára tette a kezét. - A fenébe, megijesztettél.

- Bocsánat.

Haját a füle mögé tűrte, a hóna alatt egy Pringles-dobozt szorongatott.

- Semmi gond. Miért ülsz a sötétben?

- Lusta vagyok felkapcsolni a villanyt - vontam meg a vállam.

- Azt látom. - Megköszörülte a torkát, és a pulcsija zsebébe dugta a kezét, akkor láttam, hogy van ott még két doboz üdítő is. - És a bál?

- Jó volt - legyintettem.

Úgy nézett ki, mintha erről akarna kérdezni, de aztán azt mondta:

- Nos, oké, hagylak a filmeddel. Jó éjszakát!

Általában védekezni kezdtem, amikor az életemről faggatott, de most valahogy hiányérzetem támadt, hogy nem kérdezett semmit. Zavarba ejtett, ahogy a temetőben viselkedtem, és ha őszinte akarok lenni magamhoz, ma hiányzott. Nem érdemeltem meg, de azt akartam, hogy velem maradjon.

Kicsit féltem megkérdezni, féltem az elutasítástól, amit pedig megérdemeltem, de amikor már majdnem a lépcsőhöz ért, kiböktem:

- Van kedved megnézni velem?

Hallottam a lépteit, ahogy visszajött a szobába.

- Ó, istenem, igen! Szeretem azt a filmet. Adjunk hálát a jóistennek ezért a két megmentőnkért, Meg Ryanért és Tom Hanksért.

- Azt hittem, utálod a romkomokat.

- Utálom a ciki, irreális romantikus filmeket. Na, de egy csokor frissen kihegyezett színes ceruza? - Lerogyott mellém, elhelyezkedett törökülésben, és levette a Pringles tetejét. - Istenem, mindjárt kiugrik a szívem a helyéről.

Még néhány percig néztük, mire azt mondta:

- Szóval a bál.

- Ó, a bál. - Kinyújtottam a lábamat a dohányzóasztalra, és bekaptam egy csipszet. - A bál olyan volt, mintha valaki csinos ruhába öltöztette volna a legnagyobb tévedésedet, hogy valaki más oldalán vonultassa fel.

- Fordíts, kérlek. Ezt a halandzsát nem tudom a csinos Michaelre vonatkoztatni.

- Nem, ez… Mindegy, felejtsd el. Nem akarok többet rá gondolni.

- Rendben. - Beleharapott egy csipszbe, és a tévé felé intett: - Ez a legjobb szerelmi háromszög.

- Hm… Ez inkább egy szerelmi négyzet, ha egyáltalán szerelmi alakzat. - Bekaptam egy csipszet, és azt mondtam: - Ők csak egy négyes, akik maguktól szétesnek. Egyiküknek sem kell választania a többi közül.

- Nem a két párról beszélek. - Helena előhúzta a zsebéből az üdítőket, odaadta az egyiket, és kinyitotta az övét. Leszürcsölte az italt a doboz széléről, és így szólt: - A Kathleen-féle háromszögről beszélek, aminek része ő, az elképzelése, hogy ki lehet az „NY152” név mögött, valamint Joe Fox.

- Várj, mi van?

- Gondolj csak bele. A fickó online személyisége tetszik neki, hogy például tudja az idézetet A Keresztapából. Irigyli, milyen pontosan és élesen fogalmaz. - Előrehajolt, és letette az üdítősdobozt az asztalra. - A csávó eszményképe csodálatos, de a gyakorlatban Joe Fox verbális támadásai aljasak, és amikor a fickó tényleg támadásba lendül, és tönkreteszi a lány üzletét, akkor már konkrétan utálja.

Pislogtam, és kinyitottam az üdítőmet.

- Szent ég, igazad van.

- Tudom. - Elvigyorodott, és kissé előredőlt. - Néha annyira leköt minket az elképzelésünk arról, amit szeretnénk, hogy elfelejtünk odafigyelni arra, ami valójában a miénk.

A filmről beszélt, de úgy éreztem, mindent tud rólam. Wesnek egy dologban igaza volt, amikor az anyám problémáiról beszélt. Nem volt szándékos, de úgy éltem az életemet, mintha az ő egyik szereplője lennék, mintha azokat a részeket próbálnám eljátszani, amelyekről úgy gondoltam, hogy akár nekem is írhatta volna.

Ellöktem őt magamtól, és a „jófiút” kajtattam, pedig a valóságban nem csak szilárd, megbízható emberek és megkérdőjelezhető szándékú játékosok léteznek. Ott volt Wes, a fiú, aki megtörte a sémát, és mindkét sztereotípiát eloszlatta. Sokkal több volt mint egy Mark Darcy vagy egy Daniel Cleaver. Aztán voltak Helenák - okos, pimasz nők, akiknek fogalmuk sem volt, hogyan kell zongorázni vagy rózsakertet gondozni, de mindig lehetett rájuk számítani, és csak arra vártak, hogy észrevedd, szükséged van rájuk.

- Úgy értem - mondta Helena -, közben majdnem lemaradt a 152-es nyomról - el tudod ezt képzelni?

- Helena. - Sűrűn pislogtam, de nem tudtam kitisztítani a szemem. Fojtogatott a sírás, amikor azt mondtam: - Nagyon sajnálom, amit korábban mondtam neked. Mindent. Nem szeretnék lemaradni arról, ami nekünk adatott. Nem gondoltam komolyan, amikor azt mondtam, hogy húzz el.

- Ó. - Kicsit elkerekedett a szeme, és félrehajtotta a fejét. - Minden rendben.

- Nincs rendben.

Megölelt és szipogott.

- Csak tudd, hogy nem akarom átvenni anyád helyét. Csupán azt szeretném, ha tudnád, hogy mindig számíthatsz rám.

Lehunytam a szemem, és éreztem valamit, amikor megengedtem magamnak, hogy átjárjon. Szeretve éreztem magam. És abban a pillanatban tudtam, hogy anyám is ezt szeretné. De nagyon. Mindenekelőtt azt akarná, hogy szeressenek.

- Én is ezt akarom, Helena. - Mindketten szipogtunk és nevettünk. - Aztán a pillanat elillant, és visszaültünk a helyünkre, egymás mellé a kanapéra. Ahogy egészben dobálta a szájába a csipszet, és csupa morzsa volt az egyébként is foltos kapucnis pulcsija, arra gondoltam, milyen jó, hogy ennyire különbözik Anyától. Jó, hogy a köztük lévő határvonalak soha

nem tudtak összemosódni. Megköszörültem a torkom. - Szerinted jó lenne, ha mostohaanyámnak hívnálak?

- Mindaddig, amíg nem teszed hozzá előtagként a gonosz jelzőt.

- De különben hogy jellemezhetnélek? El kell ismerned, találó név.

- Igen, tényleg, az. Végül is szeretem a hatalmat.

- Látod? Tudtam.

A konyha melletti üveg tolóajtó felé pillantottam, és eszembe jutott a Titkos hely. Helena felé fordultam a kanapén, és azt mondtam:

- Szóval, a bál. A lényeg, hogy rossz sráccal mentem.

- Hozod a nasit? - hallatszott Apa hangja a lépcső felől, a következő pillanatban pedig már mosolyogva lépett a szobába snoopys pizsamanadrágjában és pólójában. Aztán aggodalmas arckifejezésre váltott: - Szia, drágám, nem is tudtam, hogy már itthon vagy.

- Igen, nemrég értem haza.

Helena apámra mutatott, és rám pillantott, majd felé fordult:

- Pszt… Épp a szalagavatóról beszélgetünk.

- Tegyetek úgy, mintha nem lennék itt.

Apám lehuppant a Helena és a kanapé karfája közötti kis helyre, és ivott egy kortyot az üdítőjéből. Erőt gyűjtöttem, meséltem nekik Laney-ről, és arról a felismerésről, hogy nem érdekel a srác, akiről korábban azt hittem, a sors küldte. Aztán el kellett mondanom nekik, mekkora bunkó voltam Wesszel a csókunk után (kivéve, hogy csók helyett randit emlegettem, hogy apám ne kapjon szívrohamot), csak hogy értsék, milyen otromba módon elrontottam mindent. Magam elé képzeltem Wes arcát a bálban, ahogy rám néz.

- Most már túl késő. Együtt van azzal a lánnyal, aki imádja őt, és kedvesen bánik vele. Miért akarna valaha is visszatáncolni?

Meghallgatták a kiselőadásomat, majd apám rám mosolygott, mintha hihetetlenül bonyolult lennék.

- Mert rólad van szó, Liz.

- Nem tudom, ez mit…

- Szóval nem tudod? - Helena lerázta a pulcsija elejét, és így szólt: - Az a fiú kiskorod óta rajong érted.

- Nem, az ki van zárva. - Szavai reményteljes üzenetként csengtek a fülemben, és beleborzongtam, még akkor is, ha tudtam, hogy téved. - Őt gyerekkorunk óta semmi más nem érdekelte, csak hogy szívasson.

- Nagyon tévedsz. Mondd meg neki, drágám. - Helena megbökte apámat a könyökével. - Mesélj neki a zongoráról!

Apa átkarolta Helenát, és lábát a dohányzóasztalnak támasztotta.

- Tudtad, Liz, hogy régen Wes mindig a hátsó verandán ült, és hallgatta, ahogy zongorázol? Úgy tettünk, mintha nem látnánk, de mindig ott volt. Arról az időszakról beszélünk, amikor ő még egy kis ördögfióka volt, te pedig még nem játszottál valami szépen…

- Na ne! - Nehezemre esett visszaemlékezni, hány évesek voltunk, amikor a zongora a hátsó szobában volt. - Tényleg?

- Tényleg. És komolyan azt hiszed, A parkolóhely érdekelte, amiért az elmúlt évben harcoltál?

- Határozottan érdekelte. Még mindig érdekli. Ezért egyezett bele, hogy segít nekem.

Eszembe jutott az esős nap, amikor átmentem hozzá, és először beszéltem neki a tervemről. Akkor még idegennek tűnt, szinte könyörögnöm kellett, hogy engedjen be. Süti és tej, Wes cigánykereke - olyan, mintha egy másik életben történt volna.

- Liz. - Helena mosolya szemtelenül széles volt. - Az anyja megengedi neki, hogy az autója mögé parkoljon. Mindig behajtott a kocsibeállóba, de aztán egyszer csak, pont akkor, amikor te is megkaptad az autódat, elkezdett az utcán parkolni.

Tátva maradt a szám a csodálkozástól.

- Hogy mi?

Finoman megpaskolta a karomat, és azt mondta: - Én nem mondok mást, csak azt, hogy azért akarta A parkolóhelyet, mert okot keresett, hogy beszéljen veled. A többit rád bízom.

Van ilyen? Nehezemre esett elhinni, mert teljesen más volt, mint én. Népszerű volt, sportos és eszméletlenül jóképű. Higgyem el, hogy már azelőtt odavolt értem, mielőtt rájöttem volna, ki is ő valójában? Hogy már nagyon régóta szerelmes volt belém? Beletúrtam a hajamba, és egy kicsit meghúztam.

- Fogalmam sincs, mitévő legyek.

Apám ezután felment az emeletre, de Helenával lefekvés előtt még végignéztük a filmet. Éppen becsuktam az ajtót, amikor Helena bekopogott.

- Liz?

Kinyitottam.

- Igen?

Mosolyogva nézett rám a sötét folyosón.

- Légy elég bátor ahhoz, hogy nagyot lépj, oké?

- Ez mit jelent?

Megvonta a vállát.

- Nem tudom. Csak… Ha belevágsz, ne fogd vissza magad.

„Légy elég bátor ahhoz, hogy nagyot lépj.” Folyamatosan ismételgettem a szavait, amikor már az ágyban feküdtem. Megpróbáltam aludni, de vagy Wes autójának hangját figyeltem, vagy elképzeltem, mit csinálhatnak Alexszel, így aztán csak feküdtem szomorúan.

Amíg el nem ájultam a fáradtságtól.

„Légy elég bátor ahhoz, hogy nagyot lépj.”

T I Z E N H E T E D I K F E J E Z E T

„A helyzet az, hogy szeretlek. Tudom, hogy így van. Onnan, hogy egész életemben nem féltem még ennyire. Pedig egyszer egy liftben utaztam Szaddám Huszeinnel. Csak én és Szaddám. De ez most sokkal ijesztőbb. Szeretlek.”

- CSEKÉLY ESÉLY

„Mindenben tévedtem. Hihetetlenül örülök, hogy Michael visszatért, de csak azért, mert így megismerhettelek téged. Egész idő alatt itt voltál - a szomszédban -, és fogalmam sem volt, milyen csodálatos vagy” - suttogtam magam elé.

Remegtem, kirázott a hideg, amikor meghallottam, hogy Wes autója behajt a felhajtóra.

„Showtime!” Megráztam jéghideg ujjaimat, és befejeztem a beszéd gyakorlását. Lassan belélegeztem az orromon keresztül, amikor hallottam, hogy leállítja a motort, egy másodperccel később pedig azt, ahogy csapódik a kocsi ajtaja. A fülem mögé tűrtem a hajam, és szuper cuki, de hétköznapi pózba ültem az egyik széken, és vártam, hogy megtalálja az üzenetemet. Helena bátorító mondata után úgy éreztem, igaza van, és azonnal a tettek mezejére léptem. Először átnéztem a zenei gyűjteményemet, majd átkutattam az asztalfiókokat, mígnem találtam egy üres CD-t. Van abban valami, hogy a gondos zenei válogatást ilyen formában kézzelfoghatóvá lehet tenni, francba a modern technológiával. Előkerestem a „Wes & Liz” lejátszási listát, amit a csók után készítettem, és kiírtam CD-re. Minden dal rajta volt, amiről valaha beszéltünk, és az összes zene, amit együtt hallgattunk. Gyorsan elkészítettem az albumborítót - a kezdőbetűink egy ketchupból készült szívben -, és kinyomtattam, majd óvatosan kivágtam, hogy pontosan illeszkedjen a tokba. Ezután átvettem a farmerem, belebújtam Wes hatalmas pulcsijába, ami a hányásos estén az én táskámban kötött ki (és amiben azóta is aludtam minden éjjel). A hajam és a sminkem még mindig meglehetősen sértetlen volt, így felvettem a frissen mosott, és újra tökéletesen fehér Converse-emet, alkoholos filccel felírtam egy A4-es

papírra, hogy „TALÁLKOZZUNK A TITKOS HELYEN!”, és egy dobozt telepakoltam mindenféle finomságokkal. Átrohantam Wesék verandájához, hogy letegyem az üzenetet, majd a Titkos helyre siettem, ahol felállítottam a hordozható CD-lejátszót, tüzet gyújtottam, előkészítettem a s’morest, és mindent a helyére raktam. Aztán betakaróztam és vártam. És vártam és vártam és vártam. És párszor el is bóbiskoltam.

De most végre otthon volt. Ó, drágám. Istenem, olyan ideges voltam. És akkor - várjunk, mi van? - hallottam egy második kocsiajtó csapódását is.

Beszívtam az ajkamat. Barom, barom, barom! Talán csak kikapott valamit a kocsijából. Lehet, hogy nincs is vele senki.

- Wes! - Hallottam a kuncogó kiáltozást, és abból kiindulva, amit a pulzusommal művelt, akár egy gonosz bohóc nevetése is lehetett volna. Megpróbáltam körbekukucskálni a bokrok között, de nem láttam semmit. A hangok egyre közeledtek, ezért felálltam a székemre, hátha jobban látok a magasabb pontról. Szent szar. A telihold fényénél láttam, hogy Wes és Alex a hátsó udvaron sétálnak arrafelé, ahol én voltam, szívem minden vágyát kitárva, és egy doboz édességet szorongatva.

Picsába!

Minden bizonyítékot törölni kellett. Belerúgtam az édességesdobozba azzal a szándékkal, hogy a s’mores-kellékeket a bokorba lökjem, és még csak ne is lássam őket. Elöntött a pánik, ahogy repült a doboz, a Graham- keksz és a mályvacukor pedig a szökőkút vizében kötött ki.

Basszus, basszus, basszus!

Megragadtam a CD-lejátszót, és kétségbeesetten térdre rogytam, hogy el tudjak rejtőzni a sötétben. De az a montsrum kicsúszott a kezemből, leesett, a nyolc darab góliátelem pedig kiesett belőle.

Bassza meg!

Otthagytam a káoszt, és átrohantam a nagy bokorhoz, a kezemen és a térdemen másztam át a másik oldalára. Ha végigkúsznék a Titkos hely másik végéig, talán el tudnék slisszolni…

- Liz?

Egy pillanatra lehunytam a szemem, mielőtt lassan felálltam és megkapaszkodtam. Mosolyt erőltettem az arcomra, amikor Wes és Alex rám nézett.

- Sziasztok. Mi a helyzet? Jó volt a bál, ugye?

- Hogy jó volt-e? Istenem. - Alex, isten áldja érte, úgy tett, mintha nem lenne szokatlan, hogy Wes háza mögött mászkálok a sötétben. - Azt hittem,

szívrohamot kapok, amikor Asht megkoronázták.

- Tudom - suttogtam mosolyogva, mintha érteném, miről beszél, miközben észleltem Wes rezzenéstelen, komor arckifejezését. - Totál szívbaj, nem? Hogy mi van? Asht megkoronázták?

- Mit csinálsz itt kint? - kérdezte Wes, és olyan kiismerhetetlen arckifejezéssel nézett rám, amitől a fülem hegye is forró lett. Valószínűleg mérges volt, amiért egy esetleges csábítás útjában állok. Azért hozta ide? Megvárták, hogy elmenjek a szalagavatóról, hogy végre oda jussanak? Valamilyen oknál fogva százszor rosszabb volt a gondolat, hogy együtt vannak, így, hogy a Titkos hely is benne volt a pakliban.

- Én, hm, szóval, az előbb kijöttem a macskám után, és… - A házunk felé mutattam, mivel egyetlen értelmes szót sem bírtam kinyögni. - Leejtettem valamit, és azt hittem, hogy a bokor alá gurult.

Úgy mutattam Wes kis erdejére, mint egy elkeseredett kisgyerek.

- A macskád soha nem jön ki a szabadba.

Elhúztam a számat, és azt mondtam:

- Igen, igen. Valójában nem, igazad van. De most kirohant.

- Igazán? És mit ejtettél el?

Egyáltalán nem volt vicces kedvében.

- Öhm, pénz volt. Egy pennyt. - Megköszörültem a torkom, és azt mondtam: - Én leejtettem egy pennyt, és elgurult. Szóval igen. Épp itt voltam, és a pennyt kerestem. Szerencsepénz volt.

- A te…

- Pennym. Igen. De nem számít, nem olyan fontos. - Megint megköszörültem a torkom, de a szorítás egyszerűen nem múlt el. - Egy penny, érted? Úgy értem, kinek kell egy penny, nem igaz? A mostohaanyám kidobja a pennyket, például. - Mindketten csak bámultak rám, és Wes arcának kemény vonásai láttán vágyakozni kezdtem a mosolygós tekintete, és minden után, ami azelőtt volt, hogy mindent elrontottam volna. - Furcsa, hogy ott van az a penny, ami mindig a kezed ügyébe akad, azt hiszed, nincs is rá szükséged, sőt még csak nem is tetszik, nem? - Alex félrehajtotta a fejét, és a szemöldökét ráncolta, de Wes arcvonásai semmit sem változtak a habogásomra. - Aztán egy nap felébredsz, és kinyílik a szemed, hogy milyen csodálatos az a penny. Hogy nem vetted észre korábban? Úgy értem, olyan, mint a valaha látott legszebb érme. Sőt jobb, mint az összes többi érme együttvéve. De béna voltál, elvesztetted a pennydet, és csak azt

szeretnéd, ha a pennyd is tudná, mennyire sajnálod, hogy nem dédelgeted, de már késő, mert elvesztetted. Értitek?

- Liz, adjunk kölcsön pénzt?

Alex rám nézett, és közel voltam ahhoz, hogy ismét sírjak. Megráztam a fejem, és azt mondtam:

- Öhm, nem, köszönöm, rohannom kell, bár nincs egy pennym sem, ha- ha-ha, érezzétek jól magatokat! - Hátrálni kezdtem, és tétován integettem nekik. - Ne csináljatok semmit, amit én sem tennék.

Fogd már be, te barom!

Éreztem - anélkül, hogy odanéztem volna -, hogy még mindig engem bámulnak, miközben átmásztam Wes kerítésén, és átfutottam a hátsó udvaron.

T I Z E N N Y O L C A D I K F E J E Z E T

„De a románcokkal mindig úgy van, hogy a párok csak a legvégén jönnek össze.” - IGAZÁBÓL SZERELEM

- Köszönöm.

Elvettem a McDonald’s dolgozójától a zacskót, az utasülésre dobtam, és gázt adtam. Éjfél volt, és az elmúlt egy órát autózással töltöttem, Adele-t énekeltem zokogva, és próbáltam elég sokáig távol maradni otthonról, hogy Alex elhúzzon, Wes pedig bemenjen a házba. Szinte bármit szívesebben csináltam volna a világon, csak nehogy meglássam valamelyiküket, ezért írtam egy SMS-t Helenának, és körbeautóztam a várost. Apám volt a legmenőbb ember a világon, mert egyetlen aggodalmaskodó üzenetet sem küldött, pedig tudta, hogy éjfél után céltalanul autókázom. Biztosan majd’ beleőrült.

Hazafelé azon gondolkodtam, vegyek-e fagylaltot, de képtelen voltam kiszállni a kocsimból, ezért a jó öreg Meki mellett döntöttem. Csak haza akartam menni, szomorúan enni, filmet nézni, és megpróbálni elfelejteni, milyen csúnyán megaláztam magam. „Egy penny.” Atyavilág! Valószínűleg addig röhögtek rajtam, amíg egymás karjába nem zuhantak, és egy őrületesen nagyot nem szexeltek.

A fenébe!

Kivettem a dobozból egy kis krumplit, és a számba dugtam, mielőtt beálltam A parkolóhelyre. Már nem az enyém volt - Wesé volt örökre -, de pillanatnyilag nem érdekelt. Az autója a kocsibeállóban állt, szóval bekaphatja. De miután párhuzamosan leparkoltam, nem szálltam ki, csak ültem, faltam a kaját, és hallgattam a rádiót. Abban a fáradt pillanatban megterhelőnek tűnt volna kiszállni az autóból, átmenni az utcán, és féltem, hogy összefutok a boldog párral. Amilyen az én formám, biztosan akkor nyalják-falják egymást a kocsifelhajtón, amikor én arra sétálok - vagy valami hasonló rémálomszerű szitu. Befejeztem az evést, és a félig hátradöntött ülésen ittam a csokis turmixot, amikor kopogtattak az ablakon.

- Francba! - Megriadtam, amitől a szívószálamból egy kis turmix fröccsent Wes pulóverére. Kinéztem a bepárásodott ablakon, és egy magas testet láttam sportdzsekiben. Valaki, kérem, öljön meg! Megtöröltem a számat az ujjaimmal, visszaállítottam az ülést, és letekertem az ablakot.

Hűvös mosollyal néztem rá.

- Igen?

Wes dühösen nézett vissza.

- Mit csinálsz?

- Öhm… Parkolásnak hívják.

- Tíz perce láttam, hogy leparkoltál. Találj ki valami mást.

- Azta. Csak nem leskelődünk?

- Beszélni akartam veled, szóval, igen, vártalak. Viszont most úgy tűnik, soha nem fogsz kiszállni ebből az autóból.

Behunytam a szemem, és lenyugodtam. Úgy látszik, egy éjszaka alatt kétszer is szembe kell néznem vele és a teljes megaláztatással. Hát ez csodálatos. Kiszálltam a kocsiból, és becsuktam az ajtót. Keresztbe tettem a karomat, és ránéztem.

- Mit szeretnél?

- Nos, először is, el kell magyaráznod, mi történt az előbb.

Fájt a szívem, ahogy ránéztem. A haja kócos volt, pedig legalább százszor átfésülte a kezével, a zakója alatt gyűrött volt az inge, és még mindig az öltönynadrágban volt. Nagyon ziláltan nézett ki, az ujjaim szinte viszkettek, hogy hozzáérjek, és rendbe szedjem. Összehúztam a szemem, és közben zavarban voltam.

- Arról beszélsz, amikor elvesztettem a…

- Dehogy. - Fenyegető pillantást vetett rám. - Ki ne mondd, hogy penny!

- Sajnálom. - Lenéztem a cipőmre, és azt motyogtam: - A szerencsepénzt.

- Ez most komoly? Még mindig ragaszkodsz hozzá?

Csak megvontam a vállam, és a cipőmet bámultam, fogalmam sem volt, mit tegyek, mit mondjak. Amit a korábbi „bátor” periódusomban terveztem elmondani neki, azt most túl nehéznek éreztem, főleg, miután megláttam Alexszel. Pláne, miután olyan szomorúan nézett, amikor összefutottunk a Titkos helyen. Még mindig nem hittem el, hogy oda vitte.

Az orrlyuka kitágult.

- Ó, akkor az mindent megmagyaráz.

- Miért érzem úgy, hogy mérges vagy rám?

Az arcát néztem, és vártam a választ. Én voltam az, aki helybe ment a pofonért. Ő miért dühös? Megfeszült az állkapcsa.

- Mert utálom a játszmázást.

- Milyen játszmázást?

- Milyen játszmázást? - A szeme szinte perzselt, és igen… Nagyon dühös volt. - Megszerzed a te drága Michaeledet, de miután én kétszer találkoztam Alexszel, írsz egy hihetetlen CD-t, és mindenféle szerencsepénzekről hadoválsz, és nem tudok másra gondolni, csak hogy én vagyok a sokat emlegetett penny abban a bizonyos sztoriban. Mindezt úgy, hogy rajtad van a kapucnis pulcsim. Mit művelsz te velem?

- Megtaláltad a CD-t?

A szám szélét harapdáltam, és azon töprengtem, mennyi megaláztatást tud elviselni egy ember, mielőtt szó szerint belehal. Mert ahogy magam elé képzeltem a ketchup-kezdőbetűket a CD-borítón, úgy éreztem, közel állok a spontán égéshez, és nemsokára hamuvá porladok.

A zakója zsebébe dugta a kezét.

- Nem vagyok figyelmetlen, Liz. Láttam az üzenetet, az elázott s’mores- kellékeket és a tönkrement CD-lejátszót is.

- Ó. - Remegve vettem levegőt, éreztem, hogy szinte belém fúrja sötét tekintetét. Aztán kiböktem: - Szóval szereted őt?

Összeráncolta a szemöldökét, mintha nem számított volna erre a kérdésre, ami jogos volt, mert én magam sem számítottam rá, hogy felteszem. De tudnom kellett. Nyelt egyet, és azt hittem, nem fog válaszolni, de aztán megszólalt:

- Alex nagyszerű lány.

- Ó. - Reméltem, hogy nem látszik az arcomon, milyen közel állok a síráshoz, és hogy ez a néhány szó olyan nekem, mintha gyomorszájon vágtak volna. - Oké, akkor jó. Mennem kell. - Tettem egy lépést, de megfogta a karomat, és megállított.

- Ennyi? Nem szeretnéd megmagyarázni, mi volt ez az egész?

- Most már nem számít.

- Talán számít.

- Nem számít, világos? - Igyekeztem lazának tűnni, mintha mindennel meg lennék békélve. Leengedte a kezét. - Összeállítottam azt a CD-t és kínos jelenetet rendeztem, mert rájöttem, hogy nem Michael az, aki nem megy ki a fejemből, és ezt el akartam mondani neked. Úgy értem,

nagyszerű srác, de vele lenni nem olyan, mint hamburgert enni veled, vagy kiosonni a Titkos helyre, s’morest készíteni és nézni a csillagokat, vagy A parkolóhelyért harcolni. De túl sokáig tartott, mire rájöttem, és most itt van Alex. - Mondani akart valamit, de én megráztam a fejem. - Nem. Jól van ez így, megértem. Hibátlan és édes, és bármennyire is utálom kimondani, pont olyan lányt érdemelsz, mint ő. - Vettem egy mély, reszketeg lélegzetet, és ahogy a nagy barna szemébe néztem, annyira sajnáltam már, hogy miattam jutottunk ide. - Mert tévedtem, Wes. Te vagy az igazi.

Megvakarta az állát, és elnézett mellettem, az utcán. Aztán az arcomra szegezte a tekintetét, és azt mondta:

- Nem ez az egyetlen dolog, amiben tévedtél.

- Mi? - Persze, rúgj bele a földön fekvőbe. - Miről beszélsz?

- Tévedsz Alexszel kapcsolatban. Nem hibátlan.

- Bennett, senki sem teljesen hibátlan, ugyan már. - Nem akartam elhinni, hogy ideges. - De ő nagyon közel van hozzá.

- Feltételezem.

- Feltételezed? Mi a fene baj lehet vele? Nagyobb mellet akarsz, vagy ilyesmit? Hát nem ő a…

- Ő nem te vagy.

- Mi?

- Ő. Nem. Te. Vagy. - A szám elé kaptam a kezem, és ránéztem, féltem, hogy amit mond, azt úgy is gondolja. - Csinos, de az arca nem ragyog fel, amikor zenéről beszél. - Megfeszítette az állkapcsát. - Vicces, de nem annyira, hogy a meghökkenéstől kiköpd az italt.

Úgy éreztem, a szívem felrobban, ahogy a szeme az ajkamra vándorolt a zümmögő utcai lámpa fénye alatt. Kicsit közelebb húzódott, a szemembe nézett, és mély hangon folytatta:

- És amikor meglátom, nem érzem úgy, hogy beszélnem kell vele, vagy össze kell kócolnom a haját - vagy bármi -, csak hogy rám figyeljen.

Remegett a kezem, amikor a fülem mögé tűrtem a hajam, és felsóhajtottam.

- Régóta nem kócoltad össze a hajam.

- Már majdnem bele is haltam. - Egy lépéssel közelebb jött, és a kocsi oldalához nyomott. - Második osztályban, amikor rájöttem, hogy egyetlen szó elég, és te fülig pirulsz, beleszerettem abba, hogy ugrathatlak. Aztán beléd szerettem.

Biztos vagyok benne, hogy minden egyes szavára szívritmuszavarom lett.

- Szóval te és Alex nem…

- Dehogy. - Lenyúlt, és a kapucnis pulcsim húzózsinórját a keze köré csavarta. - Csak barátok vagyunk.

- Aha! - Az agyam próbált lépést tartani, de a jóképű arca megnehezítette. Ez a kijelentés, az, hogy belépett a személyes terembe, és gyengéden magához húzott, teljesen összezavart. - Miért tettél úgy, mint aki azt akarja, hogy igent mondjak Michael felkérésére?

- Óvodás kora óta szereted. - Csak a szemét láttam. - Nem akartam, hogy a csókunk megakadályozza, ha valóban ez a leghőbb vágyad.

Hogyan is gondolhattam, hogy Wes nem csodálatos ember mindig, minden egyes pillanatban? Meg sem próbáltam visszatartani a szerelmes mosolyt, amikor a mellkasára tettem a kezem, és azt mondtam:

- Valójában veled akartam menni.

- Ezt akár el is mondhattad volna, Buxbaum. - A hangja szinte csak egy lélegzet volt közöttünk. - Mert amikor megláttalak abban a ruhában, legszívesebben leütöttem volna kedves barátunkat, Michaelt.

- Tényleg?

Megrántotta a zsinórt.

- Ennek nem kéne örülni.

- Tudom. - Nem lepleztem az érzéseimet, amikor felnéztem rá, egyszerűen képtelen voltam visszafogott és hűvös maradni, hiába próbáltam. Túlságosan is erőteljesen hatott rám a gondolat, hogy Wes féltékeny Michaelre. - Én azért örülök. Menten elájulok.

- Felejtsd el az ájuldozást!

Elengedte a zsinórokat, és az arcomat két nagy tenyere közé fogta. Nagy levegőt vettem, ahogy a szája az enyémhez közeledett, és már ki is találtam a tökéletes dalt ehhez a befejezéshez. Vagy inkább kezdethez.

I’ve been searchin’ a long time,

For someone exactly like you

Csókunk lélegzetelállító volt és vad, de Wes hamar elhúzódott. Átkarolt, felemelt, és a kocsim csomagtartójához vitt. Elmosolyodott, miután letett, és így szólt:

- Tudod, hogy évekig csináltuk volna még ezt, ha nem lennél olyan izgága?

- Nem… Egészen a közelmúltig nem szerettelek.

- Ellenségekből szerelmesek - ez a mi műfaji kategóriánk, Buxbaum.

- Te szegény, zavart kis szerelmes. - Kuncogtam, majd az arcára tettem a kezem, aztán magamhoz húztam. - Csak fogd be, és csókolj meg.

És akkor Bazzi{26} belép.

E P I L Ó G U S

„Melyik csaj ne emlékezne élete első hódolójára?”

- NEM KELLESZ ELÉGGÉ

„De azt a fiút sem felejti el soha, akit először utált.”

- LIZ BUXBAUM

A gödörbe tettem az élénksárga krizantémot, és földet szórtam a gyökerére. A szeptember eleji nap forrón sütötte az arcomat, amíg virágot ültettem, de olyan érzésem volt, mintha ez csak egy átmeneti pillanat lenne, mintha a forróság csak a látszat kedvéért, valójában teljesen erőtlenül maradt volna itt.

- Mivel nyáron százszorszépek nyílnak itt, úgy gondoltuk, hogy ősszel jó lenne a krizantém.

Anya sírkövére néztem, és azon tűnődtem, hogy fogok megbirkózni a távolsággal. Már csak egy óra volt hátra a kaliforniai indulásig, és bár tudtam, hogy butaság, egy kicsit aggódtam, hogy elveszettnek fogom érezni magam a napi beszélgetéseink nélkül.

- Az egész Helena ötlete volt. - Wes ivott egy korty vizet, majd felvette a virágfölddel teli zsákot, és Anya sírköve felé fordult: - Ne hagyd, hogy a lányod arassa le az összes babért.

Tényleg Helena ötlete volt. Sok jó beszélgetésünk volt a bál után, és végtelenül megértő volt a gyászommal kapcsolatban. Ahelyett, hogy megpróbált volna meggyőzni, hogy tovább kell lépnem vagy el kell hagynom a sírhelyet, vett egy kis padot a sírhelyre - egy szép, virágos párnával -, hogy ne kelljen a földön ülnöm.

Vett egy alpakaszőrből készült kabátot is, mert azt olvasta, hogy a szellemek eredendően tudják, hogy az ilyen anyag viselője nem jelent veszélyt. Rávett, hogy mindig vegyem fel, amikor sötétedés után megyek a temetőbe, mert nem akarta, hogy megszálljon az ördög vagy valamelyik lakája.

Kezdtem megszeretni a bolondos mostohaanyámat.

- Igaza van - mondtam, és kidugtam a nyelvem Wesre. - De nekem is tetszik az ötlet. Így, még ha nem is vagyok itt, a virágaim melletted fognak pompázni.

- Hacsak el nem pusztulnak, mert Liz szörnyű kertész.

Elvigyorodtam, és felé dobtam a kapát.

- Igen, könnyen megeshet.

Wes úgy kapta el a kerti szerszámot, mintha számított volna a dobásra, és a kocsihoz vitte. Megtöröltem a kezemet a farmeromba, és felegyenesedtem. Kicsit nehéz volt elhinni, hogy Wes és én együtt utazunk Kaliforniába gimi után, de jó érzéssel töltött el. Mindig is a közelemben volt - az idegesítő fiú a szomszédban -, és most ő lesz az idegesítő fiú a szomszéd kollégiumban.

Mint kiderült, Wes egy hihetetlenül tehetséges dobójátékos, és az ország minden iskolájából kapott ajánlatokat. Végül a UCLA-t választotta, de határozottan állította, hogy a döntésének semmi köze hozzám. Azt hiszem, szó szerint ezt mondta: „Így teljesen szabadon dobhatjuk egymást Kaliforniában, mindenféle furcsa bűntudat nélkül. Csak véletlen baleset, hogy ugyanabba a suliba járunk, semmi szerelmi baromság.”

Aztán rám vigyorgott és megcsókolt, amitől egy pillanatra a nevemet is elfelejtettem.

Néhány hónapja Wes hetente pár alkalommal kijön velem Anya sírjához. Általában elsétált, hogy nyugodtan beszélhessek vele - akár esett, akár fújt -, de aztán mindig időben visszajött, hogy ő is elbúcsúzzon Anyától, és mondjon neki valami vicceset rólam.

Giccses volt, és én imádtam érte.

- Akkor - mondtam -, legjobb lesz, ha indulunk, mert tíz perc múlva találkozunk Apával, Helenával és Joss-szal.

Megbeszéltük, hogy beülünk reggelizni egy kávézóba, aztán Apa és Helena egy kisteherautóval, mi pedig Wes autójával indulunk Kaliforniába.

Felálltam, és ránéztem, ahogy becsukta a csomagtartót. Az a póló volt rajta, amit érettségiajándéknak kapott tőlem, rajta a felirat: EDUCATED FEMINIST BRO. Vicces ajándéknak szántam, de imádta, és gyakran viselte.

Jól ment az okostojás mosolyához.

Néztem, ahogy megkerüli a kocsit, és kinyitja a hátsó ajtót, ahol Ciciperverz a kedvenc kis kockás kendőjében ült a hordozóban, felhúzott füllel, és felfigyelt minden szabadtéri zajra, amit a temető felől hallott. Wes

Szőrmebundának hívta, és úgy tett, mintha nem kedvelné a macskákat, de mindig megvakargatta, pontosan azon a helyen, a füle mögött, amit Cicc imádott. Álltam, és néztem, ahogy beszélget a macskámmal, és rájöttem az igazságra.

Wes volt a jófiú a filmben. Igen, vicces volt, a buli középpontja, de megbízható, megértő és hűséges. Bár a szalagavató után rájöttem, hogy nincs rá szükségem, hogy az legyen, ő volt Mark Darcy.

Csak jobb.

Éppen hangosan ki akartam ezt mondani Anyának, amikor Wes rám nézett az imádni való mosolyával.

- Készen állsz, Buxbaum? Szőrmebunda kezd éhes lenni. És én is.

Wes ötlete volt, hogy olyan helyet válasszunk, ahol teraszon is tudunk ülni, hogy Cicc a hosszú autóút előtt a hordozójából élvezhesse a látványt.

Hogy lehetett őt nem imádni?

- Igen. - Próbáltam szigorúan nézni, de a mosolygással elrontottam a hatást. - De ő Ciciperverz, te gyagyás.

Elindultam felé, de amikor visszapillantottam anyám sírkövére, majdnem elestem. Épp egy kardinálispinty szállt le a sír mellett lógó cserszömörceágra. Élénkvörös volt és gyönyörű, csak ült az ágon, és felém nézett.

Behunytam a szemem, aztán újból kinyitottam, ő pedig abban a pillanatban kezdett csiripelni egy hihetetlenül édes kis dallamot. Visszafordultam Wes felé, ő a vállam fölött nézett rám.

- Te is látod, ugye?

- Elképesztő! - bólintott.

Csak álltunk, és bámultuk a madarat. A következő pillanatban már repült is tovább, de a szívemet könnyebbnek éreztem, mintha anyám a tudomásomra akarta volna hozni: örül, hogy elmegyek. Megköszörültem a torkom, és Wes felé fordultam.

- Készen állsz?

- Jól vagy?

Két lépést tett, már ott is volt, és átölelt azzal az erős, nagy testével.

Végigsimított a kezével a hátamon, és a hajamba suttogta:

- Addig maradhatunk, ameddig csak akarsz, Liz.

- Igazából remekül vagyok. - Hátrébb léptem, és csak néztem a jóképű arcát ennek a fiúnak, aki mindig itt volt nekem, még akkor is, amikor én nem akartam. - Menjünk enni!

WES ÉS LIZ ZENELISTÁJA

1. Someone Like You | Van Morrison

2. Paper Rings | Taylor Swift

3. Lovers | Anna of the North

4. Ocean Eyes | Billie Eilish

5. Bad Liar | Selena Gomez

6. Public Service Announcement (Interlude) | Jay-Z

7. Up All Night | Mac Miller

8. How Would You Feel (Paean) | Ed Sheeran

9. Hello Operator | The White Stripes

10. Paradise | Bazzi

11. Sabotage | Beastie Boys

12. Feelin’ Alright | Joe Cocker

13. Someone Like You | Adele

14. Monkey Wrench | Foo Fighters

15. Bella Luna | Jason Mraz

16. Forrest Gump | Frank Ocean

17. Electric (feat. Khalid) | Alina Baraz

18. Kiss | Tom Jones

19. Enter Sandman | Metallica

20. Death With Dignity | Sufjan Stevens

21. We Are Young | fun. feat. Janelle Monáe

22. New Year’s Day | Taylor Swift

23. River | Joni Mitchell

24. Paradise | Bazzi

K Ö S Z Ö N E T N Y I L V ÁN Í T Á S

Valószínűleg meg kellene köszönnöm mindenkinek a földön, Istennek, az univerzumnak, a hullócsillagoknak és annak a nyári pitypangnak, amit elfújtam, és közben kívántam, mert bizonyára mindennek része volt abban, hogy most itt vagyunk. SRÁCOK, AZ ÉN NEVEM VAN A KÖNYV GERINCÉN. ATYAVILÁÁÁÁÁG!

Köszönöm NEKED, olvasó, aki ezt az oldalt böngészed. Részese vagy az álmom megvalósulásának, és örökké hálás leszek, hogy kézbe vetted a könyvemet.

Köszönet az én zseniális, csodálatos, vicces, nagyszerű ügynökömnek, Kim Lionettinek. Hála istennek, hogy megláttál valamit az első, keszekusza kéziratban, mert te tapostad ki az ösvényt, nekem csak utánad kellett mennem. Csodálatos kívánságteljesítő jó tündér és szerkesztőistennő vagy, és szavakkal nem is tudom kifejezni, milyen áldottnak érzem magam, hogy te - és az egész Bookends-csapat (integetek, McGowan!) - mögöttem álltok.

A szerkesztőmnek, Jessi Smithnek: millió köszönet (× 1000), hogy veled dolgozhattam ezen a könyvön. Ez volt a legizgalmasabb, legörömtelibb, leginspirálóbb projekt, amit csak kívánhattam magamnak. Minden szerző ilyen szerkesztőről álmodik, és annyira boldog vagyok, hogy egy újabb könyvet készíthettünk együtt!

Az SSBFYR-nél dolgozó csodálatos kollégáknak: lenyűgöző, amit ezért a könyvért tettetek. Morgan Yorknak: köszönöm, hogy mindent mozgásban tartó varázsló vagy. Mackenzie-nek és Ardennek meg a kanadai csapatnak: fenomenálisak vagytok! Heather Palisinek: a legmerészebb álmaimban sem tudtam volna elképzelni ennél tökéletesebben megtervezett borítót. Liz Casalnak: milyen szerencsés vagyok, hogy te voltál a borító grafikusa. Egyszerűen imádom. A BFYR többi tagjának: elmondhatatlanul tehetséges, csodálatos csapatként működő kreatív gépezet vagytok, alig hiszem, hogy megérdemellek benneteket. Kézzelfogható tárggyá tettétek az álmomat, amit mindennap lapozgathatok; tündérek vagytok mind!

Finneasnak, Billie Eilishnek, Adele-nek, Justin Hurwitznek, Post Malone-nak, Frank Oceannek: bár ezt valószínűleg sosem fogjátok látni,

köszönöm, hogy hozzájárultatok a könyv playlistjéhez. Zenéitek tökéletes aláfestő zenék voltak, és örökre a szívemben őrzöm őket ezzel a történettel együtt.

Cheyanne Youngnak: te voltál az első íróbarátom, és te vagy az írói példaképem. Nem tudom, mit csináltam volna a visszajelzéseid, tanácsaid és ventilálásaink nélkül. Alig várom, hogy viszontlássam a könyvedet a vásznon!

Kota Jonesnak, Tessa Adamsnek, Jennie Gollehonnak, Kelly Riibe-nek és Jim Plathnek: annyira kedvesek voltatok, hogy átnéztétek a véletlenszerű vázlatokat, ezért nagyon sokkal tartozom nektek. Tiffany Eppnek: örökké úgy fogok rád gondolni, mint az első olvasóra, az első rajongóra, mert mindenki más előtt olvastad a művemet, és bírtad. Lori Anderjaskának: őrületesen hiteles ember vagy, és te vagy a kedvenc csajom a sínek másik oldaláról. Kerbinnek, a dadusnak: köszönöm, hogy éjszakánként vigyáztál Kate-re, amíg írtam. (Bocs, hogy nem fizettem. ;) És Mark Gosleenak: köszönöm, hogy elviselsz. Minden egyes nap a szüntelen fecsegésemet hallgatod, és még nem rúgtál ki (és nem is nyírtál ki).

Anna Monardo professzornak: te akartad, hogy jobb író legyek, és ez MINDENT megváltoztatott.

És most a családomnak:

Anya, annyira hálás vagyok, hogy te és Apa megengedtétek, hogy mohó, zseblámpás, ultragyors olvasó váljon belőlem. Támogattatok megszállottságomban, újabb és újabb könyveket rendeltetek a Scholasticról, és lehetővé tettétek, hogy gyermekkoromban száz életet éljek át a fikció segítségével. #well-traveled

MaryLeenek: te vagy a legkedvesebb ember a világon, jó nővér vagy, és nem vagyok méltó a támogatásodra. Te voltál az - még 1999-ben, az őskorban -, aki látott egy szerzőt Oprah műsorában, és azt mondtad: „Állandóan olvasol, nem kéne neked is könyvet írnod?” Azóta legalább tíz rettenetes könyvet írtam - vagy talán többet is -, de végre találtam egyet, ami megfogott. Szóval, köszönöm. És köszönöm a csodálatos családodnak: Briannek, Joshnak, Jake-nek, Rachelnek, Annának, Zakarinak és Dontaviusnak.

A családom többi tagjának: Philnek, Barbnak, Marilynnek, Garwoodnak, Wendynek, Scottnak, Joyce-nak, Deminek és Deonnak. Ha basáskodó, szörnyű emberek lennétek, biztosan az alkoholhoz nyúltam volna az

álmodozás helyett, és akkor ez a könyv sem készült volna el. Szóval, köszönöm, sógorok, hogy nem vagytok rossz fejek.

Az utódaimnak: Cassidynek, Tylernek, Mattnek, Joe-nak és Kate-nek. Jobban szeretlek titeket, mint azt el tudnám mondani, és köszönöm, hogy elfogadjátok, hogy van egy anyukátok, aki sokkal több időt tölt álmodozással és olvasással, mint főzéssel, takarítással vagy kézműveskedéssel. És köszönöm, hogy gyerekkorotokban számos sportos tevékenységben vesztek részt. Ez végtelen lehetőséget adott arra, hogy kikapcsolódjak (mert a labdajátékok brutálisan unalmasak tudnak lenni), és a szereplőimmel együtt fejben bejárjam a világot. Bizonyos értelemben a ti sportolói képességeitek (vagy azok hiánya, ugye, Cass?) segítettek a mesterségem csiszolásában. Ti vagytok az öt legviccesebb ember, akit ismerek, és nem is lehetnék büszkébb rátok. (Utóirat: Köszönjük Terrance- nek és Jordynnak, hogy kettőnk terheit nemcsak hogy levették a vállunkról, hanem elviselték a családunkkal járó őrületet.)

És végül Kevinnek. Te tényleg a legokosabb, legviccesebb, legjobb ember vagy, akit valaha ismertem, te vagy a kedvenc emberem a világon (bocs, gyerekek). Ötcsillagos feleséget érdemelnél, aki úgy takarít, mint egy szobalány, és úgy főz, mint a nagymamád (miközben tökéletesen is sminkel), de sajnos engem kaptál, és már túl késő visszakozni. Életed hátralévő részében ezzel a felhőkbe burkolózó, flanelnadrágot viselő, horkoló nővel kell együtt élned.

Ha ez vigasztal, imádom a lábad nyomát is, és minden egyes tulajdonságot imádok benned.

Szóval, tessék, itt ez a könyv. Neked írtam.

És végül, de nem utolsósorban, köszönöm a Starbucksnak, a Spaghetti Worksnek, a Rockstar energiaitaloknak és a McDonald’snak. Ti vagytok a szél a szárnyam alatt.

{1} „Már régóta keresek valakit, / aki olyan, mint te.”

{2} 2020-ban készült, zenés amerikai filmdráma

{3} „Bevillázás”: Az USA-ban elterjedt csínytevési forma, amikor a tréfa elkövetői többcsomagnyi műanyag villát dugdosnak kiszemelt áldozatuk előkertjébe. (A szerk.)

{4} 1922-ben született amerikai színésznő és énekesnő. A tipikus szomszéd lány megtestesítője volt, akit nem lehetett nem szeretni.

{5} A Superbad, avagy miért ciki a szex? egy 2007-ben bemutatott amerikai tinivígjáték.

{6} „Mit szólnál, / ha azt mondanám, szeretlek?”

{7} 1959-ben készült amerikai romantikus vígjáték Doris Day és Rock Hudson főszereplésével.

{8} Adam Horovitz, rapper, a Beastie Boys egyik alapítója.

{9} „Szóval, jól figyelj, ne mondj semmit…”

{10} „Mindenki figyeljen, mert ez egy szabotázs…”

{11} „Ez az egész olyan, mint egy péntek este. / ettől az egésztől azt érzem, élek.”

{12}

{12} A Kaliforniai Egyetem (University of California) Los Angelesben

{13} Bella luna, gyönyörű, gyönyörű holdam, / elkápráztatsz, mint semmi más.

{14} Amerikai autó- és autóalkatrész-forgalmazó cég

{15} Amerikai bundás virsli

{16} Csokis-pirított mályvacukros kekszszendvics

{17} „Az ujjbegyem és az ajkam / cigarettától forró.”

{18} „Sötétebb, mint az óceán, mélyebb, mint a tenger, / benned megvan minden, ami nekem kell.”

{19} A Szörny Rt. című animációs film egyik főszereplője, akinek az angol szinkronhangja Billy Crystal volt.

{20} Szókirakó társasjáték

{21}

{21} „Anya, hallak, / és arra vágyom, hogy a közeledben legyek.”

{22} Idézet A nagy Gatsby 2013-as filmváltozatából. (A szerk.)

{23} „Kérlek, soha ne légy idegen, / akinek a nevetését bárhol felismerem.”

{24} A szerelem hálójában című romkomból Tom Hanks és Meg Ryan karaktere.

{25} „Önző vagyok és szomorú, / elhagytam őt, és elvesztettem a legjobb embert.”

{26} Andrew Bazzi amerikai énekes-dalszerző és lemezproducer.