L. J. Andrews

THE EVER

KING
ÖRÖKTENGER KIRÁLYA

ÖRÖKTENGER

Kossuth Kiadó

Tartalom

A szerző megjegyzése

Prológus  Az az éjjel

1. fejezet  A Dalosmadár

2. fejezet  A Dalosmadár

3. fejezet  A Dalosmadár

4. fejezet  A Kígyó

5. fejezet  A Kígyó

6. fejezet  A Kígyó

7. fejezet  A Dalosmadár

8. fejezet  A Dalosmadár

9. fejezet  A Dalosmadár

10. fejezet  A Kígyó

11. fejezet  A Dalosmadár

12. fejezet  A Dalosmadár

13. fejezet  A Dalosmadár

14. fejezet  A Dalosmadár

15. fejezet  A Dalosmadár

16. fejezet  A Kígyó

17. fejezet  A Dalosmadár

18. fejezet  A Dalosmadár

19. fejezet  A Kígyó

20. fejezet  A Kígyó

21. fejezet  A Dalosmadár

22. fejezet  A Dalosmadár

23. fejezet  A Dalosmadár

24. fejezet  A Kígyó

25. fejezet  A Dalosmadár

26. fejezet  A Kígyó

27. fejezet  A Dalosmadár

28. fejezet  A Dalosmadár

29. fejezet  A Dalosmadár

30. fejezet  A Kígyó

31. fejezet  A Dalosmadár

32. fejezet  A Dalosmadár

33. fejezet  A Dalosmadár

34. fejezet  A Kígyó

35. fejezet  A Dalosmadár

36. fejezet  A Dalosmadár

37. fejezet  A Dalosmadár

38. fejezet  A Kígyó

39. fejezet  A Dalosmadár

40. fejezet  A Dalosmadár

41. fejezet  A Kígyó

42. fejezet  A Kígyó

43. fejezet  A Dalosmadár

44. fejezet  A Dalosmadár

45. fejezet  A Kígyó

46. fejezet  A Dalosmadár

47. fejezet  A Kígyó

48. fejezet  A Dalosmadár

49. fejezet  A Kígyó

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

A szerző megjegyzése

Köszöntöm az olvasót Örökkön sötét világában! Remélem, élvezni fogja a könyvet és a Livia és Erik közötti mély és elsöprő románcot. Emiatt íródott ez a megjegyzés – mert egyesek úgy találhatják, hogy erkölcsileg a szürke zónában mozgó örökkirályunk korai tettei esetleg átlépik az illendőség bizonyos határait, és nos, időnként brutálisak.

Ő nem az a barátságos fajta – legalábbis addig nem, amíg le nem hámozunk róla néhány réteget. Szóval jó, ha tudjuk, hogy egyes tettei sötétek és gonoszak.

Örökkön a Broken Kingdoms-sorozatom világaiból épül fel. Arra kérem a hajózáshoz értő barátaimat, hogy vegyék figyelembe, noha végeztem kutatásokat az ilyen típusú kalandorok életével kapcsolatban, ez mégiscsak fantasy, én pedig éltem az írói szabadsággal, ami az Örökhajót illeti, és így eltérhet a Karib-tengert járó hajók történelmileg pontos leírásától.

Fontos tudni, hogy bár ez a sorozat nem tartozik a Megtört Királyságokhoz, bizonyos szereplők ebben a könyvben is felbukkannak, ami szándékolatlanul is leleplezheti a Broken Kingdoms első és második könyvében olvasható felfedezéseket.

Azokat az olvasókat, akik a Broken Kingdoms elolvasása után érkeztek ide, üdvözlöm a hullámok alatti világban! Az Öröktenger királya vagy húsz évvel a hatodik könyv, a Dance of Kings and Thieves után játszódik, a Megtört Királyságokban. A régi olvasóim tudják, miről beszélek.

A kis Erik felnőtt, és visszatért, hogy bosszút álljon.

Minden további bevezetőt mellőzve: üdv Örökkönben!

Figyelmeztetés
a tartalommal kapcsolatban:

A könyvben az alábbi tartalmak lelhetőek fel,

amelyek felzaklathatják az olvasót:

kínzás érzékletes leírása

nők és gyerekek megkínzása

család elhagyása

szexuális tartalom

véres jelenetek

erőszak

csonkítás

pánikrohamok

poszttraumás stressz-szindróma

sötét témák

gyilkosság

szorongás

emberrablás

kínzás miatt bekövetkező agykárosodás

beleegyezés nélküli érintkezés

Óvatos olvasás ajánlott!

A királynőknek, akik odavannak

a sötét szívű gazfickókért.

Valljuk be, dögösebbek, mint a hősök.

NEM EMBER Ő…

…ŰZ, MÍG VAN ERŐ.

NEM PIHENSZ, MÍG VÉGE NINCS.

A HULLÁMSÍR…

…NEKÜNK GYÓGYÍR.

MI VAGYUNK AZ ÖRÖKTENGER

KIRÁLYÁNAK LEGÉNYSÉGE

Prológus

Az az éjjel

A befejezésen változtatni kellett.

A lány az egész délutánját azzal töltötte, hogy sorokat húzzon át hollótollával, majd új, jobb szavakat írt a helyükre, hogy a sötétben felolvassa a fiúnak. A mese a kígyóról szólt, aki összebarátkozott a dalosmadárral. A mesében boldogan éltek, amíg meg nem haltak, mert a lány szerint a kígyó sosem falta fel a madarat.

Jóval azután, hogy a hold elérte pályája csúcsát az éjszakai égbolton, a lány leosont a padlásról a part melletti erődítmény pázsitjára. Ott lekuporodott, a magas zsurlókat óvó pajzsként használva, amíg el nem jutott az öreg kőtoronyhoz. Annak teteje már rég beomlott, és nem is nagyon lehetett már toronynak nevezni, ám a falai két, egymás mellett álló férfi szélességével vetekedtek.

A torony tövében vasrácsok fedtek el néhány nyílást. A lány hat rácsos ablakot számolt meg, mielőtt leguggolt volna az utolsó cellánál.

– Vérdalnok! – suttogta. A csata befejezte óta gyakorolta ezt a suttogást, hogy kellően hangos legyen, és a fiú odabent meghallja, ám a közelben járkáló őrök ne higgyék többnek valami erdei lény neszezésénél.

Öt lélegzetvétel, tíz, aztán az árnyékból előbukkant a vöröslő szempár, akár egy viharos kettős naplemente.

A fiú ijesztő volt. Néhány forgással lehetett idősebb nála, mégis harcolt a háborúban. Kardot emelt a lány népének harcosai ellen. A bőrét még mindig alvadt vér borította.

A lány szíve összeszorult valamiféle furcsa rettegéstől, amit nem tudott hova tenni. Ez volt az utolsó éjszaka, amikor láthatta a fiút: úgy kellett rendeznie, hogy ez fontos legyen.

– Az ítéletre napkeltekor kerül sor – szólalt meg a fiú, a hangja pedig olyan száraz volt, mint a törékeny szalmaszál. – Jobb, ha most mész, kis hercegnő!

– De hoztam neked valamit, és be kell fejeznem a mesét. – A vállára vetett tarisznyából a lány szakadt bőrbe kötött, aprócska könyvet vett elő. A borítóra tintával egy madár és egy kígyó fekete sziluettjét festették rá. – Akarod hallani a végét?

A fiú sokáig mereven bámult rá. Aztán nyúlánk testével lassan leült a nyirkos földre, és keresztbe tette a lábát.

A lány felolvasta az utolsó oldalakat, az új, kellemes befejezést. A dalosmadár és a kígyó különbözőségük dacára barátságot kötött. Semmi hazugság, semmi ravaszkodás, semmi trükközés. Minden szó közelebb vonzotta a lányt a rácshoz, amíg végül fejét a hideg vasnak nyomta, és egyik keze átlógott a rések között, mintha a benti fiú után akarna nyúlni.

– Napkeltétől napnyugtáig játszottak – olvasta, hunyorogva nézve szertelen kézírását. – És boldogan éltek, amíg meg nem haltak.

Mosoly futott át a vonásain, amikor becsukta a könyvet, és a fiúra pillantott.

Ő mostanra hátradőlt, a tenyerére támaszkodva, mindkét lábát kinyújtva, csupasz bokáját keresztezve.

– Ezek vagyunk mi, hercegnő? A kígyó és a dalosmadár?

A lány szélesebb mosolyra húzta a száját. Megértette a lényeget.

– Azt hiszem, igen, és ők ettől még barátok tudtak lenni. Ezért a holnapi tárgyaláson mondhatod, hogy nem harcolunk többé. A népem megengedi majd, hogy itt maradj.

Nincs több vér. Nincs több rémálom. A lány nem tudott megemészteni még több vért, ami gyűlölségből és háborúskodásból fakadt.

Amikor a fiú hallgatott, a lány beletúrt az erszényébe, és kivette belőle a zsineget. A végén ezüstamulett lógott, amit utolsó rézpénzén vásárolt. Az ezüstmedálon szárnyaló fecske látszott.

– Tessék! – Bedugta a kézzel készített nyakláncot a rácson, és leejtette. – Úgy gondoltam, ez majd emlékeztethet a történetre.

Egyszerre csak áldássá vált a köztük lévő távolság. Ha közelebb vannak, a fiú meglátta volna a rózsaszín pírt a lány arcán. Talán észrevette volna azt is, hogy az amulettbe vetett reménye kevésbé szól arról, hogy majd a mese eszébe jut, mint inkább arról, hogy majd eszébe jut a lány.

A fiú lassú mozdulatokkal kezébe fogta az amulettet. Piszkos hüvelykujjával végigsimított a szárnyakon.

– Holnap száműznek, vagy találkozom az istenekkel, Dalosmadár.

A lány belseje összerándult, és valami melegség járta át, olyan, akár a kiömlött tea. Dalosmadár. Tetszett neki a név.

– Ez történik, ha elveszítesz egy háborút. – A fiú ajka megrándult, amikor a nyakába akasztotta az amulettet. – Nincs megállás.

A lány vad szívdobogása csillapodott. Lehajtotta a fejét. Bármennyire reménykedett is, nem volt bolond. Tudta, hogy a fiút egyvalami mentheti meg: hogy még csak fiú volt. Ha férfi lenne, akkor a fejét vennék. A fiú a népe ellen harcolt – gyűlölte őket.

Ahogy a kígyó a mesében gyűlölte a madarakat a fákon, mert az övék volt az égbolt minden szabadsága.

A lány nem törődött ezzel. A csontjai mélyén lakozó érzés vonzotta a fiúhoz. Remélte, hogy ő is vonzódik hozzá.

A reménye persze fals volt. Igaz, hogy a fiú fiatal, de attól még ellenségnek bélyegezték. Akit száműznek és örökre kitiltanak innen.

A lány pislogott, és ismét belenyúlt a szőrrel bélelt erszénybe.

– Tudom, hogy ez fontos a népednek. Gondoltam, talán szeretnéd látni még egyszer.

Óvatosan a kezébe fogta a vékony, korong alakú aranytalizmánt. Viharvert, régi és törékeny volt. A mágia halkan zümmögő furcsa foszlányait még érezni lehetett csorba élén. Ha az apja valaha is megtudja, hogy ellopta a páncéldobozából, valószínűleg egy hét szobafogságot kap.

A holdfény megcsillant az érme közepén látható furcsa rúnán. Az árnyékban a fiú felhördült. A lány nem hitte, hogy szándékosan tette.

Mióta elkezdett neki olvasni, a fiú most először mászott közelebb, és fonta mindkét kezét a rácsok köré. Vöröslő szeme olyan lett, akár a vér. A mosolya megváltozott. Elég szélesre húzta a száját, hogy a lány láthassa kissé hegyes szemfogát, ami majdnem olyan volt, mint egy farkas szemfoga, csak nem annyira hosszú.

Ettől a mosolytól a lány karja libabőrös lett.

– Megtennél nekem valamit, Dalosmadár?

– Mit?

A fiú a korong felé intett.

– Ez ajándék volt az apámtól. Vigyázz rá a kedvemért, jó? Egy nap majd visszajövök érte, és akkor még többet mesélhetsz nekem. Megígéred, hogy megteszed?

A lány nem törődött a karján végigfutó borzongással, és azt suttogta:

– Ígérem.

Amikor súlyos csizmák dobbantak nem messze tőle, a lány még egy utolsó pillantást vetett a fiúra a sötétben. Ő felemelte az ezüstmadaras amulettet, és ismét felvillantotta farkasvigyorát, mielőtt a lány beszaladt volna a magas zsurlók közé.

A szívverése felgyorsult, ahogy sietve indult vissza a hosszúházhoz. Tekintetét a kezében tartott korongra szegezte, így nem vette észre a földből kiálló gyökeret. A vastag, íves gyökérben megbotlott, és hasra esett a földön.

Köhögve emelkedett négykézlábra. Amikor lenézett, a belsejét mintha kötéllel rántották volna össze.

– Jaj, ne!

A lemez, amiről nem sokkal ezelőtt azt ígérte, hogy megvédi, a teste alá szorult. Most az arany három csipkézett élű, széttört darabban csillogott. Könnyek futották el a szemét, miközben összeszedte a részeket, és zokogva fogadkozott az éjszakának, hogy megjavítja, ami eltört.

Talán kétségbeesése miatt nem vette észre, hogy az egykor a korong felszínét borító furcsa rúna most belenyomódott a könyökhajlata alatti sima bőrbe.

Idővel, ahogy mind többet tudott meg a népére rontó tengeri tündék gonoszságáról, egyre inkább szégyenteljes titokként gondolt vissza arra az éjszakára. Meséket talált ki a karján keletkezett hegről, hogy ügyetlenül elbotlott a macskaköves lépcsőn a kertben. Elfelejtette a fiú ígéretét, hogy visszajön érte.

A lány úgy kezd majd el gondolni rá, ahogy mindenki más – ellenségként.

Ha távol tartotta volna magát attól a cellától azon az éjszakán, nem fordult volna fel fenekestül egész világa.

1. fejezet

A Dalosmadár

levegőben vérszag terjengett. A halovány napfény alig tudott áttűzni a part körüli hamuszürke tengeri ködön, de a forró vér íze máris minden egyes lélegzetvétellel elöntötte a tüdőmet.

Elhúztam a vastag, gyékényből szőtt redőnyöket, hogy lássam, milyen véres haláleset történt családom tornyának tövében. A fából és kőből emelt erődítményen – amelyet nyaranta két hétig az otthonunknak hívtunk – átvezető földutakat a fesztiválra készülődő, hangoskodó kalmárok és udvaroncok töltötték meg.

Nem láttam csontokat. Sem hamut. Sem vért.

Visszaengedtem a redőnyt, majd hüvelykujjammal végigsimítottam a szálakba szőtt rózsákon és hollókon – ezek voltak klánunk, az éjnép szimbólumai az északi birodalomban. A keleti, déli és nyugati birodalmaknak is megvan a saját egyedi jelük.

Kezdtem elveszíteni a józan eszemet. Ijesztő rémálmokat láttam kismadarakat felfaló kígyókról. Most pedig a vért és a halált az álmokból már áthoztam a valóságba is. Talán azért, mert a karmazsinfesztivál a háború végét jelezte. Vagy mert ez az ünnepség a tizedik azóta, hogy ellenségeinket, a tengeri tündéket a hullámok alá zártuk.

Az ijesztő álmok minden egyes kifakuló nyárral egyre élénkebbé váltak, mint valamiféle ébren megélt lidércnyomás. A cellába zárt nyúlánk fiú távoli ígérete megmérgezte az elmémet, amiben folyton a tengerből kiemelkedő szörnyű kígyókat láttam éjjelente.

Bolond voltam. Még suttogást sem lehetett hallani a tengernép felől, amióta a nagy háború véget ért. Ez a nyár sem lesz másmilyen.

Hogy csillapítsam a testemben összegyűlt feszültséget, kinyitottam az ágyam melletti asztal fiókját. Az egykori rúnatalizmán három darabja hevert benne. Mióta a korong összetört, az egyes darabkák egyre jobban meggyengültek, mintha egy napon végleg olyanná válnának majd, mint a tengerparti homok. Ezek a darabok mostanra szinte formátlanná koptak.

Becsaptam a fiókot, és visszamásztam a széles ágyba, majd a fejemre húztam a nehéz, prémes paplant. Egymagamban átadhattam magam nyugtalanul dobogó szívemnek, a tenyeremre tapadó nyirkos verejtéknek és a testemben érzett ideges remegésnek.

Az erődöt úgy tervezték, hogy a tündebirodalom mind a négy királyi családjának otthonául szolgáljon. A tenger népe szemében mi mindannyian csupán földi tündék voltunk, de valójában különböző varázserővel és képességekkel megáldott klánokban éltünk.

Az összes klán együtt harcolt a békéért a nagy háborúban a sötét fúria – amit az én klánom mágiának nevezett – és az Örök Királyság népe – a tengeri tündék – ellen. A fiú népe ellen. A fesztivál csak ürügy volt arra, hogy megünnepeljük a győzelmet, és okot szolgáltasson rá, hogy minden szerettemet viszontlássam a mezőn rendezett, napokig tartó játékok, íjászversenyek, életteli mulatságok és túl sok édes sör elfogyasztása közepette. Képtelen voltam rájönni, miért éreztem ezt a nyarat annyira... másnak.

– Livia! – A vastag tölgyfa ajtón felhangzó erőteljes kopogásba beleremegtek a fenti szarufák. – Szükség van rád, te mégsem vagy sehol. Én figyeltem fel elsőként a távollétedre, már ha valaha is érdekelne, hogy ki törődik veled a leginkább.

Szörnyen későre járhatott a délelőtt, ha Jonast küldték értem.

Taktikus lépés volt, ügyesen kijátszva. Jonas közönséges nyelve egyszerre állt bájból és működött fegyverként. Tudta, hogyan kell ügyesen használnia a szavakat.

– Női bajok gyötörnek! – kiabáltam ki, a hangom a párnától elfúlónak tűnt. – Jobb, ha továbbállsz.

– Felkészültem erre a kihívásra. – Csend támadt, majd néhány kattanás az ajtózár felől, és az ajtó feltárult.

Villámgyorsan ültem fel az ágyban a homlokomat ráncolva.

– Jonas Eriksson, figyelmeztettelek, mi lesz, ha feltöröd a zárat!

Ő erre felvillantotta gézengúzvigyorát, amivel már eddig is túl sok szívet hódított meg az udvarában.

– Emlékszem, egyszer azt mondtad, hogy tilos ilyesmit tennem, én meg egyszerűen úgy elfelejtettem törődni vele.

A nyavalyás!

Jonas széltében-hosszában kitöltötte az ajtónyílást. Gyerekként is imádott rosszalkodni, férfiként pedig még inkább: a teste harcra termett, ám elég ruganyos maradt ahhoz, hogy az árnyékok között tolvajként osonjon az éjszakában.

A zárak és a szűk terek kapcsán mutatott ügyessége nyugtalanító lenne, ha rossz szándékok vezetnék. Az igazság azonban az, hogy Jonas és az ikertestvére, Sander önkéntelenül is lopakodva jártak – nem tehettek róla. Egy módfelett ravasz király és királynő nevelte őket, akik mindketten tolvajkodtak egyszer-kétszer.

Jonas a nagy ablakhoz lépett, és félrehúzta a súlyos függönyöket. Pislogtam, ahogy a napfény betört a szobába, ezt aztán széllökés követte, még több, csak a képzeletemben létező vérszagot, még több tengerre utaló nyomot hozva.

Jonas megpördülve szembefordult velem, és kezét csípőre tette, miközben gúnyosan rám mosolygott.

– Most elégedett vagy magaddal? – vakartam meg a fejemet sötét hajfonatom kusza csomói alatt.

– Mérhetetlenül. – A keleti ikerhercegek közül az idősebb Jonas ragyogó, zöld szeme és a sötétlő borosta alatt megbúvó huncut vigyora nem egy hölgyet csalt már a szobájába. Ha tudták volna, hogy minden cselszövése és szellemessége dacára milyen jószívű és hűséges volt, sosem hagytak volna neki békét. – Felkelni! A hintók mindjárt indulnak.

Az istenekre, milyen sokáig aludtam?

– Siess, Liv! És szeretettel mondom ugyan, de eltart majd egy darabig, mire szalonképes leszel. Úgy festesz, mintha lenyelt volna egy kecske, hogy aztán kiszarjon.

– Említettem már, hogy nem vagy elbűvölő?

– Sokszor. És folyton tévedsz. – Jonas fél térdre ereszkedett az ágyam lábánál. – Nyugtalannak tűnsz, Livie. Áruld el, mi bánt!

– Semmi sem bánt rajtad kívül.

– Most megsebeztél. – Kezét a sötét tunikájára varrt, árnyékok övezte kardszimbólumhoz kapta, udvara címeréhez. Az arca kissé komolyabb lett, ahogy olyan alaposan végigmért, hogy végül már a paplanom alá akartam bújni vizslató tekintete elől. – Ne piszkálódj… biztos, hogy jól vagy?

A vállam meggörnyedt. Az egyik hátránya a gyerekkori barátságunknak, hogy túl jól ismertük egymás arcának minden rezdülését. Tisztában voltunk a másik gyengeségeivel és erősségeivel. A félelmeivel.

Hátrahanyatlottam a párnáimon, a tekintetem a szarufákra szegeződött.

– Az éjjel ismét azt álmodtam.

– A fenébe! – Jonas ledobta az övére erősített tokokban hordott három kését, lerúgta a csizmáját, és bemászott az ágyamba. – Miért nem ezzel kezdted?

A tökfilkó a fa fejtámlának dőlt, keresztbe tette a bokáját, és kinyújtotta egyik karját, hogy magához intsen.

Nem mozdultam.

Jonas erre felvonta a szemöldökét, és csettintett.

– Minden átkozott reggel várni fogok rád, Livie. Tudod, hogy így lesz.

– Csodás, hogy milyen szörnyű vagy.

Felkuncogott, én pedig beadtam a derekam, és az oldalához simultam. A karját szorosan és védelmezően a vállam köré fonta.

Egy ideig mindketten csak hallgattunk. Aztán felcsendült mellkasából előtörő, öblös hangja.

– Tudom, hogy a fesztivál rengeteg emléket a felszínre hoz benned. Azok a tengeri mocskok úgy távoztak, hogy rengeteg mindennel fenyegették meg a dádzsodat és a családodat, de soha többé nem térnek vissza. Ha pedig mégis, akkor enyém lenne a megtiszteltetés, hogy levágjam az öreg Vérdalnok fejét.

Elmosolyodtam, és átöleltem a derekát. Csak a barátaim tudtak a háború vége óta engem kísértő álmokról. Amikor a kígyó eljött értem, és az állkapcsát kiakasztva egészben elnyelt, valahogy még az álmomban is tudtam, hogy Vérdalnok Erik küldte.

Az örökkirály.

Aki Valen Ferust, az éjnép királyát hibáztatta az atyja haláláért.

Az igaz volt, hogy apám ölte meg Örökkön uralkodóját, Thorvaldot egy forgással a születésem előtt. De átkozottul jó okkal tette.

Erik még csak egy fiú volt a háborúskodás idején, és csupán fenyegetésekre meg teljesíthetetlen ígéretekre futotta az erejéből.

Mindezt tudtam, és mégsem bírtam lerázni magamról a nehéz terhet, hogy valami szörnyűség készülődik a láthatáron. Mintha a béke törékeny jég lenne, és csak idő kérdése, hogy mikor szakad be.

– Ugyan, ugyan! – Jonas átkarolt a másik karjával, jobban nekidőlt a fejtámlának, és borostás arcát a homlokomhoz hajtotta. – Verd ezt ki a fejedből! Tudod, Freydis úrnő…

– Jonas, az istenekre esküszöm, ha tovább beszélsz...

– Ne, most figyelj rám! Valami történt, és nem igazán értem, hogy mi.

Sóhajtottam.

– Rendben, mi történt?

– Tegnap este érkeztünk az erődbe, és minden úgy ment, ahogy szokott. Sander elsietett, hogy furcsán viselkedjen, és könyvekbe temetkezzen. Nekem kellemes terveim voltak Freydisszel, amit még az előző forgás fesztiválján beszéltünk meg, így aztán nem lepődtem meg, hogy a szobámban találtam.

Erre a szememet forgattam, de elvigyorodtam. Jonast egyértelműen zavarta valami. Ha lenne egy kis esze, rájönne, hogy Freydist a címe érdekli, ahogyan Jonast is csupán a nő teste, nem pedig a szíve.

– Mi történt? – kérdeztem, az oldalába csípve. – Máris koronát akart?

– Egyáltalán nem – felelte . – Tudod, nem egyedül jött. Vele volt Ingrid Nilsdotter.

A szemem tágra nyílt.

– Ezt nem mondod komolyan.

– Ó, nagyon is komolyan mondom! Na most, a kérdésem arról szól, hogy volt az egyik pozíció, ahol mi…

– Az istenekre, hagyd abba! – Ellöktem magamtól, és kikászálódtam az ágyból.

– Mi az? – bámult rám Jonas. – Azt hittem, segíteni akarsz. Szóval Freydis ezt csinálta a lábával, aztán Ingrid…

– Jonas, egy szót se többet, vagy kivágom a nyelved! – A szobám sarkába rohantam, és feltéptem a festett szekrényajtót. Kétségbeesetten kezdtem turkálni a ruhák, tunikák és nadrágok között, keresve bármit, ami távol tarthat ettől a bolondtól és a buja udvaroncokkal folytatott perverz kalandjaitól. Az öltözőparaván mögött fél lábon ugrálva belebújtam az egyik fekete nadrágba. – Menj, beszélj Sanderrel erről az egészről! Úgy értem, mármint komolyan mondom, mégis miből gondoltad, hogy én valaha is tudni akarok…

A szavaim elhaltak, amikor a nevetése arra késztetett, hogy kikukucskáljak a paraván mögül.

Jonas, a kezét a tarkóján összekulcsolva, önelégülten dőlt hátra, és vigyor terült szét jóképű arcán.

– Nem, ne hagyd abba az öltözködést! Nagyon jól csinálod.

A számat összeszorítva a fejéhez vágtam az egyik bokacsizmámat.

– Azért mondtad el mindezt, hogy felkeljek az ágyból.

– Én betartom, amit ígérek, és megígértem, hogy lejössz hozzánk. Ne kérdőjelezd meg a módszereimet, ha működnek! Különösen egy ilyen fontos napon, mint a mai. – Azzal kisiklott az ágyból, és felkapta a virágos indát formázó ezüstdiadémomat. – Elfelejtetted, hogy a Pusztítók új tisztjei ma reggel érkeznek, hogy meglátogassák a szüleinket még a tanács előtt? Mármint Alekről beszélek. Emlékszel rá? Úgy tudtam, hogy imádtátok egymást mint unokatestvérek, de talán ez megváltozott az elmúlt hat hónapban, amióta elment.

Önkéntelenül is elvigyorodtam. Alekszij inkább volt a másik fivérem. A Pusztító-seregben tiszti rangot vívott ki magának, és Észak fagyos hegycsúcsain állomásozott, ahol az elmúlt fél forgásban a kiképzése folyt.

– Nem felejtettem el, te ízléstelen alak! – Már nagyon vártam a percet, amikor mind újra együtt lehetünk, ám egyetlen álom elég volt, hogy nyugtalanná tegyen, és elterelje a figyelmemet a Pusztító-karavánról, ami azért érkezett, hogy elkísérje a királyokat és királynőket az éves tanácskozásra.

Sietve felöltöztem, kiöblítettem a számat, és igénybe vettem Jonas segítségét a fürtjeim kisimításában.

Egy óra negyed ütése elég volt hozzá, hogy elhagyjam a hálószobámat, fekete acéltőrömet a derekamra erősített tokba dugva, karomat Jonaséba fűzve.

– Fejet hajtok előtted, barátom – mondtam neki, amikor elértük az erőd nagycsarnokába vezető csigalépcsőt. – Ez a jobb hazugságaid közé tartozott, amivel rávettél valamire.

Vigyorogva nyomott csókot a kézfejemre.

– Ó, Livie! Ki mondta, hogy hazugság volt?

2. fejezet

A Dalosmadár

Az erődben hemzsegtek a szabók és varrónők, akik az udvaroncokra és a nemesekre igazították a ruhákat, a finom szövésű kabátokat és dolmányokat a másnapi álarcosbálhoz. Szolgák és harcosok rótták a négy saroktoronyba vezető lépcsőket, hogy a birodalmak uralkodói semmiben sem szenvedjenek hiányt.

Míg az éjnép klánjának tornya csendes és szelíd volt, addig a keleti birodalomhoz tartozó második toronyban mindig sokkal nagyobb hangzavar uralkodott, amit az erődben mindenhol hallani lehetett.

– Sander kínozza a népedet? – kérdeztem Jonast, ahogy átvágtunk a nyitott nagycsarnokon. Barátom szép volt, akárcsak a fivére, és ugyanolyan ravasz is, ám kettejük közül Jonas ikertestvére volt a komolyabb. Míg a fiatalabb testvér mulatozott, addig Sander figyelt. Amikor Jonas minden összejövetelen új szeretővel bújt ágyba, Sander velünk maradt – a barátaival, a családjával, a familiárisaival.

Jonas a családja tornya felé sandított, és felnevetett.

– Nem, azt hiszem, valaki a dádzsomat fenségnek szólította, vagy valami más hízelkedően uralkodói titulussal illette, és most elszabadult a pokol.

Elnevettem magam, de ez akár igaz is lehetett. A szüleimhez hasonlóan minden birodalom királya és királynője háborúkat vívott a címükért. Nem mindegyikük született uralkodócsaládba, az ikrek apja pedig sokkal jobban szerette, ha életének azt az időszakát emlegetik fel, amikor bajkeverő és tolvaj volt, és nem azt, amikor király.

– Ezek meg is jöttek. Úgy látom, Aleket máris lerohanták. Az istenekre, nézd azt a nyavalyást! – Jonas rosszallóan összeszorította a száját. – Karót nyelten és stílusosan tért vissza.

A nyitott kapun túl családjaink a fekete hintók karavánja mellett gyülekeztek, amelyet Pusztító-harcosaink vettek körül. Alekszij, aki sötét, ezüsttel szegett Pusztító-egyenruháját viselte, egymás után fogadta az éjnép klánok királyi tagjainak ölelését, vállveregetését és dicséreteit.

Kuncogtam, mert láttam, hogy noha az unokatestvérem udvariasan mosolygott, közben a fejét csóválta a számára kínos helyzet miatt. Puha barna arcbőrét simára borotválta, vastag, gesztenyebarna haját a feje tetején összefonta. Fekete szemfestékkel húzta ki aranyszínű szemét és az ajkát.

– Persze hogy karót nyelt – feleltem. – Tudod, hogy érzi magát, amikor a figyelem középpontjába kerül.

Jonas felhorkant.

– Ne mondd nekem, hogy Alek nem álmodik titokban arról, hogy nagy hős lesz! Annyi az egész, hogy hallgat róla.

Felgyorsítottuk lépteinket, és miközben átvágtunk az előkészületeken, a tekintetem az unokafivéremre és a családomra szegeződött. Alek tündefüle hegyesebb volt az enyémnél, ám csupán azért, mert én féltündének születtem. Elvigyorodtam, amikor megláttam anyám jeges, sápadt hajfonatait. Két karcsú karjával épp átölelte Alek vállát, és szorosan magához húzta.

Elise Ferus tündekirálynő volt, de születésénél fogva halandó. Az élete meghosszabbodott, mint a tündéké, amikor átesett a fúriavarázslaton, miután házassági fogadalmat tettek apámmal.

Jonas a nyakát nyújtogatta.

– A fenébe! Nézz fel az égre! Lecsap ránk a vihar, ha nem érünk vissza gyorsan az öböl biztonságába.

A fakapu két szárnyát kikötötték, így láthattam a sötét vízen megcsillanó napfényt. Követtem Jonas tekintetét a csipkézett partig. A láthatáron még mindig haragos felhők gomolyogtak. Mintha csak valamiféle kiváltó erőre vártak volna, hogy a vihar dühét a kapunkhoz vágják. A félelem maga alá akart gyűrni, arról győzködött, hogy korábban érzett rettegésem baljós előérzet volt, és valami történni fog.

A parttól nem messze sötét csík hasított a tenger felszínébe. Az áramlat, ahol a víz megváltozott, körülötte pedig a tenger úgy habzott, akár a partnak sosem csapódó állóhullámok. Ez volt a Hasadék, a népem és a tengeri tündék közötti határvonal.

A legtöbben nem sokat törődtek vele a fesztivál alatt, én azonban szinte soha nem tudtam másfelé nézni. Mintha a mellkasomban gyülekező feszültség csak azt várta volna, hogy a Hasadék védővarázslattal óvott gátjai leomoljanak, és tengeri tündék rohamozó csapata törjön elő belőle.

Ez is egy olyan mérgező gondolat volt, ami a börtöncellában sínylődő fiú ígéreteiből maradt meg bennem.

A Hasadékot lezárták. A pecsét ugyanolyan sértetlen volt rajta, mint mindig.

Lélegezz! Összpontosíts! Semmi sem változott meg. Az erődöt gondosan óvták az őrtornyokban és a külső kapunál posztoló Pusztítók. A folyosókat továbbra is nevetés töltötte meg, akár szolgák, akár nemesek hahotáztak. Ugyan egy másik világ jeleként ott húzódott a Hasadék, de ezt a világot tajtékok közé zárták.

Semmi sem változott. Nem is fog változni.

– Rengeteg időnk van, hogy végignézzük, amint lerészegedsz a parton. Gyere, ott vannak a többiek! – Ahhoz a ponyvatetőhöz indultam, ahová a birodalmak örökösei húzódtak a délelőtti hőség elől.

Sander Eriksson felemelte sötétzöld szemét bőrkötésű könyve megsárgult lapjairól. Ugyanolyan szeme volt, mint a fivérének, csak még ravaszabb.

– Livie! Milyen mesével vett rá Jonas, hogy idegyere?

– Nem akarod tudni. – Elengedtem Jonas karját, és odaléptem Mira, a Délvidék hercegnője mellé.

A lány megigazgatta a sötét haját összefogó, széttárt hollószárnyakat formázó diadémját, és elkeseredett pillantást vetett rám.

– Vidd innen ezt a szörnyeteget!

Rorik, az öcsém ugyanis épp egy fakardot lengetve a kezében Mira csípőjét és combját csépelte, mintha valami ádáz ellenséggel csatázna. A mindössze kilencéves, ám korához képest igen kicsi Rorik feltűnő csatazajokat imitált, ahogy a láthatatlan támadók szörnyű halált haltak a kezétől.

Sander becsukta a könyvét, betűrte a nadrágja hátsó részébe, majd a vállára kapta Rorikot.

– Pusztító akarsz lenni, Ror?

A kisöcsém elvigyorodott.

– A pokolba is, igen!

Erre felemeltem a kezem, és megcsíptem hegyes füle csúcsát.

– Mit mondott mádzs az ilyen beszédről?

– Ne köpj be, Livie, és akkor nem fogja megtudni!

Jonas erre kaffanva felnevetett, és megpaskolta a hercegfi kezét.

– Ror, mióta lettél ilyen firnyákos?

Elkínzott pillantást vetettem Jonasra, amikor az öcsém legalább háromszor elismételte ezt a szót – csak éppen úgy, hogy „fingnyákos”. Rorik kicsi volt ugyan, de zabolátlan, és bálványozta a Pusztítókat, közülük pedig a leginkább Alekszijt. Az öcsémnek ugyanolyan sötét a szeme, mint apánknak, a haja azonban világosabb, mintha abban világosabb bőrű anyánk próbált volna megjelenni.

– Alek úgy fest, mint aki mindjárt kidobja a rókát – bökte Jonas oldalba a fivérét a könyökével. – Tíz aranygarast rá, hogy most okádja ki azt a lelki sérülést, amit a felettesei okoztak neki a hegycsúcsok között.

Mostanra Sander a lábánál fogva tartotta Rorikot, és némán végigmérte az unokafivéremet, aki közben impozáns harcosaihoz lépett.

– Állom a fogadást.

Mira a szemét forgatta, és azt dünnyögte:

– Ti ketten sosem változtok.

Az ajkamba haraptam. Lehetetlen volt lebeszélni az ikerhercegeket a csínyekről és a ravaszdi fogadásokról. Az ármánykodás és a trükközés a vérükben volt.

– Ki fogja dobni. – Jonas megragadta Sander alkarját, és rezzenéstelen arccal fürkészte Alekszijt. – Ott is van… a fenébe!

Alekszij viszont páratlanul magabiztosan lépkedett, miközben minden Pusztító-egység parancsnokától elbúcsúzott. Jonas okkal hazardírozott. Alek, bármennyire is királyinak tűnt, utálta az udvarban a rangjával járó figyelmet. A herceg, aki most a Pusztítók tisztje is lett, minden bizonnyal magán érezte az őt körülvevők tekintetét, ahogy egymás után megragadta harcostársai alkarját.

Jonas a szájába nyomta az öklét, amikor Alekszij megfordult, és anélkül, hogy megbotlott volna, arrébb sétált, hogy üdvözölje két apját – Sol és Tor bácsikámat.

Miután Alekszij sikeresen átölelte mindkét apját anélkül, hogy rókázott volna, Sander kinyújtotta a kezét. Jonas káromkodott, és tíz érmét csapott a fivére tenyerébe.

Az egyik őrtoronyban kürtszó harsant.

– Végre! – dörmögte Jonas.

– Anyádnak megszakadna a szíve, ha tudná, milyen nagyon szeretnéd, hogy elmenjen – suttogtam.

– Hogy mered ezt mondani! – felelte sértetten. – Anyám a szemem fénye. De terveim vannak a fesztivállal kapcsolatban, és akadnak dolgok, amelyekbe egy anyát nem szabad beavatni, ha a fiáról van szó.

– Jonas azóta nem a régi, amióta mádzs néhány hónapja rányitott, és éppen az egyik vívótársával találta – mesélte halkan Sander.

Jonas elsápadt.

– Szörnyű volt! Hetekig nem bírtam a szemébe nézni.

A Pusztítók a hintók köré gyűltek. Sander leemelte Rorikot a válláról, majd csatlakozott Jonashoz, hogy elbúcsúzzanak a családjuktól. Mira szintén odament a sajátjaihoz. Megfogtam az öcsém kezét, és minden tiltakozása dacára a klánunkhoz rángattam.

Népünknek – az éjnépnek – istenektől kapott adománya volt a föld feletti uralom, míg a keleti birodalom, ahová Jonas és Sander is tartozott, az elme és a test trükkös mágiáját művelte. Mira népe a déli és nyugati végeken élt, ahol a tündék képesek voltak fordítani a sorson, alakot váltani, vagy az elmét varázslatokkal és illúziókkal manipulálni.

A tekintetem anyámra és apámra siklott.

Apám tintafekete hajának hullámait megszelídítette, és oldalt hátrafonta, hogy ne lógjon az arcába, szabadon hagyva hegyes fülét. Odasúgott valamit anyámnak, akinek fagyosan sápadt haja és kristálykék szeme a férje szöges ellentéte volt. Anyám eltakarta a száját, hogy elrejtse az apám szavai kiváltotta nevetését.

Mindketten könyörtelen harcosok voltak, egymáshoz azonban gyengédek és szeretetteljesek, méghozzá a hányingerig. Titokban mindig azért imádkoztam, hogy ha valaha is rátalálok a szerelemre, az olyan legyen, mint az övék.

– Alek! – kiáltotta először unokaöcsém nevét Rorik, és csak utána kiabált oda a szüleinknek.

Alekszij elvigyorodott, és egyenesen felénk indulva keresztültört a tömegen.

Halk, izgatott sikoly hagyta el a torkomat, amikor a két karomat végre szorosan a nyaka köré fonhattam. Ő megragadott a derekamnál, és erősen megölelt.

– Soha többé nem hagyhatsz magamra hat hónapig úgy, hogy Jonas közvetlen figyelmét kell élveznem.

Alek felnevetett, és az egyenruhájára mutatott, amit egy új seax pengével egészített ki.

– Nos, mit gondolsz?

A két kezem közé fogtam férfias arcát.

– Fennhéjázónak, nagyképűnek és unalmasnak tűnsz.

Hahotája a mellkasa mélyéről indult, majd az oldalához szorított, arcomat a hónaljának nyomva.

– Hogy mit mondtál? Félelmetes vagyok? Felfoghatatlanul hatalmas? Unokahúgom, nem hallak jól, mit is mondtál?

A tél elhozta az én huszadik forgásomat, Alekszijnek pedig a huszonegyediket. Ám még mindig sikerült előhoznunk egymásból a gyerekes csipkelődést.

– Az ezer pokolra, Alek! – nyílt szóra Rorik ajka. – Neked egy nyavalyás kapitányi pengéd van!

Alekszij letérdelt a fiú elé, hogy megmutassa neki az új seaxát. Kissé aggódtam, hogy az öcsém talán elájul, a másik felem pedig attól félt, hogy sírva fakad, ahogyan végigsimított a penge acélján.

– Livie! – Anyám puhán megérintette a karomat. Egy lélegzetvételnyi ideig végigmért, mintha csak tudta volna, milyen viharos éjszakát éltem meg. Ő mindig tudta. – Minden rendben, kis drágám?

– Jól vagyok. – Átöleltem a derekát, és fejemet a vállára hajtottam, noha alacsonyabb volt nálam. – Minden tovatűnt a hajnallal.

Anyám megsimogatta a karomat, gyengédséget és biztonságot árasztva. Minden tőle telhetőt megtett, hogy enyhítse a rémálmokat, amelyek már forgások óta gyötörték a lányát. Főzeteket itatott velem, hagyta, hogy közte és apám között aludjak, altatódalokat dúdolt, csitítgatott. Most egyszerűen csak átölelt, tudatva, hogy mindig ott van mellettem.

Nagyot sóhajtva felnézett az égre.

– Remélem, a holnapi játékokat nem mossa el az eső.

– Jobb, ha nem, mert akkor megrúgom Alva mindkét hülye lábát – közölte Rorik, aki közben otthagyta Alekszijt, és újra a fakardját lengette. Alva apám első lovagjának a lánya volt, és valahogy a hercegfi legfőbb riválisává vált. – Olyan hosszúak, mint a fagallyak. Fogadok, hogy kettétöröm őket.

Felhorkantam. Rorik ismét hanyagul csapkodott ide-oda a kardjával, valami láthatatlan gonosztevőt támadva. Hosszú út áll előtte, mire felöltheti majd azt a fekete bélelt vértet, amit Alekszij is viselt.

– Az istenek mentsenek meg ettől a fiútól! – motyogta anyám szinte hangtalanul, majd lehunyta a szemét. Nem volt éppen gyenge teremtés, de olyan érzésem támadt, hogy a Rorikhoz hasonló fiúgyermekek bármilyen anyának a vesztét okozhatják.

Kisöcsém egyszerre abbahagyta a képzeletbeli harcot, és felragyogott az arca, amikor egy másik Pusztító közeledett felénk.

– Stieg!

Stieg apám kapitánya volt, és már azelőtt a szüleim mellett szolgált, hogy ők ketten fogadalmat tettek volna, forgásokkal a tengeri háború előtt. Rendíthetetlen volt, mint a nap az égen, és szilárd, akár a gránit. Biztosra vettem, hogy Rorik nem a koronáról álmodott, amivel a fején született, sokkal inkább arról a napról, amikor Stieg mellett szolgál majd.

A kapitány az öcsémhez sétált, somolygásra húzta harcoktól sebhelyes ajkát.

– Gyakorolsz, ifjú herceg?

– Egyfolytában.

Stieg kuncogott, és megsimogatta Rorik haját. Sebhelyek és tintával rajzolt rúnák futottak végig a kapitány arcán. Az orrát csontkarikával fúrta át, ami csipetnyi vadságot kölcsönzött neki, ám elég volt egyetlen pillantást vetni acélszürke szemének játékos csillogására, hogy azok elárulják igazi jellemét.

– A hintók készen állnak, királynőm – mondta Stieg, és tisztelettudóan leszegte a fejét.

Anyám felsóhajtott, és amikor rám nézett, aggodalmasan ráncolta a homlokát.

Belekaroltam.

– Mádzs, jól vagyok. Menj csak! Szabadulj meg tőlünk néhány napkeltére!

A tenyerét karján nyugvó kezemre tette.

– Tíz forgás. Nehéz elhinni, hogy nem sokkal voltál idősebb Roriknál, amikor minden harc véget ért. A mostani forgás fesztiválja annak a mérföldköve lesz, hogy milyen messzire jutottunk. Ezért érződik most másnak.

Megborzongtam. Vajon ő is ugyanolyan nyugtalan volt, mint én? Nyeltem egyet. Nem akartam elmerülni a gondolat szédítő örvényébe, hogy mit jelentene, ha mindenki egy kissé nyugtalanabb lenne a mostani forgás során. Különösnek hatott, hogy ugyanazért éreztem magam furcsán, mint az anyám. Sok minden megváltozott, és ezek a jelentős fordulatok késztettek arra minket, hogy visszagondoljunk a történtekre.

Ez minden.

Tőr köré tekeredő rózsatöviseket és csatabárdot festettek az éjnép hintóinak ajtajára, amelyek majd a bácsikáimat és a szüleimet az éves királyi tanácsba viszik.

A tanácskozásokat mindig az utolsónak megkoronázott király és királynő palotájában tartották. Mindketten nagyon szerették kerülni az olyan nagy összejöveteleket, mint a karmazsinfesztivál, és szívesen látták a különböző klánokat a központi dombokon emelt uralkodói palotájukban, kétnapi távolságra innen.

Onnan felügyelték a birodalmukban felmerülő problémákat, valószínűleg felidézték az együtt vívott háborúikat, és közben világunkat a szüntelen béke rabigájába zárták.

Anyám újra magához ölelt minket Rorikkal, megcsókolta az arcomat és a fejem búbját.

– Liv, esküdj meg nekem, hogy bölcs és megfontolt leszel, és meggátolod, hogy Jonas tíz új keleti örököst csináljon, amíg távol vagyunk!

– Hogyan csinálhatna Jonas ilyet? – tudakolta Rorik.

Mádzsal összenéztünk, és felnevettünk, kicsit közelebb húzva magunkhoz az öcsémet.

Míg anyám Rorik körül tüsténkedett, és világosan a tudomására hozta, hogy elvárja tőle, Stieg parancsait a távollétükben is betartsa, én lelassítottam a lépteimet, ahogyan hátulról közelítettem. Soha senkinek nem sikerült még meglepnie őt, de most elvonta a figyelmét a bácsikáimmal folytatott beszélgetés, legalábbis annyira, hogy talán most…

– Üdv, kis drágám! – fordult meg apám, amikor már csak kétlépésnyire jártam tőle.

– Az istenekre, dádzs! Azt hiszem, a te fúriád javít a hallásodon. – A szememet forgattam, és megvártam, amíg ölelésre tárja mindkét karját, mielőtt lebuktam volna előle, hogy átöleljem Sol bácsikámat.

A kettőjük közötti testvéri rivalizálás felkavarása teljesen megérte a dolgot, amikor apám tekintete elkomorult, és a fivérére nézett.

– Bácsikám – mondtam –, úgy érzem, mintha nem is tudtunk volna beszélgetni azóta, hogy megérkeztünk.

Sol ugyanolyan jóképű volt, mint az apám, de a sötét szemű éjnéptől eltérően ő mélykék szemmel született, akárcsak én. Gyengéd csókot nyomott a homlokomra.

– Mert a királyom egy seggfej, és minden időmet magának követeli.

Anyám olyan hangot hallatott, mintha fuldokolna. Most Solra meredt, és ujjával Rorikra mutatott, aki azt mormogta az orra alatt, hogy segg.

Sol gyors bocsánatkérést mormolt, majd rám kacsintott.

– Kislány, napról napra jobban hasonlítasz a kedves anyukádra. Szerencsédre.

A dicséret jólesett, de messze állt az igazságtól, és valójában teljesen az apámnak szánt döfés volt.

Igaz, hogy anyám gyönyörű volt, de csak a szememet örököltem tőle. Ráadásul még az enyém tengerkék színe is jobban hasonlított Soléhoz, mint az anyáméhoz. A bőröm puha volt és pörköltbarna, ahogy az apámé, a hajam pedig az éjszaka árnyalatában játszott, vöröses foltokkal és egy csipetnyi feketéskékkel.

Megrebegtettem a szempilláimat, aztán arrébb léptem, hogy megöleljem Tor bácsikámat. A komoly és megfontolt Tor remekül ellensúlyozta királyi hitvesét. Kedves emlékeket őrizgettem magamban arról, amikor Torsten türelemre oktatott a harcban. Minden csapása határozott, ellentmondást nem tűrő és ravasz volt.

Mire apám szemébe néztem, ő már Alekszij alkarját fogta, és csak egy pillantást vetett rám az unokafivérem válla felett.

– Ó, most már én jövök?

Átkaroltam apám derekát. Szoros kötelék feszült köztünk, és már kis korom óta ő volt a legbiztonságosabb hely, ahova bármikor visszavonulhattam.

Kissé elhúzódott, és elmosolyodott, ahogy két kérges tenyere közé fogta az arcomat.

– Úgy döntöttem, hogy magunkkal viszünk a tanácsba.

Elvigyorodtam. Minden forgásnál ugyanezt mondta.

– Valen, nem hozod! – kiáltott oda anyám már a kocsiból. – Leveszed róla a szemedet, és hagyod, hogy szabad legyen!

– Szabad, hogy elkapják a bolondok, akik csak a farkukkal gondolkodnak – kiáltott vissza az apám.

– Az összes istenekre! – Anyám behunyta a szemét, majd szánakozó tekintettel megcsókolta Rorik arcát. – Nem csodálkozom Rorik szókincsén egy ilyen családban.

– Liv! – Apám egyik karját a vállam köré fonta, és közben félrehúzott. – Figyelmeztetni akartalak, hogy nem egy kérés érkezett a… – Nyelt egyet, mintha valami savanyúba harapott volna. – A nemeseinktől, amiben a te idődet kérték.

Szinte megállt a szívem.

– Az időmet, vagyis…

A homlokát ráncolta.

– Egy frigy iránt érdeklődnek, kis drágám.

Az összes istenekre! Bolondság volt, hogy elővigyázatlanul ért az ilyesmi, végtére is az éjnép klán, az egész északi vidék örököse voltam. Elvárják majd tőlem, hogy előbb-utóbb hitvest vagy férjet keressek magamnak. Az igazság mégis orvul, hátulról rontott rám, és fojtogatott. Noha betöltöttem az ehhez szükséges a kort, még alig volt élményem… bármi ilyesmiről. Néhányszor csókot loptam nemesifjaktól királyságokszerte, ám általában csak azért, hogy megmutassam Jonasnak, nem vagyok prűd.

Nem viselkedtem merészen a férfiakkal, azonban mindössze Mira tudta, mennyire tapasztalatlan vagyok a szerelemben.

Egy frigy. Ez olyan… unalmasan hangzott.

Nem csak azért nem akartam frigyre lépni, mert ezt várták tőlem. Szenvedélyt szerettem volna, azt az égető érzést, hogy ha a szerelmem nem ér hozzám hamarosan, szétrobbanok. Forróságot akartam, és zűrzavart, és megszállottságot.

Mi van, ha olyan párt választok, akivel öt forgás után rájövünk, hogy unjuk egymást, én viszont még nem éltem át addig senki más érintését?

– Livie! – Apám oldalra döntötte a fejét, halkan szólt hozzám, miközben a többiek körülöttünk beszélgettek. – Tudod, hogy soha nem egyeznék bele semmibe, ami ellenkezik az akaratoddal.

– Tudom. – Kényszeredett mosolyra húztam a számat, és megragadtam az egyik kezét.

Megcsókolta a kézfejemet.

– Nyugtalanít, hogy egy rakás hitvány fattyú lesz itt veled, én viszont nem.

– A helyedben nem aggódnék, dádzs. Védelmező férfiak vesznek körül. Elég egy rossz mozdulat, és ujjak hullanak.

Vakkantva felnevetett, és magához húzott.

– Sajnálom, de nem nyugtat meg, hogy Jonas Erikssonra bízták a felügyeleted.

– Ezt hallottam ám! – harsogta túl Jonas a családja hintajának nyüzsgését. – Ezért úgy érzem, szándékosan fel kell kavarnom valamit, hogy bebizonyítsam, tévedtél.

– Látod? Nincs miért aggódnod! – mondtam apámnak, és megöleltem. – Stieg és sok Pusztító is velünk lesz.

Apám csókot nyomott a homlokomra. Még egyszer elbúcsúztam anyámtól és a bácsikáimtól, aztán figyeltem, ahogy a tündebirodalmak minden uralkodója beszáll a hintójába, és elhagyja az erődöt, gyalogos vagy lovas Pusztítókkal a nyomukban.

Míg a birodalmak vezérei a kötelességük teljesítésén fáradoztak, addig másnap az örököseik, a köznemesség, a harcosok és az udvaroncok játékokkal, íjászversennyel, fejszehajítással és a szigetek öbleiben vitorlázással ünnepeltek, amit naplemente után álarcosbál követett további lakomákkal és tivornyákkal.

Mindig strázsáltak a közelben őrök. Még Jonasra és Sanderre is őrök vigyáztak, bár ritkán lehetett észrevenni bármelyiküket, mivel kénytelenek voltak olyan ravaszak lenni, mint királyi védenceik, akik folyton igyekeztek lerázni őket. Ez biztonságos hely volt: forgathattuk a szemünket, gúnyolódhattunk a szüleinken, de soha nem fognak teljesen védtelenül hagyni minket.

Amikor Rorikot Stieg és a legfiatalabb herceg védelmére rendelt három Pusztító elvitte, Jonas karját kitárva lépett közelebb.

– Kezdődjön a fesztivál! – ragadta meg Alek alkarját. – Üdv újra itthon! Mivel már tudod, hogyan bánts másokat, megkérhetnélek, hogy te légy a testőröm a holnapi maszkabálon? Van egy olyan érzésem, hogy egyesek szaglásznának az ajtómnál. De ne ijedj meg semmilyen zajtól, amit esetleg hallasz!

– Nem – felelte Alek. – És most az egyszer talán a lábadon is táncolhatnál.

– Az istenekre, az borzasztóan unalmas! Köszönöm, de maradok a bevált táncomnál. – Jonas vigyorát felváltotta az egyik fondorlatos somolygása, az a fajta, ami vonzó gödröcskét varázsolt az arcára. A ma esti tervei bizonyára engem is érintettek, mert sötét tekintetét az enyémbe fúrta. – Lehet, hogy végre ünnepelhetünk a magunk módján.

– Bölcs dolog ilyen közel menni a Hasadékhoz, amikor vihar gyülekezik a láthatáron?

Ezt Mira kérdezte, és én örültem az ellenkezésének. A szívem nyugtalan volt, a szorongás állandó dobszóját verte, és forgások óta most először nem akartam arra a napra gondolni, amikor a tengeri tündéket a Hasadék védővarázslatai mögé zárták.

– Bizony hogy az! – erősködött Jonas. – Annál inkább, mióta Livie-nek ismét rémálmai vannak. És innentől nem akarok több nyugtalankodásról hallani a karmazsinfesztiválon. Most pedig gyerünk! Lássuk, hátha megtaláljuk valamelyik tengeri dalnokot!

3. fejezet

A Dalosmadár

Kis korunkban Alekszijjel a kertben épített várakban éjszakáztunk. Az én fúriám a földhöz kapcsolódott, mint a legtöbb északi tündéé. Képes voltam sűrűbbé változtatni a bokrokat, szirmokba öltöztetni a virágokat, még az elhalt talajt is meg tudtam gyógyítani.

Az erődjeink úgy néztek ki, mint valami mesebeli erdő.

Ott összebújtunk egy lámpás mellett, és Alekszij rémtörténeteket mesélt a tengeri dalnokokról, és hogy előszeretettel vadásznak a szárazföldi népekre azok erős csontjaiért. Nagyon értett a leírásokhoz, én pedig akkor még szentül hittem, hogy a mélység tündéinek minden pengéje és nyaklánca ellenségeik csontjaiból készült.

Ha Jonas és Sander is felkeresett minket, a mesék még sötétebbé váltak. Az ő mágiájuk különbözött az én ragyogó fúriámtól – ők rémálmokkal és sötétséggel operáltak.

Aki nem ismerte az ikerhercegeket, nem is gyanította volna, hogy ilyen félelmetes képeket tudnak teremteni, majd beletuszkolni mások elméjébe. Olyan félelmet kreáltak, ami korábban nem létezett, ám miután végeztek, soha nem felejthetted el.

Amikor aztán mindannyian felnőttünk, és a képességeink is velünk együtt fejlődtek, már nem használtuk őket egymás ellen, mint gyerekkorunkban. Vagyis a szívemre piócaként tapadó félelem nem az ikrek trükkje volt. Nem más okozta, mint a saját gyávaságom.

Mereven ültem a hosszúcsónak padján, egyik térdem idegesen fel-le ugrált. Mira kibontotta sűrű, vörösesbarna haját, és hagyta, hogy a tengeri szél úgy simítson végig rajta, akár egy gyengéd szerető ujjai. Alekszij és Jonas evezett. Nem vitás, hogy rejtett verseny zajlott köztük: ez látszott abból, ahogyan folyamatosan egymásra néztek, és minden egyes alkalommal egyre mélyebbre merítették a lapátokat.

Az ölemben ökölbe szorítottam a kezemet, miközben figyeltem a csipkézett szigetek egyre közeledő partját, ami a Tengeri Hasadék határát jelezte.

Néha furcsa volt arra gondolni, hogy létezik egy világ a hullámok alatt. Elolvastam róla mindent, a versektől kezdve a mondákon át a regékig, de az igazság az, hogy egyikünk sem tudta igazán, mi él az Örök Királyságban.

Vajon nincs ott semmi, csak víz? Az angolnák és a zsíros bálnák folyton beúszkálnak a tengeri barlangokba?

Fekete hullámok csapódtak a csónaknak, ahogy Alekszij és Jonas óvatosan az egyik kis öbölbe kormányoztak bennünket. A félelem mámorítónak hatott, és mintha köveket pakoltak volna a gyomromba, ugyanakkor a víz vonzott is. Ez a varázs nem tompult. Minél erősebben próbáltam tagadni a kíváncsiságomat, annál erősebb lett a tenger vonzása. Mintha vastag kötél feszülne a derekamon, úgy rángatott a két világ határához.

– Kiszállás! – Jonas a kezével intett nekünk, és belenyúlt az egyik pad alá tolt fekete bőrtáskába. Egy gazdag, borostyánszínű sörrel teli palackot húzott ki belőle.

– Ma este kezdjük úgy a mulatozást, ahogyan azt kell. Mézbrännel.

Az érdes kötélzetbe kapaszkodva másztam ki a csónakból a napsütötte kövekre.

– Csak te vagy képes becsípni ilyen közel a Hasadékhoz.

– Ezért jöttünk ide, Liv – közölte. – A pokolba is, valamennyire meg is vagyok győződve, hogy Vérdalnok halott! Valószínűleg a népe fejezte le, miután visszadobták a tengerbe.

Nem törődtem azzal, ahogy a gondolat tüskebokorként fúródott a mellkasomba. Az lenne a legjobb, ha Örökkön trónörököse halott lenne egyszer s mindenkorra. Felnevettem, hogy bebizonyítsam Jonasnak – és magamnak –, én is hasonlóan vélekedem.

Sander tüzet rakott a parton. Mira karamellsziruppal megtöltött kis piskótákat osztott szét.

– Krasmira Sekundär – énekeltem el a teljes nevét, és bekaptam egyet az apró finomságok közül. – Ezeket a főzőtermekből csented el még az ünnepségek kezdete előtt? Dacolsz a szabályokkal, barátném.

Erre csak fújtatott egyet, viharszürke szemét pedig résnyire húzta.

– Igen, úgy kerülök majd be a mondákba, mint a komisz hercegnő, aki süteményt lopott.

A napfény vércsíkként húzódott a láthatáron, ahogy a közeledő éjszaka kezdte felfalni a nappalt. Nemsokára mindannyiunkat nyaggatni fognak saját udvarunk tagjai, akik a figyelmünkért versengenek. Az első fesztiválon annyira hiányoztunk egymásnak, hogy elbújtunk, mert magunk között kívántunk ünnepelni egy fél éjszakán át. Csak mi.

Azóta az első éjszakát mindig együtt töltöttük mint barátok, távol a kötelességektől és az illemtudástól.

Táncoltunk, nevettünk, és kigúnyoltuk Jonast, amiért zavarba jött, mert nem tudta, hogyan bánjon két nővel az ágyában. Ahogy felhajtotta a maradék bränt, biztosra vettem, hogy gúnyolódásunkat kihívásnak vette, és nem fogja beérni egyszerre háromnál kevesebbel.

– Jonas, könyörgök, ne csináld ezt! – kacagtam fel, kicsit már szédelegtem a fénytelen sör ködében. – Még megsérülsz, és az apádnak kell majd… kibogoznia.

Mira felnevetett, és a fejét Alekszij vállára hajtotta.

Sander elvigyorodott.

– Dádzs nem segítene rajta. Úgy szégyenítené meg, hogy körbevinné, hadd bámulja meg mindenki!

– Ez az egész beszélgetés értelmetlen – csücsörített Jonas, és megdörzsölte az állát borító borostát. – Először is, dádzs soha nem szégyenítene meg engem. Én vagyok a kedvence. Másodszor, nincs olyan birodalom, ahol ki kellene bogozni, vagy ahol megsérülnék, miközben azt teszem, amihez értek.

– Ó? – csodálkoztam. – És mi lenne az?

– Azt hiszem, tudod te azt, Liv, de szívesen leírom részletesen. Talán tanulhatsz egy-két dolgot.

Felhorkantam, és felálltam.

– Ó, Jonas, egy nap valami félelmetes teremtmény ellopja majd a szívedet, és fogalmad se lesz, mihez kezdj magaddal.

Felkönyökölt, és összefonta a két bokáját, miközben huncut vigyor telepedett az arcára.

– Hogy egyetlen szeretőm legyen egész hátralévő életemre? Azt hiszem, erre nemleges a válaszom.

– Ha már a szeretőknél tartunk – szegezte rám a tekintetét Alekszij –, mit gondolsz azokról a pletykákról, hogy több nemesi gazfickó is beszélgetett már Valen bácsival, Liv?

A brän egyszerre nyugtalankodni kezdett a gyomromban. Csak legyintettem a felvetésre.

– Szerintem, ha igazak a pletykák, akkor elég bátrak, hogy apámhoz forduljanak helyettem.

– Jól mondtad, Livie! Térdepeltesd majd csak szépen őket magad elé! – kiáltott fel Mira. Erre kezét a szája elé kapta, és spiccesen felnevetett, amikor rádöbbent, hogy ő maga harsogta el ezt a kinyilatkoztatást.

Sander hátradőlt a homokban, és lehunyta a szemét.

– Bolondok, ha azt hiszik, apád átenged egy politikai szövetségért cserébe.

Mosolyra húzódott a szám. A kérőkről szóló diskurzus folyton változott az elmúlt forgások alatt. Egy másik korban talán szokás volt, hogy az apák rendezik el, kivel tesz a lányuk házassági fogadalmat. De az én apám nem tenne ilyet.

A szüleim anyám kelengyebálján találkoztak. Az akkori király úgy tervezte, hogy anyám stratégiai célokért cserébe lépjen frigyre, ahol a legmagasabb ajánlatot tevő lesz a győztes. Az apám még csak nem is indult – most pedig ketten uralkodtak a birodalomban. Ők aztán soha nem erőltetnének rá egy frigyet a saját gyerekeikre.

Úgy hiszem, mindig is vártam, hogy a szívemben fellobbanjon a kielégíthetetlen vágy lángoló érzése. Azt a szenvedélyt akartam megtapasztalni, amit a népem körében láttam, és visszatekintve, mostanra már valószínűleg elszalasztottam a kínálkozó lehetőségeket, hogy vakmerő és gyarló legyek, hogy átjárjon az izgatottság a kizárólag a gyönyörről szóló éjszakáktól.

Jonas viselkedett így, de ez nem is volt olyan ostoba elgondolás. Én csupán a tapasztalatlanságommal nyűgözhettem le bárkit.

– Talán nem lesz muszáj férjhez menned – közölte Jonas, az italtól kásás hangon. – De ha részeg fattyak kezdenek el lógni valamelyikőtökön, akkor a végén még el fognak tűnni.

Hangsúlyában némi él bujkált. Noha közel egy forgással fiatalabb volt nálam, még részegen is védelmező fivérként lépett fel, aki nem viselte jól, hogy Mira és én csak a rangunk miatt érdekeljük a férfiakat.

Az italtól kába Mira egyik karcsú karját Jonas nyaka köré fonta, és cuppanós, nedves csókot nyomott az arcára.

– Tudod, bármilyen ostoba is vagy az esetek többségében, attól még te vagy az egyik legkedvesebb ember a szívemnek.

Erre Jonas lefejtette magáról a lányt, és lehuppant a homokba, közben a tenger hátborzongató dalát dúdolva. Ettől lúdbőrözni kezdett a karom, mintha a szavai ijesztő emléket idéznének fel.

– Nem ember ő, űz, míg van erő…

Hátat fordítottam nekik, mialatt ők énekeltek, nevettek, és ittasan egymást sértegették. Bizonytalan léptekkel sétáltam le a vízpartra, ahol óvatosan elhelyezkedtem egy vastag kőpárkányon, és figyeltem, ahogy a nap lenyugszik a sötét tenger felett.

Kisvártatva Alekszij telepedett le mellém.

– Nehéz gondolatok gyötörnek?

Sóhajtva hajtottam a fejemet a vállára.

– Túl sok is.

– Itt a két fülem.

– Nem is tudom, Alekszij. Valami másnak érződik. Ahogy most a fogadalmakról és a kérőkről fecsegtünk. Úgy érzem, mintha szédítően haladnék előre, mégsem élek igazán.

– Hogy érted ezt? Te vagy az éjnép örököse.

– Igen, mert ebbe születtem bele. Veled és Tor bácsival tanulok vívni, de azon túl, hogy értek a pengéhez, mi mást tettem eddig? Alig használom a fúriámat. Még csak… hát, még csak meg sem próbáltam embereket megismerni négyőtökön kívül.

– Úgy érted, férfiakat?

Forróság tolult az arcomba.

– Úgy értem, bárki mást. Rád nézek, amint itt ülsz jóképűen az új bélelt vértedben, és ráeszmélek, hogy nem is igazán törekedtem arra, hogy kilépjek a kényelmes keretek közül. Még Rorik is vágyik rá, hogy valami több legyen, mint amire születése óta hivatott, pedig csak kilencéves, és holdkóros.

Alekszij elvigyorodott.

– Akkor légy vakmerő, Liv! Ezen a fesztiválon felejtsd el az illendőséget, felejtsd el a higgadt viselkedést! Tudom, tudom, könnyű ezt mondani. De talán a zsigereid súgják, hogy légy merész. Egy kicsit merészebb. Ki tudja, mi történhet?

Oldalba böktem.

– Furcsa dolog ezt tőled hallani, tiszteletre méltó Pusztító.

Alek vakkantva felnevetett, és a könyökére támaszkodott.

– Hónapokat töltöttem Halvar első lovaggal és az embereivel, hogy aztán rájöjjek, még a legtiszteletreméltóbb harcosaink között is akadtak bőven, akikben több lakozik vakmerőségnél.

Elvigyorodtam.

– Talán igazad van, és valami merészet kellene tennem. Valami tőlem szokatlant.

Az unokafivérem magához ölelt, miközben a nap egyre lejjebb ereszkedett, míg végül már csupán egy vékony csík látszott belőle a tenger felett. A halványuló aranyfény belehasított a sötét vízbe. Nyugalmat, különös békét hozott, miközben a veszélyes Hasadék felett hullámzó tengert figyeltem.

– Alek – kérdeztem –, tényleg azt hiszed, hogy Vérdalnok meghalt?

Alekszij erre megfeszült. Sosem szeretett a tengeri tündékről beszélni, és nem igazán tudtam, hogy miért.

– Szerintem még csak gondolnunk is felesleges rá. Akár él, akár halott.

Nem tudom, miért nyitottam ki a számat, és azt sem, hogy miért ömlött ki rajta úgy a szó, mintha hánynék. Az italt okoltam érte, ám nem tudtam megálljt parancsolni magamnak, mielőtt azt suttogtam volna:

– Hazudtam.

– Miről?

– Egyszer már voltam merész.

– Ó, tényleg? Hogyhogy?

Valami belenyilallt a szemembe. Az istenekre, ne itt! Amikor túl sokat ittam, a könnyeim a legegyszerűbb dolgok miatt is potyogni kezdtek. Sandert elálmosította az ital. Jonas töprengővé és elgondolkodóvá vált. Alekszij úgy szorongatta ilyenkor a sörét, akár egy kődarabot. Mira folyton vihogott. Én pedig zokogtam, mint a vízfolyás.

A sörtől kásás hangon szavakat nyöszögtem és nyögdöstem, ahogy bevallottam az igazságot Alekszijnek. Az igazságot a meséről, amit felolvastam a fiúnak a sötétben, a barátságom ezüst madáralakot viselő zálogát, az igazságot Örökkön aranytalizmánjáról.

A sebemről szóló részt kihagytam. Nem vitás, hogy a történetem igen fontos eleme, az elmém azonban kétségbeesetten várta, hogy Alekszij azt mondja, túlgondolom az egészet. Nem szerettem volna, hogy a félelmeim megerősítést nyerjenek.

Megtöröltem az orrom.

– Meg akartam győzni Vérdalnok Eriket, hogy nem kell ellenségeknek lennünk. Hogy lehetnénk barátok is. Ő azt is megígérte, hogy egyszer visszajön a hülye aranykorongjáért.

– Ez az, ami az utóbbi időben zavar téged? A fenyegetőzése nem jelent semmit, Vérdalnok Erik nem tud áttörni a határon. Soha. – Alekszij álla megrándult. – Te ezt nem tudtad?

Beharaptam az alsó ajkamat. Hallottam olyan kijelentéseket, hogy az örökkirály soha nem fogja viszontlátni a szárazföldet, de én ezt mindig is a harcosok hencegésének tartottam.

– A háború után az ő vérével hozták létre a gátakat. Azok pedig ellenállnak neki. Semmi sem elég erős ahhoz, hogy áttörje ezeket a falakat. – Néhány lélegzetvételig a tengert nézte, majd a térdemre csapott a kézfejével, és felállt.

– Majd én bebizonyítom.

Az unokafivérem kibújt a tunikájából.

– Mi a poklokra…

– Nincs kedved egyet úszni? – A szemében aranyló fény lobbant, egy csipet huncutság, ami oly ritka volt a drága, becsületes Alekszijnél.

– Megőrültél?

– Ugyan! Ígérem, nem hagyom, hogy az a drágalátos királyi személyed vízbe fúljon, de szeretném, hogy lásd, mit jelent átkelni a Hasadékon.

Néhány lélegzetvétellel később, miután magamban még elsoroltam, hogy miért is borzalmas ötlet ez az egész, végül a brän felülkerekedett rajtam, és lementem a vízhez, szinte alig törődve azzal, hogy teljesen fel voltam öltözve.

Kezével az enyémet fogva, Alekszij rám kacsintott, és elkezdett háromig számolni. Kettőig jutott, majd egy nagy ugrással a hullámok közé rántott. A hidegtől elakadt a lélegzetem – mintha tucatnyi tűt szúrtak volna a pórusaimba. Valahogy leküzdöttem a megrázkódtatást, aztán keblemre öleltem az áramlatok vonzását.

Mindig is izgatott a tenger. Napokon át horgásztam a dádzsommal, ahogy az északi fjordokban úszkálás is a legkedvesebb emlékeim közé tartozott. Lassan kinyitottam a szemem. A sós tengervíz csak addig bántotta a szememet, amíg meg nem szoktam. Aztán akár a fúriám, akár egyszerűen csak a tenger varázsa miatt, a látásom kitisztult, mintha üvegen át néznék.

Alekszij megrángatta a kezemet, és egyenesen előre mutatott. A partról nézve a Hasadék nem tűnt többnek sötét csíknál, egy mély áramlatnál, ami a tenger többi részével szemben folyt. De itt, a hullámok alatt egy átkozott ciklon volt.

A víz őrjöngve forrt és kavargott. A Hasadék a gátjaink szelídebb sodrásában valódi falként tornyosult. Fehér, tajtékos áramlatok zubogtak az ég felől a tenger fenekéig, míg a nyugodtabb vizek a látóhatárnál hullámzottak.

El voltam ragadtatva, úgy vonzott magához, ahogy a gyertyaláng a megbabonázott rovart. Valahol a káoszban felcsendült egy édes dallam, egy lágy és szelíd hang, ami minden más zajt elnyomott. A szívem úgy vert, mintha a dal engem hívna.

Önkéntelenül is kinyújtottam az egyik kezem. Valahol mélyen a gyomromban támadt rántás elnyomta kusza gondolataimat – csillapíthatatlan vágyat éreztem, hogy közelebb húzódjak. A kezemet a Hasadék morajló falának nyomtam. Ám azonnal el is rántottam. Mintha forró tüske döfött volna a tenyerembe, végigperzselve a bőrömet, míg meg nem bizsergette a rúnaheget az alkaromon.

Alekszij elhúzott, a szeme résnyire szűkült, és a fejével a felszín felé intett.

– Mi a pokol volt ez, Livie? – tört ki belőle odafent. Kitörölte a vizet a szeméből, és közelebb úszott. – Azt akartam, hogy lásd, nem azt, hogy megérintsd. Ha beszippantana, utánad mennék, aztán én lennék az első szégyenfolt a családunk történetén, akit ugyanazon a napon húztak ki a Pusztítók sorából, mint ahogy előléptettek.

A koponyám vadul lüktetett. Nem hiszem, hogy túl sokat hallottam volna a hablatyolásából.

– Liv! – bökött meg Alekszij. – Jól vagy?

Megnyaltam a sós víztől megszabadult ajkamat, és elmosolyodtam.

– Igen. Örülök, hogy megmutattad. És igazad van. Hogy tudna bárki is átjutni ezen anélkül, hogy ne válna félholttá?

– Láttátok ezt, nyavalyások? – Jonas kásás hangja vonta magára figyelmünket. A brännel teli üveggel az egyre sötétebb láthatárra mutatott.

– Villámlik, de az előbb úgy nézett ki, mintha tűz égne ott.

Alekszij kimászott a vízből, aztán megfordult, és odanyújtotta nekem a kezét.

– A hangja alapján villám lehetett.

– Nem, mert vörös volt.

Mira felkiáltott:

– Az istenek kihirdetik a karmazsinfesztivált!

Jonas felnevetett és hangosan helyeselt. A partra érve Alek a kezembe nyomta a száraz kabátomat.

– Ne gondolj többé arra, hogy eljön! Mert nem fog.

Kicsavartam nedves hajamat, és bólintottam.

– Bebizonyítottad, hogy igazad van.

– Az jó, mert most nagyobb gondjaink is akadnak.

– Mint például?

Az unokafivérem hátrapillantott a válla felett.

– Például, hogy miként fogjuk innen kimenteni Jonas seggét, mielőtt lecsap a vihar.

Alekszij egyik ujjával az ég felé bökött.

– Jobb, ha sietünk! – kiáltott oda nekünk Mira.

Hamuszínű felhőhegyek gördültek a tenger fölé, akár egy masírozó hadsereg. Alekszij előresietett, ám a hátamon végigfutott a hideg. A bizsergő heg az alkaromon úgy vöröslött, mintha begyulladt volna, szinte perzselt. De nem a bőröm zavart, ahogy nem kavart fel az sem, amit akkor láttam, amikor megérintettem a Hasadékot.

Az egyetlen magyarázat, hogy előjelet láttam. Abban a pillanatban, ahogy a falat alkotó víz egyetlen röpke villanásra megérintette a bőrömet, egy aranyszínű város képe jelent meg a szemem előtt. Vidám harangok csengtek-bongtak benne, mintha jelezének vagy hívnának valamit.

Mintha engem hívogatnának, hogy térjek haza.

4. fejezet

A Kígyó

A gyötrődő sikolyok – az igazi kín sikolyai – torz gyönyört keltettek a csontjaim legmélyén.

Olyat, amitől felforrósodik a vér, ami megdobogtatja a szívet, és visszarángat, hogy még többet és többet halljak belőle. Semmi kétség, talán csak ezek a hangok voltak képesek egyedül arra, hogy megtapasztaljam az eufóriát, amit a köznép örömnek nevezett.

Elöntött a hatalom érzete, amikor valamelyik falun úrrá lett a riadalom a hajók fekete törzsének, a tengeri kígyó testén meredező éles tüskékhez hasonló gerinceknek és a vérszínű vitorláknak a látványától. Meg akartam tapasztalni a páni félelem, a rettegés és a könyörgés mámorító ízét.

A mai este másképp alakult, és ez átkozottul bosszantott.

Lángok táncoltak a szépen elrendezett, fából és vesszőből készült házak falain. Forróság áradt az ablakokból, füst és hamu mocskolta be a házak közötti sikátorokat egészen a dombokig.

Macskaköves út kanyargott a legmeredekebb domboldalon a számbári település urának hegyes csúcsú udvarházáig.

Alig vártam, hogy lássam, ahogy leég.

Mostanra a sikolyok és a rettegés festői dallamának kellett volna szétzúznia az éjszaka csendjét. Hallatszott is innen-onnan zokogás, némi jajgatás, ám amikor a fekete hajó áthasította a tenger felszínét, Számbár népe úgy adta meg magát, mintha csak számított volna a támadásra.

A fedélzeten állva ki tudtam venni a falu főterét, a sötétre csiszolt kőből készült szabad részt, ami olyan volt, akár az üvegbe zárt éjszaka. Számtalan falusi kuporgott ott szánalmas családtagjaival együtt. Hálóingeket viselő apróságok szipogtak és csimpaszkodtak az anyjukba. Az apák felszegték a fejüket, minden bizonnyal a torkuknak szegezett késeket várva már azelőtt, hogy a fenyegetés egyáltalán elhangzott volna.

Olyan erővel szorítottam a korlátot, hogy abba minden ujjpercem belesajdult. Nem tudtam, az bosszant-e jobban, hogy azt teszik, amit én parancsoltam volna, mielőtt még kiadhattam a parancsot, vagy hogy mindegyikük beletörődve, a sorsával megbékélve várt.

Semmi örömet nem okoz levágni egy már térdre rogyott embert. A hajsza, a harc, a tudat, hogy legyőzted az ellenséget, felerészben ez adja az izgalmat.

A fedélzeten a legénység két tagja egy félmeztelen embert tartott. Két ujjammal megragadtam háromszögletű kalapom karimáját, és levettem a fejemről, felfedve alatta a fekete kendőt, amit mindig viseltem, amikor a hajóm fedélzetén voltam.

Az ajkamat keresztező heg megfeszült, amikor legörbült a szám egyik sarka.

– Murdo nagyúr.

A férfi mindkét fülének hegyét levágták. Enyhén kékes és krémes árnyalatú bőre az alvadt vértől fekete lett. Felemelte a fejét, és találkozott a tekintetünk.

– Ki-királyom.

Egyik kezemmel megragadtam szakállas állát.

– A királyod? Az vagyok?

– Igen – felelte hörögve.

– Hmm. – Gondosan titkolva a bal lábamba harapó fájdalmat, fél térdre ereszkedtem, amíg az orrunk szinte összeért. Ott volt hát. Az istenekre, ott vibrált a félelem halvány aranyszínű szemében. Nem törődve a koponyáján ejtett sebekkel, a háromszögletű kalapot a fejébe csaptam. – Én pedig azt hiszem, hogy ezt magadnak akartad.

Murdo homloka ráncba szaladt.

– Nem, nagyuram!

– Ó, szerintem pedig igen. Mi másért lettél volna olyan ostoba, hogy ellopod a királyodtól?

– Esküszöm neked, hogy nem tettem ilyesmit!

Ekkor Larsson, a másodtisztem lépett a fedélzetre a hajó tatrészéből. Mintha mindig készen állt volna rá, hogy az erőszak közepette is jót nevessen. Ez a pillanat sem volt kivétel. Fanyar vigyor játszott az ajkán, sötét szeme tompa aranyszínben csillogott az izgalomtól.

Larsson mellett egy nyugodt tartású férfi állt, haja akár a tűz, és fülei fülcimpától az éles hegyükig kilyuggatva, kék kövekkel kirakva. Egy röpke pillanatig kiélveztem Murdo árulástól eltorzult tekintetét.

– Nem hiszek neked, a fattyad ugyanis elárult. – Odahajoltam hozzá, ajkamat a füléhez illesztettem, és azt suttogtam: – Milyen kár, hogy a fiad gyűlöl téged.

– Athol, te áruló…

Egy ököl csapódott Murdo állának, elhallgattatva őt.

A férfi feje felett a csuklya mögé rejtőző, maszkos arcra pillantottam. Celine válaszul megrántotta az egyik vállát. Vastag tunikát viselt, amire combig érő gyapjúkabátot vett. Első pillantásra senki se tudta volna megmondani, hogy egy nőt takar ez a sok ruha. Jobb szerette így.

Örökkön népe mindig is alábecsülte a nőket. Torz vágyai pedig már azelőtt elárulták őt, mielőtt előhúzta volna a pengéjét. Ha úgy végzett egy férfival, hogy annak arcára döbbenet ült ki, azt felidézve Celine még hetekig elvigyorodott.

– Atholnak megvan a magához való esze. Nem úgy, mint neked, Murdo. – A fogamat csikorgattam, miközben felálltam, de vigyáztam, hogy ne mutassam ki a lábam csontjaiban érzett fájdalmat. Elég egy szemernyi gyengeség, és máris orgyilkosokat küldenek a nyakamra, hogy azok mészárolják le szánalmas királyukat. – Olyasmit vettél el, ami nem volt a tiéd, és ez arra késztet, hogy elábrándozzak, miként fest majd a szemgödrödből kiálló pengém.

Murdo elfehéredett.

– A boszorkánynak… kellett egy szeretett holmi a…

– Kitől? – fontam össze a karomat a mellkasom előtt. – Ne állj meg itt, beszélj tovább! Kinek a holmijára volt szükséged?

– A királyéra.

– Így van. A királyéra. – Megragadtam a haját, és hátrarántottam a fejét, addig, amíg ismét nem találkozott a tekintetünk. – Átvert egy félkegyelmű varázshasználó. Azt hiszed, hogy a Ködök Házának úrnője nem vetette be a legszilajabb boszorkányait, hogy meggyógyítsa ezt a földet? Azt hiszed, te leszel az, aki megteszi?

– Milyen más választásunk van, királyom? Talán te uralod az Öröktengert, de azt sem tudod, hogyan kell meggyógyítani. Hozzád hasonlóan mi mindannyian csapdába estünk ezen a haldokló földön. Bocsáss meg nekem, hogy nem vagyok hajlandó még feladni.

Nem kellett körülnéznem, hogy érezzem az enyészetet. A számbár szigetek felét elhalt erdők borították. Elszenesedett lombok és gyümölcsfák, törékeny és haszontalan termények. A távoli szigeteken még a források és öblök közül is akadt olyan, ami elfeketedett, és rothadó, ehetetlen halakat és angolnákat húztak ki belőlük.

Nem Számbár volt az első, amit a méreg bekebelezett.

Ki akartam vágni Murdo nyelvét, de csak mert igazat mondott. Forgásokkal azután, hogy a földi tündék lezárták a Hasadékot, valami megváltozott az Örök Királyságban. Egyensúlyhiány lépett fel a világok között, és valamiféle méreg vert gyökeret.

Válaszokra vadásztam, fosztogattam és loptam, tudást és ereklyéket keresve. A gyógyulás egyetlen reménye, ami megmaradt nekem, az a hatalom volt, amit az előző király kapott ajándékba a leghatalmasabb tengeri boszorkánytól. Egy ajándék, ami erőt öntött az örökkirályba, nekem pedig most még több átkozott erőre volt szükségem.

Apám elveszett medálja páratlan hatalmú talizmán volt, amit az igazi örökkirálynak szántak.

A baj csupán az, hogy nem tudtam hozzáférni. Ennek az ajándéknak ugyanis ára volt. Ha elvész, a medált tíz forgásig nem lehetett visszavenni. Úgy véltem, ez a büntetése annak, aki elég ostoba volt ahhoz, hogy elveszítse a tengeri boszorkány ajándékát. A földi tündék mostanra már húsz forgás óta éltek apám hatalmával.

Tíz forgással ezelőtt lehetőség kínálkozott, hogy kihívást intézzek hozzájuk, ám hagytam, hogy az alkalom kicsússzon az ujjaim közül, mert másképp döntöttem. És ez a döntés mostanra a saját királyságom pusztulásához vezetett.

Egy újabb tizedik forgás volt elmúlóban, és még mindig nem tudtam, hogyan nyissam meg azt az átkozott Hasadékot.

A népem tudta, hogy apám talizmánját elhódította a földhajlító király. Nem telt sok időbe összeszámolniuk a forgásokat, és felismerniük, hogy a visszaszerzésének esélye elmúlt. Nem lepett hát meg, hogy ilyen messzire elmentek, keresve a módját, hogyan gyógyíthatják meg a haldokló világot.

Nem lepődtem meg, de ez nem jelentette azt, hogy kegyesnek kellett lennem az árulókkal szemben.

Murdo vért köpött a lábam elé.

– Amikor a királyunk a sorsunkra hagy minket, akkor a kétségbeesettek bármit megtesznek. Talán egy új király végre visszaadja Örökkönnek a régi dicsőségét.

– Elképzelhető, hogy igazad van, Murdo. De sosem fogjuk megtudni. – Megtanultam, hogyan küzdjek gyenge lábammal, és rejtsem el úgy a fegyvert a kezemben, hogy az ellenség ne vegye észre. A késem két bordája közé fúródott. Felhangzott a sikoly, amire úgy vágytam. Kezemet a csontkés markolatán tartva közel hajoltam hozzá. – Soha nem fogjuk megtudni, mert nem veheted el azt, ami az enyém a jog, a vér és a végzet szerint.

Kihúztam a kést. Az öreg nagyúr vért köpködve hörgött. Az arcához hajoltam, végignyaltam a pengét, vére az ajkamról az államra csorgott.

Egyik, kissé megnyúlt szemfogam hegyével belemartam az ujjamba, amiből egyetlen csepp vér buggyant elő. Az öregember elsápadt.

– Esküdj hűséget, Murdo, és akkor ma nem lépsz át a Túlvilágra!

A nagyúr élesen beszívta a levegőt, és bólintott. Az oldalát markolva ismét térdre ereszkedett. Fájdalmas hörgés tört elő a torkából, amikor előrehajolt, és csókot nyomott a csizmám orrára.

Halkan, nyersen felkuncogtam, aztán kirúgtam a lábammal, amitől szerteszét szálltak a fogai. A vér mostanra elmázolódott az ujjam hegyén. Leguggoltam, de nem sikerült elrejtenem a grimaszomat, majd a tenyeremet Murdo sebéhez emeltem.

– Elfogadom az esküdet! – Az oldalán tátongó lyukba dugtam a véres ujjamat. A fattyú felüvöltött a fájdalomtól, ahogy megforgattam benne, és a kelleténél nagyobb karcolást ejtettem. Miután meggyőződtem róla, hogy a vérem megfelelően elkeveredett az övével, felálltam.

Murdo hörgött néhányat, aztán a fejét a fedélzetre hajtotta.

Amikor csend lett körülöttünk, két szemöldöke közé árkot vájt az értetlensége.

– Ki-királyom? – Eldadogott szavai várakozó kérdésként hatottak. A sebéből máris bíborszínű erek kígyóztak elő, tekeredtek a hasára, fel a bordáin, a szíve felé tartva. Megrándult. – Erik király… ké-ké-kérlek!

– Azt vártad, hogy énekeljek? – Oldalra billentettem a fejét. – Vajon miért? Nem mentek meg árulókat.

Nyál és vér habzott elő Murdo szájából. A szeme könnybe lábadt és üveges lett, ahogy a teste rángatózni kezdett a véremben lévő méregtől. A Vérdalnok nevet kisgyerekként, négyforgásos koromban érdemeltem ki, amikor az apám próbára tette örököse mágiáját.

A legrosszabb módon fedeztem fel, hogy mire képes a vérem.

Egyetlen egyszerű dallal megmenthettem volna Murdót. Ám mivel hallgattam, a vérem addig gennyesíti el és pusztítja a zsigereit, amíg a szíve fel nem adja a szolgálatot. Egy árva szót sem szóltam, és visszatettem a deszkákra esett háromszögletű kalapomat a fejemre, majd mélyen a homlokomba húztam. Mintha csak a fedélzet lényegtelen tartozéka lenne, átléptem Murdo holttestét, és a partra vezető pallóhoz sétáltam.

– Kimész? – Celine csicsergő hangját eltompította a maszkja.

– Megtaláltad?

– Igen.

– Akkor visszaszerzem. – Fejemmel Athol felé biccentettem. – Gondoskodj róla, hogy megértse, mi történik, ha az apja nyomdokaiba lép!

Félúton jártam a pallón, amikor egy másik alak lépett mellém. Ökölbe szorítottam mindkét kezemet.

– Nincs szükségem arra, hogy vigyázz rám, kuzin!

Derű, kötelességtudó elsőtisztem, nem tágított. A nálam fél fejjel magasabb férfi egy pajzsra emlékeztetett nagydarab és vaskos felépítésével. Ugyanolyan bronzbarna bőrünk volt, ám Derű vállára omló haja sötét volt, mint az árnyék, míg az enyém a talpam alatti talaj színében játszott, és rövidebb volt. A fejemre kötött kendő miatt nem hullott ugyan a szemembe, ám a tarkómon lévő hegek kivörösödtek, amikor a hajam túl hosszúra nőtt.

Nem mondanám, hogy kedveltük egymást. Harald, az apja, gondoskodott róla, hogy a kisfiú korunkban köztünk lévő szeretet a durva bánásmód és a kényszerű távolság miatt odalegyen.

Derű minden bizonnyal gyanította, hogy én álltam az apja halála mögött. Igaza is volt, de szentül hittem, hogy azért nem firtatta a dolgot, mert attól félt, vele is ugyanazt tenném.

És valószínűleg ebben is igaza lenne.

– Hol van? – csattantam fel.

Derű felemelte egyik, gyűrűkkel teli ujját, és egy kislányba kapaszkodó nőre mutatott. A gyerek nem lehetett idősebb tizenkét évesnél.

– Az alkimistájuk gyógynövényes kenőcsöt akart készíteni belőle – magyarázta az elsőtisztem.

Közeledtünkre az anya a gyermeke elé állt. A számbáriaknak sápadt, elefántcsont árnyalatú bőre volt, bár akadtak köztük palaszínűek is. A tükröződő lángoktól minden tónus üvegszerűnek hatott.

– Te lennél a szigetek alkimistája?

A nő álla megremegett.

– Igen, nagyuram.

Elvigyorodtam, kivillantva a véres fogamat. Az egyik ujjamat végighúztam az arcán. Behunyta a szemét, és felnyüszített, amikor megragadtam a nyakánál fogva, és közelebb húztam az arcát.

– Úgy hallom, van nálad valami, ami az enyém, drágám.

– Ne-nem tudtuk, hogy a tiéd, királyom.

– Hiszek neked. Add ide!

– Halle! – szólalt meg az alkimista gyengéden. – Igen, gyere most ide, kislányom! Add vissza a királynak!

A fiatal gyermek sötét szempillája megrebbent. Fakó tekintete találkozott az enyémmel, és lassan átnyújtotta az ezüstamulettet. Rémült volt, és olyan kicsi. Valahol, mélyen eltemetve bennem, ott lakozott a vágy, hogy együttérezzek a félelmével. Egyszer én is voltam rémült kisfiú. Ám forgások alatt megtanultam, milyen veszélyes lehet a szív, ezért a gyermek iránt érzett minden gyengédséget ott tartottam, ahová való – elzárva, ahol nem érhettem el.

Ösztönösen ki akartam tépni a kezéből az ezüstmadarat, és beletuszkolni az övembe, hogy senki ne nyúljon hozzá többé, de uralkodtam magamon. Nyugalom.

Az ujjaimat a régi zsineg köré zártam. Sokszor lecserélhettem volna arany- vagy ezüstláncra, de én megtartottam ezt a viszketést okozó zsineget arról a régmúlt éjszakáról. Kissé lejjebb hajoltam, és a kislány haját az egyik füle mögé simítottam.

– Köszönöm szépen, hölgyem.

Lehajtotta a fejét.

– Kérlek, ne-ne büntesd meg a mamámat! Azt hittük, tőled kaptuk ajándékba, hogy beolvasszuk a kenőcshöz.

Hümmögtem, miközben a kis madár szárnyának szélét vizsgálgattam.

– Ez a kis amulett rengeteg harchoz vezetett, igaz? – Az amulettet két ujjam közé csippentettem, és a kislány arcához tartottam. – Az az igazság, hogy a fél palotámat odaadnám érte, hogy visszakapjam.

Könnyek gyűltek a szemébe.

– Esküszöm, hogy nem tudtuk. Kérlek, bo-bocsáss meg nekünk!

– Attól tartok, ez nem rajtam múlik, drágám. – Elléptem a kislánytól, és felemeltem a hangomat, hogy túlharsogjam az otthonaikat felfaló tűz ropogását és sercegését. – Azt állítjátok, hogy a népem vagytok, mégis hűtlenül és gyanakvón viselkedtetek. Nem kínáltam-e menedéket a királyi városban az oldalamon?

Öklömmel a mellkasomra sújtottam.

– Megnyitottam a kapumat minden birodalom, minden ország előtt, ahol a legszörnyűbb sötétség honol. Ti mégis itt maradtok, és saját utatokat járjátok, hogy elvehessétek a trónomat, a koronámat, elrabolhassátok a királyotoktól. Azt hiszem, ebben az egész megpróbáltatásban az a legrosszabb, hogy azt hittétek, nem talállak meg titeket. De mindig mindenkit megtalálok.

Csettintettem, mire a legénység egyik tagja odadobott nekem egy vitorlavászon zsákot. Az a lábam előtt ért földet. Anélkül, hogy levettem volna a tekintetemet a kislányról, a zsákért nyúltam.

A lány felsikoltott, és az anyja vállába temette az arcát, amikor a hajánál fogva kiemeltem a zsákból egy kiszáradt, rothadó fejet.

– Azért jöttem, hogy visszaadjam a hamis tengeri boszorkányotokat. – Azzal beledobtam a fejet a tömegbe. A nép szétugrott, ahogy az lucskos puffanással földet ért. – Hazudott nektek, és elvette a pénzeteket. Most pedig a falutok romokban hever és az uratok halott. De nem vagyok irgalmatlan. Akadnak, akik még mindig hűségesek a királyotokhoz. Mostantól Athol nagyúr a vezéretek. Ő fogja eldönteni, hogy ki az, aki kellően hűséges, hogy vele tarthasson a királyi városba vezető úton, és ki nem. A sorsotokat rábízom.

Athol erre lelépdelt a hajóról, és gúnyosan végignézett a szigetek népén. Azok rémülten meredtek Murdo második fiára. Derű itt marad, hogy átadja Atholnak az utasításokat, kiket hozzon a népéből a királyi városba a következő dagálykor.

Nem élhetnek itt, úgy nem, hogy az elfeketedés pusztította a földjüket.

A mellkasom összeszorult, szinte már bűntudatnak érződött, amiért ismét kudarcot vallottam egy tartományban. Mintha a kezemben lett volna a mód, hogy véget vethessenek ennek a rothadásnak, de mindig kicsúszott a markomból, és még száz lépés hátrányba kerültem, valahányszor egy újabb tartomány néptelenedett el.

Celine a pallónál várt rám. Mostanra levette a maszkját, és telt ajkát gúnyos mosolyra húzta, fehér fogai valósággal villogtak barna arcában. Végighúzta az ujjait a torkát átszelő egyenes, rózsaszínű sebhelyen, mintha ebből merítene vigaszt a feszült helyzetben.

– Tudod – kezdte –, ez a fattyú Athol a fél falu ellen bosszút fogadott.

Megvontam a vállam, és megdörzsöltem a bal combomat.

– Ez az ő gondjuk. Jobb lesz, ha gyorsan megtanulják, hogyan könyörögjenek a kegyelméért.

– Nos, most már elégedett vagy, hogy visszakaptad a drágalátos madarad?

Celine gyakran gúnyolódott rajtam az amulett miatt. Ő volt az egyetlen, aki ezt élve megúszta. Annyit ugrathatott, amennyit csak akart, én azonban akkor is ragaszkodtam a madárhoz. Féktelen megszállottsággal.

Elhúztam az orrom előtt az ezüstszárnyakat, és elképzeltem a lány illatát a fémbe temetve. Egy nap megfogadtam, hogy elpusztítom az ellenségemet, ám egy sötétebb részem más módon akarta elpusztítani annak az örökösét. Fel fogom falni a lányt, ahogy a kígyó tette a mesében, amit egyszer nekem mondott.

Semmit sem szerettem volna jobban, mint lerombolni a falakat, szétzúzni a világát, aztán elvenni, ami a lányból megmaradt.

Mintha a gondolataim idézték volna meg torz vágyaimat, a dagály egyre magasabbra emelkedett a parton, a csizmámat nyaldosva. Celine a hazaútról fecsegett, de a szavai már nem jutottak el hozzám. A vérem szikrázva felpezsdült valami... ismerőstől.

A rúnajel bizsergése a karomon a bőrömet nyaldosó lángokhoz hasonlított. Feltűrtem az ingujjam, és a fenébe is, az ajkamba kellett harapnom, hogy elfojtsam a meglepett kiáltásomat. Az átkozott rúna széle bíborvörössé vált, elég sötétté ahhoz, hogy majdnem feketének tűnjön.

Ez lehetetlen.

Megkínzott izmaimmal és sajgó csontjaimmal nem törődve térdre rogytam a vízparton, két ujjamat a tengerbe mártottam, majd a nyelvemhez érintettem. Ízletes és sós volt, de mögöttük…

– Celine, vér van a vízben.

– Néhányan meghaltak ma este – vonta fel Celine a szemöldökét.

– Nem. – Újra megízleltem a vizet. Csomó gyűlt a gyomromba, és csillapíthatatlan vágy kezdett vonzani az Öröktenger mélyebb árnyai felé, oda, ahol az áramlatok a Hasadékhoz vezettek. – Ez az én vérem.

– A tiéd? – A szeme tágra nyílt. – A te véredet használták, hogy… lezárják a gátat. Ha ez van a tengerben, akkor…

Haboztam, és mélyen beszívtam a levegőt, mintha időt adnék rá, hogy az érzés elhaljon, akár egy kegyetlen trükk. A vonzás azonban nem szűnt meg.

– A Hasadék megnyílt. Érzem.

Celine élesen beszívta a levegőt.

– Erik, ne gúnyolódj ilyesmivel! Igazat beszélsz?

Felé pördültem, és rávicsorogtam.

– Hazudnék ilyesmiről? Gyűjtsd össze a legénységet! Elmegyünk.

– Az átkozott istenekre! – legyezte Celine az arcát. – Hát bekövetkezik. Tényleg bekövetkezik. Jól van. Jól van. Derű, te tengeri söpredék, gyere vissza!

Átviharzottam a pallón, félrelöktem a legénység néhány tagját, akik éppen Murdo testét igyekeztek lecipelni a fedélzetről, és felrobogtam a kormányhoz vezető öt lépcsőn, kettesével véve a fokokat.

– Hová megyünk, királyom? – hajolt át Larsson a lépcső korlátján. A koponyájára tekert vérvörös kendő alatt sötét haj keretezte az arcát.

Megérintettem a kormány cakkos fogantyúit, és a hajó megremegett, ahogy megérzett. Hideg széllökések kezdték dagasztani a vitorlákat.

A szám sarka vigyorra görbült.

– Oda, ahol dalosmadarak énekelnek.

5. fejezet

A Kígyó

Megnyílt. És arra vár, hogy megragadják, és elpusztítsák.

A Hasadék örvénylő áradata mindig is létezett, a tenger és a szárazföld birodalma közötti határként. Ablakként a másik világra. A tajtékzó Hasadék a felszín alatt vadabb volt, mint amilyennek fentről látszott, olyan viharosan tombolt és áramlott, hogy szerettem volna magamhoz ölelni.

Örökkön hatalmas hajói róhatták a tengert a felszínen vagy alatta, de ha sebességről volt szó, csak a mélyben lehetett gyorsan meglovagolni az áramlatokat.

Számbár szigeteiről szédítő tempóban haladtunk, és kevesebb mint fél nap alatt elértük a Hasadékot. Nem kétséges, hogy a legénység ugyanolyan kíváncsi volt, mint én, és a saját szemükkel akartak megbizonyosodni, valóban leomlottak-e a védővarázslatok, amelyek meggátolták királyukat a belépésben. A Hasadék pedig most itt volt, megnyílva és őrizetlenül.

A földi tündék oldalán a víz olyannak tűnt, mint a fehér köves és ezüstös halakkal teli éjszakai tenger. Az Öröktenger aztán égszínkékké vált, virágzó növényi élet jellemezte, végtelen számú barlang és szirt, és fondorlatos lények, akiket senki sem láthatott meg, aki nem ismeri az itteni vizeket.

Az istenek első könnycseppjétől kezdve, amiből az Öröktenger létrejött, a királyoké volt az erő és a teher, hogy népüket átvezessék a különböző tündevilágok közötti akadályokon. Apám uralmának idején azonban a tengeri boszorkányok úrnője Thorvaldnak adta a medált, mindörökre az ő vérvonalát jelölve meg a vizek uralkodójaként.

A talizmán révén az Örökhajó bármilyen tengeren, bármilyen óceánon, bármilyen viharban hajózhatott anélkül, hogy ez felkavarta volna a király vérének természetes mágiáját. Így tudott Örökkön népe eljutni az összes tündevilágba, és ez védte meg hajóinkat, amikor tengeri dalnokokkal és sötét lényekkel teli veszélyes vizeken keltünk át.

Miután a földi tündék és az Örökkön népe közötti nagy háború véget ért, az ellenségeink kezébe került apám medálja. A földhajlító éjnép királya Thorvald meggyilkolásával nyerte el, és én nem tudtam visszaszerezni. De nem fogom még egyszer cserben hagyni az apámat.

– A mai napot követően végre visszavesszük a királyságunkat – suttogta mellettem Celine.

– Véget ért a várakozás – húzódott mosolyra az ajkam. – Most pedig menj a helyedre!

Celine soha nem félt tőlem. Most is gúnyosan tisztelgett, és derékban meghajolt.

– Igenis, felséges uram.

A forgások óta tartó gyűlölködés, a sok harc és keresés egyszerre véget ért. A gondolat szinte túlságosan nyomasztott ahhoz, hogy felfogjam.

Szinte.

– A parancsodra várok, királyom – dörögte Larsson az orrból.

A felszín alatt a szavakból ének lett. Egyfajta dallamos áramlat, amit inkább éreztünk, mint hallottunk.

Úgy markoltam a kormány fogantyúit, hogy az ujjaim sajogni kezdtek. Amikor felemeltem az öklömet, a hajó megrázkódott. A tenger nyomása apránként erősödött, ahogy a Hasadék tombolásának közepébe húzott minket.

A földi tündék foglyul ejtettek a saját birodalmamban, de még mindig én voltam a tenger királya. És az meghajolt előttem.

A kígyót formázó orrdísz behatolt a Hasadék zúgó áramlataiba.

A legénység soraiból mormogás és néhány meglepett kiáltás hallatszott, miközben a tomboló víz a hajótestet verte. A habzó ár és a tenger örvénye elnyelte a vitorlákat. Kitartottam a dallamot, és a hajót gyorsabban, ám egyenletesebben dobálta a víz. Mintha heves viharban haladtam volna, az Örökhajó ide-oda dülöngélt és imbolygott, de soha nem vesztette el az irányt.

Örömteli kiáltások törtek fel a legénységből, ahogy egy pillanatra előtört belőlük mindaz a téboly és romlottság, ami mindannyiunkon erőt vett, és ami ahhoz kellett, hogy életben maradjunk királyságunk tengerein. A felszín egyre közelebbről csillogott, tompa fénybe öltözött a dühös ködök és felhők mögött.

– Tartsátok szilárdan! – sziszegtem oda az embereimnek.

Celine újabb durva kötelet tekert a csuklója köré, hogy a vitorlákat kifeszítve tartsa, mialatt az új tenger felé emelkedtünk. Larsson szélesebb terpeszt vett fel a hajóorrnál, közben parancsokat harsogott a legénységnek, hogy rögzítsék az elszabadultan csapkodó kötélzetet. Derű néma és morbid kísértetként állt a hátam mögött. Talán ugyanolyan borzalmas gondolatok foglalkoztatták, mint engem – amikor utoljára láttuk a földi tündék birodalmát, kisfiúk voltunk egy vesztes háborúban.

Foglyok. Sebesült foglyok. És majdnem az istenekhez küldtek minket – nem is egyszer.

Újra lehunytam a szemem, és végighúztam az ujjamat a vízen. Kezdett lecsillapodni, ahogy közelebb értünk a fal túloldalához. Egyetlen parancsomra a tenger dühöngeni kezdett a felszínen.

Sűrű, gomolygó felhőket idéztem a víz fölé. Azt akartam, hogy a hajónk szellemként suhanjon az ő világukban.

Arra vágytam, hogy rájuk rontsak és vért ontsak, hogy mindent felégessek. Nagy erőfeszítésbe telt, hogy a kezemmel irányítsam a hajó körüli áramlatokat, és feljebb emelkedjünk, elrejtőzve a természetesnek tűnő tengeri viharban. Egy átkozott emberöltőn át vártam a bosszúra. Nem a türelmetlenség lesz most a vesztem.

Tűz égett a mellkasomban. Már majdnem elfelejtettem, milyen érzés ezeken a vizeken száguldani, milyen itt robogni, és mennyire feszélyez is ez a világ.

– Kapaszkodjatok, fattyak! – harsogta Celine, és vadul felnevetett, amikor a víz tombolása alábbhagyott. Megragadta a kötélzet vastag szálait, és a hajó korlátja fölé emelte, beledőlve a káoszba.

A víz nyomása enyhült. A fodrozódó hullámok egyre közelebb értek.

Visszafojtottam a lélegzetemet, amíg a tengeri permet már újfajta módon nem vágott az arcomba. A hajó fehér tarajú hullámok záporában tört a felszínre. A szél belekapott a vörös vitorlákba. Az Örök Királyság pecsétjét idéző zászló – a kígyókoponya a két keresztezett pengével – vadul lobogott a felszíni viharban.

Miután a hajó ismét megült a vízen, a fedélzeten csend támadt, leszámítva az eső csattogását és a szél sziszegését.

Aztán, mintha a felismerés egyszerre sújtott volna le, a legénység felüvöltött, dacolva a mennydörgéssel. A levegőt püfölték, átkokat szórva a partra, ami a magunkkal hozott viharfelhőkön át is látható volt.

Reszelősen kifújtam a levegőt. Hát itt voltunk. Mindenfelé a földi tündék falai és háztetői látszottak, nemtörődöm módon elszórva drága kis világukban, arra várva, hogy leromboljuk őket.

– Az örökkirályra! – kiáltotta Celine, a feje fölé emelve az öklét.

A legénység követte a példáját. Derű tekintete találkozott az enyémmel a főfedélzet felett. Még kegyetlen unokafivérem szemében is felváltotta az irántam érzett ellenszenvet a bosszú sötét izgalma.

Larsson előreszegezte az állát, mielőtt belefogott volna a lassú, komor dalba.

– Nem ember ő, űz, míg van erő. Nem pihensz, míg vége nincs…

A part felé fordultam, és elvigyorodtam, miközben a legénység többi tagja is dalolni kezdett:

– A hullámsír nekünk gyógyír, az örökkirály a bilincs!

6. fejezet

A Kígyó

A csizmámat feltettem a korlátra, könyökömmel pedig a térdemre támaszkodtam, és vártam.

– Mennyi ideje mentek el? – csattantam fel.

Derű előhúzta arany-ezüst óráját, aminek fogaskerekei gyorsabban ketyegtek, ha veszély közeledett, jelezve, hogy fogytán az időnk.

– Tíz harangütés telt el.

A fogamat csikorgatva ismét az üres tengerre néztem. Egy mély, üres öbölben esteledett ránk nem messze a Hasadéktól, ahol elrejtettük a hajót. Már a láthatáron feltűnt a hajnal halvány csíkja, és legénységem két tagja továbbra sem tért vissza a part gyors felderítéséről.

Ravaszak voltak. Türelmesek. Időbe fog telni.

Ám a cselekvés vágya szinte lyukat égetett belém. Minden egyes lélegzetvétellel egyre valóságosabb kockázattá vált, hogy a türelmetlenség miatt elszalasztom ezt a lehetőséget is.

– Hahó! Ott vannak. – Az egyik vastag nyakú, csont fülbevalójú férfi a tat körül gomolygó felhők homályába mutatott.

Most nem törődtem a sántaságom leplezésével a legénység előtt, inkább felgyorsítottam a lépteimet. A tengerész átnyújtotta nekem a fekete-arany távcsövet. Egyik szememet lehunyva belenéztem, és addig pásztáztam, amíg meg nem találtam a hullámokon áttörő evezős csónak árnyékát.

Összecsuktam a távcsövet.

– Húzzátok fel őket a fedélzetre! Mozogjatok, hitvány férgek!

Csizmák csattantak a vizes fán. Hangos nyögések és lihegés közepette emelték a nehéz csontrácsot az alsó fedélzetre. Féltucatnyian siklottak le a lejáró létrafokain, hogy a fedélközben fogadják a felderítőket.

Tenyeremet a korlátnak nyomva átkandikáltam a peremen, és vártam, hogy a rejtett ajtó kinyíljon a hajótest legvastagabb, leginkább kidudorodó részén.

A tengeri nép hajói mesterművek voltak, még a legegyszerűbb halászszlúpot is hatalmas bálnák bordáiból vagy ősi tengeri kígyók testéből formálták meg. A réseket és nyílásokat tengeri tölggyel töltötték ki: a puhafát meghajlították a hullámok, ahogy engedett nekik, ugyanakkor ellenálltak a nedvességnek, és vagy száz forgásba is beletelt, mire a kacsakagylók és a rothadás miatt le kellett őket cserélni.

A csontvázból és tengeri tölgyből készült hajók gyorsan, fürgén és csendben szelték a hullámokat.

Az Örökhajót azonban az isteneknek alkották meg.

A hajó elég erős volt ahhoz, hogy egyetlen árbóca se szenvedjen kárt, miközben átvitorlázott a Hasadékon. A vörös vitorlázatot vastag vászonból varrták, a hajótestbe pedig mélytengeri kígyók megkövesedett pikkelyeit foglalták. Semmi sem tudta áttörni.

A király hajójának legkényelmesebb eleme a hajótestből nyíló rejtekajtó volt. Amikor kinyitottuk, fel tudtuk venni az evezős csónakjainkat és több tucat tengerészünket anélkül, hogy ahhoz csörlőkre és kötelekre lett volna szükségünk. A nyitott ajtó fél hajótestnyi vizet is el tudott nyelni, majd miután bezáródott, kiköpte a vizet, ahogy elhajóztunk.

Larsson evezett, Celine pedig a lámpást tartotta a sötétben, odairányítva a férfit a hajótesthez. A legénység tagjai közül ők ketten hasonlítottak legjobban a földi tündékhez. Míg a legtöbb tengeri tündének fakó vagy vörös szeme volt, addig Celinenek zöld, Larsson pedig nem tengeri hangon beszélt. Örökkön mágiája népének hangjában élt, egyesek azonban, mint Larsson is, nem bírtak a tenger hangjának képességével.

Celine bukkant elő a feljáróból, és hátrahajtotta a csuklyáját. Körmeimmel apró félholdakat vájtam tenyerembe, nehogy átszaladjak a hajón, hogy üdvözöljem őket.

A főfedélzetet öles léptekkel átszelő Celine fürtjei ide-oda csapkodtak, arcára pedig csalódott grimasz telepedett.

– Mi az? – szűrtem a szót összeszorított fogaimon át, mielőtt még odaért volna hozzám. A türelmem fogytán volt, és már csak ennyire futotta tőlem.

– Ha már nem úgy nézel rám, mintha ki akarnád vájni a szememet, elmondom, mit találtunk – vonta fel Celine a szemöldökét. Ő volt az egyetlen, aki megúszta, hogy így beszélt velem, de még neki is volt annyi esze, hogy csak az orra alatt mormolja.

A torkom összeszorult, ám sikerült úgy megszólalnom, hogy nem köpködtem a szavakat.

– Mit tudtatok meg?

– Számolatlanul sokan vannak itt. A hajót lerohanhatják a harcosaik, ha túl közel merészkedünk. Jobb lenne csónakokkal átmennünk a sziget északi oldalán elterülő rakparthoz. Úgy tűnik, valamiféle fesztivál kellős közepébe csöppentünk, viszont van ott egy nyitott kereskedőpiac is. – Celine gyorsan kifújta a levegőt. – Ott kiköthetünk, és bejuthatunk kalmárokként.

Mindig úgy képzeltem, hogy ha ez a nap valaha is eljön, akkor az itteniek rémülten fognak sikoltozni, amikor a vérvörös vitorlák áttörnek a ködön. Azt akartam, hogy a földi tündék tudják, eljött a leszámolás ideje. Behunytam a szemem az arcomat ostromló szél miatt. Most mindennél többet számított, hogy megtaláljam apám medálját, és visszaszerezzem az éjnép királyától.

A talizmán hívogatott, és nem akartam nélküle távozni.

– Hagyj engem a kormánynál, Erik! – szólalt meg Derű halkan. – Majd én elrejtem a hajót.

Az arcom megrándult. Nem néztem az unokafivéremre, de nem is kellett. Már tudta a választ. Lehet, hogy nem bízom meg könnyen másokban, ám az tagadhatatlan, hogy Derű mélyen gyökerező hűséggel kötődött a hajóhoz és a királyságunkhoz.

Arról nem is beszélve, hogy a vér is hozzám kötötte, ahogy egykoron az apját: az volt a feladata, hogy megóvja az örökkirályt a pusztulástól.

Anélkül, hogy megfordultam volna, intettem, és így szóltam:

– Készítsétek a csónakokat!

A rakpart már csak egy ugrásra volt. Celine, Larsson és néhányan a legénységből máris úgy kiabáltak, akár a nemrég érkezett kalmárok. Én azonban valósággal megbénultam.

– Erik! – döntötte Larsson oldalra a fejét. – Valahogy vegyülj el, mielőtt felismernek!

Felismernek. Hiszen már túl sokszor jártam itt, a fenébe is! Harcoltam ezzel a néppel. A pengéik megcsókolták a bőrömet.

Az állkapcsom lüktetett. A testemre nem más nehezedett, mint a gyarló, szánalmas félelem. A legénységet a vér kötelezte az Örökhajó szolgálatára. De ha látnák, hogy úgy reszketek, mint egy kisfiú, aki épp készül bevizelni, minden bizonnyal fel tudnának lázadni.

– Jogodban áll itt lenni. – Ezt már nem Larsson mondta. Ő beleolvadt a tömegbe tíz lépéssel odébb. Celine mélyen a homlokába húzta a kalapját, és úgy tett, mintha az egyik csónakos lenne, aki épp kiköti a szkiffet, noha azt már rég a rakparthoz pányvázták. – Megküzdöttél ezért a percért, tarts hát most igényt arra, ami a tiéd, mielőtt még esélyük lenne elfogni téged.

A szemem résnyire szűkült, ám nem Celine-re haragudtam. Inkább az dühített, hogy igaza volt, és utáltam, hogy egyáltalán ki kellett mondania.

A csónak kötélzetébe kapaszkodva egy ugrással a rakparton teremtem. Majd párat szippantottam a szárazföld levegőjéből. Másmilyen volt, mint Örökkön levegője, mégis sok mindenben ugyanolyan. Édes és illatos. De nem az én birodalmam hűvös szele járt felette. itt nagyobb volt a meleg. Több a finom fűszernövény és a fojtogatóan édes illat.

Háromszögletű kalapomat a hajón hagytam, és a fejemre kötött fekete kendőt gyapjúsapkával takartam el. Az aranykarikát a fülemből a nadrágzsebembe dugtam, rubinpengés tengerészkardomat pedig Derűre bíztam, ám durván megfenyegettem, hogy levágom mindkét kezét, ha egy karcolás is lesz a pengén.

A régen a földi tündékkel vívott csatákból elzabrált fegyverekkel szerelkeztünk fel – seax kardokkal, fejszékkel, tőrökkel, és néhány furcsán magával ragadó fekete acélfegyverrel, amelyekhez az évszázadok alatt jutottunk, mielőtt a Hasadék bezárult volna.

– Tessék! – mutatta fel Celine a kis üvegcsét, amelyben zavaros folyadék lötyögött. – A szemedhez.

Azzal hozzám lépett, és a szemembe cseppentett egy kevés folyadékot az üvegcséből. A fogamat csikorgatva, egyszerű ruhákba öltözve, a pengém nélkül a legfeltűnőbb ismertetőjegyem, ami elárulta, hogy nem ide tartozom, a szemem volt.

Pislogtam a cseppek csípésétől, aztán bedobtam az üvegcsét a hullámok közé.

– Nos? – tártam szét a karomat, Celine-hez fordulva.

– Csak egy közönséges földi tündét látok – igazgatta meg vastag övét szakadt ruháján. Egész biztos, hogy azonnal elégeti a holmit, amint tudja.

A lopott gabonával teli zsákot a vállamra vetve elindultam a tömegbe.

Larsson visszasodródott hozzánk, és felzárkózott a balomra. Fejét lehajtotta, és egy kis szalmatöreket dugott a fogai közé; sötét haját fekete bőrcsíkkal fogta hátra. Celine a másik oldalamra állt. Jól játszotta a szerepét. A nőt, aki elámult ettől a hatalmas helytől. Nem egy férfi torpant meg, hogy segítsen neki felvenni a vászonneműt, amit folyton elejtett.

A helyieket pedig annyira lekötötte a hálálkodása, hogy észre sem vették, amikor leoldotta az erszényüket az övükről, vagy elorozta a tokjukból a késüket.

– Az istenekre, minden feneette lélek a szárazföldön egyetlen átkozott helyre gyűlt? – Larsson a homlokát ráncolta, amikor felkaptattunk a piactérre vezető falépcsőn. Tündék zsúfolódtak itt össze, alkudoztak, fecsegtek, mit sem tudva arról, hogy a tenger visszatért.

– Gyerünk! Meg kell tudnunk, hol a szállása.

– Honnan tudod, hogy a földhajlító vele lesz?

– A hívás vonzott ide minket, nemde? Ez azt jelenti, hogy amit keresünk, itt van – vágtam rá fürgén, a szám azonban vigyorra görbült. A valódi ok inkább az volt, hogy a dalosmadár nem szegi meg az ígéretét, hiszen megfogadta, hogy mindig vigyáz majd rá.

Magas épületek árnyai borultak a térre. Némelyik fából épült, mások fakó kőből. Moha és néhány kagylós lény tapadt a sziklákra. Kordék és asztalok sorjáztak a macskaköves utak mentén, mindenféle árukkal telerakva. Óriási erdei lények bundáit, kibelezett angolnákat, és halakat, fából és jádéból készült karpereceket, továbbá fényes, tollas és szalagos, semleges arckifejezésű maszkokat pillantottam meg.

Váratlanul fanyelű lándzsa állta utamat. Anélkül, hogy felemeltem volna az államat, odasandítottam, és a tekintetem találkozott egy fekete bélelt vértet viselő, testes férfiéval. Két kard lógott a derekán, az egyik egy hollós markolatú bronzpenge. Mellette egy másik férfi állt, ugyanolyan öltözékben, arca mindkét felén körömnyomszerű sebhellyel.

– Mit hoztatok? – kérdezte az első.

– Gabonát – dörmögte Larsson. Az akcentusa sima és furcsa lett. A hajó fedélzetén folyton derűs hümmögéssel beszélt, amibe csipetnyi komorság vegyült.

– A fesztiválra? – nézett össze a két őr.

– A népnek még a fesztiválon is ennie kell, nemde?

Az őrök gúnyosan felhorkantak. Egyikük megbökdöste a nálunk lévő zsákokat. Hamarosan intettek, hogy mehetünk.

– Üdv a karmazsinfesztiválon, gabonakereskedők!

Az őrök kigúnyolták szegényes portékánkat. Igaz, hogy nem szalagot vagy aranyat árultunk, de éppen elég régóta fosztogattunk ahhoz, hogy tudjuk, a szerénység mindig jobb álca. Az unalmas és sivár közember ritkán keltett figyelmet.

Mindenütt fortyogó izgatottságot láttunk. Még a leghétköznapibb alakok is a játékokról és a lakomákról fecsegtek. Mit ünnepelhettek?

Minél tovább haladtunk az erődöt körülölelő utakon, annál erősebben lüktetett a fejemben a vér. A hívástól lehetetlen volt elszakadni. Közel jártunk.

Mivel későn érkeztünk, mint a fesztiválra érkezett kalmárok, kénytelenek voltunk zsákjainkat egy olyan asszony mellett ledobni, aki épp furcsa, nagyra nőtt madarak fejét vágta le, kissé talán túl nagy erővel.

– Á, már azt hittem, megint egyedül leszek ebben a forgásban. – Véres késével az egyik madárra bökött. – Nem sokan szeretik a folyami fácán szagát. Én kellemesen fanyarnak találom. – Felnevetett, és kisöpört egy sötét, izzadt hajtincset a homlokából.

– Nem ijedünk meg egy kis vértől, hölgyem – dörmögte Larsson.

– Zabot árultok, ugye? – lendítette meg a kését az asszony, tekintetét a zsákjainkra vetve a madár helyett.

– Igen. – Mindössze ennyit mondtam, majd hátat fordítottam neki.

Celine sokatmondó pillantást vetett rám. Valamit közölni akart, de nem tudtam, mit.

Amikor nem mozdultam, ingerülten felsóhajtott, és kedvesen rámosolygott az asszonyra.

– Még sosem jártunk itt a fesztivál ideje alatt.

– Ó! Akkor hát az éjnépek birodalmának hegycsúcsairól jöttetek? Még a fagyok elmúltával is rohadtul nehéz leereszkedni azokról a bércekről.

– Igen – bólogatott Celine. – A hegycsúcsokról jöttünk. Végre eleget meg tudtunk spórolni ahhoz, hogy eljussunk ide az idei forgásban.

Újabb ütés, egy fej puffanva lehullott, az asszony pedig elvigyorodott.

– Ahogyan az illik is. Hiszen mindenki megérdemli, hogy ünnepeljen. El sem hiszem, hogy a nagy háború tíz forgással ezelőtt ért véget. Olyan, mintha csak hónapok teltek volna el.

A kezem ökölbe szorult.

– Nekünk hosszabbnak tűnt.

– Á, hiszen ti elszigetelten éltek ott a hegycsúcsokon, igaz?

– Így is mondhatjuk. – Minden szavam csöpögött a keserűségtől.

– Ahogy látja, újak vagyunk errefelé – folytatta Celine, de rám szegezte a pillantását. – Elmondaná, mi is lesz itt ma este pontosan? Mi ez a nagy nyüzsgés?

A nő nekilátott megpucolni a legutoljára lefejezett madarat.

– A poklokra, te lány! Hát ennyire elzárva éltek azokon a bérceken? Ma este van az első éjszaka, ami azt jelenti, hogy álarcosbál lesz az erődben.

– Á, igen! Már emlékszem, hogy hallottam róla. – Celine odafordult hozzám, és rám kacsintott.

Ott fogunk hát bejutni. Larssonhoz léptem, és a kezébe nyomtam néhány rézpénzt, amit Celine zsebmetszése hozott nekünk.

– Keress valami ruhát, hogy elvegyülhessünk a tömegben! – súgtam neki. – Amíg a kapun belépőkkel lesznek elfoglalva, addig mi kihasználjuk az időt, hogy körbenézzünk…

A hangom elhalt, amikor kacagás harsogta túl a beszélgetők moraját. Mintha valami furcsa transzba estem volna, a hang felé fordultam, átnézve Larsson válla felett. Még épp időben pillantottam meg néhány tapintatosan lemaradó testőrt – három férfit pengével az övükön –, majd a nevetés forrását – az egyik boltból kilépő két nőt.

Mindkettő bájos volt, ám engem a magasabbik vonzott. Sötét haja, mint a kiömlött tinta, sűrű tincsekben omlott karcsú vállára. Puha bőre a nedves homok árnyalatában játszott. A füle enyhén hegyes volt, kevésbé kiugró, mint az enyém, de leginkább a szeme fogott meg. Soha nem felejtem el azt a szempárt. Kék volt, akár Örökkön legnyugodtabb lagúnái.

Kővé dermedtem. Elvarázsolt a látvány.

Amikor nevetett, a fejét úgy vetette hátra, hogy a nap beragyogta az arcát, amitől az bronzszínt öltött. Lélegezni, gondolkodni, beszélni – mindezt egy csapásra elfelejtettem.

Valami zavarba ejtő sötétség szorította vasmarokba a mellkasomat. Kegyetlenül, gonoszul és mohón. Soha nem vágytam még semmire ilyen vadul. Nem értettem, és nem is próbáltam megérteni. Úgy vonzódtam hozzá, mint aki a vízhez kúszik, miután napokig bolyongott a tűző napon.

Oly gyönyörű kismadárka! Milyen kár, hogy eljött a kígyó, hogy romlásba döntse.

– Á, látom, lenyűgöztek a hercegnők, fiú? – lépett mellém az asszony félig megkopasztott madarával a kezében. – Ha a magas hegyekből jöttél is, azt azért elvárnám, hogy legalább Liviát ismerd.

Ó, igen, őt ismertem. A számat baljós vigyorra húztam.

– Közülünk a fivérem hagyja el legritkábban az otthonát – magyarázta Celine, aki minden bizonnyal így próbálta orvosolni furcsa viselkedésemet.

– Á, értem! Nézd meg hát jól! – mondta az asszony. – Aligha lesz már rá esélyed, amint az álarcosbál elkezdődik. Most, hogy az éjnép királya és királynője elment, nem egy hetyke fiú teszi majd próbára a szerencséjét a lányukkal.

Odapördültem az asszonyhoz.

– A király, a lány apja, elment?

Nem, ez lehetetlen! Hiszen a nyomok idevezettek. A medál pedig a királynál lesz. Szükségem volt arra az átkozott talizmánra, mint ahogyan arra is, hogy elpusztítsam az uralkodót.

– Tegnap délebéd előtt távozott – felelte az asszony, és kiköpött egy tollat, ami a nyelvén landolt. – A birodalmak uralkodói az ünnepek alatt mindig összeülnek tanácskozni a Kunglig-palotában.

A fene vigye el! Kurtán, kapkodva szedtem a levegőt.

De máris egy gondolat fogalmazódott meg bennem. Muszáj lesz átlépni a határokat.

– Te asszony! – szóltam oda neki élesen.

– Beeta a nevem – válaszolta.

– Miért várják meg a férfiak a király távozását, mielőtt megpróbálnának az örököse közelébe férkőzni?

Beeta felhorkant.

– Mert ha egyetlen haja szála is meggörbül a szép Liviának, az apja kitekeri a nyakukat. Az a férfi háborúba is indulna, ha a lánya azt kérné tőle. Imádja őt.

Az istenekre, mennyire reméltem, hogy ez igaz! Ezen múltak ugyanis a következő lépéseim. Ha nem sikerül eljutnom a királyhoz, akkor majd ráveszem, hogy ő jöjjön el hozzám.

Az asszony ismét felnevetett, hangja átjárta a testemet, olyan érzést keltve, mintha lezuhannék valahonnan, anélkül, hogy tudnám, mi vár rám a mélyben. Ettől kezdve bármikor magam előtt láthattam a profilját, az orra lejtését, ahogyan huncutul beleharap telt ajkába.

Egy lépéssel eltávolodtam Beetától, és tarkón ragadtam Larssont.

– Milyen jól táncolsz, Larsson?

Gúnyos mosolyra húzta csillogóan fehér fogait.

– Olyan jól, amennyire neked kell, királyom.

– Akkor fogd az érméket, és intézd el, hogy illő ruháink legyenek a királyi bálra!

Újra kiléptem az útra, és onnan figyeltem a lányt. Alaposan szemügyre vettem.

Soha nem volt az övék. Nem igazán. Attól a pillanattól kezdve, hogy megpróbált a kígyóhoz közeledni, a dalosmadár az enyém lett.

7. fejezet

A Dalosmadár

A nagyterem fényárban úszott.

A legyezőm tollai küzdelmet vívtak az egy helyre összezsúfolódott ünneplők miatt fülledt levegővel. Megvakartam verejtékező arcom a fekete maszk alatt. A kecses álarc fekete és ezüst csipkéből készült, hollótollak meredtek ki a homlokrészéből.

– Ne hagyd, hogy úgy igyak, mint tegnap este, Liv! Ez nem illik hozzám. – Mira felemelte aranymaszkját, és édes cseresznyeborral teli poharat emelt festett ajkához. Összerezzent a csípős íztől.

Felkuncogtam, és kivettem a kezéből az ivókürtöt.

– Édes kicsikém, hozzak inkább tejet?

Összeszorított szájjal, vigyorogva könyökölt belém, majd visszafordult a bálteremben hullámzó párokhoz. A különböző udvarok hölgyei mindenféle színű, vibráló ruhát viseltek – éjkéket, ezüstöt és aranyat, mohazöldet feketével szegve, és gazdag bordót, ami a legédesebb szilvát idézte.

A férfiak gondosan fésült prémet vetettek át a vállukon, vagy puha vászonból és gyapjúból készült tunikát öltöttek magukra. Különféle méretű pengéket viseltek büszkén fényesen csillogó övükön. Egyesek a fejszét részesítették előnyben, mint az apám, mások az erős seaxokat, de a legtöbben úgy készültek, hogy egyszerű tőrrel az oldalukon táncolják végig az éjszakát.

A fesztivált mintha édességgel öntötték volna le. Voltak itt vastag cukorszószba merített almafélék. Mázas mézes tekercsek, édes bogyós gyümölcsökkel vagy tejszínnel, esetleges fanyar sziruppal töltött sütemények. A folyosókon lehetett eljutni a főzőtermekben nyársra húzva sülő fácánokhoz. A rozmaring és a tengeri só pikáns illata járta át a nagycsarnokot. Édes borokat, csípős likőröket vagy habzó italokat hordtak be szüntelenül.

A szürke kőpadló felett faggyúgyertyák égtek ezüst ketreceikben lámpások gyanánt, és a földre szórt csillámportól mintha az egész terem aranyban úszott volna.

Maszkok takarták az arcokat, egyeseket jobban, másokat kevésbé, én azonban felismertem a legfontosabb vendégeket.

Az egyik ünnepi asztalnál Alekszij állt több Pusztítóval, és néhány hölggyel, akik valamelyik harcosnál keresték az éj hidegét elűző meleget. Sander tízlépésnyire ült tőlünk egy ivókürttel és birodalma nem is egy írásos kereskedelmi megállapodásával a kezében. A maszkja félrecsúszott az arcán, és mintha nem is tűnt volna fel neki, hogy szórakozni jött.

Jonast, ahogyan az várható volt, nem találtam semerre.

– Amikor azt a korhelyt utoljára láttam, egy kecskeálarcos hölggyel a karján tartott a kertek felé – felelte Mira, amikor rákérdeztem. A szemét forgatta, és ismét kikapta a kezemből a kürtöt.

Egészen biztos, hogy a déli napsütésig nem látjuk viszont Jonast. A rüsztöm már fájt a sok egy helyben állástól. Én is sorra kerülök majd a tánctéren, ahol szörnyen szerettem volna gondtalanul jól érezni magam. Rettenetesen vágytam rá, hogy elbújjak egy férfival az egész éjszakára, hogy végre felfedezzem, milyen érzés kicsit merésznek és bátornak lenni.

A baj csak az volt, hogy minden férfiról, aki majd táncra hív, az jutott eszembe, vajon beszélt-e már az apámmal.

Vajon a hatalomra, a kiváltságra gondoltak-e, és nem rám? Vajon érdekelte őket egyáltalán, hogy én festettem ki az összes üvegablakot az éjnép földjén álló kastélyunkban?

Kételkedtem benne, hogy az engem táncra kérő férfiak közül számítana bármelyiknek,, hogy a festményeket úgy alkottam meg, hogy amikor a pirkadat fénye áttűzött rajtuk, a szobákat színárba borították, mosolyt csalva a szolgák és a családom arcára. Vajon érdekelné őket, ha sikoltozva ébrednék, mert Lidérc démonai kegyetlen árnyképekkel és kígyókkal töltik meg a fejemet? Ha úgy döntenék, engedem, hogy megcsókoljanak, megérintsenek, és mindenem az övék legyen, vajon tudnák, hogy ők lennének az elsők?

Megborzongtam, és kifújtam a levegőt. Túl sokat gondolkodtam, és nem cselekedtem eleget. Megígértem Aleknek – és magamnak is –, hogy elfelejtem a félelmeimet és a rémálmokat, és ma este élni fogok.

Egy férfi közeledett felénk, akinek maszkján görbe kosszarvak meredeztek. Derékban meghajolt, és a kezét nyújtotta Mirának.

– Hercegnő…

– Tobias – fújtatott egyet a barátnőm. – Nem lenne szabad tudnod, hogy ki vagyok.

– Lehetetlen, amikor a szépséged beragyogja a termet.

Mira felhorkant, és ismét a kezembe nyomta a kürtjét.

– Ha hízelegsz a lányának, attól még nem lesz helyed az apám tanácsában. Amennyiben pedig mégis így véled, nem ismered a saját királyodat. Előbb ugyanis az anyámnak kell hízelegned, és csak azután nekem, de legfőképpen apámat kell tudnod szórakoztatnod.

– A poklokra is, Mira, azt hiszed, ezt nem tudom? Ari király viszont láthatóan nem találja szórakoztatónak a tréfáimat – szólta el magát végül Tobias. Mirával gyerekkora óta együtt jártak különféle órákra, és a férfi soha nem rejtette véka alá abbéli szándékát, hogy magas rangú nemesúrként Mira apjának jobbkeze legyen.

– Milyen kár! – kocogtatta meg a lány a férfi orrát a kosmaszk alatt. – Nem lehet, hogy azért, mert ismeri a kisded játékaidat? Próbálsz úgy tenni, mintha a kérőm lennél, Tobias, pedig az apám és mindenki más is tudja, hogy nem a nőket kedveled.

– Erre van egyszerű megoldás: úgy teszek majd, mintha hercegfinak születtél volna.

– Á, szóval azt gondolod, nincs más választásom, mint frigyre lépni veled?

– A te temperamentumoddal – húzta fel az orrát a férfi – aligha akad más jelölt.

– Ezt sértésnek tekintem, és biztosra veheted, hogy szólok róla apámnak.

– Lehetetlen alak vagy. – Tobias lehunyta a szemét, és kinyújtotta az egyik kezét. – De megbocsátok neked, ha táncolsz velem, borzalmas hercegnőm. Nyugtass meg, hogy még mindig barátok vagyunk!

A lány felsóhajtott, és megfogta a férfi kezét.

– Ha muszáj, akkor azt hiszem, azok vagyunk.

Felnevettem, amikor egymásba karolva, továbbra is civakodva elindultak, ám Mira még visszafordult, és halkan azt mondta:

– Liv, most ne nézz oda, de azt hiszem, lehet, hogy akad egy másik hódolód.

Azzal a fejével a terem túlsó vége felé biccentett. Ott egy férfi állt az árnyékban, egyik vállával a falnak dőlve. Egyszerű fekete maszk takarta a vonásait a homlokától az álláig, csupán kócos sötét hajának hullámai látszottak.

A karom libabőrözött. Innen nem tudtam kivenni a szemét, maszkos arcát azonban felém fordította. Egyedül engem nézett.

Csomók gyűltek a gyomromba, amikor a férfi ellökte magát a faltól. Kesztyűs kezével végigsimított tiszta fekete szaténtunikáján – ugyanolyan sötét volt, mint a maszkja. Oldalt léptem. A csarnok túloldalán ugyanabba az irányba lépett ő is, utánozva engem.

A veszély aurája lengte körül. Sötétség és titokzatosság. A szívem elég hevesen dobogott ahhoz, hogy a fejemben is érezzem. Újra léptem egyet. Az idegen ugyanezt tette. Újra és újra, akár a farkas, ami megtalálta a prédáját.

Nem ismertem fel a tartását, a lépteit. Az aurája láttán eltűnődtem, hogy talán a keleti birodalom valamelyik sötét zugából származhat. A gondolat, hogy megkérdezzem erről Sandert, elszállt, amikor ismét léptem egyet, és ő az asztalával együtt elmaradt mögöttem.

A már csak alig néhány lépésnyire járó idegen úgy manőverezett, akárha víz alatti táncot lejtene az udvaroncok között, és le nem vette rólam álarc mögé rejtett tekintetét. Mintha a lépteimet az övéhez láncolták volna, nem tudtam megállni. Nem tudtam visszafordulni.

Elakadt a lélegzetem, amikor egyszer csak előttem állt.

Olyan magas volt, hogy fel kellett emelnem az állam, hogy a szemébe nézhessek. Az sötétbarnán villant, és majdnem… vörösen, mint a legmélyebb naplemente. Egy hosszú, elnyújtott pillanatig fogva tartott a tekintete, szemügyre vett, szétszedett, majd ismét összerakott.

Szó nélkül kinyújtotta a kezét. Imádkoztam, hogy ne vegye észre remegő ujjaimat, ahogy rátettem a tenyeremet meleg bőrkesztyűjére.

A hangja mély volt, olyan reszelős, akár a viharos szél, amikor megszólalt:

– Táncolj velem, kismadár!

Zavartan oldalra döntöttem a fejem. Halkan felkuncogott, és megborzolta a hollótollakat a maszkomon.

– Ó! – Forróság öntötte el az arcomat az álarc alatt. Volt valami izgalmas abban, hogy nem hercegnőnek vagy úrnőmnek szólított. Lehet, hogy megjátssza a szégyenlőst, ám tetszett a gondolat, hogy ez az idegen tényleg nem ismert fel engem.

Erősebben szorítottam a kezét.

– Megtiszteltetés lenne számomra.

Az árnyékom a terem közepére vezetett. Amint úgy vélte, hogy a megfelelő helyre értünk, magához húzott. Nem annyira, hogy kellemetlen legyen, de eléggé, hogy érezzem az erejét. Sötét ruhája alatt a teste kemény volt, nagydarab és erővel teli. A kezem végigsiklott a vállán. Egyik nagy tenyerét a hátamra simította.

Lantok és pánsípok játszottak vidám dallamot, és ő felvette a ritmust. Néhány szívdobbanásig csak hallgattunk, mindössze a tekintetünk forrt egymásba.

– Mi változott? – kérdezte, ahogy távolabb siklott tőlem, keze azonban még mindig az enyémet szorította, majd a zene visszahúzott minket egymáshoz.

– Hogy érted ezt?

Nem láttam a száját, de a hangja megváltozott, mintha mosoly rajzolódott volna az arcára. Az idegen közel hajolt, és lágy hangon felelt.

– Egész este figyeltelek. Egyszer sem tűnt úgy, mintha… félnél a táncpartneredtől.

– Én nem félek tőled.

– Örömmel hallom. Mert remélem, újra táncolhatok veled. Utána pedig talán még egyszer, és nem szeretnélek nyugtalanítani, kismadár.

A poklokra is, de rámenős!

– Nem nyugtalanítasz. Egyszerűen csak nem tudom hova tenni, ki vagy.

– Ugyanezt elmondhatnám rólad is.

Nem ismert engem. Bátor akartam lenni, merész. És egy olyan idegennel, aki erőt és titokzatosságot árasztott, de nem tudta, hogy milyen cím nehezedik a vállamra, bármi lehetek.

Nagyot nyeltem, és kissé közelebb merészkedtem. Mellem a mellkasának nyomódott. A maszkja alatt beszívta a levegőt, az ujjai lejjebb vándoroltak a derekamon.

– Szóval, ki vagy te, kismadár?

Valami merész érzés dalolt fel a testemben.

– A tiéd vagyok, azt hiszem. Egy kis időre.

Az árnyékom erre mély torokhangot hallatott, ami morgásnak hatott. Maszkos arcával az enyémhez hajolt, különös szeme égett a vágytól.

– Mondj még ilyeneket, és a kicsinél valamivel tovább kell, hogy megtartsalak.

Végighúzta a maszkja orr-részét a nyakam oldalán. A bőröm bizsergett, a térdem nehezen tartotta meg a testem. Forróság támadt a két combom között, és majdnem felhördültem az érzéstől. Azóta vonzódtam a férfiakhoz, mióta kislányos tekintetem hétévesen rátalált Stiegre. Természetesen biztosra vettem, hogy egy napon letesszük a házassági fogadalmat a nagy harcossal. Egészen addig, amíg össze nem futottam Hugo Nilssonnal a nemesi órákon kilencévesen.

Majd ott volt a titkos vonzalmam ahhoz a fiúhoz, akit száműztek erről a vidékről. A vonzalom, amit még Alek előtt is titkoltam. De még a Vérdalnok iránti röpke vonzódásomnál is jobban vágyott a testem ennek az idegennek a sötétségére.

Egy éjszakát akartam a gyönyörök mámorában eltölteni. Az a férfi pedig, akinek ilyen a kisugárzása, minden kétséget kizáróan tudta, hogyan kell az ilyesmit elérni.

Kettő, majd négy, azután pedig egy ötödik tánc erejéig is az idegenhez tapadtam. Mintha az idő nem sokat számított volna. Keveset beszélt, leginkább rólam kérdezett, ám néha, amikor megbotlottunk, vagy a sarkammal ráléptem a lábujjára, megpróbált valami nevetésfélét hallatni, amíg én hátravetettem a fejem, és mindkettőnk helyett kacagtam.

– Azt mondod, festesz? – kérdezte, amikor a dallam ismét lelassult. – Mit?

Nem voltam hozzászokva, hogy a barátaimon kívül bárki is arról kérdezősködjön, mi érdekel engem. Az idegenem viszont minden táncnál ezt tette. Én pedig cserébe minden alkalommal könnyítettem a lelkemen. Hogy késekkel és lándzsákkal halászom háló helyett, hogy szeretem a virágokat és a puha füvet, hogy festek.

Megköszörültem a torkomat.

– Furcsa, de az öcsém szórakoztatására kezdtem el, amikor még pici volt, és folyton szaladgált. Vékony mázat pingálok az ablakokra. Miután megszárad, és a nap pont úgy esik az üvegre, olyan, mintha egy tündérmesébe lépnénk.

Az ujjai végigkúsztak a gerincemen, kitapintva hátam minden hajlatát.

– Talán megmutathatnád nekem egy nap ezeket az ablakfestményeket.

Az istenekre, ezt én csinálom? Kiszáradt szájjal, vadul forrongó testtel egyik nyirkos tenyeremet a mellkasára szorítottam.

– Én… én kifestettem az erőd ablakát a… hálókamrámban. Ha látni szeretnéd…

Az ujjai meggörbültek, a csípőmbe fúródtak.

– Vezess, kismadaram!

Lélegezz! Koncentrálj! Egy lépést hátráltam.

– Adj egy percet, hogy elmondjam a barátnőmnek, hová mentem! Hogy ne nyugtalankodjon feleslegesen!

Biccentett.

– Megvárlak a folyosón.

Hátat fordítottam neki. Még egy perzselő pillantás, és lehet, hogy meggyőzöm magam, ez már túl sok. Egy idegennel? Tehetek én ilyesmit? Miután néhány lépéssel eltávolodtam tőle, a szívem máris rábeszélte az elmémet, hogy igen. Hogy soha nem sajnálnám jobban, ha nem tapasztalnék egy kicsivel többet annak a férfinak a kezétől.

– Mira! – Megkocogtattam a vállát, amikor rátaláltam: még mindig Tobiasszal vitatkozott valami komolytalan dologról, ami csak a régi gyerekkori játszópajtások sajátja.

– Livie! – Karon ragadott, és lefelé ráncigált. Lévén fél fejjel alacsonyabb, le kellett hajolnom, hogy a fülembe súghasson. – Még csak nem is látom annak a férfinak az arcát, de teljesen egyértelmű, hogy ki akar harapni belőled egy falatot.

Elvigyorodtam, megfogtam a kezét, és megszorítottam.

– Reméljük, így tesz majd. Én… felviszem a szobámba. Most.

Mira ajka szétnyílt.

– Liv, biztos vagy benne? Csak mert te még sosem…

– Tudom. – Erősebben magamhoz szorítottam. – Ezt akarom, és ha nem teszem meg, reggelre átkozni fogom magam érte.

Felhorkant.

– Tedd meg, és lehet, hogy még mindig átkozod magad érte reggel, ha nem tudja, hogyan kell illendően viselkedni!

Mira volt a legjobb barátnőm, akit magam mellett tudhattam, ha bátorságot kellett merítenem. Sose volt az a fajta, aki lebeszélne bármiről, ha már egyszer elszántam magam. Egyszerűen csak kicsit hátrébb állt, készen arra, hogy elkapjon, ha elesnék.

– Szerettem volna, hogy tudj róla, ha esetleg nem találnál.

– Bölcs és helyes első lépés. Ha eltűnsz, tudni fogom, kinek a farkát kell levágnom.

– Az istenekre, Mira! – nyögött fel Tobias. – Mennyi bort ittál?

A barátném erre csak leintette, és huncutul elvigyorodott.

– Sok szerencsét, Liv! Mindenről részletesen be kell majd számolnod.

Gyorsan megöleltem, és suttogva húzódtam el tőle.

– Soha ne mondd el Jonasnak!

Kuncogott.

– Attól tartok, megérzi, ha egy nővel ágyba bújtak. Egyszerűen tudni fogja. Készülj fel rá!

A testem lángolt a várakozástól, ahogy átkígyóztam a párok között, míg végül besiklottam a hátsó folyosó árnyékába. Kétszer is végignéztem rajta. A vállam megrogyott. A férfi eltűnt.

– Azt hitted, hogy elhagylak, kismadár? – Kesztyűs ujjak simítottak végig a karomon.

– Egy percre felmerült bennem, hogy meggondoltad magad – suttogtam.

A nevetése halk morajlással tört elő belőle, miközben karját a derekam köré fonta, a másik kezét pedig a hasamra tette.

– Esküszöm neked, régóta vártam már egy ilyen tökéletes pillanatra, mint ez.

8. fejezet

A Dalosmadár

Még soha nem tartott ilyen sokáig feljutni a családom tornyába. Mögöttem az idegen a kezemet fogta, még mindig maszkban, ahogy a kőlépcsőkön felfelé kaptattunk.

– Egy torony – mondta, amikor felértünk a tetejére. – Nemesi körökből származol?

Ha tudná, hogy a leendő királynője vagyok, megváltozna mindez? Nem álltam készen arra, hogy kiderítsem.

– Igen, az apám nemesember. Ez megrémít téged?

Meglepetten felsikoltottam, amikor megmarkolta a derekamat, és hátamat a hűvös kőfalhoz nyomta, két lépésre a kamrám ajtajától. Ismét végighúzta maszkos orrát a nyakamon. Élesen és nehézkesen tört elő belőlem a levegő, ahogy a keze végigsiklott a bordáim felett. A hüvelykujja az egyik mellem alját súrolta.

Egy egyszerű érintés volt, ám a testem mégis többre vágyott.

– Ha bölcs ember lennék, talán az apáddal foglalkoznék először. – A hüvelykujja végigsiklott a mellem dombján, és megsimította megkeményedett mellbimbóm hegyét a fűzőmön át. – De most inkább veled foglalkoznék.

Elnyomtam egy szaggatott sóhajt, amikor a tenyerét végighúzta ugyanott, ahol a hüvelykujját, anélkül, hogy teljesen rámarkolt volna a mellemre. Ez inkább incselkedés volt, ízelítő abból, hogy mit szándékozik tenni a zárt ajtók mögött.

Addig tapogatóztam a kezemmel magam mögött, amíg a tenyerem rá nem talált az ajtóm reteszére. A kattanásra az idegen visszahúzódott. Megfogta a kezemet, és szembefordulva velem betolt a szobába.

Abban a pillanatban, ahogy az ajtó becsukódott, a falhoz szorított, csakhogy ezúttal a teste zárt ketrecbe. Éles hangon felhördültem, amikor a lába a két combom közé csúszott. A ruhám felgyűrődött, és halk nyögés szakadt ki a torkomból, ahogy közel hajolt, lábizmai gonoszul nekifeszültek testem lüktető középpontjának.

– Hadd lássalak! – Beakasztotta a hüvelykujját a maszkom alá.

Megragadtam mindkét csuklóját.

– Én is téged!

Halk kuncogás bugyogott elő a torkából.

– Hamarosan, de még nem.

A gallérja alól néhány fehér heg vége látszott ki. Talán valamelyik Pusztító volt. Talán pontosan tudta, hogy ki vagyok, de úgy vélte, a címeink közötti távolság nem engedi meg, hogy ilyen módon érintkezzünk.

Nem sokat törődtem a rangokkal vagy rendekkel, most azonban az ő játékát játszottam. És egy olyan triviális dolog, mint a maszk, nem tud rávenni, hogy leálljak. A kesztyűje már más lapra tartozott. Vágytam arra, hogy a bőrünk érintkezzen. Tudni akartam, erős vagy gyengéd-e a keze, sima-e vagy bőrkeményedéses.

Az árnyékom óvatosan leemelte a maszkomat. Visszafojtottam a lélegzetem, és vártam a felismerést, vagy talán a hirtelen hangulatváltozást. Nem történt semmi ilyesmi.

A szeme megmoccant, elárulva, hogy elvigyorodott az álarca alatt, és egyik tenyerét az arcomhoz emelte.

– Tökéletes vagy.

Végigsimított az ujjaival az állam vonalán, a nyakam ívén, amíg el nem érte a dekoltázsom szélét, és ujjait a fűzőm alá csúsztatta. Majd még sokkal lejjebb, és a mellkasom nagyobb része szabadon feltárult előtte.

A csípőjét az enyémhez nyomta, apró, de forró nyomást gyakorolva a combomra. Szélesebb terpeszbe álltam – többet akartam belőle, és kevesebb réteg szövetet kettőnk között.

Megmarkolta a ruhám csomóit, és felrántotta a szoknyát a lábamon.

– Ha többet akarsz, kismadár, csak kérned kell.

– Azt akarom… – Elfúlt a hangom, amikor a hüvelykujja végigsimított a combom belsején. A kesztyű sima bőre vészesen közel haladt el testem sajgó középpontjához.

– Mit akarsz?

– Téged – lihegtem.

– Biztos?

– Igen. – A testem ívbe hozzáhajolt, kerestem az érintését.

Az idegen egyetlen gyors mozdulattal megragadta mindkét csuklómat egyik erős kezével, és a fejem fölé nyomta a két karomat. Meglepett sikolyom nyögésbe fulladt, amikor csípőjét meghajlította, de csak annyira, hogy kemény lábizmai a két combom közé fészkeljék magukat, amitől addig ismeretlen érzések törtek rám.

Szédelegtem. Alig tűnt fel, hogy mindkét ruhaujjam felcsúszott, és a hüvelykjével gyengéden megdörzsölte a könyököm melletti égett heget.

– Mi ez itt? Egy kötésrúna? – A szeme rátapadt a jelre.

A fenébe! Az a tény, hogy meglátta a rúna egyenes vonalait kék-zöld foltjaim között, csak fokozta a nyugtalanságomat, hogy valami szörnyen rosszat tettem, amikor korábban megérintettem a Hasadék szélét. A jel a legtöbbször halvány volt, ám amióta tegnap este visszatértem a partról, vöröslött és megduzzadt.

– Semmiség. Egy ügyetlen pillanat, amit a kék-zöld foltok is bizonyítanak.

A poklokra is, elég legyen már ebből! Nem akartam, hogy a Hasadékkal és a rúnákkal kapcsolatos túlzásba vitt félelmeim átjárják a gondolataimat, és elvonják a figyelmemet ettől a pillanattól – és a férfi kezét a testemtől.

Ő még pár szívdobbanásig végighúzta a hüvelykujját a zúzódás körvonalán. Vissza kellett szereznem a figyelmét. Csípőm lassan, gördülve hozzásimult az övéhez. A tekintete ismét rézvörösen fellángolt.

– Mutasd, ki vagy!

Egy pillanatig mintha rágódott volna a kérésen.

– Ahhoz játszanod kell velem egy játékot, kismadár! Mondok neked két igazságot, és egy hazugságot. Találd ki a hazugságot, és én azt teszem, amit akarsz. Ha tévedsz, akkor úgy lesz, ahogy én akarom. Megegyeztünk?

Az összes istenekre!

Amikor túl sokáig hallgattam, oldalra döntötte a fejét.

– Félsz?

A csontjaim legmélyéig átjárt a rettegés. De sehogy se tudtam rájönni, hogy attól félek-e, hogy az idegen bánthat, vagy attól, hogy reggelre teljesen a végemet járom majd. A szirt szélén álltam. El kellett döntenem, hogy leugrom-e a peremről, vagy maradok, ahol voltam. A kényelmes helyzetemben.

– Megegyeztünk – nyögtem ki végül.

– Remek. – Elmozdult, így a csípője egyenesen az enyémhez simult, szabad tenyerét megint a combomra csúsztatta, és a lábammal átkulcsolta a derekát.

– Neked van családod, én viszont az utolsó tagja vagyok az enyémnek.

A szívem összeszorult. Milyen gyengéd vallomás! Kesztyűs kezével masszírozni kezdte combom belső oldalának érzékeny bőrét. Zihálás tört elő a torkomból, amikor megcsípte a bőrömet, incselkedve, de ez az aprócska fájdalom is sokkolt.

– Itt a következő – folytatta nyersen. A keze ismét megkezdte lassú és gyötrő vándorútját testem középpontja felé. – A mágiám megijeszt másokat, ezért óvatos vagyok, hol használom.

– Mi a fúriád? – rándultam össze. Lehet, hogy nem az éjnép közé való tünde. – Úgy értem, mi a mágiád?

– Á, azt még nem mondhatom el, mert elrontaná a játékot. – Kuncogott, és elengedte mindkét csuklómat, hogy megfogja a derekamat, miközben másik kezének hüvelykujja egyetlen mozdulattal rátalált testem nedves hasadékára. Élesen beszívtam a levegőt, és úgy kapaszkodtam a vállába, ahogy a fenéksúly tapad az örvényhez.

– Gyerekkorom óta – folytatta, miközben hüvelykujjával testem érzékeny pontja felett körözött – van egy kedvenc népmesém. Talán ismered.

– Mi… mi az?

– Hallottad már a mesét a dalosmadárról és a tengeri kígyóról?

A testem megdermedt, kővé dermedtem. Ő is olyan mozdulatlanná vált, mint én, és ujjait könyörtelenül a csípőmbe fúrta.

– Ismered? – kérdezte nyersen.

– Azt hiszem, igen. – Libabőrös lett a tarkóm.

– Tudod, hogyan ér véget valójában?

Megráztam a fejem.

Nevetett, ezúttal nem finoman, hanem szinte gonoszul.

– Most már háromszor hazudtál, Dalosmadár.

– Minek neveztél?

– Ez akartál lenni, nemde? A dalosmadár, akit a kígyó nem fal fel.

A tunikája alól, a nyakából felemelt egy zsinórt. A végén ezüstfecske lógott. Olyan fényes és sima volt, mint aznap, amikor bedobtam a cellába.

A vér megfagyott az ereimben. Nem is pislogtam, amikor a hüvelykujja otthagyta a szörnyen intim helyet a ruhám alatt, és a maszk állrésze alá kúszott. Az idő lelassult, ahogy előbukkant borostás álla, és a sebhely, ami a felső ajkának egy részét összerántotta, miközben csábító tekintete kegyetlen és gonosz lett.

A maszk nagy puffanással hullott a padlóra.

Ez lehetetlen.

A szám még azelőtt megmozdult, mielőtt az elmém rávehette volna, hogy maradjon zárva.

– Vérdalnok.

Az ajka gonosz vicsorra húzódott. Egyik, kissé elkeskenyedő fogának hegye láttán félelem költözött a mellkasomba.

– Üdv, szerelmem! Megígértem, hogy eljövök érted. Kitaláltad már, hogy melyik volt az én hazugságom? Mert én a tiédet kitaláltam.

Mivel az egyik lábamat ő fogta, nem került nagy erőfeszítésébe kirúgnia a másikat. Esés közben felsikoltottam. A következő pillanatban Vérdalnok felettem termett, ahogy a hátamon feküdtem, és a teste börtönként zárult rám.

– Az egy zúzódás lenne a karodon? Nem, nem hiszem. – Ő is felhúzta a tunikája ujját a karján, ahol az enyémhez nagyon hasonló, kiugró heg jelölte meg a testét a könyökhajlat alatt. Ugyanaz a rúna volt a gyönyörű filigránokkal. Vérdalnok az arcomba hajolt. – Hol van a medál? Azt mondtad, hogy biztonságban megőrzöd.

Itt helyben megölne, ha valaha is rájönne az igazságra. Vergődni kezdtem, megpróbáltam kibújni alóla. Erik azonban csak fokozta a szorítását, és mindkét karomat nagy erővel az oldalamhoz nyomta.

– Miért félsz ennyire? Mégsem akarsz újra találkozni velem?

– Menj a poklokba! – vakkantottam.

– Ez nem volt valami udvarias, szerelmem. – Sikoly tört elő a torkomból, amikor állon ragadott. – Most pedig újra megkérdezem. Hol. Van. A medálom?

– Nem tudom.

– Nem tudod. – Vérdalnok csalódottan csettintett a nyelvével. – Az apád minden bizonnyal tudja, igaz, Dalosmadár?

Összeszorítottam az ajkamat. Megőrült, ha azt hitte, hogy a hibámért feláldozom érte az apámat. Soha nem adnám fel a családom egyik tagját sem.

A hallgatásomra felnevetett.

– Ez elegendő válasz. Na, ki vele!

Végre-valahára a ragyaverte ösztöneimnek ekkor eszébe jutott, hogy harcosok lánya vagyok. Az arca felé kaptam tíz körmömmel. Erre ismét a fejem fölé rántotta mindkét csuklómat. A két lába felé rúgtam, mire teljes testsúlyával rám nehezedett. A térdem minden rohadt férfi gyenge pontját kereste, de mielőtt még odarúghattam volna, Vérdalnok egy stilettót szegezett a torkomnak.

– Elég legyen! Ennyi forgás elteltével azt hittem, azt akarod, hogy elvigyelek innen.

Vicsorogva felemeltem a fejemet.

– Ha csak hozzám érsz, az apám felkutat még a pokoli királyságod mélyén is.

A nevetésébe beleremegett az én testem is.

– Ó, szerelmem! – Vérdalnok kesztyűs ujjaival végigsimított az arcomon. – Pontosan ebben reménykedem.

Azzal a fattyú megragadta a hajamat, és talpra rántott. Felsikoltottam és vergődtem, de a következő lélegzetnél már puha, fekete kendőt hurkolt a két csuklóm köré. Ügyesen körbehurkolta az anyagot, amitől az láncként feszült a testemen. Noha küzdöttem, próbálva mindkét karommal csapkodni, ő csak dúdolászott, és fokozta a szorítást a testemen. A fattyú élvezte, hogy harcolok.

Amint összekötözte a csuklómat, a mellkasához rántott.

– Sétáljunk egyet!

Az arcába köptem.

Gonosz nevetés kíséretében állon ragadott, és ívben hátrafeszítette a nyakamat.

– Jól figyelj arra, hogy milyen lehetőségeid vannak! Vagy velem jössz, vagy utasítom a legénységemet, hogy mészároljanak le mindenkit. Esküszöm neked, azok a részeg tündék odalent észre sem fogják venni a jöttünket. És biztos lehetsz benne, hogy a legmagányosabbakat uszítom rá a csinos barátnődre.

– Te rohadék!

Háttal a falnak csapott. A becsapódás erejétől bennem rekedt a levegő.

– Egyvalamit megígérek neked, kis dalosmadaram. – Az a szempár most rám meredt egyenes orra két oldaláról. Ilyen közelről a leghalványabb szeplőit is ki tudtam venni puha, barna bőrén. Vonakodva, de a tüdőm teleszívta magát a furcsa illatával, amiben a só, a cserzett bőr és valami édes illat keveredett, olyasmi, mint a cukrozott mázé a lenti csarnokban. Vérdalnok az ajkát oldalról az arcomnak nyomta. Ökölbe szorult a kezem, amikor azt suttogta: – Öröm lesz téged megtörni.

A következő percek összemosódtak. A tengeri király kikapott egy faggyúgyertyát az egyik tartóból, és az ablakhoz vonszolt. Sikolyaim nyomán végre dübörgő léptek dobbantak a torony csigalépcsőjén. Az őrök parancsokat kiabáltak. A nevemet kiáltották.

– Ez a tengeri n… – A szavaimat mintha elvágták volna, amikor Vérdalnok durva tenyerével betapasztotta a számat.

– Jól jönne egy kicsivel több tapintat. – Megrázta a fejét, mintha csalódott lenne, és megállt az ablaknál.

A holdfény átsejlett a festékkel bevont üvegen. Ezt a festményt az előző forgásnál készítettem, és vörös rózsabokrok hosszú ágait meg magas, zöld hullámokat pingáltam rá.

Vérdalnok szinte finoman kinyitotta a reteszt, és kiütötte az ablakot. Félig-meddig azt vártam, hogy vigyorogni fog, amiért betörte a világom egy részét.

A gyertyát a tető alsó zsindelyeire dobta. Valami megcsillant a tetőn, és ahogy a szikra megérintette, lángnyelv indult meg futva a fazsindelyeken.

– Ne! – Küzdöttem, de kilökött az ablakon.

Vérdalnok Erik megragadta a két csuklómat összekötő kendőt. Egyszer rám kacsintott, aztán leugrott az egyik vastag gerendáról, az ellentétes irányba, mint amerre az egész világomat felemésztő láng szétterjedt.

9. fejezet

A Dalosmadár

Még tíz lépést sem tettünk meg, de már az összes poklok zúzták szét a békénket. A hátunk mögött lángnyelvek kezdtek nyújtózni a bársonyos éjszakában. A tűz fényköre könyörtelen, bíborvörös táncát lejtette az udvaron. Az árnyakból többtucatnyi kísérteties alak lépett a fénybe.

Tengeri tündék rontottak az erődre.

Az őrtornyokban kürtök harsantak, és Pusztító-harcosok törtek elő, hogy útjukat állják. Könnyek csípték a szememet, de nem engedtem, hogy kicsorduljanak. Ébernek kellett maradnom, meg kellett őriznem a józanságomat, és megragadni az esélyt, hogy eltörjem Vérdalnok ujjait, kinyomjam az egyik szemét, eltörjem a csuklóját, mindezt a lehető leghamarabb.

Megrándultam, amikor mögöttem felharsantak a sikolyok a nagycsarnokban. Majdnem mindenki, akit szerettem, odabent volt.

Vérdalnok a toronytető széléhez lökdösött. Izmos karját a derekam köré fonta.

– Kapaszkodj erősen, drágám!

Aztán figyelmeztetés nélkül leugrott a peremről. A sikolyomat elnyomta a széttört üvegek robaja, a lángra lobbanó hordók moraja. Talajt értünk, de túl puha, noha érdes felületen. Vérdalnok az egyik abrakoskocsira ugrott le, ami nem állt ott korábban. Fulladoztam a szalmától és a pállott zabtól, és alig maradt időm levegőt venni, amikor a szekér nekilódult.

A bakról egy nő örömteli és hangos kurjantása hallatszott. A csuklyás alak rávágott a gyeplővel az öreg, roskatag öszvérre. A jószág vonakodva, de megszaporázta lépteit.

– Átkozott gebe! A szárazföldön vagy, úgyhogy fuss!

A szekér végigdöcögött az udvaron. Megpróbáltam a saroglyarudak után nyúlni, készen arra, hogy átvetődjem rajtuk, de visszarántottak.

Vérdalnok megragadta a bokámat.

– Csak semmi ostoba ötlet, Dalosmadár.

– Olyanom nincs! – csattantam fel. – Csak okos!

Egyetlen nyögéssel felhúztam az egyik térdemet, és oldalról belerúgtam a lábába, minden erőmmel, amit csak ki tudtam fejteni ebből az irányból.

– Az istenek verjenek meg! – A lábához kapott, az álla megfeszült a fájdalomtól, de gyorsan visszanyerte az egyensúlyát. A szeme vörösen villant haragjában. Vérdalnok négykézláb mászott át a szalmán, tudta, hogy mit tervezek, mielőtt még akár csak arrafelé mozdulhattam volna.

Gyors volt, ám nem elég gyors.

A szekér saroglyájához vetettem magam, behunytam a szemem, és átvetődem a peremén. Ügyetlenül és sután estem ki, és csak imádkozhattam, hogy a fejem ne kerüljön a kerekek alá. A macskaköves udvaron landoltam hason, két összekötözött csuklómat a mellkasomhoz szorítva.

Mozgás! Mozgás! Feltápászkodtam, és rohanni kezdtem anélkül, hogy a vállam felett hátranéztem volna. Az erődön úrrá lett a káosz. A lakomaasztalok felborultak. Lángok nyaldosták a torony falait. Hölgyek botladoztak súlyos ruháikban. A maszkok csillámjai úgy szikráztak a sövényben, mint az aranyló csillagfény.

Vérdalnok legénysége mindenütt ott volt. Akár sáskák a veteményben, úgy hasítottak pengéik a Pusztítóinkba. A poklokra is, kell egy fegyver! Nem voltam ugyan harcos, de jól meg tudtam állni a helyem. A gondolataim Rorikra és a többi kicsire terelődtek. Minden bizonnyal őrizték őket, viszont ha a Pusztítók idejöttek harcolni, a fiatalokat biztonságba kellett vinni.

Lehajtottam a fejem, és végigrohantam az udvar szélén. Futás közben a tekintetem az arcokat fürkészte, kétségbeesetten keresve Aleket, Mirát vagy az ikreket. Biztonságban kellett lenniük. Ennél kevesebbel nem érhettem be.

A hosszúház kapuja, ahol Rorik és játszótársai lakomáztak és játszottak egész este, húsz lépésre volt, a lángok még nem értek oda, de egyetlen Pusztítót sem láttam arrafelé. Egyáltalán senkinek sem láttam nyomát. A fejemben lüktetett a vér. Rohantam, mit sem törődve sajgó izmaimmal és ízületeimmel.

– Rori…

A hangom sikolyba fúlt, amikor két erős kar fonódott a derekamra. Addig rúgkapáltam a lábammal és csapkodtam két megkötözött kezemmel, amíg egy tenyér nem tapadt a számra, és egy kést nyomtak a bordáimnak.

– Csitt! Később lesz hol sikítanod. – Erik hangja halálosan csengett. Komoran, fagyosan, érzéketlenül. Csekély vért fakasztott, ahogy nyomott egyet a késén, alig hasítva fel a bőrömet. Viszont ha tovább rúgkapálok, akkor minden bizonnyal a szívembe döfi a pengét.

Egyenetlenül kapkodta a levegőt, szinte szaggatottan, ahogy berángatott minket az erőd fala és az egyik kő füstölőház közé. A homlokomra kiülő verejtékbe fafüst szaga és a kezét színező véré keveredett.

Egyik karját birtoklóan a derekam köré fonva a testemet szorosan a mellkasához nyomta, miközben másik kezét a számra és az orromra tapasztotta.

– Az ostoba játékok sokba kerülnek – sziszegte a fülembe. – Ezt ne feledd!

Rátapostam a talpammal a csizmája orrára, kibújtam a szorításából, és a kezében tartott penge után kaptam. Vérdalnok arca eltorzult a dühtől, amikor megragadtam a markolatot. Megkötözött kézzel nem voltam számára ellenfél, és egyetlen erős csavarintással kirántotta a kezemből a kést.

A tenyere a torkomra fonódott, és megszorította. Nem annyira, hogy ne kapjak levegőt, de eléggé, hogy fenyegetően hasson.

– Jól figyelj rám, drágám! Minél előbb követed a parancsomat, annál hamarabb hagyjuk itt a népedet. Kevesebb élet vész el. Rajtad áll a döntés.

Minden egyes szava orvul ért és fojtogatni kezdett. Én elmegyek. A többiek élni fognak.

Hogyan lehetett ez egyáltalán választás kérdése, ha Vérdalnok az igazat mondta, és miattam támadták meg őket?

Nem bíztam benne, de ugyanolyan jel volt rajta, mint rajtam. Nem egészen egy nappal azután bukkant fel, hogy megérintettem azt a rohadt Hasadékot. Ez az én hibám volt, csakis az enyém. Vállalom hát a sorsomat, ha ez azt jelentette, hogy a népem biztonságban lesz.

Kinyitottam a számat, hogy beleegyezzek torz feltételeibe, ám ekkor egy hang szakított félbe, és ettől majd meghasadt a szívem.

– Livie! – Rorik kiáltása erősen csengett, de a bátorság alól kiérződött a remegő félelem is. – Engedd el a nővéremet!

Vérdalnok erősen meglódult, amitől én a csípőmre zuhantam. Máris elfordítottam a fejemet, a szemem tágra nyílt.

– Ne! Rorik, fuss!

Bátor, de ostoba öcsém az alsó ajkába harapott. Két vézna karjával felemelt egy fejszét, amit bizonyosan a gyakorlótéren talált. Túl nehéz volt neki, hogy rendesen meglendítse, ám fogait csikorgatva mégis felemelte Vérdalnok ellen.

A tengeri király oldalra döntötte a fejét.

– A kicsi pont úgy néz ki, mint az apja.

A keze a tőre markolatára fonódott. Abban a pillanatban, hogy meglendítette, talpra szökkentem.

– Ne! – Kettejük közé ugrottam, és esdekelve kinyújtottam összekötözött kezemet. – Ne bántsd! Kérlek!

A szemembe nézett: vad, eszelős tűz égett furcsa vörös tekintetében, aztán Rorikra pillantott – az öcsém még mindig kétségbeesetten próbálta egyenesbe hozni a fejszét.

Felnyögtem, amikor Vérdalnok megragadta a tarkómat, és szorosan magához húzott.

– Csak így tovább, drágám, vagy meggondolom magam, és szanaszét szórom a csontjait.

Tőrének markolatával fejbe vágta Rorikot. Felsikoltottam, mire Vérdalnok elkapott a derekamnál fogva, kezét a számra szorítva. Rorik a földre rogyott, mozdulatlanul, mintha meghalt volna, de láttam, ahogy a mellkasa lassan emelkedik és süllyed.

– Mozgás! – Vérdalnok megragadta a csuklómat, és bevezetett minket a viharba.

A tempónk gyors volt, még ha ő erősen sántikált is. Sántított. Igazság szerint fel sem tűnt, hogy ilyen erősen belerúgtam, de ez maradt az egyetlen reménysugár, amibe kapaszkodhattam, amikor elszakított a világomtól. A népemtől.

Pengecsattogás között siklottunk előre. Gondolatok égették át az elmémre tapadó sötét ködöt, és könnyek gyűltek a szempilláimon, amik azonban soha nem peregtek le. A kábulatom pajzsként óvta a testemet, megvédett a sikolyoktól, a vértől, az acélon élesen csattanó acél süvítésétől.

Egy évtizednyi békéből egyetlen éjszaka leforgása alatt mészárlás lett.

Reszketve szívtam be a levegőt, de nem tudtam teljesen megtölteni a tüdőmet, és botladozva haladtam a tengeri király mögött. Féltem harcolni, féltem attól, hogy Vérdalnok beváltja a Rorikra vonatkozó fenyegetését.

– Livia! – Alekszij hangja harsogta túl a csatazajt. – Nála van az éjnép hercegnője! Gyerünk, mozgás, mozgás!

Zokogás akadt meg valahol félúton a torkom és az orrom között. Próbáltam nem arra nézni, de egyetlen röpke pillantás elég volt a vállam felett, hogy lássam Alekszij dühödt arcát. Az unokafivérem és fél tucat Pusztító vágott utat magának a tömegben, a nevemet kiabálva.

Jonas és Sander is ott volt, szemüket feketére festette kísérteties mágiájuk, és elszántan küzdöttek Alek mellett. Mindkettőjük kezében fekete acélpengék suhogtak, áthasították a bélelt bőrpáncélokat és a mellkasokat, miközben úgy harcoltak, mintha egyetlen elme vezetné őket.

– Livie! – sikoltotta Mira.

Az erőd szélétől nem messze állt, saját birodalmának őrei vették körül, miközben folyamatosan tőrrel hadonászott, ahogy próbált kitörni közülük. Ők azonban nem óhajtották feláldozni a hercegnőjüket, és kerek fapajzsaik mögé zárták.

Tintafekete árnyékfelhő borította be az arcukat, de gyorsan elhalványult, amikor az egyik testőr megragadta Mira csuklóját. Nem kétséges, barátnőm erős illúziókat tudott létrehozni, és most megpróbált kiszabadulni a mágiájával.

– Livia – zokogta, amikor az őrnek elege lett, és egyszerűen mindkét karját a hercegnő dereka köré fonta, és kivonszolta őt a harcból.

Vérdalnok mindezt gonosz vigyorral nézte végig, mintha pontosan azt tennénk, amit ő mindvégig akart.

Hullámok nyaldosták a kapu szélét. Már elég nagy távot tettünk meg az udvaron át, hogy elérjük azt a sziklás alapzatot, ahol a tenger dühödt hullámai a fehér kavicsos partnak csapódtak az erőd tövében. A gyomrom összeszorult. Néhány magas kapuszárny és egy könyörtelen zuhanás választott el mindössze a hullámsírtól.

– Nézd, hányan fognak hiányolni, drágám! – nevetett fel Vérdalnok. – Ez már szinte megható.

– Erik, hagyd ezt abba!

A tengeri király most először dermedt mozdulatlanná. Egyik kezével torkon ragadott. Maga elé perdített, pajzsként használva engem.

A lépcsőn, ami a kapu egyik őrtornyához vezetett, Stieg állt, pengéjét kinyújtva. Nem nézett se jobbra, se balra, csak egyenesen az örökkirályra.

– Engedd el, fiú!

– Harcos. – Vérdalnok szájából csikorogva csúszott ki a szó, mintha égette volna a nyelvét. – Öregnek tűnsz.

A poklokra, ez meg mi?

– Te meg elveszettnek. – Amikor Stieg előrelépett, Erik hátrált egy lépést.

– Itt az esélyed, drágám – suttogta. – Visszahívjam a legénységemet, vagy szórakozzunk még egy kicsit?

Felemeltem az állam.

– Stieg, hagyd ezt abba!

– Nem tehetem, hercegnő.

– Ha engem elvihetnek, akkor elmennek – krákogtam. – Ror a füstölőháznál van, és…

– Nem engedlek el! – feszült meg Stieg álla. – Erik, gondold meg jól, hogy mit csinálsz!

A hátamnak támaszkodó Vérdalnok mellkasából újabb zúgó nevetés tört elő.

– Forgások óta semmi máson nem kellett gondolkodnom, harcos.

– Új háborút robbantasz ki.

– Nem. Véget vetek neki. – A kezét, amivel eddig a nyakamat fogta, most a szájához emelte. Egyetlen gyors harapással egy csepp vért szívott ki az ujjából.

– Erik, ne! – kiáltotta Stieg megújult erővel.

Vérdalnok a saját vérét kente az alsó ajkamra, majd a maradékot lenyalta.

– Jobb, ha nem nyalod meg a gyönyörű ajkadat, Dalosmadár – suttogta. – Harcos, ha kockáztatni akarod a hercegnőd életét, gyere csak közelebb! Ha azt akarod, hogy megéljen még egy napfelkeltét, akkor lépj hátrébb!

A vereség beismerése ült ki Stieg arcára. Nem tudtam, milyen kapcsolat áll fenn apám kapitánya és az örökkirály között, Erik vérének láttán azonban az öreg harcos arcára kiülő beletörődés igazolta a pletykákat. Vérdalnok Erik ereiben méreg keringett.

A beállt csendben elmerülve észre sem vettem, hogy a tengeri király milyen közel húzott a szirthez.

– Búcsúzz el, drágám! – Ám erre már nem adott esélyt, csak meglendítette a kezét, mire a lenti öbölből a víz felfelé örvénylett, és mi háttal a tengerbe zuhantunk.

10. fejezet

A Kígyó

A tenger hajnalban maga volt a börtön. Most azonban a holdfény végre megmutatta igazi szépségét. A szabadságát.

Más tündék a zuhanástól talán szétzúzódtak volna a lenti sziklákon. Ám az örökkirály esetében a tenger felemelkedett, hogy üdvözöljön minket.

Az én kis dalosmadaram keményen küzdött, hogy fel ne sikítson, de mielőtt a fehér tajtékok csípős hidege elragadott volna bennünket, éles kiáltás szakadt ki a torkából. Kétségtelenül nem szívesen, ám mégis közelebb húzódott, és arcát a nyakamba temette.

Rövid érintés volt, de a torkomon húzódó érzékeny hegek belesajdultak. Nem voltam biztos abban, hogy ez rosszféle fájdalom volt. Mintha a kín magával akarta volna rántani őt, bezárni oda, és otthagyni, hogy megédesítse a hátrahagyott rothadást.

Elsüllyedtem az áradatban. Szememet behunytam, miközben a tenger ereje, hatalma és haragja megnyugtatta őrülten dobogó szívemet. Aztán a hercegnő az átkozott sarkával újra belerúgott a lábamba.

Csapkodva és rúgkapálva indult a felszín felé. Mivel a keze meg volt kötve, lassan haladt. Ez csupán a halálra ítélt ember páni félelme volt, az utolsó eszeveszett kapkodás, hogy az életbe kapaszkodjon. A tengeri tündék a szárazföldön megbetegedtek, ha nem merülhettek vízbe, ugyanakkor ez nem olyan volt, mintha a halálunkon lennénk. Szánalmas nyomorulttá válnék, ha életem hátralévő részében a napon kellene aszalódnom? Minden bizonnyal igen.

A tengerbe kerülő földi tündék számára nagyjából ugyanilyen hatással járt, ha a tenger mélyére zárták őket. Ők azonban nem olyanok voltak, mint a halandók, akik néhány pillanatnál tovább nem bírták a levegőt szánalmas tüdejükben tartani. Az Örök Királyságban jobban elboldogultak, mint a tengeriek az ő birodalmukban. Az örök népből sokan a szárazföld és a tenger közötti szelídebb idők leszármazottai voltak.

A Hasadékon tengeri tündék segítsége nélkül átkelni azonban már más lapra tartozott.

A földi tündék talán túlélnék, mert nem a vízbefúlás miatt kellett aggódniuk, hanem a Hasadék ereje miatt, amit nem tudtak megszelídíteni. Az áramlatokkal való kapcsolat nem zubogott ott az ereikben – a tajtékzó hullámok mindent megtennének azért, hogy széttépjék őket, ha kíséret nélkül merészkednek a Hasadékba.

Itt a hercegnőnek nem sok oka volt félni a tajtékzó víztől, ám ő mégis mohó kortyokban nyelte a tengert.

Ez így nem fog menni, és nekem sem türelmem, sem időm nem volt kivárni, amíg rájön, hogy nem a Túlvilág hívogatja.

Utálni fog érte, talán meg is harap – az istenekre, reméltem, hogy így lesz! – azért, amit meg kellett tennem.

Egyik kezemet a bokája köré fontam, és visszahúztam magamhoz. Nagyot nyelt, túl sok levegőt fújt ki, és rám meredt, szemében csipetnyi elárultatást véltem felfedezni. Sivár gondolatok kavaroghattak a gyönyörű fejében. Vajon megfojtom? Itt helyben ledöföm?

Nem voltak ilyen terveim. Még nem. Először azonban jöjjön a szenvedés.

Megcsókoltam.

Amint a szám lenyomata elhalványult az ajkán, a hercegnő felém rúgott. Ahogy vártam, a tenger nyomásával való hadakozás helyett ellenem fordult. Azok a karmok az arcomba akartak vájni.

Elhúzódtam, de csak azért, hogy megragadjam az állánál fogva.

– Akarsz lélegezni, Dalosmadár? Vagy hagyjam, hogy a Hasadék összezúzza a tüdődet? Szép lassan?

A szeme elkerekedett. Én a hangomat mélynek és öblösnek hallottam a hullámok alatt. Ő vajon milyennek hallhatta?

Gúnyosan elmosolyodtam, és végighúztam az orromat az arcán.

– Adok neked levegőt, de csak akkor, ha jól viselkedsz.

Létezett egy monda a tengeri dalnokok csókjáról, ami végtelenül sok levegővel látta el azokat a szárazföldön járókat, akiket jobban szerettek, mint a tengert. Nincs szükség rá, hogy felvilágosítsam, mindez csupán mese. Higgye csak azt, hogy valami misztikus varázslat tört elő a számból, ami megfékezte páni félelmét, és így egyszerűbb lesz cipelnem. Addig is gyötörhettem azt az édes ajkát. Előhozhattam a gyűlöletet, amit az ártatlanság álcája mögé rejtett.

A hercegnő az enyém volt, hogy minden jog és végzet szerint tönkretegyem, és úgy terveztem, azonnal neki is látok ennek.

A nyelvem kicsusszant a fogaim közül, és végigsimított sós és nedves száján. Összeszorította a száját, az arca eltorzult egy kissé az undortól. Makacs kismadárka. Ezúttal határozottan hatoltam be a szájába, mellőztem minden gyengédséget. Követeltem a száját, és meg is szereztem. Olyan íze volt, akár az esőnek a tengeren: friss és vad. Ahogy vártam, ellenállt, amíg lágy levegőbuborékot nem leheltem a nyelvére. Mindkét kezemmel a derekát fogva megéreztem, amint megborzong a tenyerem alatt.

Újabb levegőt kínáltam neki. Ő mohón szívta be.

A lélegzet átadásának mágiája csak mítosz volt, de… valami történt. Felszikrázott a vérem, ami átáradt a bőrömön lévő rúnába. Forróság hatolt a mellkasom mélyére, közelebb húzott, és bezárt engem az esszenciájába.

Amit a kínzás pillanatának szántam, a több iránti megszállottsággá vált. Többet akartam az ízéből, többet puha ajkából. Többet.

Nem voltam ezzel egyedül.

Az undor leolvadt a vonásairól, hogy valami sötétebbnek, szinte vadnak adja át a helyét. Egy újabb szívdobbanás múlva úgy kapaszkodott belém, mintha annyira vágyna a kezem melegére, mint én az övére. A hercegnő két csuklója továbbra is meg volt kötve, de az ujjai a tunikámba martak, és erősen magához szorított. Kecsesen siklott előre az áramlaton, csípőjét az enyémhez nyomta.

A fene vigye el! A testem küzdött, hogy reagáljon, hogy visszanyomja, amíg ő meg nem érezte, hogy a nyavalyás nadrágomban az a keménység egyre erősebb, minél tovább tapadok édes szájára. A vágy és a sóvárgás gyengeség volt, amelyet másoktól vártam, nem pedig az átkozott tengeri királytól – tőle egyáltalán nem, az ördög vigye el a poklokat!

Káromkodtam, és erővel vettem rá magam, hogy visszahúzódjak. A kapcsolat megszakadt, és a lány haragja gyorsan visszatért. Megpróbált eltávolodni. Megragadtam a csuklója köré kötött kendőt, és visszarángattam.

A frusztráció, a saját gyengeségem felett érzett düh éles, harapós szavak formájában tört elő belőlem.

– És most lélegezz! Ha harcolsz, átadlak a legénységemnek. Engedelmeskedj, és meglátod a Hasadék túloldalát.

Egyik kezemet a kendőm köré tekerve beúsztam az árnyékba borult vízbe. Amikor megérkeztünk, és a sötétség eloszlott, Livia aprót sikkantott, és buborékfelhőt engedett ki a száján. Vérvörös vitorlák emelkedtek fel a tenger sötét mélyéről. A kígyós orrdísz tátongó szája megcsillant a holdfény pászmáiban. A hajótesten a páncélozott ajtó feltárult.

Mindketten beúsztunk.

Az én dalosmadaram abbahagyta a küzdelmet. Gyakorlatilag elernyedt, és hagyta, hogy berángassam a hajó gyomrába, mintha kialudt volna benne a harc szikrája. Milyen kár!

A hajótest belsejében az ajtó nyögve csattant egyet, ahogy a nehéz, vasalt láncok visszatekeredtek a helyükre. Az elnyelt víz lefolyt a padlón át, és kilökődött a kinti áradatba. Mi is vele süllyedtünk, amíg a talpam a padlóhoz nem ért.

Bár az egész hajó a víz alatt maradt, a belseje éppen csak nyirkosnak volt mondható.

A hercegnő kétrét görnyedve, csuromvizesen köpködte a vizet.

– Állj fel! – nyúltam a hóna alá. – Elszalasztod a lehetőséget, hogy búcsút ints.

– Hogy én… – A szavai elhaltak, amikor egy széles lépcsőhöz indultam.

A hajó megingott. Livia nekicsapódott az oldalfalnak. Ösztönösen átkaroltam a derekát, hogy megtartsam az egyensúlyát. Élesen beszívta a levegőt, ahogy kinyitottam a főfedélzetre vezető csapóajtót, ugyanabban a pillanatban, amikor a hajó áttörte a felszínt.

A hajó orra úgy lőtt át a hullámok között a hold felé, akár a tengerben hánykolódó bálna. Magamhoz rántottam Liviát, és megragadtam a korlátot, amíg a hajó ismét egyenesbe nem került a tenger színén. Megcsúszott az egyik fokon, és kénytelen volt belém kapaszkodni, nehogy lebucskázzon a fedélközbe. Felnevettem, élveztem a nyugtalanságát. A rám viszonzásul vetett tekintete mindent megért – sötét volt, és gyűlölködő.

– Hogyan akarod elvágni a torkomat, Dalosmadár?

– Bolondság lenne elárulnom a terveimet – sziszegte válaszul. – Esküszöm, hogy olyan látványosság lesz, amit megéri kivárni.

– Mennyi epésség! – Egyik ujjammal megsimogattam az arcát. – Óvatosan fenyegetőzz a korai halálommal, drágám, vagy még a végén ellopod a szívemet.

A fedélzeten a legénység tagjai a kötélzetet húzták-vonták, néhányan pedig még csak most másztak át a korláton, visszatérőben a szárazföldről. Amikor megláttak engem és a dalosmadaramat, kórusban kezdtek kiabálni és gúnyolódni. A legtöbb élc a lángoló erődbe zárt tündékre irányult, egyesek azonban merészebbek voltak, és a hercegnőnek címezték gúnyolódásaikat.

Livia tekintetével a fedélzetet pásztázta, még a kormányhoz vezető lépcsőfokokra is vetett egy pillantást.

Derű megragadta a fűrészes élű fogantyúkat, állát megfeszítette, én pedig megláttam résnyire szűkült tekintetét kalapja karimájának árnyékában.

– A medált?

Magam elé toltam Liviát, tenyeremet a hasára téve.

– Hamarosan a miénk lesz, mert most már van mit elcserélnünk rá.

Elsőtisztem továbbra is a homlokát ráncolta, de sosem látott izgalom villant fel vörös csíkos szemében. Mögötte Celine gubbasztott az egyik korláton, oldalán Larssonnal, akinek vérfoltok pettyezték az állát.

Celine az ajkával cuppantgatott, lenyalta a zsírt kihegyezett körmeiről, aztán bedobta a vízbe a csontját annak a szárnyasnak, amit az álarcosbálról hozott el.

– Milyen szép fogás, királyom!

Celine nagy csattanással összeharapta a fogait, és felnevetett, amikor Livia összerezzent.

Larsson egy pénzérmékkel teli szütyőt dobott kettejük közé.

– A hátunk mögött a fattyak vitorlát akarnak bontani.

Celine kivett egy távcsövet az övén hordott erszényből, és nekem nyújtotta. Hosszúhajókat rakodtak be. Az égő erőd fényében látszódtak a rakparton szünet nélkül jövő-menő harcosok.

– Ha üldözősdit akarnak játszani, akkor kapják csak meg! – Összecsattintottam a távcsövet, és átvettem a kormányt Derűtől.

Egyik kezemet a kormányon, a másikat a dalosmadaramon tartva a legénységhez fordultam.

– Mit szóltok hozzá? Készen álltok, hogy megmutassuk ezeknek a fattyaknak, mit jelent az Örökhajót üldözni?

A legénység a levegőbe emelte öklét, és rákezdtek hátborzongató kántálásukra.

Nem pihensz, míg vége nincs…

Közelebb húztam magamhoz Liviát.

– Kapaszkodj belém! Nem szeretnélek elveszíteni az úton.

A fogait kivillantva kaffantott egyet.

– Inkább fulladnék a mélybe, mint hogy hozzád érjek.

– Ahogy akarod, drágám. – Elengedtem a két kezét összekötő kendőt, és visszafordultam a kormányhoz. – Húzzátok fel a lobogót, fattyak! A tenger hív.

Hümmögések, morgások és kiáltások hallatszottak a fedélzetről, ahogy a legénység a helyére tódult. Négy tagbaszakadt férfi lépett a főárbóchoz, és elkezdték felhúzni a fekete kötelet, felvonva Örökkön foszlott zászlaját a vitorlák fölé.

A távolban kürtök és csatakiáltások visszhangoztak.

Átpillantottam a vállam felett, épp csak annyira, hogy lássam, amint néhányan megkezdik a reménytelen üldözést. Azok az evezősök furcsa hosszúhajóikban nem jelentettek ellenfelet a karcsú testű Örökhajónak.

Tekintetem találkozott Liviáéval.

– Búcsúzz el, Dalosmadár!

Majd egy kézmozdulatomra a szél belekapott a vitorlákba. Azok dagadozni kezdtek, a hajó pedig nekilódult.

11. fejezet

A Dalosmadár

Búcsúzz el!

Milyen végleges ez a kijelentés. Elmém még akkor sem volt hajlandó elhinni, amikor Vérdalnok hátat fordított nekem, és két erős kezét egy… kerék szörnyűséges küllőire tette? Nem értettem ezt a hajót. Olyan nagy, olyan hivalkodó. Semennyi kifinomultság és simaság sem jellemezte Vérdalnok hajóját. Nem olyan volt, mint a mi hadihajóink karcsú, kígyószerű törzseikkel és négyszögletes vitorláikkal, amelyekkel befogták a megfelelő mértékű szellőt.

Ezt a hajót fekete tüskék borították, amelyek törött csontokként álltak ki a hajótestből, két széle pedig olyan ívben görbült, hogy emiatt nagy, tajtékos hullámsodor húzódott a hajó körül.

A Pusztítók hadihajóinak, bármennyire is jól megmunkáltak voltak, még megközelíteniük is komoly kihívást jelentett volna.

Abba a reményfoszlányba kapaszkodtam, hogy ez a monstrum borzasztóan lassú lesz, és a Pusztítók még a Hasadék előtt utolérnek minket. Ez a remény azonban csak addig tartott, amíg Vérdalnok fel nem emelte a kezét, mire természetellenes széllökésektől kezdtek dagadni a vérszínű vitorlák. Csapkodtak, recsegtek, és röpítették a sötét hajót.

Megtántorodtam, és csípőmmel nekiestem a felső fedélzetet övező korlátnak. Ezt a szintet láthatóan arra tervezték, hogy a furcsa kereket tartsa. Mögöttem a nő felnevetett, és gúnyosan rám kacsintott, majd megragadta az egyik kötelet.

A gyomrom durván összerándult, mintha tüskék és hegyes tárgyak szurkálnák. Minél közelebb ért a hajó, a Hasadék vetette árnyék egyre inkább átalakult valami mássá. A víz itt úgy pörgött és tajtékzott, mintha csak egy vihar közepe lenne. Láng fölé rakott vízforraló üstre emlékeztetett.

Aztán magába rántott minket, akár egy halat a horgon, amit éppen felcsévélnek az orsóra. A Hasadék valósággal felfalt bennünket.

A fedélzetre vetett gyors pillantásom elárulta, hogy rajtam kívül láthatóan ez a legkevésbé sem zavart senkit.

Vérdalnok a szörnyű keréknél dúdolt valami halk és szörnyű dallamot, ami komor ómennek hangzott. A hangja szinte kedves volt, mintha csak egy balladát dúdolna elesett szerelmesének.

De a férfi ijesztő szépsége sem tudta elfedni a szörnyű szeméből áradó baljós fényt, az ajkát átszelő, kegyetlenül legörbülő sebhelyét. Megvetendő, szörnyű alak volt, én mégsem bírtam levenni róla a tekintetem.

A kerékkel tartotta egyensúlyban a hajót. Amikor az az egyik oldalra billent, ő a másik irányba forgatta a fogantyúkat. Húzd meg, ereszd meg táncot lejtett a rémes hajóval.

– Kapaszkodjatok, fiúk! Hazavisz minket! – Egy csontos férfi kissé eszelős hangon felnevetett, ahogy a tengeri permet eláztatta, és meglengette szakadt bőrkalapját a szélben.

– Utolsó esély, Dalosmadár. – Vérdalnok kitárta az egyik karját, mutatva, hogy kapaszkodjak belé. – A szavamat adom, nem engedlek el.

Hátat fordítottam neki: inkább próbát teszek a Hasadékkal. A poklokra, még az is lehet, hogy visszaköpne a hajóra, ha leesnék a fedélzetről.

Vagy… talán eltörné a csontjaimat.

Nyirkos pára vett körül, a szám mégis kiszáradt. A két csuklómra hurkolt kendő kidörzsölte a bőröm. Ha leesnék a fedélzetről, hogyan ússzak így megkötözve?

– Tartsátok egyenesben! – kiáltotta Vérdalnok a legénységének.

Az istenekre, még ez a feneette király is jobban megvetette most a lábát, szorosabban markolta az éles fogantyúkat, két térdét enyhén behajlította.

A Hasadék egyre hangosabban morajlott. A hajó orra megbillent. Én a korlátnak csapódtam, a szívem hevesen vert. A fene vigye el! Lemerültünk. Víz ömlött a fedélzetre, aztán elérte az első árbócot, majd a középsőt. Mintha egy tenger alatti lény nyaldosna minket.

Talán hajnalban majd megvetem magam, ám mielőtt még meggondolhattam volna, testemet Vérdalnokéhoz szorítottam oldalról, két kezemmel a tunikájába kapaszkodtam. Nem lökött félre (egy részem az utolsó pillanatig erre készült), és egyetlen kecses mozdulattal a teste és a fűrészes élű kormánykerék közé terelt. Mindkét karjával körülfogott, közben nem engedte el a küllőket.

– Fordulj felém, Dalosmadár! – súgta szinte gyengéden a fülembe.

A víz felfelé kúszott a lépcsőn. Még inkább a két karja közé húzott, és úgy helyezkedett, hogy orrunk szinte összeért. Az istenekre, a szeme… Mondogathattam magamnak, hogy borzalmas, de valójában elállt tőle a lélegzetem.

Gyűlöltem őt ezért.

Úgy vigyorgott, mintha olvasni tudott volna egymásnak ellentmondó gondolataimban.

– Fond a két karodat a nyakam köré! Ahogyan azt korábban olyan ügyesen csináltad.

– Életem legnagyobb szégyene – vágtam vissza, de engedelmeskedtem. Két összekötözött csuklómat a feje fölé emeltem, és átfogtam a nyakát.

A bokámat víz nyaldosta. Bármennyire vizes voltam már eddig is, a hideg még mindig belém mart. Kéretlenül is erősebben szorítottam Vérdalnok nyakát, úgy kapaszkodtam belé, mintha nem ő lenne jövőbeli halálom oka. Mintha megóvna a pusztulástól.

A teste megfeszült, de nem az érintésemtől, egyszerűen csak abbahagyta a küllők forgatását. Addig nem moccant, amíg a Hasadék magával nem rántott minket. Amíg világom szépsége és minden csodája ki nem hunyt.

12. fejezet

A Dalosmadár

Arra számítottam, hogy a hullámok ide-oda dobálnak majd minket, de inkább olyan volt, mintha heves szél fújna. A hajam az arcom körül csapkodott. A nyomás mindenfelől egymásnak préselt minket. Vérdalnok izmai megfeszültek a vállán és a két karján. Hirtelen oldalra rántotta a kerék fogantyúit, és nekem muszáj volt megszorítanom a nyakát, hogy egyenesen állhassak.

Ami jó terv arra is, ha meg akarnám fojtani, ám morajló hahotáját a gyomromban éreztem. Élvezte a félelmemet.

Ettől egy kicsit még jobban gyűlöltem őt.

Halk sikoly szakadt fel a torkomból, amikor a hajó megbillent. A poklokra is, ide-oda gördültünk, billegtünk, és a Hasadék legmélyebb részébe buktunk alá! Vajon végig ez volt a rohadt terve? Hogy amint a legénysége biztonságosan fogódzkodik a fedélzeten, elenged engem?

De nem estem le. A fejem tudta, hogy megbillentünk, ám mindkét talpam a fedélzeten maradt. Résnyire kinyitottam a szemem, és átsandítottam Vérdalnok válla felett.

Ez lehetetlen. A tenger tiszta volt, akár a vékony jég, és a felettünk húzódó hullámokon át lágy, aranyló napfény világította meg az árnyékokat.

Gyorsabban, mint ahogy lemerültünk, a hajóorr a felszínre tört. Elakadt a lélegzetem, amikor a tiszta tengeri levegő hűs szellője váltotta fel a lenti, zavaros áramlat nyomását. A lábam megcsúszott, ahogy a hajó orra visszacsapódott a tenger felszínére, és néhány szívdobbanás erejéig a fedélzet vad táncba kezdett.

Vérdalnok egyik karját a derekam köré fonta, és ismét álló helyzetbe emelt. Rémes ölelésünkbe zárva kénytelen voltam erősen nekisimulni, hogy az ujjaimmal kitörölhessem a sós vizet a szememből. Pislogtam a tűző napfénytől, ami percekkel korábban még nem volt ott.

– Az istenekre! – csúszott ki a számon, mielőtt féket vethettem volna a nyelvemre.

Vérdalnok gúnyosan mosolygott.

– Üdv Örökkönben!

Az Örök Királyság.

Egy új tengeren jártunk, ami olyan volt, mint az égszínkék üveg, a távolban pedig szirtek, öblök és fjordok látszottak. A sötét viharnak, ami körülvette a hajótestet, amikor a Hasadéknak az én világom felőli oldalára merészkedett, itt nyoma sem volt. Mostanra a fedélzet lécei, deszkái és tüskéi úgy ragyogtak, akár a csiszolt ónix.

A fejük felett sápadtan és ragyogóan kelt fel a nap. Nem arany, hanem lágy elefántcsontszínben játszott. A tenger egyik felén a messzeségben a szárazföld árnyai látszottak. A másik irányba, amerre Vérdalnok vezette a hajót, csak a nyílt víz terült el.

A nő hátrahajtotta a fejét, barna bőre beitta a napfényt.

– Jöhet a hívás?

Vérdalnok a tengerre nézett, álla megfeszült, de bólintott. A nő rám kacsintott, és kinyújtott felé egy fiolát. Vérdalnok nem lökött félre engem. Úgy mozdult velem, mintha hozzá lennék kötve. A férfi fogain megcsillanó fénytől földbe gyökerezett a lábam. Ugyanúgy, mint amikor Stieggel állt szemben, a király végighúzta hüvelykujját szemfoga éles hegyén, amíg egy vércsepp nem csordult ki belőle.

Méregvér. A vére mérgező volt, és én úgy tapadtam hozzá, akár moha a fára. Megmoccantam, magamra vonva Erik tekintetét.

– Ne aggódj, szerelmem! Össze kell keverednie a véreddel, mielőtt felforralná a zsigereidet. De azért jobb, ha nem nyeled le.

– Lehet, hogy vérszomjas vagyok. – Az istenekre! Az idegességem lehetett az oka, hogy értelmetlen, rosszul időzített szavakat mondogattam.

Erik egészen váratlanul reagált erre. Több lélegzetvételnyi ideig csak bámult rám, a hüvelykujján kicsordult vér végigfolyt a keze ívén, aztán a férfi felnevetett. Nem erőltetett, kegyetlen módon, hanem igazi nevetéssel, amit éreztem a mellkasomon, ahogy kiszakadt belőle.

Zsarnok volt, démon, a mosolyának gyűlölettel és keserűséggel kellett volna eltöltenie. Mégsem tudtam elkapni róla a tekintetemet. Gödröcskék keletkeztek az arcán, miközben mosolygott, és ez érdekes hatással volt a szemére. Úgy lángolt, mint a bozóttűz, vadul és szabadon.

Hitvány alak volt, és az iránta érzett gyűlölet minden egyes szívdobbanással ott lüktetett bennem. A bajt csupán az jelentette, hogy a gyűlölet szenvedély, ami kéz a kézben járt a többi szenvedéllyel – a vággyal, a kéjjel, a megszállottsággal.

Amikor Erik nevetése elhalt, véres hüvelykujját végighúzta a nőtől kapott fiola tetején. A vörös örvény összekeveredett a víz kék árnyalatával, mintha szeszélyes táncot lejtenének.

– Várj! – Erik megragadta a nő vállát, és odahajolt a füléhez. Valamit suttogott, túl halkan, hogy értsem, csak durván reszelős hangját hallottam.

A nő erre felvonta az egyik szemöldökét.

– Mi ez az egész? – kérdezte.

– Csak gondoskodj róla, hogy ott legyenek!

– Alistair egyáltalán tudni fogja, hogy mik ezek?

Vérdalnok a homlokát ráncolta.

– Az a vén bolond mindent tud minden birodalomról. Intézze el, hogy ott várjanak, amikor megérkezünk!

– Igenis, királyom! – Azzal a nő kihajolt a hajó korlátján, és szavakat suttogott az üvegfiolába, amit nem hallottam, aztán bedobta a lenti áramlatba. A hajó megremegett, és a hullámzás fodrozódni kezdett a tenger színén. Mit csinálhattak?

– Larsson! – kiáltott a tengeri király. – Vedd át a kormányt! Nekem törődnöm kell a vendégemmel.

A legénység nevetésétől megfagyott az ereimben a vér. Erik megfogta a két karomat, és átemelte a feje felett. Majd ismét megragadta a kendőt, és a lépcső felé rángatott.

Élesen, szaggatottan kapkodtam levegő után. Bizonyosan mindjárt levág a legénysége szeme láttára, és a tagjaimat visszaküldi a családomnak, netán megerőszakol, megver, és csak végez velem.

– Nem kell ezt tenned – suttogtam.

– Dehogynem.

– Kérlek! – Az istenekre, milyen szánalmasan hangzott… bolondságnak tűnt, hogy kimutattam, mennyire megrémültem. Úgy csikorgattam a fogamat, hogy szinte kitört, aztán kihúztam magam. Ha meghalok, pengével a kezemben halok meg, a körmeim alatt Vérdalnok halálos vérével.

A legénység félrehúzódott királya útjából. Nem néztem egyikük szemébe sem, nem voltam hajlandó megadni az elégtételt, hogy lássák a rémületemet. Ő gyorsan lépdelt, de egyértelműen sántított. A szám sarka megrándult. Megrúgtam a szekéren, és kis örömöt okozott a tudat, hogy ártottam neki.

Boltíves ajtó vezetett a kerék – vagy ahogy ő hívta, a kormány – alatti fedélközbe. Belökött egy kis kamrába. Szerény hely volt, benne térképekkel és tollakkal borított keskeny asztal és priccs. Sehol semmi dunyha vagy prémek, csak egy kifeszített vászondarab, rajta vastag zsineg, amit a padlóba szögelt nehéz rönkökhöz kötöztek.

Eriknek le kellett hajolnia, hogy ne verje be a fejét az ajtókeretbe. Aztán megállt, és visszafordult, majd egyenként belenézett a legénység néhány kíváncsi tagjának a szemébe.

– Bárki belép ide az engedélyem nélkül, az elveszti a nyelvét.

Azzal becsapta mögöttünk az ajtót. Levette a kalapját, és a priccsre dobta.

Egy lépéssel elhátráltam tőle. Az éjnép tündéi sem voltak apró termetűek, de Vérdalnok hatalmas volt. Nagydarab, félelmetes. A felsőtestén épphogy látszó hegek ezer kérdést vetettek fel, noha biztos voltam benne, hogy ezekre soha nem kapok választ. Sebhelyes volt és viharvert, mégis úgy mozgott, mint aki képes tétovázás nélkül támadni és lesújtani. Akár egy a hullámok között rejtőző igazi kígyó.

Összerezzentem, amikor két kézzel megfogta a kendőmet. Váratlan gyengédséggel oldozta ki a csuklómat, miközben azt kérdezte:

– Tudod, miért raboltalak el, Dalosmadár?

– Elvesztetted a háborút, és nem bírod elfogadni?

Sóhajtott, és félredobta a kendőt.

– Azt sejtettem, hogy naiv vagy, de azt nem tudtam, hogy egyáltalán nincs is eszed.

A sértés ostorként vágott végig rajtam. De nem hagytam, hogy észrevegye.

– Kár, hogy sehogy sem tudok a kedvedben járni.

Szemének vérszínű, alkonyt idéző árnya olyan lett, mint a lángoló éjszaka.

– Biztosra veszem, hogy megtalálod majd a módját. Javasolhatom, hogy fékezd a nyelved akkor, amikor más kezében van az életed?

– Ebben csalódni fogsz. – Rögtön meg is bántam, amit mondtam.

Vérdalnok olyan sebesen mozdult, ahogy a szikra lángra kap. Erős marka rászorult a torkomra. Felhördülve kapkodtam levegő után, amikor egyenes orra hegyét az enyémhez nyomta.

– Miért dacolsz velem? Hiszen te hívtál engem. – Feltépte a ruhám ujját, és a hüvelykjével végigsimított a karomon húzódó jelen. – Nem véletlen, hogy a címeremet találtam rajtad. Mintha hozzám tartoznál.

– Ne hízelegj magadnak! Egy véletlen érintés okozta…

– Milyen érintés? – Elvigyorodott, az ujja hegyének durva bőrkeményedése oldalról végigsimította a nyakamat. – Nem te hívtál át a Hasadékon? Csak úgy tudtam ott átjutni, hogy a védővarázslatok megszűntek. És szerintem neked is közöd volt hozzá. – A tunikája alól Vérdalnok előhúzta az ezüstfecskét. – Össze vagyunk kötve, te és én, attól a pillanattól kezdve, hogy belekezdtél a kis mesédbe.

Sav égette a gyomromat, rám tört az émelygés.

– Az nem volt több egy ostoba lány próbálkozásánál, hogy megvédje a népét – közöltem vele. – Nincs benne semmi varázslat, semmi kötelék. Nem érzek irántad semmit, csupán gyűlöletet.

Erre megvonta az egyik vállát, mintha ez egyáltalán nem zavarná.

– Elismerem, nem értem, hogyan került rád a rúna, de visszavezetett hozzád. Nézz szembe az igazsággal, drágám: te magad csatoltad a láncodat a nyakadra!

Felemeltem az állam, forróság öntötte el az arcomat.

– Tudom, hogy azt hiszed, bosszút kell állnod a családomon. Nem tagadom, hogy az apám megölte a tiédet. Mindannyian ismerjük a történetet.

– Ismered a történetet? – Ezt már szinte üvöltötte. – Az örökkirály halála nem valami mese, amit a kis könyveidben olvastál.

– Utálsz minket a háború miatt, holott a te néped támadott ránk.

– Csak azért, mert a néped megölte Örökkön királyát.

– Húsz forgással ezelőtt történt, és csak miután Thorvald megtámadta népünk egyik tagját. – A dühtől felforrt a vérem. Thorvald megtámadott egy ártatlan nőt, pontosabban az egyik unokanővéremet. Én is láttam a sebhelyet, amit ejtett. Thorvald indokolatlan erőszakos fellépése vezetett oda, hogy apám bárdja felhasítsa a tengeri király szívét.

– Jól tudom, mit tett az apám. – Újabb árnyékok sötétítették el Erik szemét. – És azt is, hogy csak azután tette, hogy a te néped heteken át kínozta az örökösét.

A visszavágásom elporladt a számban. A hegek a nyakán, az ajkán, azok, amiket az inge egyértelműen elrejtett. Thorvaldot még a születésem előtt ölték meg, tíz forgással a nagy háború előtt. Ha igaz, amit Erik állított, akkor őt még kisgyerekként kínozták meg.

Ez nem lehet igaz. A királyok és királynők, a családom, sohasem vetemednének ilyesmire egy kisgyerekkel szemben.

– Hazudsz – szűrtem a szót a fogaimon át.

– Mi értelme lenne?

Vérdalnok egy szekrénykéhez lépett. Benyúlt, és kivett belőle egy üvegcsét, benne bordó színű borral, majd egy fasámlit rúgott ki az asztal alól. Az italt egyszerű ivókürtbe öntötte – elég sötét és sűrű volt ahhoz, hogy eltűnődjem, talán vér.

Egyetlen korty után megnyalta az ajkát, és a nyelve azonnal magához vonzotta a tekintetemet. Hogy lehet egy férfi egyszerre ennyire visszataszító és kívánatos?

– Szeretnéd hinni, hogy hazudok – folytatta. – Mert ha nem így tennél, ez azt jelentené, hogy akik oly gyengéden szeretnek téged, akár ugyanolyan szörnyetegek is lehetnek, mint én.

Nyitott tenyeremmel az asztalra csaptam.

– Hazudsz! Igazságot akarsz szolgáltatni egy olyan királynak, aki ok nélkül támadott a népemre. És most folytatod ezt a hagyományt. Remélem, a poklokban fogsz égni ezért.

– Higgy, amit akarsz, de gondold csak végig. Nem találod furcsának, hogy az a nagyra becsült harcos ismert engem?

– Stieg. – A szívem nagyot dobbant. – A neveden szólított.

– Igen. – A szája vicsorra torzult. – Mit gondolsz, ki őrzött engem az első fogságom alatt? A fogságban, amikor az apám a Hasadékon át érkezett, hogy tanácskozzon az egymással harcoló földi tündékkel, csak azért, hogy aztán becsapják, és az örökösét felhasználva próbálják meg kétségbeesésükben meggyógyítani a haldoklókat.

Az összes istenre!

Stieg félelmetes kardforgató volt. Rorik bálványozta. Sokan imádták őt. Ha tényleg börtönben őrzött egy gyereket, akkor azt csakis… apám utasítására tette.

Megráztam a fejem.

– Nem. Mi értelme lenne elrabolni egy tengeri gyereket? Soha nem tennének ilyet.

– A tünde klánok forgások óta hadakoztak egymással a világaink közötti nagy háború előtt, Dalosmadár. Nem ismered a saját történelmedet? A kétségbeesettek bármit megtennének a túlélésért. – Erik feltépte nyakán az ingét. Összerándultam. A nyakán oldalt, keresztben, végig a torkán, egészen a válláig, fehér, kiálló hegek hálója tekergőzött. Akadtak hosszúak, akadtak rövidek. A legtöbb azokon a helyeken látszott, ahol a test a legjobban vérzett. A hangja fagyosra váltott. – Nemde?

Hányinger kavargott a gyomromban. Lehunytam a szemem.

– Nézz rám! – kiáltotta. Összerezzentem, és a szemem gyorsan felpattant. Vérdalnok felállt, államat a kezébe fogta. – Azt hiszed, hogy a néped ártatlan, és én nem hibáztatlak érte. Honnan is tudhatnád, hogy ez másképp van, amikor egész életedben gonosztevőknek festettek le minket?

– Ők nem tennének olyasmiket, amivel vádolod őket. – Utáltam, hogy a szavaim rekedten szóltak.

Erik hüvelykujjával végigsimított az arcomon.

– Ó, drágám! Azt hiszed, a békéteket szelíd tanmesékkel nyertétek el? Mindannyiunkban ott van a sötétség, és a kétségbeesett túlélési vágy feltárhatja a legkegyetlenebb részeket.

Lélegezz! Koncentrálj! Szerettem volna összeomlani. El akartam menekülni a népemhez, és követelni, hogy árulják el, mi az igazság. Hallottam a szárazföldi háborúkról, amelyek egyesítették a birodalmakat, ami pedig elvezetett a tengerrel vívott harchoz. Tudtam a vérszomjról és a fájdalomról, amit minden királyság elszenvedett.

Lehetséges, hogy annyira elkeseredetten igyekeztek életben tartani egymást, hogy egy ártatlant szipolyoztak ki?

Bármennyire is utáltam bevallani, de egy tengeri hercegfit megkínozni, majd megölni az apját, bőven elegendő oknak tűnt arra, hogy a tenger felkeljen a szárazföld ellen, és még nagyobb háborút vívjanak.

De Vérdalnok hazudott. Hazudnia kellett. Az anyám és az apám soha nem néznék el, hogy egy gyermeket megkínozzanak. Kivéve – és a rettegéstől megfagyott bennem a vér –, hacsak nem történt valami baj valamelyikükkel. A kötelékek erősek népünk tagjai között. Az apám brutális és durva tudott lenni, ha az anyámat bármi veszély fenyegette. És anyám is ugyanilyen lenne. Egyetlen élet sem előzhette meg a családjáét.

Nem húzódtam el Erik érintésétől. Álltam a tekintetét.

– Bármit mondok, te saját magadnak hiszel – feleltem. – Nos, milyen vezeklést rósz ki rám, Vérdalnok?

– Egyelőre örömömet lelem a szenvedésükben és a gyötrődésben, ahogy vissza akarnak szerezni téged. – A szája egyik sarka mosolyra húzódott. – Jobban fogok aludni, ha tudom, hogy arról képzelegnek, miféle szörnyűségeket kell kiállnod.

– Szörnyűségeket, amelyeket terveid szerint hamarosan megvalósítasz, igaz?

– Nem szeretném elrontani a meglepetést. – Erik olyan közel hajolt hozzám, hogy a szája szinte hozzáért az enyémhez. – Mondjuk úgy, hogy te lettél a legértékesebb tulajdonom.

Végigzakatolt a gondolataimon, hogy hányezerféle módon képes felhasználni a vérét a kínzásomra. Kirántottam az államat a kezéből, és tekintetemet a padlódeszkákra szegeztem.

Erik csettintett a nyelvével.

– Felzaklattalak. Nagyon utálom, amikor feldúlt vagy.

– Nem zaklattál fel. – Kerültem a pillantását. – Viszont csalódást okoztál.

Hosszú szünet támadt. Elég hosszú ahhoz, hogy kénytelen legyek kíváncsian felnézni rá. Összeszorította a száját, az értetlenség finom barázdát szántott a két szemöldöke közé. Borzalmas és gyönyörű volt egyszerre.

– Csalódást okoztam neked? Különös válasz. Hogyan tudnék jobban megfelelni az elvárásaidnak mint fogvatartód?

Kegyetlen vigyora úgy hatott rám, mintha karóval döfné át a mellkasomat.

Összekulcsoltam a kezemet a hátam mögött, hogy elrejtsem ujjaim remegését.

– Nevezz bolondnak, ha akarod, de gyerekként kedves voltam hozzád! Most pedig te ezt a kedvességet valami csúfsággá torzítottad – vágtam oda. – Talán nem is benned csalódtam. Talán magamban csalódtam, amiért valaha is azt hittem, hogy egy olyan teremtménynek, mint te, lehet akár morzsányi szíve is.

Csendesen, sőt halkan csendült a hangom. A Vérdalnokokhoz hasonló alakok érzéketlenek voltak mindenre, mégsem bírtam elhallgatni.

– Tedd a legrosszabbat, amit csak tudsz, Vérdalnok! A szívem, amit egykor ostoba leányként feltártam előtted, olyan helyre menekült, ahol nem férhetsz hozzá újra.

Erik erre magához rántott. Melle a mellemhez, csípője a csípőmhöz ért, gonosz tekintetét újra az enyémbe fúrta.

– Megsajnáltál egy fiút, mert tudtad, hogy én mindig fenyegetést fogok jelenteni. Azt akartad, hogy ez a veszély megszelídüljön, szóval ne tégy úgy, mintha jószívűségből lettél volna kedves! A kedvesség nincs ingyen, drágám. Mindig várnak érte valamit cserébe.

Nem hátráltam meg kutató tekintete elől. Felszegtem az állam, az orrunk összeért, miközben azt mondtam:

– Milyen szomorú lét a tiéd, hogy nem érted, mi az őszinte aggodalom.

– Tartsd meg a szánalmadat, és aggódj egy kicsit többet a saját életedért!

Kirántottam a karomat a markából. Hagyta, de perzselő düh égett a szemében. A szavaim valamiképpen ostorként sújtottak le rá. Reméltem, hogy sikerült vért is ontanom.

Nem tudtam változtatni azon, amit tettem, ám Vérdalnok Erik az én hibámból tért vissza a világunkba. Hogy egykor az én népem gonosztevő módjára viselkedett-e, az a jelenben nem sokat számított. Megfizetem az árát, hogy megóvjam őket, mert én hoztam rájuk a vészt, amikor azt hittem, több minden is rejtőzhet egy gaztevő szívében.

Vérdalnok úgy vélte, csak azért látogattam őt, mert féltem attól, amit tenni fog. Soha nem árulom el neki az igazságot.

Hogy magához vonzott, mint egy tengeri áramlat – már kislány koromban is furcsa kíváncsiságot gerjesztett bennem, és valami odavonzott, hogy lássam őt. Ellent kellett volna állnom, ahogyan nem is oly rég meg kellett volna lelnem magamban az erőt, és nemet mondanom a tenger hívásának.

Megrándultam, amikor a keze felemelkedett. A várt ütés azonban elmaradt. Vérdalnok a tenyerével a fa hajótestre vágott, nekinyomva engem a falnak. Ilyen közelről láttam, ahogy a vér lüktet a nyaki erében, és éreztem dühének fanyar illatát.

– Állj bosszút, Vérdalnok! – mondtam nyersen. – Elszántad magad, úgyhogy tedd, amit tenned kell, de én sose fogok ellenük fordulni. Soha nem leszek a bábod, hogy árts nekik. Előbb vágom el a saját torkomat.

Tétovázott, aztán ujjbegyével megérintette felhevült arcomat. Elfordítottam a fejem. A fattyú azonban csak az államon simított végig, mintha csak elmerülne saját gondolatai sötét bugyraiban.

Amikor megszólalt, a hangja fagyos volt, halott – a csontomig hatolt.

– Bárcsak ilyen egyszerű lenne, Dalosmadár! Te vagy a tökéletes, nem várt penge, ami kimetszi a néped szívét. Szenvedni fognak. Te pedig végignézed. Csak amikor térden csúszva könyörögnek, akkor adom meg nekik a vágyott halált.

Ez megőrült. Nem fojtottam vissza tovább a könnyeimet, hagytam, hogy eleredjenek. Nem a szomorúság könnyeit hullattam. Nem, hiszen korábban az én népem lemészárolta az örök népet. És újra meg fogják tenni. Ha a halálom az ára, hogy biztonságban és békében éljenek, boldogan megfizetem. A megvetés könnyeit hullattam.

– Soha nem fogok segíteni, hogy árts azoknak, akiket szeretek.

– Az enyém vagy, és arra használlak, amire csak akarlak. – Hátralépett, és széttárta a karját. – Nézz szembe az igazsággal! Az örökkirályé vagy.

Vérdalnok az ajtó felé fordult. Az ajkam szétnyílt. Most… magamra hagy? Egy olyan gonoszsággal teli alak, mint amilyen ő, bizonyára eljátszadozik a prédájával azelőtt, hogy darabokra tépné.

Ez annyira összezavarta kába gondolataimat, hogy nem tudtam megállni, és nekiszegeztem a kérdést, mielőtt kilépett volna a szobából.

– Mit tervezel tenni velem?

Megállt az ajtóban, kezét a reteszre téve.

– Egyelőre hagylak aludni. Nem akarom, hogy félkegyelműként botorkálj a fáradtságtól. Remélem, tényleg annyira szereted az apádat, amennyire látszik. Mert hamarosan helyette fogsz feküdni a kínpadon.

– Te vagy a félkegyelmű, Vérdalnok Erik – suttogtam. – Azt hiszed, csak az apám jön el értem? Háborút kezdtél az egész világgal. Szétszaggatnak téged, hogy aztán mindenhol a birodalom határai mentén karóba húzva mutogassák a maradványaidat.

– Nos, öleld magadhoz ezt a gondolatot, és álmodj szépeket! Mert ez nem több ennél… csak álom. – Az odakint tündöklő vízre néző kis ablakra mutatott. – Ha megpróbálsz megszökni, odaadlak a legénységemnek, hogy tegyenek veled, amit akarnak. Ha megpróbálsz átjutni a Túlvilágra, örökké magamhoz láncollak. Megértetted? Most pedig aludj, sikoltozz, könyörögj, engem nem érdekel, de fogadd el, hogy az enyém vagy, és mindig is az voltál.

Abban a pillanatban, ahogy kisurrant az ajtón és bezárta maga mögött, lecsúsztam a fal mellett a padlóra.

Most, hogy egyedül maradtam, és senki sem láthatta, zokogásban törtem ki a kudarcom miatt.

13. fejezet

A Dalosmadár

Az ajtó nekicsapódott a hátamnak. Ezt egy bosszús fújtatás követte.

– Ha meghaltál és elvéreztél, akkor rohadtul ki fogok borulni.

Egy női hang. Felemeltem a fejem a hideg padlódeszkákról. Valahol a zokogásom közben nyilván elaludtam, pontosan ott, ahol Vérdalnok hagyott. Vizes hajam kérges hullámokban száradt meg. A tarkómba mintha lángoló kést döftek volna, és ez összekuszálta a gondolataimat.

Az ajtó sarka ezúttal a csípőmnek ütődött. Sietve elkotródtam onnan, a bejárattal szembefordulva, készen, hogy rúgjak vagy karmoljak, amíg nem tudom rátenni a kezem valamilyen fegyverre.

A nő, aki korábban a kormánynál állva gúnyosan mosolygott rám, megbotlott, amikor az ajtó túl hirtelen nyílt ki.

– A fene vigyen el téged! – zsémbelt.

Miután visszanyerte az egyensúlyát, megigazgatta fekete bőrkalapját egyetlen copfba font, kusza haján. Furcsa színe volt, olyan, mint az ezüstös ködé, amelyet sötét zivatarfelhő-foszlányok szőttek át. A bőre sima volt és barna, az orra felett sötét szeplőkkel, a torka közepén pedig rózsaszín heg húzódott. Csupán egy ezüstkarika fúrta át az egyik fülét. Jó pár tengeri tünde hordott csak egyetlen karikát vagy pecket az egyik fülében. Ennek a nőnek azonban nem is volt más választása.

A másik füle befelé görbült, mintha sosem fejlődött volna ki.

Összehúzta sötét, földszínű szemét, amelyet azonban arany és zöld pettyezett, akár az eső utáni erdőt.

– Nem vetted észre az ágyat? A földi tündék ennyire ostobák?

– Azt hiszed, a szavaid megsebeznek?

– Nem, én csak kérdeztem. – A priccsre mutatott. – Nem láttad azt az átkozott ágyat?

Hallgattam. Furcsa, de úgy tűnt, komolyan beszél. Mintha én valami üresfejű tünde lennék, amiért nem fogadtam el a fogvatartóm hálószobájában nagylelkűen felkínált kemény priccset. Egy pillanatra a logikája és szókimondása Mirára emlékeztetett.

A szívemhez kaptam a kezem, annyira hiányzott Mira. Hiányoztak mindannyian.

– A tengerekre! – fakadt ki a nő, és kissé elborzadva bámult rám, amikor megremegett az állam. – Ne mondd, hogy sírni fogsz, amiért nem feküdtél a priccsre! Még mindig ott a ma este.

Ökölbe szorítottam mindkét kezemet, a körmeim a tenyerembe martak, és ezzel tompítottam a gyötrelmet, hogy semmit sem tudok a barátaim sorsáról.

– Arra gondoltam, hogy te… emlékeztetsz egy barátnőmre. Őt kirángatták a harcból, de fogalmam sincs, hogy életben van-e még.

A nő felhúzta a szemöldökét. Talán megdöbbent az őszinteségemtől, amikor gunyoros válaszra számított.

Mi értelme lett volna egymást sértegetnünk? Nála volt fegyver. Nem akartam megkockáztatni, hogy az övén függő kések közül az egyiket felém hajítsa, mielőtt a kezembe kaparinthatom valamelyiket.

Amikor úrrá lett a döbbenetén, vállat vont, és berúgta az ajtót a háta mögött. Dúdolva szelte át a kabint, és feltépett két ajtószárnyat a falban, amiről kiderült, hogy egy beépített szekrény. Odabent többnyire fekete ruhákat pillantottam meg, néhány vérvörös kendőt meg egy ezüsttel szegett zöld kabátot.

A nő nem törődött a ruhákkal, és egy cserép mosdótállal meg egy fa vizeskancsóval tért vissza.

– Most megmosdasz. – Letette a tálat, és intett a fejével. Mint aki nem tűr semmilyen ellentmondást.

– Nehéz ezt egy csepp víz nélkül megtenni.

– Á, neked aztán vág az eszed! – mosolyodott el, és ez elárulta, hogy igazából jól szórakozik. Ez idegesítőbb volt, mint ha gúnyosan tette volna.

Nem akartam tanúja lenni annak, hogy a tengeri nép között is előfordul jó bánásmód vagy egy szemernyi tisztesség. Olyannak akartam látni őket, amilyenné én tettem őket a gondolataimban – hidegnek, kegyetlennek és szörnyűnek.

A nő visszafordult a szekrényhez, és kivett belőle egy sima, sötét felsőt, aminek az ujja bővebb volt, mint amihez szoktam. Majd belenyúlt a vállán átvetett tarisznyába, ahonnan egy mélybíbor szövetruhát dobott egy kupacban az asztallapra.

– Ez az enyém, és elvárom, hogy vigyázz rá. – A nő szája lefittyedt. – Nem szeretem kölcsönadni a holmimat. De abban a pillanatban, hogy megláttalak, tudtam, hogy nekem kell majd minden feneette szeszélyedet kielégítenem, köszönhetően annak, hogy itt senki másnak nincs keble rajtam kívül.

Felhúztam a szemöldökömet.

– Csak mi vagyunk nők a hajón?

– Örökkönben nem sok nő száll tengerre. Főleg nem a királlyal. – Szünetet tartott, lassan vigyor ült ki az ajkára. – Kivéve engem.

Fontolgattam, hogy tovább kérdezősködöm, de aztán minden kíváncsiságomat a megvetés és bizalmatlanság súlyos rétegei alá temettem.

– Mosakodj meg! – folytatta. – Öltözz fel! Kezdesz bűzleni itt bezárva.

– Akkor ne tartsatok bezárva!

– Ó, látni fogod a hajót – vakkantotta. – Azzal bíztak meg, hogy vezesselek körbe az utunk során.

Nagyot nyeltem.

– És pontosan hová tartunk?

– Vissza a királyi városba – felelte. – Ha végig itt henyélsz, a falakkal kezdesz majd beszélgetni. Az olyan szűk szállások, mint ez itt, ahol semmi más nincs körülötted, csak a tenger, kikezdi az elmédet, ha nem foglalod le magad.

Hittem neki. Az ujjaim remegtek, ahogy kigomboltam a maszkabálra vett ruhám számos gombját.

– Tartsd távol tőlem a királyod, és hű árnyékod leszek! – jelentettem ki.

Felhorkant, és úgy rázta meg a fejét, mintha teljesen bolond lennék.

– Nehéz lenne, hiszen ez az ő hajója, földi tünde. Most mosakodj meg, és talán elviszlek a királyhoz, hogy megköszönhesd neki, amiért ilyen sokáig élhettél!

Egy cseppnyi dac tört belőle a felszínre. Jonasra és Alekre gondoltam, és még azok a történetek is eszembe jutottak, amiket anyám éles nyelvéről meséltek, amikor az ellenségeiről beszélt.

Egy lépéssel növeltem a köztünk lévő távolságot.

– Nyilván nem jól hallottad, mit mondtam. Nem megyek a királyhoz.

– De igen.

Az öblös hangtól mindketten megriadtunk.

– Derű. – A nő karba fonta kezét a mellén. – Megmondtam, hogy ne lopakodj így mögém.

A férfi igencsak ijesztő volt. Tagbaszakadt és erős. Izmos válla, mellkasa, és a dudorodó erek az alkarján arra utaltak, hogy nem kevés vaspengét forgatott már.

A haját hátrakötve hordta, és akárcsak Vérdalnok, ő is fekete kendővel gátolta meg, hogy a szemébe lógjon. Egy-egy ezüstkarika volt mindkét fülében, és aranygyűrűk sorjáztak az ujjain. Fekete tintával tetovált koponya és keresztezett tőrök díszítették a mellkasát, ami átsejlett inge fűzőjén, de leginkább lágyan izzó vöröses szemétől futkosott a hideg a hátamon. Tekintete nyersebb volt a királyénál, szeme éjszakai égboltja előtt több lángnyelv lobogott, a vörös pettyekből pedig olyan düh áradt, mely azt üzente, hogy sohase maradjak kettesben vele.

Átlépdelt a szobán, gyűlölködő tekintetét rám szegezte.

– Öltözz fel! Ma találkozol Sewell-lel. A király gályázásra rendelt.

Nem tudtam, mi az a gályázás, azt sem, hogy ki ez a Sewell, de az éjszakáról megmaradt düh és keserűség még ott tombolt bennem.

– Nemet kell mondanom a királyodnak. – A hangom megremegett, ám csak alig, így nem voltam biztos benne, hogy ő észrevette, amit én igen. Ugyanakkor képtelenség volt elrejtenem a félelmem. Igazság szerint azon a hajón senki sem hitte volna el, ha megpróbáltam volna. Az erő azonban nem jelentette azt, hogy nincs jelen a félelem. Ki tudtam húzni magam, dacolhattam az ellenségeimmel, de közben félhettem is.

– Öltözz fel egyedül, vagy én öltöztetlek fel! Nem fogok közben finomkodni. – Közelebb hajolt és halkabbra fogta a hangját. – És hagyom, hogy a legénység végignézze. Örömmel bámulnák meg ezt a különleges zsákmányt. Mert ez vagy, hercegnő. Zsákmány. Kincs. Az egymás között felosztott javak egyike. Te döntesz. Jól ismerem az unokafivéremet…

– Akkor Vérdalnok…

– A királyom és a vérem – mondta. – Biztosíthatlak, ha megsérted, ő azzal viszonozza majd a sértésedet, hogy teljesíti a vágyainkat. Ki tudja, lehet, hogy a legénységi szállásokat… szórakoztatóbbnak találod majd, mint a királyét.

Sav égette a gyomromat.

– Mindannyian förtelmesek vagytok.

– Igen, azok vagyunk. – Meg sem próbált vitatkozni, csak elővett egy furcsa szerkezetet, ami úgy ketyegett, mint otthon a számlapos toronyórák. Soha nem láttam még ilyen miniatűr órát korábban. A városfalakon kívül a népem a napot és az ösztöneit használta arra, hogy megbecsülje az időt. Egy gyors pillantást vetett rá, aztán becsukta az aprócska szerkezetet. – Fél harangütésed van.

– Harangütés? Mi a fene az a harangütés? Harangszó? Egy óraütés?

Megvonta a vállát.

– A harangütés az harangütés.

A nőre néztem. Úgy tartotta fel a szoknyát, mintha nem venné észre, milyen mérgesen cseng Derű hangja.

– Rendben. – Hosszan kifújtam a levegőt. – Menj, én pedig felöltözöm!

Derű látszólag elégedetten elhagyta a szobát. Le kellett hajtani a fejét az ajtóban, amikor kilépett.

Miután eltűnt, a nő felkuncogott.

– Nehogy azt hidd, Derű hazudott, csak hogy megijesszen! Ez a törvény a király hajóján. Bármit is szerzünk menet közben, azt megosztjuk a legénységgel. A király csupán elsőbbséget élvezhet. – A cserép mosdótál mellé egy szekrényből kivett vászonkendőt tett. – Itt nem te irányítasz, szóval miért is gorombáskodsz folyton?

– Mondj meg inkább te valamit! – feleltem. – Te sietnél, ha tudnád, hogy az út végén úgyis a halál vár rád? Vérdalnok azt mondta, szenvedni fogok. Nem vágyom rá, hogy elébe fussak.

Egy pillanatra elgondolkodott a szavaimon, aztán leszegte az állát, arcára töprengő kifejezés telepedett.

– Azt hiszem, ebben van valami.

Nevetséges, de egy pillanatig azt reméltem, talán megcáfolja az állításomat, miszerint a királya meg akar kínozni.

A poklokra, ideje volt felhagyni a kislányos képzelgéssel, hogy bármi mást is jelentek itt, mint az örökkirály ellenségét! A szemében látott pillantás, amikor a cellája rácsain át felolvastam neki, az ott látni vélt sebezhetőség sosem létezett. Nem volt más, mint egy szörnyeteg a hullámok hátán.

– Még mindig nem tudok víz nélkül mosakodni – ismételtem meg korábbi szavaimat.

A nő erre legyintett, és beletette a kezét a cseréptálba. Lehunyt szemmel énekelni kezdett.

Egy lágy, mélabús dalt, aminek a szavait nem értettem.

– Vatn till mín, szafna szaman.

Eltátottam a számat, amikor a kezéről vízpermet ömlött a mosdótálba, mintha csak a cserép könnyezett volna. Háromszor énekelte el a dalt, mire a víz elérte a tál peremét.

Ezután felemelte a tekintetét, és lerázta a vízcseppeket az ujjairól.

– Most már elégedett vagy?

– Ti… ti mind… tudtok vizet idézni?

– Ha Hullámhívó vagy, akkor igen. – Derékban meghajolt. – Hullámhívó Celine-nek hívnak. Egykor erősebb hangom volt, más dolgokhoz. – Az ujjaival önkéntelenül megérintette a torkán a rózsaszín heget.

Vérdalnok. Hullámhívó.

– A neveitek a mágiátokra vagy ilyesmire utalnak?

– Ismét bebizonyítottad, hogy vág az eszed. – A priccs fölé hajolt. – Örökkönben nincsenek családnevek. A nevünket a hangunkban rejlő adottságunkról kapjuk. A csekély mágiával megáldott tengeri nép többségének a hangja rendelkezik valamilyen adottsággal, valamilyen képességgel, amit használni tud. Én az enyémet a tengeri utazásra csiszolgattam, ezért érdemeltem ki a Hullámhívó nevet.

– Szóval a fiola, aminek tegnap suttogtál…

– Közöltem a királyi házzal, hogy visszatérőben vagyunk a Hasadéktól. – Az ablakra mutatott. – Hogy át tudtunk kelni a Hasadékon ennyi idő elteltével, azt az egész királyságban hírül fogják venni. Nagy tömegre számítok, amikor megérkezünk.

Hideg borzongás futott végig a hátamon. Nemcsak az örökkirály bosszújával kellett szembenéznem, hanem bizonyosan az egész királyság érdeklődését is kiváltom majd.

– Kezd kihűlni a víz – mutatott Celine a mosdótálra.

Ha a tengeri tündék nem lennének borzalmasak, azt hihettem volna, hogy Celine szándékosan tette kicsit kellemesebbé a vizet.

Az álarcosbálon viselt ruha kérges rétegekben tapadt a bőrömre. Nem mintha érdekelt volna, hogy az illatom kellemetlenséget okoz az Örökhajón – őszintén szólva, nagyon sok minden olyan szagot árasztott a fedélzeten, mint a szuvas lehelet vagy a megszáradt veríték –, az idegességtől azonban csak úgy bűzlött a hónaljam.

Miközben Celine őrködött, kibújtam a ruhából, és kiszakadt belőlem egy nyögés, amint a nyirkosságtól súlyos szoknya lekerült rólam.

– Itt a szappan. – Celine átvágott a szobán, és kotorászni kezdett a tarisznyájában. Egy nemezerszényt dobott oda nekem. Szappangolyócskákat találtam benne: levendula-, méz- és harmatosmoha-illatúak.

Kimérten megköszöntem. Az a részem, amelyik valamiféle fénysugárra vágyott, amibe kapaszkodhattam ebben a viharban, azt szerette volna, hogy Hullámhívó Celine kedves legyen. De nem volt az. Egy zsarnoki király parancsára cselekedett. És alighanem többeket megölt a népemből.

Mégis, talán ő volt az egyetlen, akivel találkoztam, és anélkül beszélt velem, hogy gondosan megválogatta volna a szavait. Ha valakitől értesüléseket szerezhettem, vagy egy kis betekintést nyújthatott abba, hogyan juthattam ki innen, az ő volt.

– Hullámhívó, Vérdalnok. Milyen más nevek vannak még ezen a hajón?

– Csak nem szeretnéd tudni?

– Ezért kérdeztem.

A nő felhorkant, aztán a homlokát ráncolta, mintha ezt nem is szórakozott horkantásnak szánta volna. A vonásaiban volt valami ravaszság. Mint aki mindig kész megosztani valami pikáns titkot, a bizalmatlanság rétege alatt egyfajta játékosság rejlett.

– Az elsőtiszttel már találkoztál. Őt Szívjáró Derűnek hívják. Larssonnak, a másodtisztnek nincs tengeri hangja, de mi Csontőrnek hívjuk. A nyakában hordott láncot érdemes lesz megnézned. A mágia hiányát ne téveszd össze a gyengeséggel! Biztosíthatlak, hogy ügyes gyilkos.

A sav felkavarodott a gyomromban.

– És mit okoz Derű hangja?

– Kérdezd meg tőle! Derű Harald nagyúrnak, Thorvald király fivérének a fia. Harald odaveszett a nagy háborúban. – A nő gúnyosan elmosolyodott. – Ha azt hiszed, hogy Vérdalnok Erik az egyetlen, aki bosszúra szomjazik a néped ellen, akkor tévedsz. Most pedig ne beszélj annyit, hanem öltözz fel! Már elég tiszta vagy.

Celine türelme nyilvánvalóan elfogyott. Vizet fröcsköltem a hajamra, hogy kisimítsam a kóbor tincseket, aztán felvettem a tőle kapott ruhákat. A felső vékonynak bizonyult, és nem sok mindent hagyott a képzeletre a mellem formáját illetően. A szoknya fodros volt, és túl szorosan simult a derekamra. Kiengedtem egy-két redőt, és Vérdalnok egyik kendőjéből rögtönzött övet csináltam.

Celine tetőtől talpig végigmért, és kurtán bólintott.

– Megteszi. Azt hiszem, most már indulhatunk a posztodra.

14. fejezet

A Dalosmadár

A legénység a kíváncsiság és a megvetés egymásnak feszülő keverékével figyelte, ahogyan Celine a csapóajtóhoz vezetett. A beszélgetések abbamaradtak, a fapipákat szívó tündék megálltak, hogy megbámuljanak. Néhányan felszisszentek, vagy némileg hitetlenkedve mértek végig.

– Sokan harcoltak a háborúban – közölte Celine, és felemelte az alsó fedélzetre nyíló csapóajtót. – Vagyis szembenéztek a földhajlító dádzsoddal, te pedig valamennyire emlékeztetsz rá.

Ennek nyugtalanítania kellett volna, de amikor jobban megnéztem őket, attól csak újabb büszkeségroham áradt szét a testemben. Lappangott ugyan erőszak a szemükben, ám amikor másra is figyeltem, félelmet láttam mellette. A tengeri tündék féltek a népemtől, féltek az apámtól.

A legtöbbjüknél többet tudtam a háborúban kiontott vér okozta fájdalomról, viszont most először nem kezdett el vadul dobogni a szívem vagy tört rám szédülés a véres emlékektől. Ettől inkább enyhe mosolyra húzódott az ajkam, és egyfajta komor büszkeség öntött el attól, hogy ezek az emberek ismerik a népem kegyetlenségét.

Ez egészen addig tartott, amíg Celine le nem vezetett a lépcsőn, és ott ismét szemtől szembe találtam magam az örökkirállyal.

Erik egy oszlopnak támaszkodott, erős teste előtt összefont karral, gúnyos somolygással sebhelyes ajkán. A hegekkel, amelyekről váltig állította, hogy olyanok okozták, akiket szerettem.

A népem brutális volt, annyi szent, de fohászkodtam, hogy erőszakosságuk ne terjedjen ki egy ártatlan megcsonkítására. Ha viszont ez igaz, akkor egy részem nem hibáztathatta kizárólag Vérdalnokot vagy a nyomorult apját mindazért, ami történt.

– Jól aludtál, drágám? – A tekintete végigsiklott az alakomon, és megállapodott a tőle kapott ingén. A szeme hevesen, szinte dühösen villant fel.

– Szörnyen aludtam, köszönöm. Úgy tudom, ma kezdődik a szolgaságom.

Erik felkuncogott.

– Úgy beszélsz, mintha alig várnád, hogy láncot tegyek a nyakadra.

– Soha nem voltam türelmes típus. – Sarokba szorítva, fegyvertelenül, körülöttem a végtelen tengerrel, a jelek szerint egyedül arra nem voltam képes, hogy befogjam a számat. Mintha a nyelvem vágyott volna rá, hogy ellenkezzen a férfival, aki a nyavalyás életemet tartotta a kezében.

Vérdalnok nem úgy tűnt, mintha arra készülne, hogy kibelezzen ezért, sőt, inkább derűsnek látszott.

– Amikor az Örökhajón utazol, kötelességeid vannak, légy bár király vagy a legénység egy tagja. Mind együtt dolgozunk, vagy nem élünk sokáig. Jelenleg két szabad munka van, és úgy gondoltam, jobb lesz neked, ha Sewell-lel gályázol a segédjeként.

Vérdalnok a vállával belökte a hangosan nyikorgó ajtót, ami egy szűk főzőfülkébe vezetett. Furcsa vasdobozt pillantottam meg odabent, benne néhány darab faszénnel. Mellette baltával faragott arcú, távolba révedő tekintetű férfi állt, aki ekkor felénk fordult. Elvigyorodott, kivillantva fehér fogsorát – az egyik elülső foga arany volt.

– Kis angolna, megkóstolod a tőkehalat?

– Ma még nem volt hozzá szerencsém. – Erik maga mellé rántott. – Sewell, társaságot hoztam neked, amíg hazaérünk, és…

– Megkóstolod a tőkehalat, kis angolna? – A férfi grimaszolt, és kivillantotta a fogait.

– Az istenekre, azt mondtam, még nem.

Sewell szeme erre megvillant, de aztán hátat fordított, és motyogott valamit a hálátlan angolnákról, miközben egy koszos törlőronggyal letörölte a tűzhelyet. Még csak rám sem nézett.

Vérdalnok előrelökdösött.

– Tedd, amit Sewell mond, drágám!

– Magára hagysz vele?

– Megijedtél?

– Ha tudni akarod… – Rövid szünetet tartottam, hogy nyeljek egyet, és lehalkítottam a hangom. – Nem igazán tűnik boldognak, hogy kapott egy társat. Mi volt a másik lehetőség?

– Nos, a legénység egyik tagja emlékeztetett egy tiszteletre méltó hagyományra. A hajófeleségére.

– A micsodára?

Vérdalnok vigyora egyre szélesebb lett, amíg meg nem pillantottam éles szemfogainak hegyét.

– A hajó úrnőjére. Magányos tud lenni a tünde ezeken a hosszú utakon, Dalosmadár.

Az epe égette a torkomat.

– Lefogadom, hogy úgy döntesz, inkább Sewell-lel maradsz, igaz?

– Igen. Sewellt választom az átkozott ágyad helyett.

– Azt hiszem, lesz még időd meggondolni magad. – Vérdalnok az ajtóhoz lépett. – Sewell Thorvald uralkodása óta hajózik az Öröktengeren. Egykor jobban tudott bánni a karddal, mint bárki más, akit ismerek, amíg egy kő be nem törte a fejét. Dicsérd a főztjét, tedd, amit mond, és megkedvel téged! Ne bőszítsd fel! A legénység többre értékeli az ő érzéseit a tiédnél.

Pillanatnyi kétségbeesésemben megragadtam a kezét. Az a halvány szikra, amit akkor éreztem felvillanni egy pillanatra, amikor Erik megcsókolt, megperzselte a tenyeremet.

– Hová mész?

– A kormányhoz. – Egyik ujjával végigsimított a járomcsontomon, bosszantó vigyorral az arcán. Sewellnek még odavetette: – Tartsd életben a lányt!

– Kóstoltad már a tőkehalamat, kis angolna? – kérdezte Sewell.

Ám a király már elment.

A fattyú otthagyott engem anélkül, hogy akár egyetlen nyavalyás… tanácsot adott volna, fortyogtam magamban. Mennyire kifordult magából a világom, hogy rettegni kezdtem Vérdalnok Erik távollétében!

A gályázás helyszíne, vagyis a konyha szűk volt, de furcsamód rend uralkodott benne. Vaslábasok és serpenyők lógtak a vágódeszka felett. Cseréptálak, fatányérok, ivókürtök és bádogpoharak sorakoztak a rendezett ládákban.

Engem azonban leginkább a hátsó falra akasztott pengék sora érdekelt. Villás kések lógtak ott, de akadt köztük egy görbe is, vastag pengéjük mind olyan széles, akár a tenyerem. Az örökkirály kinyalhatja a nyavalyás seggemet, ha azt hiszi, hogy egyetlen pillanattal tovább is fegyvertelen maradok.

A szemem sarkából végigmértem a szakácsot. A férfit, aki minden bizonnyal egykor nehéz kardokat forgatott. A válla széles volt és erős, ám gyengéd szempár ült a barna arcban. Nem tudtam megtippelni, hogy mennyire lehet öreg vagy fiatal, de a szakálla kócos volt, és néhány csontgyöngy díszítette vékony fonatait.

Továbbra is úgy nézett rám, mintha betolakodó lennék.

Hátratett kézzel araszoltam a késes falhoz. A férfi még motyogott valamit a hercegi angolnákról – a felét sem értettem annak, amit mondott, de amikor hátat fordított nekem, lekaptam egy kis egyenes pengéjű kést a kampójáról.

– Kisróka ez a lány. Azt hiszi, hogy ravasz – vihogott fel Sewell, miközben egy foltot súrolt a tűzhely szélén.

A fenébe! A kést a hátam mögött szorongattam, és elszorult a torkom.

Amikor az öregember átpillantott a válla felett, a szeme játékosan csillogott.

– A trükkös mancsú kisróka.

Meglengette felém az ujját, és megint felvihogott, amíg az durva köhögésbe nem fúlt.

Megrogyott a vállam.

– Veszélyes fegyvertelenül járkálni itt, ezt megérted, igaz?

– Űz, míg van erő… – dúdolta, aztán megpördült, a szeme résnyire szűkült. – Kóstoltad már a tőkehalamat, kisróka?

Megnyaltam az ajkamat.

– Izé, még… még nem, de biztos nagyon finom.

Sewell fújt egyet.

– Az angolnák és a rókák mentik a menthetőt.

A szavainak nem sok értelme volt. A késsel a kezemben az ajtóhoz mentem, és finoman meglöktem.

– Nem dugnám ki az orrom a sötétbe. Furcsa hullámok öntenek el minket. – Sewell csettintett a nyelvével egyszer, majd megint, aztán belenyúlt az egyik ládába, és egy marék gumót dobott a vágódeszkára. – Ott a pengéd. Szeleteld fel!

Szeletelő mozdulatokat tett, és a késre mutatott, amit eddig úgy rejtegettem, mintha elhinném, hogy nem látta, amint lekaptam a falról.

Erik azt mondta, Sewell egykor félelmetes harcos volt. Elhittem neki. Még mindig fürgének, ugyanakkor gyengédnek is tűnt. Lazítottam a görcsös szorításon, amivel a kést markoltam, és óvatosan a vágódeszkához léptem.

Sewell arca úgy felderült, mintha valami nagy tettet hajtottam volna végre, és ismét szeletelő mozdulatot imitált.

A szám sarka megrándult, majdnem elvigyorodtam, és felkaptam az egyik gumós gyökeret. A szakács végignézett három szeletelést, majd visszafordult a faszenes ládájához, és nyers halcsíkokat tett a tűzhelyre, miközben egy tengerészdalt dúdolt.

Lassan elmúlt a nyugtalanságom, és egy ritmusra dolgoztam a férfival, mintha ez mindig is így lett volna. Sewell többnyire rébuszokban beszélt, időnként azonban világosan, ám így is akadtak szavak, amelyek jelentését meg kellett fejtenem. A csosszanj azt jelentette, hogy azt szeretné, menjek arrébb, a bögröncs ivókürtöt vagy bádogpoharat jelent, a tányérokat pedig húsevőnek, a kanalat kalánnak hívta.

Elfogadtam, hogy róka vagyok neki. Tünde egy olyan földről, ahol rókák éltek. Az angolnák és hullámoncok voltak az ő népe. Vagy legalábbis így feltételeztem.

Izzadság gyöngyözött a homlokomon, miközben segítettem Sewellnek a vízszerű hallevest tálakba kanalazni. A legénység három mogorva tagja, akik egy árva szót sem szóltak hozzám, és az öreg szakácsnak is csak biccentettek, ki-be járkálva vitték el a tálakat a többieknek. A vékony falakon áthallatszó nevetésük annál hangosabb lett, minél több cseresznyés rumot ittak.

Sewell megkocogtatta a karomat, és átnyújtott egy tálat.

– Töltsd meg a róka hasát, mielőtt az angolna hív!

A tekintetem a fatálcára tévedt, amelyen egy kevés kétszersült és egy tál letakart ragu hevert. A király ételét nem a legénységgel együtt szolgálták fel.

Vérdalnok jelenlétében a gyomrom túlságosan összeszorult ahhoz, hogy akár csak el tudjam képzelni az evést. Sewell mellett ez a feszültség megszűnt, és a gyomrom már jelezte, hogy túl sokáig hagytam üresen. Mohón átvettem a tálat, és szürcsölni kezdtem a sós levest – még az sem zavart, hogy lecsöpög az államon.

– Köszönöm. – A párás melegtől a hajókonyhán forróság uralkodott, és ahogy a fogások elkészítésének új keringőjébe kezdtünk, feltűrtem Vérdalnok ingének ujját a könyököm fölé, hogy egy kis hűvös levegő simítson végig verejtékes bőrömön. Amikor visszaadtam Sewellnek a tálat, a tekintete a rúnára szegeződött a karomon.

A tál nagy csattanással esett a padlódeszkákra, és halk nyüszítés tört elő a torkomból, amikor az alkaromat erősen markolva Sewell magához rántott.

– Ne, ne, ne! A rókák meglovagolják a dagályt.

– Sewell – kapkodtam levegő után. – Ez… ez csak egy sebhely.

A férfi ügyet sem vetett rám, és hüvelykujjával végigsimított a rúna vonalain.

– Hazahívott téged a királlyal. Nem a szokásos módi, de furcsa tengerek dobálnak most minket. Ne hagyd, hogy meglássák!

Azzal a kis faszenes dobozhoz ugrott. Sziszegett és káromkodott az orra alatt, amikor a kialvó parázs a bőréhez ért, miközben a sarokból kikanalazta a kormot. Visszasietett hozzám, és a rúnámat befestette korommal.

– Sewell? – Minden izmom megfeszült, amikor a szakács ráhajtogatta az ingujjamat a jelre.

A tekintete olyan lett, mint egy vizesüveg.

– Ne hagyd, hogy meglássák, vagy elrabolnak téged tőle. Lehet, hogy még az angolnádat is elveszik, ahogy a két kis angolnával tették, de mit csinálhattam volna? Muszáj volt azt tennem, kisróka.

– Mit tettél? – suttogtam.

– Megtörtem a szokást. – Kétségbeesés járta át a tekintetét, amibe belesajdult a szívem. Szerette volna elmondani, hogy mi jár a fejében, de a nyelve egyszerűen nem engedte. – Ahogy a róka tette dagálykor.

– Azt akarod mondani, hogy a jel miatt törtem meg a dolgok menetét?

Megsimogatta az arcomat, és bólintott.

– Az okokat nem tudhatjuk, de légy nyugodt, az ifjak szíve nem ugyanolyan, mint a nemzőiké!

Sewell behunyta a szemét. Az állkapcsa megfeszült. Egy hosszú pillanatig úgy tűnt, hogy sikerül összeszednie a szavakat, tudván, hogy nem sok értelme van a mondandójának. Végül azonban csak azok a szavak buktak ki belőle, amelyek eszébe jutottak.

– Az angolnák jelei… – Sewell megveregette a karomat. – Gyógyíts meg mindent!

– Mit gyógyítsak meg? – A hangom alig volt több suttogásnál.

– Ő hívott vissza téged.

A kezébe kapaszkodtam.

– Ki, Sewell? Mondd meg, ki hívott?

– Örökkön. – A hangja tisztán, élesen csendült. Erősen.

Csak egy pillanatig tartott, mielőtt lehorgasztotta a fejét, és ismét rébuszokban kezdett beszélni.

– Hozd vissza, kisróka! – Sewell pislogott, és egy könnycsepp csordult ki a szeméből. – Ne hagyd, hogy elvegyék!

Még egyszer megpaskolta a karomat. Kipislogtam a saját könnyeimet, hogy lássak, és erőlködve elmosolyodtam.

– Értelek, Sewell. Nem… nem hagyom, hogy bárki meglássa. Óvatos leszek.

A férfi nagyot sóhajtott. Csókot nyomott ökölbe szorított kezemre, aztán rám mosolygott, miközben megpaskolta az öklömet. Hamarosan Sewell visszatért a dúdoláshoz és a tengerészdalokhoz. Amikor Celine belépett a szobába, hogy elvigye Vérdalnok ennivalóját, néhány lélegzetvétel erejéig a szakácsot fürkészte. A férfi a válla felett rápillantott, és rávillantott egy mosolyt. A nő viszonozta a mosolyt, aztán mindketten úgy fordultak el, mintha soha nem is álltak volna meg, hogy egymásra nézzenek. Furcsa.

Folytattam az edénysúrolást, közben lehajtottam a fejemet, hogy elrejtsem az arcomra kiülő valódi feszültséget. Mialatt Sewell eltörölgetett néhány tálat, és visszatette őket a ládákba, a hüvelykujjammal végigsimítottam a rúnahegen.

A Hasadék szólított. Vagyis több volt ebben a jelben, mint eddig gondoltam. Muszáj lesz megértenem. Ha olyan erős volt, ahogy Sewell hitte, akkor talán megtaláltam a túlélés egyetlen módját.

Vagy azét, hogy hamarabb végezzenek velem.

15. fejezet

A Dalosmadár

Vagy három napfelkeltényi ideig alig hagytam el a hajókonyhát. Egy kis nyugalomra leltem Sewell és a rébuszai között. Hahotája mélyen a gyomrában kezdődött, majd amikor tovább mesélte képtelen történeteit, és egy különösen humoros részhez ért, el is felejtettem, hogy az Örökhajó fedélzetén vagyok.

El is felejtettem, hogy nem vagyok szabad.

Ilyenkor valami biztonságos helyre képzeltem magam. Felidéztem a parton töltött éjszakákat a barátaimmal, amikor körülültük a tüzet, jókat nevetve azon a nőn, akit éppen Jonas üldözött a szerelmével, vagy hogy Alekszij mennyire igyekezett követni a szabályokat, hogy aztán akkor szegje meg őket, amikor épp kedve tartotta.

Úgy tettem, mintha biztonságban lennék a hajókonyhán, és a családom odakint állna az ajtó előtt.

A harmadik napon haragos fellegek takarták el helyenként a napfényt, és a legénység harsány danolászása kísérteties dúdolásba és kántálásba fordult.

– Angolnaetetés – dörmögte Sewell, miután egymás mellett dolgozva elkészítettük a legénységnek a kétszersültből és sózott heringből álló soványka ebédjét. A tálcára mutatott, amelyen egy adag bogyósgyümölcs-kocsonya volt, amit a szakács az angolnakirálynak tett félre.

Sewell összerezzent, és a falnak dőlt.

– Jól vagy? – kérdeztem, ahogy az utolsó fatányért is a ládába pakoltam.

Fél kézzel hessegetett el.

– Törések és sajgások a farkasokkal tusakodásokból.

Három nap után úgy vettem ki, hogy a farkasok lehetnek a népem. Nem tudtam biztosan, hogy megsértődjek-e, vagy valójában tetszik-e, hogy Sewell kissé vadnak tekint minket. Ahogy az egyik vállát dörzsölgette, úgy sejtettem, hogy a törések és sajgások a háborúban szerzett régi sebei lehetnek.

– Megspórolsz egy sétát? – intett Erik tálcája felé, aztán rám villantotta egyik lassú, ravaszkás mosolyát, ami alig látszott ki drótszerű szakálla alól.

A homlokomat ráncoltam.

– Azt akarod, hogy én vigyem oda? Sewell, mondtam már, hogy a király szörnyen viselkedik, és ha lehet, inkább soha többé nem szeretném megtapasztalni.

Az öreg szakács cöcögött.

– Etesd az angolnát, és melegítsd fel a szíved, kisróka!

Kuncogtam.

– Biztosíthatlak, hogy Vérdalnok etetése nem fogja megmelengetni a rókaszívemet. De neked megteszem.

Újabb adag kormot kentem a rúnámra, hogy enyhítsem a jel miatti aggodalmát, aztán finoman hasba böktem a könyökömmel, miközben elvettem a tálcát. Sewell az ajkához nyomta az ujjait, majd csókot lehelt felém.

– Nem játszol tisztességesen – közöltem vele. – Jössz a rébuszaiddal, de azt hiszem, végig az volt a terved, hogy rávegyél, én végezzem el a feladataidat.

Erre dúdolva és vigyorogva elfordult, és többet nem szólt egy szót sem.

Elég sokáig voltam bezárva a fedélközbe, hogy a csapóajtón kilépve ámultan felhördüljek. Már nem nyílt tenger vett körül bennünket. A sötét hajótest több száz karhosszal fölénk magasodó, kígyószerű szirtek között manőverezett. A szürkével pettyezett fehér kőzet azt az illúziót keltette, mintha a párkányokra fagy és hó rakódott volna.

A víz szelíd volt, de a sorokban ómenek és védővarázslatok részeiként függő csontok rettegést keltettek a zsigereimben.

– Végre ismét kimerészkedtél a legénység közé?

Megijedtem, és majdnem átöntöttem a tányér tartalmát a korláton.

Celine egy vén hordó tetején ült. Az ételre mutatott. Az ajka kegyetlen vigyorra húzódott.

– Már kezdtem azt hinni, hogy Sewell vagy téged is belefőzött a raguba, vagy mi kergettünk az őrületbe.

– Túl sokat képzelsz magatokról. – Hátat fordítottam a korlátnak. – Annyira azért nem vagytok ijesztőek.

Celine arcát a sivár ég felé emelte, és felsóhajtott.

– Persze, persze, földi tünde. Akkor jobb lesz, ha nem remeg úgy a kezed. Mert ha így zörög majd a tálca, Vérdalnok nem fogja elhinni a hazugságaidat.

A fenébe! Ahogy minden egyes lépéssel egyre távolabb kerültem a hajókonyhától, a bőröm mind jobban bizsergett a feszültségemtől, az ezüstkanál pedig folyton nekiütődött a bádogpohárnak. A félelem állandó kísérőm lett, de ha ezt túl akarom élni, akkor ravasznak kellett lennem. Mindent meg kellett tanulnom Örökkönről, amit csak lehetett, különben egyszerűbbnek ígérkezett, ha levetem magam a fedélzetről, és próbát teszek a vízben úszó lényekkel.

Egyet kopogtam, aztán benyomultam Erik magánszállására. A külön töltött napok alatt undorító dolgokat képzeltem róla: hogy csontokat rágcsál és vért iszik. Így megmaradhatott a fejemben démonként.

Erik azonban csalódást okozott. Megint.

Nem rágcsált csontokat vagy ivott vért. Kis asztala fölé hajolt, amelyen megsárgult térkép hevert. Ingén a fűző kiengedett, minek köszönhetően megpillanthattam a nyakában lógó ezüstfecskét és a mellkasát borító fekete tetoválás végét.

Mindkét ingujját felgyűrte, szabadon hagyva az alkarját, így láttam szikár izmai kemény vonalait, és a feszes hegeket, amelyeket gondosan az erei felett ejtettek.

Vérdalnok hitvány alak volt. Egy szörnyen szép hitvány alak. Vajon akarhatunk-e valakit holtan látni, amikor túlságosan is nagy élvezetet nyújt a látványa?

Erik anélkül tekintett fel, hogy megemelte volna a fejét. Szemének sűrű, szaténvörös árnyalata elmélyült.

– Dalosmadár.

– Kígyó. – A tálcát anélkül tettem le a priccsre, hogy ránéztem volna. – Sewell azt üzeni, enned kell.

Már félúton jártam az ajtóig, amikor halk nevetésétől megtorpantam.

– Mondtam, hogy Sewell megkedvel téged.

– Sewell az egyetlen, aki eddig kedvesen bánt velem, és sokkal szórakoztatóbb, mint a többiek, úgyhogy ezt a legnagyobb bóknak veszem.

Erik szájának egyik sarka felfelé kunkorodott.

– Nem fogok vitatkozni veled, kivéve a kedvességet. Ami engem illet, én már eddig is elég kedves voltam.

– Tényleg? – vakkantottam. – A saját tetteid megítélése aggasztó, király uram.

Kuncogott, és visszafordult a térképhez.

– Hol vagyunk? – Az ablakon át láttam, hogy egy másik szirthez kerültünk közelebb.

– Megérkeztünk a Jégfjordokhoz. Sok kisebb sziget található a környéken. – Vérdalnok nem emelte fel a tekintetét. – Két nap múlva megérkezünk a királyi városba.

– Ilyen soká? Nekem mindig azt mondták, hogy az Örökhajó lehetetlen távolságokat is képes volt gyorsan megtenni.

Erik kuncogott.

– Meg is teszünk, drágám. A felszín alatt. De ha jól tudom, a nem tengeri tündék, vagyis ti, az utazásnak ezt a módját… kellemetlennek találjátok. Ezért a hosszabb utat választjuk.

Elhallgattam. Nem akart kitenni ilyen kényelmetlenségnek?

– Nem értelek téged, Vérdalnok.

Erre válaszul mindössze még jobban összeráncolta a homlokát, majd megvonta a vállát, mielőtt visszatért volna a térképéhez. Alig várva, hogy megszabaduljak az egymással viaskodó érzelmeim kataklizmájától, az ajtó felé fordultam, ám ismét megtorpantam. A korom továbbra is eltakarta a karomon a rúnát, de a rózsás szélei kezdtek átderengeni.

Nem kellett volna idejönnöm. Az volt a legbölcsebb, ha minél kevesebbet tartózkodtam a közelében. Hülyeség volt, úgysem érdekelné…

– Vérdalnok!

– Drágám?

– Fel kell tennem neked egy kérdést, és ha egy csepp hálát is érzel a lány iránt, aki megpróbálta életben tartani a lelkedet abban a cellában, arra kérlek, ne gúnyolódj velem, és ne hazudj!

Háttal a királynak ökölbe szorítottam a két kezemet az oldalam mellett, és vártam a kirohanását, amiért ilyen merészen beszéltem vele. Ő azonban csak megköszörülte a torkát. Súlyos lépteinek dobbanásába beleborzongtam.

Élesen beszívtam a levegőt, amikor ráfogott a karomra, és maga felé fordított.

– Tekintsd úgy, hogy ezzel lehetőségem nyílik meghálálni annak a lánynak a népmeséket! – Egyik vállával a falnak dőlt. – Mit akarsz kérdezni?

Lassan lesöpörtem a kormot a rúnáról.

– Sewell meglátta ezt, és… felkavarta. Nos, a maga módján azt tanácsolta, hogy rejtsem el. Ne hagyjam, hogy elvegyék.

– Elvegyék? – Vérdalnok kérges keze a könyököm alá csúszott, és a tenyerébe fogta a rúnát. Másik kezének hüvelykujjával végigsimított a jelen.

– Nem tudom, kikre gondol.

– És te most azért jöttél, hogy erről beszélgess velem?

– Te már láttad. Nem hiszem, hogy rád gondolt.

A szája megfeszült.

– Nem is kérdeztél semmit.

– Tudod, ez mit jelent, vagy hogy miért aggasztja Sewellt?

Vérdalnok óvatosan elengedte a karomat, és feljebb tűrte az egyik ingujját, felfedve a saját rúnáját.

– Ez a jel a Királyok Házából származik. Biztosra veszem, hogy Sewellt ez bizonytalanította el, mert ilyen jelet nő még soha nem viselt.

Eltátottam a szám.

– Soha?

– Soha. Ráadásul hogy nem csak egy nőn, hanem egy földi tündén is legyen? Biztosíthatlak, Dalosmadár, ha akkor van időm, rengeteg kérdést feltettem volna a szobádban.

Ismét megkerülte az asztalt, és kihúzott két széket. Leült az egyikre, és intett a másik felé. Tétováztam, ám végül engedtem a kíváncsiságnak, hogy többet tudjak meg.

– A rúna Örökkön királyi vérvonalának jelképe. Mi a király jelének nevezzük. Rajta van azon a medálon, amit megmutattál nekem azon az éjszakán. – Az utolsó szót gyakorlatilag már köpte. – Az egyetlen lehetőség, ami eszembe jutott, hogy azért került a bőrödre, mert megérintetted, amikor elhoztad nekem.

Mi lesz velem, ha rájön, hogy a törékeny aranykorong megsemmisült? Lenyeltem a torkomba gyűlt csomót. Muszáj lesz beismernem az igazságot. Vérdalnok az apám fejét akarta, de közben én voltam a hibás.

– Van…

– A medált… – kezdett neki Erik velem egyszerre. Aztán elhallgatott. – Mit is mondtál?

Megfagyott bennem a vér.

– Semmit. Te mit mondtál?

– A medál miatt mentem el hozzád – folytatta. – Kell nekem, és talán, ha újra az enyém lesz, akkor magunk mögött hagyhatjuk a… világaink közötti feszültséget.

Erre olyan erővel csikorgattam a fogaimat, hogy azt hittem, menten kitörnek. Ha Vérdalnok igazat beszélt, akkor a békekötés egyetlen lehetősége a tengeri tündékkel meghiúsult. Miattam.

Valamilyen kiutat kellett találnom. Lennie kellett valaminek, amit még megtudhatok, amit felhasználhatok, hogy meggyőzzem a királyt, egy összetört talizmán miatt nem kellene vért ontania. A térdem remegett, ahogy a tartományok térképére bámultam.

– Hogy illenek ebbe a képbe a házaitok? Említetted a Királyok Házát. A tartományokat rokoni szálak fűzik össze?

Erik visszafordította a tekintetét a térképre.

– Örökkönben öt nemesi ház létezik. Mindegyik egy-egy tartományt és a tenger egy-egy ajándékát birtokolja. Mindegyiküknek vannak erősségei és adottságai, amelyeket a királyság javára használnak. Ha egy tengeri tünde dalra fakad, akkor besorolják valamelyik házba.

– Dalra?

– A ti mágiátok a földben él. Valószínűleg már rájöttél, hogy a miénk a hangunkkal fonódik össze.

– De ha házakba sorolnak be titeket, akkor hogyan lehetséges, hogy annyi eltérő képességű tagja van a legénységednek? – kérdeztem.

Egy pillanatig a szemöldökét felhúzva végigmért, mintha a hátsó szándékaimat akarná kitalálni. Részben volt is ilyen szándékom, de ráébredtem, hogy valóban érdekel a válasz. Egy torz részem valahol élvezte, hogy tanulhattam az Örök Királyságról.

Hosszú hallgatás után karba fonta a kezét.

– A mágiánk nem kényszerít minket arra, hogy az eredeti házunkban éljünk. Celine a Királyok Házának szolgálatában áll, noha az a képessége, hogy a tengeren keresztül tud szólni, a Hullámok Házának hangja. A házak rokonságot jelentenek, egyben hatalmat is. Az adókat és az áldozatokat a hangodhoz tartozó háznak fizeted. A tenger hatalma nélküli tündék a Királyok Házának fizetnek és előtte hódolnak.

– Tehát a vérrokonságban álló családok eltérő mágiát is használhatnak?

– A hangunk egyedi – magyarázta Erik. – Ugyanúgy más, mint a hajunk vagy a szemünk színe. Minden ház becses, de a Királyok Háza uralkodik mindenkin. – Rámutatott a karján a rúnajelre. – A királyi vér viseli magán ezt a bélyeget: ez a király jele. Ahogy már mondtam, elképesztő egy olyan nőn látni, aki nem a tenger szülötte.

– Ezt a jelet rád égették?

Kérdő pillantást vetett rám.

– Születésemkor.

– Milyen barbárság! Hordj egy átkozott koronát, hogy lássák, te vagy a király!

– Az nehéz és kényelmetlen – kuncogott Erik. – Mulatságos, hogy egy egyszerű megbélyegzést barbárnak tartasz, miközben te sokkal szörnyűbb dolgokkal fenyegettél.

– Ne tégy úgy, mintha én dagonyáznék a brutalitásban! Nem vagyok olyan, mint te, Vérdalnok.

– De lehetnél. – Erik ismét az asztal fölé hajolt. A szempilláim megrebbentek, amikor ajkát váratlanul majdnem a fülemhez nyomta. – Amikor rád nézek, nem egy nyavalygó foglyot látok. Hanem terveket abban a gyönyörű fejedben, amelyek azóta pörögnek, amióta idehoztalak…

– Használj megfelelőbb szavakat! Elraboltál.

– Szentül hiszem, hogy te azért élsz, hogy ellenkezz velem.

Az asztal alatt megremegett a térdem.

– A szavaim aligha lehetnek fegyverek a pengéd és a legénységed ellen.

Élesen beszívtam a levegőt, amikor az államat a hüvelykje és a mutatóujja közé csippentette.

– Ne add magad olcsón, és ne hidd, hogy nem tartozol a legfélelmetesebb ellenfelek közé! Nincs kétségem, hogy megvan benned az erő az elpusztításomhoz.

– Azt hiszem, ezt az idő majd megmutatja. – Oldalra léptem, hogy kiszabaduljak a markából. Ha tovább maradok, lehet, hogy nem maradt volna erőm, hogy elhúzódjam. – Szóval, ezek a nagyurak is a tanács tagjai, vagy mellőzöd őket?

– Csak álmaimban. – Bosszúsan összeharapta a száját. – A Hasadékon való átkelés szerencsétlen hatása, hogy a nagyurak is megérezhették. Alighanem hamarosan találkoznom kell azokkal az ájtatos fattyakkal.

– Miattam. – Most rezzenéstelenül álltam a tekintetét. – Hogy megbeszéljétek, mit terveznek velem.

Erik újra az asztal fölé hajolt.

– Hogy én mit tervezek veled, Dalosmadár. Nem ők.

A hangja komor volt, akár egy heves vihar. Fenyegetések szőtték át minden szavát, de valami szörnyű nagy baj lehetett velem. Ő volt a legveszélyesebb alak itt a hajón, ő tartotta a kezében az életem, mégis valamiféle nyomorúságos vigaszt leltem a hangjából kicsengő birtoklási vágyban.

– Úgy bámulod a kezedet, mintha valami téged sértőt tett volna, vagy netán azt súgják a gondolataid, hogy ne higgy nekem. – Erik elvigyorodott, amikor elkaptam a tekintetemet az ölemről.

– Csak Sewell szavai jutottak eszembe – feleltem. – Már most is olyan tündék vesznek körül, akik harcoltak a nagy háborúban, és megvetik a népemet. Most pedig kiderült, hogy még egy olyan jelet is viselek, amilyet a királyuk.

– Nem tévedsz, drágám. Sokan, beleértve a házak urait is, viaskodtak Örökkönért. Hatalmasok, és csupán az erszényükhöz meg önmagukhoz hűségesek. Ha elkerülhetem, nem fogsz velük találkozni, hiszen váltságdíjként tekintenek rád, nem pedig…

Amikor a hangja elhalt, oldalra billentettem a fejem.

– Nem pedig, mint mire?

– Nem pedig arra, aki vagy.

Vérdalnok Erik veszélyes volt. Erre számítottam is. De akadtak ilyen váratlan pillanatai, mint ez a mostani. Folyton vártam, hogy mikor esik nekem durván. Igaz, hogy elrabolt, de szinte kétségbeesetten nézett rám, mintha nem is igazán akarna bántani. A fejében azonban tervek kavarogtak, és én jelentettem hozzájuk a kulcsot.

– Mi jár a fejedben, drágám? – Erik kinyújtotta az egyik lábát, és finoman megdörzsölte a csípőjénél. – Nem tudom megítélni, hogy mindjárt háborút indítasz ellenem, vagy sírva fakadsz. Én inkább az elsőt választanám. Imádom, amikor küzdesz velem.

A mellkasomban lévő nyomástól úgy éreztem, mintha mindkettőt kész lettem volna megtenni.

– Bárcsak hallgattam volna az enyéimre, és soha nem szöktem volna ki a börtöncellákhoz!

Habozott, mielőtt válaszolt volna.

– Ugyanazt kívánjuk, noha kétségtelenül más okokból.

A hangjában hirtelen megjelenő fagyosság felerősítette az enyémből kihallatszó tüzességet.

– Akarod tudni, hogy mit gondolok valójában, Vérdalnok?

– Biztosra veszem, hogy mindjárt elmondod.

– Téged teljesen a hatalmába kerített a vérszomj és hatalom iránti őrület.

– Egyetértek. – Elvigyorodott, ám ez inkább gúnyos mosollyá torzult.

– Csak az átkozott aranykorongodat akarod. Kit érdekel, hogy ki hal meg miatta, igaz? Kit érdekel, ha emiatt kitör a háború? – Megcsóváltam a fejem. – Én pedig bolond vagyok, mert olyan sokat töprengtem rajtad és ezen a világon. Még együtt is éreztem a Hasadékra ellened felhelyezett gát miatt. Mostanra viszont rájöttem, hogy nem vagyok több egy istenek verte félnótásnál.

Vérdalnok hagyta, hadd beszéljek, közben úgy vizslatott, mintha minden egyes szavamra figyelne, és ettől a komoly odafigyeléstől felkavarodott a gyomrom.

– Befejezted? – szólalt meg azután a király, de nem rosszindulatúan, hanem mint aki komolyan kérdezi.

Pislogva néztem le a kezemre, és bólintottam.

– Igazad is van. Részben. – Erik megfordította a térképet előttem. – A medál valóban magában hordozza Örökkön hatalmát. Ha valaki más nyeri el, a király tíz forgásig nem támadhatja meg a győztest. És valóban az apádat kell kihívnom. Mielőtt megláttam volna rajtad, én voltam az egyetlen, aki a Királyok Házának jelét viselte.

A térkép egy pontjára mutatott. A papír inkább a tartományokat ábrázolta. Minden területhez egy-egy rúnákkal és címekkel ellátott zászló tartozott. Vérdalnok a legnagyobb tartományra mutatott.

– Egyáltalán miért kell kihívnod az apámat? – Kimerülten leeresztettem. – Miért nem tudtok valamilyen megállapodásra jutni? Ő nem démon, hajlana a békére.

– Te hagynád, hogy az apád gyilkosa kihívás nélkül éljen tovább?

Erre összerándult a gyomrom.

– Gondolom, ha valaha is sikerül a terved, akkor ki fog derülni – feleltem.

Az arca villanása elárulta, hogy megértette. Mintha Vérdalnokként most fogta volna fel, hogyha megöli az apámat, amint tervezte, akkor azután örökké ellenségek leszünk.

Az ajtó hirtelen kivágódott a falnak csapódva. Derű rontott a szobába talpig vértben és a legénység által használt furcsa, görbe kardokkal.

– Vészjelzést kaptunk Skondellből.

Erik azonnal talpon termett.

– Már elterjedt a hír?

Derű megrázta a fejét.

– Nemrég ütöttek rajtuk. Megint Lucien az.

Halk, morajló nevetés tört elő a király mellkasának mélyéről. Kinyújtotta felém a kezét.

– Vérszomjasnak szeretnél lefesteni, Dalosmadár – mondta nyers hangon. – Ma megadom neked erre a lehetőséget.

16. fejezet

A Kígyó

Lucien Skurk nem volt más, mint egy átkozott kalóz. Szélhámos, aki a királyi városban nevelkedett, és még engem is meggyőzött, hogy kisfiú korunkban a tenger iránti szerelmünk miatt rokon lelkek vagyunk. Az én hibám volt, hogy hittem neki. Ez a hiba vezetett ahhoz, hogy a királyi kincstár egy részét el tudta rabolni egy gyors hajóval egyetemben, amit aztán a tenger mélyére vitt.

Én figyelmeztettem a fattyút. Ha hozzányúl még egy szigethez, megüt egy másik nőt, vagy egy másik férfit indokolatlanul kibelez, a pengémre tűzöm a fejét.

Mire odaértem a kormányhoz, a lábamban már lángolt a fájdalom, ugyanakkor szédítő öröm is perzselte a mellkasomat. Lucien egykor becsapott egy ifjú királyt, ám a sorsa most megpecsételődött.

Larsson hajolt át a tatfedélzet korlátján.

– Cel azt a hírt kapta, hogy ez sima rajtaütés. Gondolod, hogy megéri az időt és a vért ez a kitérő? Lucien valódi csúszó-mászó, de aligha jelent veszélyt rád.

Erősebben markoltam a kormány fogantyúit.

– Legutóbb figyelmeztettem azt a fattyút, és már az az egy alkalom is túl sok volt. Napnyugtára hulla lesz.

– Ha te mondod. – Larsson felvillantotta a vigyorát, megbillentette kalapja karimáját, és leugrott a főfedélzetre.

– Mi történik itt?

A fenébe! Dühömben elengedtem Livia kezét, és magára hagytam, hogy egyedül törjön utat magának a nyüzsgő legénység között. Az arca rózsásra pirult a fagyos szélben. Most egy kötélbe kapaszkodott, és a láthatárt fürkészte a tekintetével.

Úgy festett… mintha idetartozna, hozzám, az előttünk elterülő nyílt tengerhez.

Elszakítottam róla a tekintetem.

– Most megkeresünk valakit, hogy az sokkal halottabb legyen, mint amilyen valójában.

– Az istenekre! – fintorodott el. – Úgy beszélsz, mintha a gyilkolás semmiség lenne. Nem változtat meg téged?

Soha nem felejtem el az első alkalmat.

– Jobb ölni, mint ha téged ölnének meg.

A parancsok végigfutottak a legénységen, és mindenki elfoglalta a helyét. Aztán intettem az egyik kezemmel, mire erős, nyirkos szél támadt a hullámok felett, és a vitorlák hangos csattanással megfeszültek.

A hajó szinte fel sem nyögött, ahogy engedelmeskedett vasmarkomnak, és elfordult a fehér szirtfalaktól, hogy visszakanyarodjon Skondell, a kis szigeti falu felé. Nem volt nagy a távolság, és mivel a tengert én uraltam, gyorsan oda tudtunk érni.

Az ottaniak zárkózottak, szerényen, szinte primitív módon éltek, és a ritka dagálylótuszt árulták szerte az egész királyságban. A fekete, szaténszerű szirmoknak erős fájdalomcsillapító hatásuk volt, gyakran használták őket szüléseknél.

De ha rossz kezekbe került, a lótusz veszélyt jelentett.

A szirmaitól megfosztott lótuszszár és a levelek erős hallucinációkat tudtak kiváltani. Az áldozaton rémálomszerű téboly lett úrrá egy teljes napra és éjszakára a legkisebb adagtól is. Az ezzel foglalkozó, rossz szándékú vásárlók kezébe kerülő lótusz fegyverré vált.

Skondell népe évszázadok óta szüretelte a lótuszvirágokat, így járulva hozzá a királyság javaihoz, cserébe a szabadságért, hogy elkülönülve, zavartalanul élhessenek.

Azzal, hogy Skondellen ütött rajta, megszegve a kihirdetett királyi amnesztiát, Lucien jelezte, hogy eljött a farokméregetés ideje. Egyfajta torz próba volt ez, hogy lássa, a király fellép-e ellene. Hamarosan nagyon is megtudja.

Mindkét kezemet a kormányon tartva behunytam a szemem. Halkan dúdoltam, hangom alig volt több suttogásnál a szélben, ám ahhoz elég, hogy hívja a hullámokat, és azok nekünk szolgáljanak.

Méreg és egészség egyaránt keringett az ereimben, de a tenger is. Minden király, aki Örökkön trónján ült, a hullámok felett is uralkodott. A kötelék forró volt, mint egy nyelet keserű tea, és ereje a mellkasom közepéből sugárzott szét és jutott el a tagjaimba. Sűrű köd burkolta be a hajótestet. A dél felől fújó szél dagasztotta kifeszülő vitorláinkat. A tarjagos és éles hajógerinc finoman hasította a hullámokat.

– Celine! – kiáltottam le a fedélzetre. – Te és Viharhozó fedjétek el a hajót!

Celine lustán tisztelgett, és a korláthoz lépett egy állatias külsejű férfi mellé, akinek az egyik szeme helyét szemkötő fedte.

Viharhozó felkavarta a tengert, és összesűrítette a levegőt a hangja erejével. Celine viszont vizet idézett az égre, heves esőzés formájában. Időbe telt, mire az adottsága kifejlődött – elég sokáig tartott, hogy másoknak is feltűnjön, a hangja nem természetes. Mostanra azonban sikerült kapcsolódnia Viharhozó énekéhez, így a feladat egyszerűbb lett. Együtt képesek voltak kásaszerű ködöket és esőfüggönyöket megidézni.

Kisvártatva fekete fellegek gördültek végig a láthatáron, majd elnyelt minket a nedvesség. Az égen vad fényvillanások kígyóztak végig. Amikor megdörrent felettünk az ég, a padlódeszkák megremegtek a talpam alatt.

Livia ugyanabban a pillanatban pislantott fel az égre, amikor kövér esőcseppek kezdtek hullani sima arcára.

Nem menekült fedezékbe. Nem sikoltozott. Egy átokverte percre belefeledkeztem a dalosmadaramba. Ahogy egyre hevesebben zuhogott, ő annál inkább felfelé fordította az arcát, mintha el akarná érni a vihart. A világom jobban érdekelte, mint amennyi undort kiváltott belőle. Minél több időt töltött a közelemben, annál kevésbé tudtam figyelmen kívül hagyni.

Mennydörgés hallatszott, és én elvakkantottam a parancsaimat.

– Készítsétek a lándzsákat! Mozgás, fattyak!

Nem pihensz, míg vége nincs. A hullámsír nekünk gyógyír… érkezett válaszul a tengerészdal.

A legénység nem tétlenkedett, a korlátokhoz rohantak a fedélzet mindkét oldalán. Az egyikük nehéz vaskampókat akasztott egy bizonyos deszkába vert kötélhurokba, és feltépte a fedélzetbe rejtett rekeszt. A következő benyúlt, és kiemelte az oda betuszkolt vékony vascsöveket. A csövek tetején nyílás tátongott a töltéshez, a fenekén egy száj ásított.

– Mik ezek? – suttogta Livia.

– Parázslándzsa a nevük. Kerüld őket! – Odaszóltam Derűnek, hogy vegye át a kormányt. Amint megragadta, én is megfogtam Livia könyökét.

– Nem maradhatsz idefent, Dalosmadár.

– Várj, miért nem?

A lejáróhoz vezettem.

– Erik! – tiltakozott.

– Nagyon élvezem, hogy ilyen szenvedéllyel ejted ki a nevemet – mondtam. – De attól tartok, ennyi nem lesz elég.

– Nem fogsz odalent csapdába ejteni, ha harcba szállsz. Ott nem tudom megvédeni magam, és…

– Igazad van. – A vállammal belöktem a meglazult zsanérzatú konyhaajtót. – Sewell!

A szakács nem riadt meg, noha kés is volt a kezében. Árnyékba boruló szemének pillantásával végigmért, és megpörgette a pengét a kezében.

– Úszni mész?

Elvigyorodtam.

– Úgy tűnik. Figyelj rá!

Sewell szeme felcsillant Livia láttán.

– Eltévedtél, kisróka?

– Nem tévedtem el. – Felszegte az állát, és Sewellhez lépett. – A király azt hiszi, hogy el kell dugnia.

Sewell bólintott.

– Be az odúba, hadd ússzanak az angolnák!

– Hát, a rókák is tudnak úszni. – A lány megsemmisítő pillantást vetett rám, de közben átölelte magát, mintha védekezne. Hogy a fenti fedélzeten felhangzó lármától, vagy tőlem, azt nem tudhattam.

– Ne hagyd el a konyhát! – közöltem. – Mindegy, mit hallasz.

– Nem ígérhetek semmit, Vérdalnok – suttogta.

– Ígérd meg! – Becsaptam az ajtót, mielőtt tovább vitatkozhatott volna. Lucien egy beteg állat volt. Elvinné zsákmányként Liviát, és talán Celine-t is, elkábítaná, meggyalázná, megverné őket, és ahogy erre gondoltam, eszembe jutott egy-két további okos mód, amivel ma a szenvedéseit gyarapítom.

Derű átadta a kormányt, amikor visszatértem.

– Mi a parancs, király? – kiabált fel egy csak Csontosnak hívott férfi az egyik parázslándzsa mellől.

A távoli láthatáron fekete füst gomolygott az égre. Lucien miatt késni fogok, de ennyit szívesen vállaltam.

Hosszan beszívtam a levegőt. A szélben csak úgy duzzadtak a vitorlák. A tenger vadul tajtékzott a hajógerinc körül.

– Mindenki foglalja el a nyavalyás helyét! Lemerülés!

Egyetértő üvöltés dörrent a fedélzeten. A hajó orra alábukott, mintha a hullámok közé merülő lény lenne, a víz a fedélzetre zúdult, és elnyelt bennünket.

17. fejezet

A Dalosmadár

Mennydörgés morajlott a fejünk felett, természetellenes dübörgés, amelyet Celine és a hiányzó szemű férfi idézett meg. Hallottam hátborzongató dúdolásukat, majd az azt követő heves égzengést. Otthon léteztek légi tündék. A poklokra is, Stieg is az volt, és elő tudott idézni erős széllökéseket, de nem úgy, mint a tengeri tündék.

Az ő dalukban erőszak rejlett.

– Sewell, tudod, hogy mi folyik itt?

A szakács abbahagyta a dúdolást. Félbehagyta a súrolást, és ijesztően mozdulatlanná dermedt. Egy pillanatra azt hittem, talán megsértettem, ám amikor a szeme elkerekedett, zakatolni kezdett a szívem.

– A földre, kisróka!

Nem volt időm gondolkodni, sem levegőt venni, mert a mennydörgés megismétlődött, de nem csak az hallatszott. Valami nagyot dörrent valahol a fejem felett. A falak megremegtek. Cserépkancsótornyok és bádogtányérok zuhogtak mindenfelé. Edények és kések hullottak le a kampókról és csattantak nagyot a padlódeszkákon.

Eltakartam a fejem, amikor két súlyos tál a hátamra esett. Fájdalom hasított a vállamba, ahogy az egyik tál pereme belém vájt, mielőtt a padlón csattant volna.

– Maradj lent! Maradj lent! – kiabálta felettem Sewell.

Csak amikor két erős karját a vállam köré fonta, akkor jöttem rá, hogy engem véd. Erős testalkatú volt, de valahogy gyengébbnek tűnt, túl szelídnek egy ilyen hajóhoz. Ez arra sarkallt, hogy én óvjam őt. Megpróbáltam kibújni alóla, de ekkor egy újabb dörrenés fülsiketítő robaja nyelte el a főzőhelyiséget.

A fa hangos reccsenéssel hasadt szét, ahogy a hajó ide-oda imbolygott a viharos tengeren. A kés kiesett a markomból. Megpróbáltam utánamászni, de hátraestem, amikor a hajó az ellenkező irányba dőlt.

– A sötét dagályra, fiúk! – harsogta Sewell az őrület közepén.

Úgy hánykolódtunk ide-oda, mintha egy guruló rumoshordóba szorultunk volna. A harmadik dörrenéstől Sewell a hátsó falnak repült, én pedig követtem. A teste felfogta az enyémet, és fájdalmasan felnyögött, amikor becsapódtam.

Gyorsan lekászálódtam róla, és felsikoltottam. Az egyik vágókés az oldalába fúródott. Nagy vérfolt terjengett koszos tunikáján. A homloka máris verejtékben úszott, ahogy felhördülve megragadta a kés markolatát.

– Ne! – Térdre zuhantam, és megragadtam a csuklóját. – Ne húzd ki! – A hajó ismét megdőlt. A falnak kellett támaszkodnom, hogy ne zuhanjak rá megint az öreg szakácsra, és ne nyomjam mélyebbre a pengét.

– A mindenségit! Sewell, lélegezz velem!

Kuncogott.

– Nem olyan mély ez a harapás, kisróka.

De karcolás sem, mint ahogy azt valószínűleg remélte. Az istenekre! Nem is ismertem ezt a tündét. Minden bizonnyal tucatjával mészárolta le a népemet, ha harcolt a háborúban, engem azonban megvédett. Kedves volt hozzám.

– Sewell – mondtam lélegzet-visszafojtva. – Maradj itt! – Megfogtam a kezét, és rákulcsoltam az ujjait a tűzhely sarkát jelző oszlopra. – Mindjárt visszajövök.

– Sötét az a dagály, kisróka. Jobb, ha az odúban maradsz.

– Hát, eléggé taszít a vér és a halál az odúmban.

– Egen. – Úgy bólintott, mintha a beszélgetésünknek lenne értelme.

– Visszajövök érted. – Csak egyetlen olyan hely akadt a hajón, ahol biztosan találok tiszta gyolcsot. – Ne mozdulj, és a feneette poklokra, ne húzd ki a kést!

Felkaptam az elejtett pengémet, és talpra kecmeregtem, miközben a szívem vadul dobogott. Sewell dúdolt valamit, de a teste úszott a verítékben, és túlságosan sok vér folyt ki a sebéből.

Az alsó fedélzeten végig szövet függőágyak lógtak a mennyezetről. A hátsó részen néhány szoba nyílt, amiről azt gondoltam, hogy mosdók, és itt voltak azok a helyiségek, ahol a legénység étkezett. Izzadság, cserzett bőr és csípős húgyszag ülte meg ezt a részt. A hajó ismét durván előredőlt, én pedig az egyik függőágyba kapaszkodtam.

Átkozott Vérdalnok! Folyton azt kiabálja, hogy tartsák a hajót egyenesben, erre most elszántan ügyködött azon, hogy egy csomóan lerepüljünk a fedélzetről.

A fogaim közé szorítottam a kés pengéjének tompa élét, és mindkét kezemet használva visszanyertem az egyensúlyomat – már a lépcsőnél jártam. Még két újabb vad lökést vészeltem át a vihartépázta hullámok felett, de aztán sikerült elég szélesre kinyitnom a csapóajtót, hogy a kezem átférjen rajta.

– A fenébe! – Egy kötelet erősítettek a fedélzet padlódeszkáihoz, rögzítve az ajtót, csapdába ejtve Sewellt és engem.

Addig fűrészeltem a késsel, amíg el nem szakadt, aztán kilöktem a csapóajtót, és megérkeztem a főfedélzeten dúló káoszba.

Faszilánkok és fekete fémrepeszek repkedtek a fedélzet feletti füst- és hamufelhőben. A legénység tagjai kötéllétrákon kapaszkodtak fel magasan az árbócra. A legtöbben vadul hahotáztak, ahogy Sewell szokott, és a kötélzeten lengtek az Örökhajó és egy másik, kisebb hajó közötti rés felett – utóbbin csak egyetlen árbóc állt a közepén.

Tucatnyian működtették a furcsa vascsöveket, amelyeket a hajótest azon nyílásain dugtak ki, amelyeket addig sosem láttam. Az egyikük kinyitotta a csövek tetején a fedelet, a másik pedig valamiféle borostyánszínű folyadékot öntött bele. Aztán együttes erővel jól megtámasztották a csövet.

A szívem vadul dobogott a mellkasomban, amikor a cső haragosszínű lángot és füstöt köpve nagyot dörrent, és átlőtt egy koponyaméretű fényes gömböt a két hajót elválasztó résen.

A poklokra, mi volt ez?

– Te meg mit keresel itt? – Vérdalnok könyörtelen vasmarokkal fogta a kormány fogantyúit. A kalapja eltűnt, csak a fekete kendő maradt a fején. Bő tunikájának vékony szövetén is látszott, hogy az izmai megfeszülnek a hajó irányítása megkövetelte erőfeszítéstől.

– Menj a fedélközbe! – Fogcsikorgatva meredt rám.

– Sewell megsebesült. – Esélyt sem adtam neki, hogy tiltakozzon, máris berohantam a kabinjába, és feltéptem a szekrényt. – Gyolcs! Gyolcs! Olajok! Merre vannak?

Lerángattam a dunyhákat a priccsről. Csizmák, tunikák és egy pompás, zöld kabát repült szét. Celine nyilván elvitte az olajokat és a vászonkendőket, amikor arra kényszerített, hogy mosakodjam meg, mielőtt elhagyom a kamrát. Gyorsan arra pördültem, ahol a mosdótálat hagytam. Az asztal alatt hevert felborulva.

A hajó megingott, én pedig bevágtam a homlokomat az asztal szélébe. Kábán megdörzsöltem a sebet, mit sem törődve az ujjaimra kenődő forró vérrel, és felkaptam az összehajtogatott vászongyolcsot, és több mosdószappant.

Semmi kétség, a szakács sebét össze kellett varrni, de amíg Vérdalnok nem tudta egyensúlyba hozni a nyavalyás hajóját, addig Sewellnek nyomókötéssel kellett beérnie. Amikor átrohantam az ajtón, belefutottam Celine-be. A fogai hegyesen meredeztek, és a szeméből vér csorgott.

Oldalra döntötte a fejét.

– A király azt mondja, hogy húzd a beled a fedélközbe!

– Mi történt veled?

– Semmi. – Celine megpaskolta az arcát és az ajkait, majd kuncogva megrángatta a fogai végét, és kihúzta őket. Hamisak voltak, amiket az igazi fogaira csúsztatott. – Megrémíti az ostobákat. Most pedig lefelé, vagy ott végzed.

Átmutatott a hajó korlátja felett. Az istenekre! Egy örvénylő lyuk fúrta magát a tenger mélye felé. Az örvény túloldalán egy másik hajót pillantottam meg. Kisebb volt ugyan, de ugyanolyan sötét deszkázatú és vastag vitorlázatú, mint a miénk. Az Örökhajó és a kisebb jármű közötti szakadéknak nem látszott az alja, a legénység mégis felsorakozott a korlátok mentén, a vastag kötélzetet markolva.

– Vidd be őt! – kiabálta túl Larsson az örvény zúgását.

Ezt nem gondolhatta komolyan. A kormánykerék felé kaptam a tekintetem. Erik álla megfeszült. Széles terpeszt vett fel. Gyorsan addig pörgette a kormányt, amíg az meg nem akadt, annyira elfordulva, amennyire csak tudott.

Megragadtam a királyi fedélzetre vezető lépcső korlátját, és kissé elborzadva figyeltem, ahogy a hajó hirtelen letér eddigi útjáról, és orral előre beleveti magát a habzó örvénybe. Mielőtt még akár csak fontolóra vehettem volna, hogy lerohanok a csapóajtón, a víz máris átzúdult rajtam. A tüdőm égett a tengervízben, a vízörvény dühös áramlatai ide-oda rángattak és lökdöstek, azzal fenyegetve, hogy a mélybe taszítanak.

A hajó úgy dülöngélt, mintha valami sziklás, víz alatti domboldalon siklana lefelé. A heves imbolygás és himbálózás felkavarta a gyomromat, aztán a következő lélegzetvételnél az orr ismét a felszín felé fordult. Egyetlen heves rántás, és az Örökhajó áttörte az örvény túloldalán a fehéren tajtékzó hullámokat.

Vérdalnok egész testével dolgozott, hogy uralma alatt tartsa a rángatózó kormánykereket. Hangjából kiérződött az erőlködés, de egyben a düh is, ahogy parancsokat vakkantott a legénységének, hogy készüljenek fel. Hogy mire, arról fogalmam se volt.

– Kapaszkodj, földi tünde! – Celine éles hangja túlharsogta a legénység kiáltásait.

Nem néztem hátra, nem is kérdezősködtem, csak még erősebben markoltam a korlátot. A hajó átsiklott a hullámok között, és addig kanyarodott, amíg már másfajta szögben szelte a tengert. Egyszer vehettem levegőt, aztán fülsiketítő reccsenés tört át a viharon, amikor az Örökhajó fűrészes teste az ellenség gyengébb korlátjának ütközött.

A csontszerű tüskék belecsapódtak a fába, valósággal felnyársalták a másik hajót. Nem volt semmi szünet, semmi kivárás, a legénység tagjai a kötélzetről máris átugráltak a másik fedélzetre.

Egy kéz ragadta meg a tarkómat. A dühtől sötétlő szemű Erik megperdített, és homlokomat a sajátjához húzta.

– Menj le! Most!

– Sewell megsebesült – csattantam fel. – Nem akartam hagyni, hogy elvérezzen, te fattyú!

Csak most vette észre a kezemben a felszerelést. Szúrósan rám nézett, majd egy pillanatra rám is vicsorgott.

– Menj, és zárd be magad mögött azt az átkozott csapóajtót!

Aztán újabb szó nélkül kétszer áttekert egy kötelet a csuklóján, és átlendült a háborgó tenger felett, hogy megütközzön az ellenséggel.

Csipetnyi aggodalom rántotta össze a gyomromat, mint amikor valami bosszant, mintha mondjuk félig nyers húst nyeltem volna. Oktalanság lenne nyugtalankodni amiatt, mi lesz Vérdalnok Erik sorsa. Az igazat megvallva, jobb lenne, ha az istenek elragadnák őt a Túlvilágra.

Sarkon fordultam, eltemettem magamban a nyugtalanságot, és lerohantam a fedélközbe vezető lépcsőn.

18. fejezet

A Dalosmadár

– Sewell! – Sikerült olyan szilárdan megállnom az ajtóban, hogy nem dülöngéltem. Apám erre mondta, hogy ilyen az, amikor valaki tengerjáróvá válik. Még a hosszúhajóinkon is, amikor megkezdődött a dagály, elég komoly egyensúlyérzék kellett ahhoz, hogy a tünde ne bukjon át a korláton.

Úgy emeltem fel a csomagot, mint a csatából hozott zsákmányt, és diadalittas vigyor terült szét az arcomra, amikor láttam, hogy az öreg szakács még lélegzik.

– Ügyes a kisróka – suttogta erőtlenül.

Letérdeltem mellé, és megvizsgáltam a sebét. Nem volt mély, ahogy mondta, viszont a poklokra, rengeteg vért veszített! Finoman megfogtam a kés nyelét.

– Azt hiszem, nyugodtan kihúzhatjuk a pengét anélkül, hogy elvéreznél, de nem lesz kellemes.

– Húzd ki egyenesen, kisróka! – Azzal rám kacsintott egyik józan pillanatában.

– Jó, hogy nincs rajtam nyomás. – Idegesen kuncogtam, és gyolcsot szuszakoltam a penge köré, hogy az feligya a kiömlő vért. Megmarkoltam a nyelet, és elvigyorodtam. – Kezdem azt hinni, hogy tudod… – Ekkor kirántottam a pengét. Sewell felüvöltött a fájdalomtól, de csak szaggatottan fújtatott, ahogy a sebet gyömködtem a gyolccsal. – Úgy, ahogy mondod.

– Gondolj, amit gondolsz, kisróka – mindössze ennyit felelt, mielőtt az ajtó a falnak csapódva kitárult.

– Ne nyúlj hozzá! – visította Celine. Vér mocskolta be a haját, amitől az összecsomósodott. Az eső végigcsorgott az arcán, de láthatóan jobban zavarta a földön fekvő Sewell látványa. Három határozott lépéssel átszelte a helyiséget, oldalba könyökölt és félrelökött. – Mit tettél?

A bosszúság satuként fogott a pofái közé. Kisöpörtem egy hajtincset a homlokomból, és most én löktem arrébb őt, hogy a kezemet ismét a Sewell oldalára nyomott gyolcsra szorítsam.

– Annyit tettem, hogy segítettem neki, miután belezuhant a késbe, miközben a hajó olyan rohadtul dülöngélt.

Úgy terveztem, hogy még jobban megdorgálom, és megtoldom néhány sértéssel, amiért ilyen elővigyázatlanok voltak. Ám elharaptam a mondandómat, amikor láttam, hogy Celine álla remeg.

Nem sokkal ezelőtt a nőnek még hamis, kihegyezett fogak voltak a szájában, most pedig egy kis hússeb láttán… sírt?

– Dörgőhal – mosolygott Sewell Celine-re. – Tartogasd az esődet!

Celine nyelt egyet.

– Ez nem eső. Talán egy kicsit az, mivel olyan rohadtul dühös vagyok a hülye fejedre. Mit gondolsz, hogy csak úgy leszúratod magad? Vége lesz itt mindennek, vénember.

– Vége lesz? – Egyfajta védelmező érzés terjedt szét a mellkasomban.

– Vége lesz! – Celine kissé ingerülten vett szemügyre engem. – Mit gondolsz, ki látja el őt a kedvenc savanyú ribizlijével?

Sewell cuppogott, és a szemét forgatta. Még Celine is kuncogott.

Munkához láttam, és az egyik hosszú gyolcsot az öreg harcos dereka köré tekertem, mialatt Celine segített szoros csomót kötni rá a hasán.

– Össze kell majd varrni – mondtam.

– Igen. – Celine immár csípőre tett kézzel állt. – Megmondom a királynak, de addig nekünk kell ellátnunk, amíg el nem tudjuk vinni egy csontszövőhöz.

– A poklokra, mi az a csontszövő?

– Hogy hívja a néped azt, aki meggyógyítja a nyavalyáitokat?

– Gyógyító?

Celine értetlenül hallgatott egy sort, majd vállat vont.

– Nekem a csontszövő jobban tetszik. Segítsd fel, szükség van ránk a parton!

A vérem egyszerre mintha megsűrűsödött volna, de elfojtottam a nyugtalanságot, és Sewellre koncentráltam.

– Úgy hallottam, hogy Vérdalnok ért a sebgyógyításhoz. Miért nem ő látja el a saját legénységét?

– A vérrel gyógyítás megterhelő, és jelenleg eléggé elfoglalt. – Celine átkarolta a szakács vállát. – Most pedig szedd a lábad! A király nem akarja, hogy egyedül maradj a hajóján. Mindannyian a partra megyünk, kivéve téged, öregember. Eltámogatunk a király ágyáig, és ott alszol egyet.

– Édes dallam ez, Dörgőhal – válaszolta Sewell, majd felnyögött, amikor talpra támogattuk. A lábra állástól frissen előbugyogó vér újból átitatta a kötést, de ettől csak összerezzent, és átkarolta Celine vállát.

Készen rá, hogy ha megbotlana, megtámogassam az öreget, követtem őket felfelé a lépcsőn. Sewell összeszorította a száját, és motyogott valamit az angolnák vérmérsékletéről. Celine azzal ugratta, hogy mivel a királyi ágyban fog aludni, egy napra ő lesz a hajó királya. Igencsak félvállról, mintegy mellékesen beszélt arról, hogy behatolnak Erik szállására, én pedig azon háborogtam, hogy ezzel nem éppen zsarnoki démonnak festi le Vérdalnokot.

Miután a szakácsot elhelyeztük a királyi kabinban, Celine-nel az élen visszatértünk az alsó fedélzetre. A hajótestbe vájt ajtót már leeresztették. A füst elnyomta a friss szellőt, és a dagály tajtékja rózsásra színeződött.

– Beszállás! – intett Celine egy csónak felé. Nagyjából ugyanúgy, mint a nagy hajóban, ebben a közönséges csónakban sem volt semmi egyszerű. Az alakja fűrészes nyílhegyet formált, a korlátokba pedig szemfogaknak tűnő kiálló részeket vertek. Némelyik csorba volt és repedezett a kortól, ám ez csak fokozta gonosz külsejét, az evezők pedig olyannak tűntek, mint a kések, készen arra, hogy átszeljék a hullámokat.

Izzadság gyűlt össze a hónom alatt, a tenyeremen és a tarkómon. Igyekeztem bátran viselkedni az álarcosbálon, amíg le nem dermedtem, amikor Vérdalnok felfedte a kilétét. Aztán ugyanígy tettem az abrakosszekéren az erődben, amikor lábon rúgtam, amíg Rorik meg nem jött, és én elernyedtem megint. Mostanáig minden jogom megvolt rá, hogy átkot szórjak az örökkirályra az aljasságáért.

Miért rángatott le most Vérdalnok a hajóról? Nem engedelmeskedtem a parancsának. Amiatt lehetett dühös. Vagy tucatnyi különböző módon elintézhette, hogy megfizessek ezért, és ettől összeszorult a szívem.

– Azt hiszem, valakinek itt kellene maradnia, hogy vigyázzon…

– Beszállás! – Celine durván megmunkált kardot rántott ki a bőrtokjából. Csak félig húzta ki, de a fenyegetés egyértelmű volt. – Nem kaptam olyan parancsot, hogy ne vágjam le egy-két ujjadat. Talán az egyik szemedet is kiszúrhatom. A türelmem már régen elfogyott. Most pedig beszállás!

Ökölbe szorítottam mindkét kezemet, de engedelmeskedtem. Celine fogta az egyik evezőt, én a másikat, és nagy húzásokkal megindítottuk a csónakot a nyílt, véres vízen.

A parton tűznyelvek nyaldosták a beomlott vályogkunyhókat, a vastag gerendázatú tornyot és a bonyolult mintázatú, rúnafaragású oszlopokat, amik valamiféle kegyhelynek tűntek.

A lángok között, a gomolygó füstben a hajó legénysége újabb alakokat lökdösött a vízpart mellett kuporgók csoportjához. Kivont pengéik láttán nem volt kérdés, hogy hamarosan vér szennyezi majd a homokot. Szidtam magam, amiért a konyhában hagytam a késemet.

Amint a csónak egy homokpadnak ütődött, Celine átugrott az oldalán, térdig gázolva a hullámokban.

– Kifelé! – mondta, és rögzítette az evezőket.

Követtem őt a homokos partra. Egy tucat lépésnyire tőlem árnyék bukkant elő a porból és a ködből. Támolygott, de amikor Vérdalnok kilépett a füstből, már láttam, miért.

Egyik kezével vastag kötelet markolt, ami egy véres alak bokájánál végződött. A hasonló alkatú, sérült lábú Erik sántítva húzta maga után a foglyot.

Csípős epe kaparta a torkomat a fogoly állapotának láttán: a szája sarkából indulva egy vágás félig felhasította az arcát, két ujjának vérzett a vége – kétlem, hogy azok még épek voltak –, és apró kések álltak ki a karjának hátuljából.

A pengék markolatai minden egyes rántásnál elmozdultak és elcsavarodtak a húsban, ami reszelős, dühös fájdalomkiáltásokat váltott ki a férfiból.

Brutális látvány volt. Kegyetlen. Ám lebilincselő is.

Vérdalnok Erik valamiféle torz rabságban tartott. Egyik pillanatban megvetettem őt, a következőben pedig nem tudtam nem nézni fagyos, mégis szép arcát. Mi teremthetett egy ilyen lényt, mint ő? Mi indította ilyen durva büntetésekre?

Ismertem a háborút. Tudtam, milyen egy kivégzés. Erik azonban nyilvánvalóan jobban élvezte a véres játékot, mint magát az eredményt.

Halk zokogást hallottam, és átmenetileg elszakítottam a tekintetemet a királyról. A mellkasom összeszorult. Férfiak és nők, gyerekek és idősek gyűltek össze egy csoportban.

Egyszerű ruhákat viseltek, a legtöbb alig takarta a testüket. Hajukat szoros fonatokba tekerték, vagy szinte teljesen kopaszra borotválták. A felnőttek testékszereket hordtak, karcsú aranyláncok kötötték össze az ajkukat az orrukkal, azt pedig a fülükkel.

A feleségek férjeik mezítelen mellkasán sírtak. Néhány gyerek nyöszörgött, üveges tekintetük az égő kunyhókra szegeződött – úgy nézték, ahogy a falujuk romba dől.

Visszafordultam Vérdalnok foglya felé. Ő okozta ezt a pusztítást. Furcsa érzés vert gyökeret a gyomrom mélyén. Súlyosan tekergett, mint valami szúrós tüskegubó, ami egyre terjedt a testemben, amíg el nem érte az ajkamat. A szám széle mosolyra rándult, ahogy elöntött a kegyetlen izgalom, hogy a kicsik könnyeiért felelős férfi megfizet.

Soha nem öleltem keblemre a vérengzést, de most megborzongtam. Azt akartam, hogy ez a férfi szenvedjen. Egy pillanatig azt akartam, hogy jobban szenvedjen, mint amennyire Vérdalnoknak kívántam ugyanezt.

Nem ismertem ezt az oldalamat.

És az igazat megvallva, megijesztett.

Az örökkirály ledobta a kötelet. A fogoly reszelősen hördült egyet. A király egyetlen sima kézmozdulatára a legénység két tagja a fogoly két hóna alá nyúlt, és nagyjából térdre rángatták.

– A tengerek – szólalt meg Erik komor és öblös hangon, miközben átvett egy kést Larssontól. A válla felett a fogolyra pillantott. – Lucien, kinek a hangja parancsol a tengereknek?

A fogoly vért köpött.

– Nehéz ezt manapság megmondani, Erik.

– Most az. – Vérdalnok megfordult, és elgondolkodva harapta össze a száját. – De nekem nem annyira bonyolult megmondanom. Kíváncsi vagyok, neked ez miért olyan nehéz.

Lucien kaffantott egyet, ám nem felelt.

Erik úgy körözött a férfi körül, mint egy egérre vadászó nagyvad. Minden egyes lépésénél a tenyeréhez ütögette a pengét.

– Milyen céllal jöttél Skondellbe? Az egyetlen, amire következtetni tudok, hogy a lótusz csalt ide, kétségtelenül aljas okokból. – A király most megállt a férfi előtt. – Ki pénzelte ezt a rajtaütést?

– Ó, tengerek királya, te a saját sötét lobogód alatt hajózol. Tudod, hogy egyetlen valamirevaló kalóz sem adja fel azokat, akik pénzelik. Rosszat tesz az üzletnek.

– Hmm. – Erik megvizsgálta a kezében tartott pengét. – Ez egy eléggé tompa kés.

Furcsa volt, hogy ezt mondta. Még furcsább, ahogy Lucien szeme kitágult a rémülettől.

Megriadtam, ahogy Erik a foglyára rontott. Lehet, hogy sántított a sérülés miatt, amit okoztam neki, de igazam lett az elméletemmel kapcsolatban – Vérdalnok Erik egy kígyó volt, gyors és halálos, aki mindig arra várt, hogy lecsaphasson.

Torokhangú sikoly hasított a levegőbe, amikor a kés hegye szörnyű pontossággal Lucien bal szemének sarkába fúródott. A legénység két tagja erre erősebben fogta a férfit. Mindketten megragadták az arcát, mozdulatlanságra kényszerítve, míg Erik… dolgozott.

A király nem vakította meg a férfit, vagyis nem azonnal. Ide-oda rángatta a szemét, játszott vele. Eltakartam a számat, erős hányinger tolult fel a torkomon. Erik lassan kiemelte a szemet, hogy az kidudorodott a szemgödörben, de nem fejezte be a munkát.

Lucien zokogva esdekelt.

– Talán elgondolkodnék egy kis kegyelmen – mondta Vérdalnok olyan nyugodtan, ahogy a nyári szellő susog –, ha elmondanád, ki pénzelte ezt a rajtaütést.

– Fejezd be, az istenekre, fejezd be! – zokogott Lucien, valósággal könyörögve a királynak, hogy szúrja ki a szemét.

– Ki pénzelte? – Erik még jobban kiemelte a szemet.

Kicsit büszke voltam rá, hogy nem én hánytam el magam. Egy férfi a vízparton okádni kezdett, amikor véres ínszálak nyúltak ki a szemgödörből.

Az arcom meg-megrándult, és elöntött a menekülési vágy, hogy addig ússzam, amíg próbára nem teszem a sorsom a Hasadékkal. Ne nézz félre! Ezzel a férfival fogok újra szembekerülni. Talán most azt láttam, amit a jövő tartogatott a számomra. Jobb mindent megtudni, amit csak lehetett.

Így már volt mire összpontosítanom, célt kaptam. Ami a cselekvés vágyát szülte meg bennem, ahelyett, hogy belebolondultam volna.

– Ezek a… szigetek amúgy is… átkozottak – zokogta Lucien. – A lótusz egy… újabb próbálkozás volt egy… gyógyító varázslathoz.

Erik keze mozdulatlanná dermedt, és a sziget északi csücske felé nézett. A füstön és lángon túl csak a felperzselt füvű sötét dombok maradtak. Nyilvánvalóan tűz emésztette fel az ottani zöld növényzetet.

Vagy legalábbis ezt feltételeztem. Amíg a félelem igen apró lángja fel nem lobbant a király szemében.

Aztán pislogott egyet.

– Ki akarta a lótuszokat, Lucien? Narza úrnő?

– Én-én-én nem tudom a nevüket. Anélkül fizettek ki, hogy találkoztam volna velük.

– Milyen célt szolgáltak a lótuszok?

– Lehet, hogy mé-mé-méreg a mételynek. – Lucien felnyögött. – E-egy részéből pedig a bejutásomat akartam meg-megvásárolni a tengeri boszorkányok távoli tengereire.

Vérdalnok ajka mosolyra húzódott, felfedve hegyes szemfogait.

– Köszönöm, Lucien. Nagyon sokat segítettél.

Erik rántott egyet kése nyelén, és kihúzta a hegyét. Borzalmas látvány volt. A szem kiugrott a helyéről, véresen. Látni már egyáltalán nem lehetett vele, és minden bizonnyal nagyon fájhatott.

A király így hagyta.

Lucien vállán letörölte a késről a vért és a többi folyadékot, majd elvigyorodott.

– Te viszont utoljára döntöttél úgy, hogy bizonyítod, egyáltalán nem vagy hűséges a királyságodhoz.

Azzal egyetlen erős szúrással beledöfte a tompa kést Lucien hasának közepébe.

A férfi felüvöltött fájdalmában, és összecsuklott. A király sarkon fordult, és odaszólt Derűnek és Larssonnak, miközben távozott:

– Akasszátok fel a beleinél fogva az öbölben levert karóra. Hogy emlékeztessen rá, mi történik azokkal, akik keresztbe tesznek a királynak.

Erik keze véres lett, ám meg sem próbálta letörölni, ahogy a hegyes állára fröccsent vért sem, miközben felém közeledett. Még jobban megvetettem a lábam a homokban, és kihúztam magam. A szeme olyan vörösen lüktetett, mintha láng égne a szembogara mögött. Túl sok szívdobbanás telt el, mialatt magába szívott, hogy aztán egyetlen pillantással elnyeljen.

Egy szó nélkül viharzott el az összegyűlt falusiak felé.

– Hol van a dair? – kérdezte tőlük.

– Gyere! – Celine bukkant fel a hátam mögött, és megrázta a vállamat. – Utána kell mennünk.

– Hová?

– A sziget dairjével, a hely urával fog beszélni, illetve ebben az esetben az úrnőjével. – A kardja hegyével előremutatott.

Az emberek Erik és egy asszony köré gyűltek. A nő magasabb volt a királynál, szeme akár a holdfény, csontból és bonyolult kidolgozású szövetből készült fejdíszét összecsomózott hajába kötötték. Bőr és gyöngyös pántok díszítették a csuklóját és a felkarját, és fűrészes fogakból készült nyaklánc borította be az egész mellkasát.

A fejüket összedugva, halkan beszélgettek. Az asszony nemigen nyugtalankodott az örökkirály miatt. Bármilyen furcsa is volt, éreztem egy kis tiszteletet. És nem csak a nő részéről. Amikor Erik odaért, lehajtotta a fejét, és a nő tenyerét az ajkához érintette.

Nem úgy, ahogy egy szerető tenné, inkább rituálisan. Mintha a hagyományok szülte köszöntés lett volna.

Az asszony széles taglejtésekkel mutatott körbe a falujában. A népe figyelmesen hallgatta. Hátraléptem, mert amúgy sem hallottam semmit, és borzasztóan szerettem volna frissebb levegőt beszívni.

Celine és a legénység a királyukra és a dairre koncentrált, így senki sem vette észre, hogy otthagytam őket. Lent a parton mostanra elhaltak Lucien sikolyai. Nem akartam megnézni. Számomra ez felért azzal, mintha a saját sorsomra vetettem volna egy pillantást.

A homok elvékonyodott a talpam alatt, utat engedve a vizenyős részeknek és a tenger talaján kibukkanó fűcsomóknak. Vagy aminek fűnek és virágoknak kellett volna lenniük. Megfeketedett szárak és fonnyadt szirmok porladtak szét a lépteim alatt.

Valaki szívott egyet az orrán mögöttem.

Ötlépésnyire tőlem egy kislány állt – fonott haja kontyba kötve –, és egy szövetbabát ölelgetett. Sűrű könnyek csorogtak a piszkos arcán. Rám nézett, aztán a felperzselt földre.

– Tűz volt? – kérdeztem.

A gyermek oldalra döntötte a fejét, és engem méregetett. Talán nem értette, amit mondtam. A parázsló háztetőkre mutattam, aztán vissza a földre.

A lány követte a mozdulataimat, de hamarosan megrázta a fejét. Nyilvánvalóan ő sem értett engem. A szavakat lehetett másképp ejteni, ám a szívfájdalom mindenhol ugyanolyan. A gyermek gyászolta az otthonát és a szépséget, amiről bizton tudtam, hogy valaha létezett itt.

Elmosolyodtam, és közelebb intettem. A saját fúriamágiám eddig eszembe sem jutott. Ugyan mi hasznát venném itt? Kerteket tudtam vele derűsebbé tenni, indákat megvastagítani. A virágokat még élénkebbé, illatosabbá változtathattam.

Eléggé értelmetlen adottság a szorult helyzetemben.

Kellő összpontosítással azonban régebben sikerült meggyógyítanom elhalt földeket, vagy akár kevés termést hozó gabonaféléket. A tűz pusztította földdel még sosem próbálkoztam. Most mégis letérdeltem, és tenyeremet a sötét talajnak nyomtam.

Valami élesen belém mart, mintha csak egy tüske szúrta volna át a bőrömet: ez volt a válasz az érintésemre. De semmi olyan szörnyűséget nem éreztem, amitől ne tudtam volna ott tartani a kezemet. Visszafojtottam a lélegzetem, és vártam, ahogy a fúria ismerős módon felmelegítette a véremet. A béke volt jelen benne, a varázslatban nyugalom áradt, ám akadt ott valami más is, valami sötét. Felhördültem, amikor mintha a föld emlékei ragadták volna meg a tenyeremet, és mélyebbre húztak.

Ne, ne, ne! Újra ne!

Próbáltam elhúzódni, de valami hatalom, valami erő belém kapaszkodott, és olyan mesékkel töltötte meg az elmémet, amilyeneket csak a föld ismer. Az ujjaim alatti talaj fájdalomsikolyai valósággal lyukat fúrtak a gyomromba, felkavarták, de annyira, hogy epe tolult a torkomba. Próbáltam levegőt venni és elhúzódni, mielőtt a fúriám még mélyebbre rántana, de megdermedtem.

Kevesen tudták, hogy a fúriám képes erre: feltárni minden ott történt szörnyűséget. Ezt a felfedezést a tengerrel vívott háború során tettem. Halálos meséket, kínt, támadásokat, gyilkosságot, szenvedést, bármit, ami a földön történt, megéreztem, ha elég mélyre hatoltam.

A háború alatt a föld akaratlanul is kiokádta a borzalmakat, a vért és a rettegést, amit egy gyermeknek soha nem lett volna szabad látnia.

Azóta kordában tartottam a mágiámat. Soha nem mentem túl messzire, mert féltem, hogy újra magával ránt. Itt azonban elég volt csak megérintenem a földet, és az máris szinte megfojtott a kínjaival.

Ezt a helyet nem tűz perzselte fel, ezt már tudtam. Az elmémben árnyékok örvénylettek az egykor élettel teli sziget körül. Aztán furcsa íz rakódott a nyelvemre. Nem a füsté vagy a hamué, amit vártam volna egy tűztől elpusztult vidéken. Valami kesernyés ízt éreztem, mint amilyen a gyógynövényeké és elixíreké, elkeveredve egy olyan egyedi ízzel, mint a szélben hulló esőé.

Már korábban is éreztem mágiát a földben. Minden erő más-más érzelmet sugárzott, másfajta ízt kölcsönzött a talajnak.

Itt varázslat volt jelen. Fekete mágia.

A gyermek mellettem felvisított, de olyan volt, mintha víz alól hallanám. Mégis, ennyi elegendőnek bizonyult, hogy segítsen kiszabadulnom a megtört föld fogságából.

Remegő kézzel nyitottam ki a szemem. Noha kéretlenül rábukkantam annak nyomára, hogy itt valami szörnyűség történt, a lány most mosolygott, és örömében tapsikolt. És az összes pokolra, ahol a kezem megérintette az elfonnyadt virágszárat, ott most ragyogó aranyszínű szirmok bomlottak ki. Soha nem láttam még ilyen virágot. Szögletes szirmai úgy ragyogtak, akárha valóban aranyból lennének, és a levelei leginkább lóheréhez hasonlítottak.

A fekete mágiával kapcsolatos nyugtalanságomat a földbe temettem, és kényszeredetten rámosolyogtam a lányra. Viszonozta a mosolyom, majd visszaszaladt a népéhez, és kiabált valamit, amit nem értettem.

Egy kis büszkeséget éreztem a mellkasomban. A fúriám megrémített, ma azonban legalább egy gyereknek békét hoztam azután, ami itt történt.

De az elégedettségem hamar odalett.

– Mit műveltél, Dalosmadár?

19. fejezet

A Kígyó

Livia felállt a homokból, leporolta a térdét, majd megvetően rám nézett.

– Megmosolygtattam egy gyermeket. Ha ezt ennyire taszítónak találod, akkor vajon ez mit árul el rólad?

Csak félig figyeltem rá. A tekintetemet a sötétség mérgezte földből kihajtó ragyogó virágra szegeztem. A dair közel egy hónapja üzent a királyi városnak, hogy újabb szigetre terjedt át a járvány. Viszont úgy érezte, furcsa helyen jelent meg, és teljesen elkerülte a lótuszmezőket. Most pedig Lucien azért támadott rájuk, hogy elvigye azokat a saját céljaira?

Valami nem tetszett nekem ebben a terjedésben, ez az érzésem pedig csak fokozódott.

Itt, ebben a megátkozott talajba ugyanis az én kis dalosmadaram visszahozta az életet.

A tekintetem ismét az övére rebbent.

– Mit csináltál? Magyarázd el nekem!

– Magyarázzam… – Odafordult az új hajtáshoz. – Én… én a fúriámat használtam. A mágiámat. Ugye tisztában vagy vele, hogy egy földi tündét raboltál el az éjnép klánból? Ez azt jelenti, hogy a képességeink a földhöz kapcsolódnak.

– Ezt én is tudom – csattantam fel. Aznap, amikor a földhajlító király megölte az apámat, egy sziklafalat emelt fel a tenger fenekéről, hogy bizonyítsa hatalmát. – De te mit tettél?

– Meggyógyítottam – felelte lágyan, ám mintha visszafogta volna magát. – Ez az egyik képességem, bár nem vagyok valami jó benne. Az erőm abban rejlik, hogy több életet adjak a már meglévő növényeknek. Felerősítsem őket.

Ennek nem volt semmi értelme. Megdörzsöltem a tarkómon a hegeket, próbáltam megfejteni, hogyan lehetséges mindez. Semmi, sem varázslat, sem ének, sem mágia nem idézett meg életet Örökkönben azóta, hogy ez az elfeketedés elkezdődött, és Skondell szélén már vastag sávok húzódtak.

Most pedig az ellenség vérének egyetlen érintése elég volt ahhoz, hogy új élet csírázzon ki.

De hogyan? Résnyire húztam a szemem.

– Ismételd meg!

Livia nagyot nyelt. Térdre ereszkedett, és remegő ujjakkal a sötét föld felé nyújtotta a kezét. Összerándult, az erőfeszítéstől egy ér kidagadt a homloka közepén, ám lassan egy zöld fűcsomó vetette le magáról az átkot, és még fényesebben zöldellt, mint egykor.

– A tengerekre! – suttogta Celine.

Mögöttem állt. Derű és Larsson is visszatértek, vérben ázott a ruhájuk és a testük, de Celine-hez hasonlóan mindketten tátott szájjal nézték Livia trükkjét.

– Mit gondolsz erről? – dörmögte Larsson az orra alatt.

Livia elhúzta a kezét.

– Ez nem szokványos talaj, ugye? Kicsit furcsa érzés, és mivel mindannyian úgy bámultok, mintha mindjárt lángra lobbannék, szeretném tudni, mi folyik itt.

Senki sem felelt.

A fejemben pörögtek a gondolatok, mégsem vezettek sehová. Hátat fordítottam a lánynak.

– Gyerünk a hajóra! A Toronyba megyünk. – Annyi időre álltam csak meg, hogy elkapjam Derű tunikáját, és közelebb húztam magamhoz. – Gondoskodj róla, hogy Skondell népe a lehető leghamarabb elinduljon a királyi városba!

– És ott hol helyezzük el őket? – csendült komoran a hangja. – Magányos klán az övék, az ősi isteneknek tett fogadalmukkal ellentétes, ha túlságosan szabadosan társulnak a kívülállókkal.

– Ismerem a népemet – feleltem vicsorogva. – A felkészültségembe vetett hitetlenséged igazán sokatmondó. A sötétségről szóló első skondelli jelentés óta tartanak fenn szabad helyeket a klánnak a folyami barlangokban.

Derű arca megenyhült, és volt benne annyi nyavalyás tisztesség, hogy megjuhászodott képet vágjon.

– Az jó hely.

– Valóban? – Elengedtem véres tunikáját, és hátraléptem. – Milyen ostoba király is lettem volna, ha nem emlékszem rá, hogy nekik sötétség kell a napnyugta előtti imáikhoz. De gondold csak továbbra is azt, hogy méltatlan vagyok a koronára, és osztozni fogsz Lucien sorsában!

– Ezek illuzionisták. – Celine mögöttem járkált. – Biztos, hogy csak így lehetett. Szemfényvesztés.

Erősebben megmarkoltam a kormányt. Ám hallgattam.

– Meglepő, hogy képes volt rá. – Larsson egy körtedarabot hámozott a késével, és a szájához emelte. – De nem kell ilyen messze menni a hitetlenkedés birodalmába. Az apja földhajlító. Lehetséges, hogy ő meg földgyógyító. Azért viszed a Toronyba, mert ott kezdődött, ugye?

– Igen – feleltem mereven. Meg kellett tudnom, hogy az Örökkön talajában leghosszabb ideje jelen lévő mérget el lehet-e távolítani. De meg kellett értenem azt is, mi történt Livia mágiájával, miért gyógyította meg a földet, és az miért ijesztette meg őt.

Találkoznom kellett vele – a tengeri boszorkányok és szirének úrnőjével. Narza azonban nem volt hajlandó betenni a lábát a királyi városba. Gyűlöltem őt ezért, ám egyben meg is értettem az indokait.

Az igazat megvallva, nem voltam benne biztos, hogy beleegyezik-e a találkozóba a Toronyban, egy semleges helyen, ahol minden nemesi ház tanácskozásra gyűlhetett Örökkönben, anélkül, hogy lázadástól és aljas üzelmektől kellett volna félnie.

– Celine! Szólítsd Narza úrnőt, és mondd meg neki, hogy Örökkön sorsa függ attól, beleegyezik-e a találkozóba!

Celine szeme elkerekedett.

– Te találkozni… akarsz vele?

– Nincs más választásom. Szükségem van a különleges adottságára.

Felkavarodott a gyomrom a gondolattól, hogy szembenézzek Narzával. Muszáj lesz, de ha az Öröktenger legádázabb tengeri boszorkánya a megszokott módon viselkedik, akkor amiatt Livia még jobban meggyűlöl majd engem, mint eddig. És ha képes rá, akkor gondoskodni fog róla, hogy Livia meglelje a módot, amivel végleg megszabadulhat tőlem.

Celine követte Larssont a lépcsőn a főfedélzetre, ám amikor felért, megtorpant.

– Kockára tette azt a vézna nyakát Sewellért. Nem hagyom, hogy ezután bármi rossz történjen vele, Erik. Tudod, hogy nem fogom hagyni. – Azzal kissé hitetlenkedve, de vigyorogva megrázta a fejét. – Még csak nem is ismerte őt. Vagy nincs semmi esze, vagy nagyobbak a tökei, mint neked.

– Ne kelts feltűnést! Ne hívd fel ránk a figyelmet! Inni akarok, és elfelejteni, hogy dadust kell játszanom. Hallod?

Nem kellett ahhoz Celine éles hangja, hogy tudjam, Livia lépett a fedélzetre. A gyomromban csomó gyűlt, ami szétrepedt, és elárasztotta az egész testemet, valahányszor a dalosmadaram közeledett.

Ahogy a Királyok Házának jele égette a karomat, ahogy eluralkodott rajtam a csillapíthatatlan vágy, hogy rajta legeltessem a szememet most, amikor az enyém lett – mindez jelentett valamit, és jobban szerettem volna, hogy ne jelentsen semmit. Túl sok minden forgott kockán ahhoz, hogy a hercegnőben mást is lássak egy végtelen háborúban használható bábunál.

Nem kellett volna odanéznem. Mégis megtettem.

Celine nadrágját viselte, és megint az egyik átkozott ingembe bújt.

Kezemet ökölbe szorítottam magam mellett. A bőre és az illata beivódott a ruhámba. Bolond voltam. Azzal, hogy egyszerűen csak rágondoltam meztelen testére, úgy elszédültem, mint egy gyarló fiú, aki először fedezi fel a farkát.

Livia szeme elsötétült, amikor meglátott. Minden izma és tagja megfeszült, és láthatóan készen állt vagy elmenekülni, vagy ököllel fejbe vágni.

Egyik könyökömmel a korlátra támaszkodva rávigyorogtam.

– Dalosmadár.

– Kígyó. – Igyekezett nyugodtan viszonozni a pillantásomat, amikor annyira közel léptem hozzá, hogy a mellei minden egyes lélegzetvételnél a mellkasomat súrolták. Sikertelenül próbálkozott. A szeme ide-oda ugrált – mámorító és teljes volt a félelme.

A középső ujjammal kisöpörtem egy tincset a hajából. Nem szoktam senkit gyengéden megérinteni – soha –, így némi elégtételt éreztem, amiért sikerült aláásnom a kettőnk közé emelni próbált védelmét, és felbosszantottam.

Gyűlöljön, átkozzon, nem érdekel, amíg én voltam az első gondolat, ami eszébe jutott reggel és az utolsó éjszaka.

– Ma viselkedj, drágám! – suttogtam. – Itt nincs helye a hirtelen rád törő bátorságrohamoknak.

Livia szája váratlanul gúnyos mosolyra húzódott, és hozzám hajolt.

Azonnal semmi mást nem akartam, csak hátralépni. Hatalmas a különbség aközött, hogy én rontom le az ő határait, mint hogy ő tör be az enyémen át.

A hercegnő tovább fokozta a kellemetlen érzetet, amikor az ujjaival végigsétált a mellkasom közepén.

– Mondok neked valamit, Vérdalnok. – A hangja lágy volt és izgatott. – Amikor erőt vesz rajtam a pillanatnyi bátorság, az nem lesz hirtelen. Lassú lesz. Jól átgondolt. Kivárom, amíg te leszel a markomban. Lehet, hogy észre sem veszed, hogy már megtörtént. Ám abban a pillanatban lecsapok, és csak nézem majd, ahogy vérezni fogsz.

Nem tudtam megállni, hogy ne vigyorodjak el heves, de gyönyörű kijelentése miatt. Ártatlan és szelíd, ám ha eléggé felingerelték, előtört a benne rejlő gonosz szépség. És az enyém volt. Hogy milyen minőségben, még nem döntöttem el: tönkreteszem, manipulálom, magamnak követelem-e. Mindegyiknek megvolt a maga előnye és vonzereje.

– Szeretem, amikor megpróbálsz elcsábítani. – Egyik bársonyos hajtincsét az ujjaim közé csippentettem, és az orromhoz húztam a fürtöket.

Livia összeharapta a száját, de nem mondott semmit.

Larsson csípőjével a korlátnak támaszkodott, háttal a hercegnőnek, és halkan szólalt meg:

– Narza úrnő mindannyiunkat meglepett. Már hajnal előtt megérkezett, és először négyszemközt kíván beszélni veled.

– Persze hogy ezt szeretné. – Megfogtam tengerészkardom markolatát. – Te maradj a nőkkel!

– Tettem valamit, amivel megbántottalak, királyom?

A fattyú úgy kuncogott, mintha nagy győzelmet aratott volna, amikor nem sikerült vidámságomat mogorva ábrázatom mögé rejtenem.

Derű ellenben komor arcot vágott, és a tekintetemet kerülve beszívta édeskés gyógyfüvei füstjét.

– Te velem jössz! – Csupán ennyit mondtam neki, és lesétáltam a pallón a Torony szigetén élők egyre növekvő tömegébe, akik mindannyian a királyukra vártak.

Az istenekre, hogy rühelltem mindannyiukat!

20. fejezet

A Kígyó

Mire elértük a legfelső szobát, a lábam fájdalomtól égett. A Torony csupán ötszintes volt, de addigra a kín már olyan mélyen hatolt a csontjaimba, hogy azt szerettem volna, ha Derű a hátára vesz.

Ökölbe szorítottam mindkét kezem, hogy ne kezdjem el kidörzsölni a görcsöt.

Derű egyre mogorvább képet vágott.

– Itt van Hólyagpipacs. Lehet, hogy akad nála olyan borsolaj, ami neked…

– Még egy szó, és a szájpadlásodra varrom a nyelved.

Derű megvetően felhorkant, de volt annyi esze, hogy hallgasson. Kevesen tudták, hogy a gyerekkori sebeim mennyi bajt okoztak, és nem volt szükségem emlékeztetőre, hogy a népem legtöbb tagja a látható hegeket egy megtört királlyal kapcsolja össze. Egy gyenge királlyal.

Ilyen magasan a földszinti kocsmában zajló tivornya már csak fojtott zajongásnak tűnt. A tornyot aprított fa, kristályos tengeri kövek, kosz és por tartotta össze. Nekünk jól megfelelt. A felső szint falait egy-egy ablak díszítette, hogy minden irányba figyelhessünk, nem fenyeget-e vész.

Egy emelettel lejjebb vették ki a nemesi házak urai a prémekkel és selyemmel ellátott finomabb szobákat. A középső emeleteken voltak a mosdóhelyiségek és az egyszerű hálószobák szalma derékaljakkal és szakadt dunyhákkal. A díszesség nem sokat számított, amikor a helyiségeknek nem volt más rendeltetése, mint hogy valahol gyorsan meg lehessen tölteni egy szerető lyukát, majd visszamenni a kocsmába.

Derű egyszer kopogott az ajtón, majd félreállt.

– Őrködj – utasítottam –, de ha nagyon elhúzódna a dolog, figyelj inkább a hercegnőre! Senki sem nyúlhat hozzá. – A Livia Ferusra vonatkozó kérdésekre muszáj volt választ kapnom. Mintha az Örök Királyság megmentéséért folytatott harcomat valahogy az érte vívott küzdelem váltotta volna fel.

A szoba nem volt nagy, éppen csak befért egy asztal két székkel, meg egy priccs az egyik fal mellett.

Az asztalnál, amelyen magos cipó, csípős fűszernövények és heringolaj sorakozott, a szakadt fekete köpenybe burkolózott öregasszony éppen bekapott egy serclit. Nyelvével hangosan nyaldosta és szürcsölte a lecsöpögő olajat.

– Éljen a király! – köszöntött, és a hangja érdes volt, mintha napok óta üvöltözne.

Felém fordult. Tejfehér szeme vadul ugrált, és bár nem látott, mégis azonnal csapdába ejtett a tekintetével.

– Nincs szükség álruhára, Narza úrnő. – Távol maradtam tőle, és megálltam az ajtó mellett. – Itt csak magunk vagyunk.

Foltos bőrét és szakadt köpönyegét apránként felváltotta valami más, és ez az új Narza már szálegyenesen ült, kihúzta magát, bőre makulátlan lett, és elég sápadt ahhoz, hogy kissé kékes árnyalatot öltsön. Ruhája körbeölelte karcsú alakját, a derekán pedig kék kagylóhéjjal bevont ezüsttőr látszott, ami a sötétben fényesen ragyogott.

Egy izom kezdett lüktetni az államon.

– Nem gondoltam, hogy eljössz.

– Hogyan mondhatnék nemet, amikor a királyom váltig állítja, hogy meglelte a választ Örökkön bajaira?

– Láttam, ahogy az elhalt föld meggyógyul. – Egyetlen merev lépéssel az asztalnál teremtem, leültem, és lesöpörtem onnan a több évszázadosnak tűnő porréteget.

Narza hangosan beszívta a levegőt.

– Hogyan történt?

Az asztal alatt ökölbe szorított kezem megfeszült, az ujjaimon a bőr kifehéredett.

– Apám gyilkosának lánya tette.

– Te bolond! – villant fel a boszorkány üvegesen aranyló szeme. – Új háborút indítottál, amikor már így is megtörtünk.

– Nem indítottam semmit. A földi tündék semmiképp sem kelhetnek át a Hasadékon élve.

– Biztos vagy benne?

Nyugtalanság lobbant a gyomrom mélyén. Nem, nem voltam biztos benne. Ám elmém egy távoli zugába űztem a gondolatot. Amint visszatérünk a királyi városba, elintézem, hogy Livia népe soha ne találja meg őt.

Narza a hallgatásomra a homlokát ráncolta.

– Miért hívtál ide engem?

– Biztosíthatlak, Narza úrnő, hogy téged hívatnálak utolsónak, ha tehetném. De szükségem van az adottságodra, hogy jobban megértsem, milyen hatalommal bír a hercegnő, és tovább gyógyíthassuk a királyságot.

Most a boszorkány hallgatott.

– Nem hallottad, mit mondtam? – kérdeztem, amikor szótlansága már súlyosan nehezedett a vállamra.

– De hallottam. – Narza újra végighúzta a cipót az olajban, ám nem harapott bele. – Nem értem, miért raboltad el a lányt. Olyan sokáig hitted, hogy csak úgy lehetsz örökkirály, ha megszerzed az apád által hátrahagyott csecsebecsét.

– Csecsebecsét? – szökkentem talpra. – A medáltól kapta Örökkön az erejét. Tőled származik az ajándék, mégis lebecsülöd az értékét, amikor nagyobb szükségünk van rá, mint valaha.

– A kérdésemre viszont továbbra sem válaszoltál. Te mindezt elhiszed, mégsem Thorvald csecsebecséjével tértél vissza, hanem egy lánnyal.

– Az a lány a Királyok Házának jelét viseli magán. – A fogamat csikorgattam. A szavak gondolkodás nélkül hagyták el a számat, de sokat adnék érte, ha visszaszívhatnám őket. Minél kevesebben tudtak Livia rúnájáról, annál jobb. Az indulataim azonban úrrá lettek rajtam, ahogy Narza jelenlétében mindig, így az imént árultam el az igazságot a dalosmadaramról annak az asszonynak, akiben a legkevésbé sem bíztam.

– Te magad is láttad?

– Nem mondtam volna, ha nem látom – morogtam.

Narza egyik hegyes körmével az állát ütögette.

– Amikor átmentél a Hasadékon, áruld el, miért azt a partot választottad? A földi tündék összes földje közül miért oda mentél, ahová?

– Az mindegy.

– A segítségemet kérted – csattant fel az asszony. – Én fogom eldönteni, hogy mi mindegy.

Vagy tucatnyi lélegzetvételig csak a falat bámultam.

– Valami odavonzott.

Az elmémben dübörgő bosszúság miatt majdnem elkerülte a figyelmemet, ahogy élesen beszívta a levegőt. Mielőtt rákérdezhettem volna megdöbbenésére, Narza ismét rezzenéstelen arcot vágott.

– Valami odavonzott? A lányhoz?

– A medálhoz. A földhajlító korábban ott járt, nemrég távozott onnan. Váltságdíjként elraboltam hát az örökösét.

– Elraboltad az örökösét, a lányt, akin rajta van a Királyok Házának jele? – Narza felvonta a szemöldökét. – Nem érzel iránta semmit?

Mit is éreztem Livia Ferus iránt? Dühöt, haragot, vágyat, szenvedélyt: az ellentmondásos érzelmek kuszán kavarogtak bennem, valahányszor a hercegnő túl közel került hozzám. Mintha felnyitott volna valamilyen rejtett, a szívem felperzselt peremén lévő barlangot, és kiengedte onnan a napfényt, ami megtörve szóródott szét minden létező irányba, minden létező gondolatba és érzésbe.

– Csak egy bábu – hazudtam. – Eszköz a cél érdekében, amíg vissza nem kapom, ami születésemnél fogva engem illet.

A boszorkány keserűen kuncogott.

– Ti, királyok mind egyformák vagytok. Mindig több hatalomra, több erőre vágytok, és nem látjátok, hogy mi az, ami karnyújtásnyira van tőletek.

– Én vagyok a király – bólintottam erre. – Enyém az Öröktenger hatalma, ez azonban nem elég. Tudod, hogy a királyi hatalom nem határtalan, különben nem adtad volna Thorvaldnak a talizmánt, ami felerősítette az erejét.

– Azt hiszed, tudsz valamit a Thorvald királynak felajánlott ajándékomról, de biztosíthatlak, hogy vannak olyan dolgok, amiket nem értesz. – Narza kinézett az ablakon. Kimondatlan terhek árnyékolták be a vonásait. – Találkozom a földi tündével, hogy megismerd a mágiáját. De csak akkor, ha biztos vagy benne, hogy nem szemfényvesztés volt… Intézd el, hogy újra megtegye!

– Úgy tervezem – feleltem. – Ezért vagyunk itt.

Narza halkan hümmögött erre.

– Remek. Akkor maradok. Ne tudja meg senki, hogy itt vagyok!

Alig figyeltem rá. A fejbőröm bizsergett, és a mellkasomat valamilyen idegen érzés perzselte. Eleinte saját bosszúságomnak tudtam be, ám minél tovább fürkészett Narza, annál jobban felfigyeltem a lassan növekvő feszültségre.

A testemben érzett enyhe remegés valahogy erősebb lett.

Lehajtottam a fejem, és összeszorítottam az ajkamat.

– Te csinálsz velem valamit?

Résnyire húzta a szemét.

– Természetesen nem. Mi az?

– Úgy érzem… – A tenyeremet a mellkasomra szorítottam. Élesen, nehézkesen, hörögve kaptam csak levegőt. A vállam megfeszült, mintha egy láthatatlan erőnek állnának ellen. A tenyerem nyirkos lett a verejtéktől, a szívverésem felgyorsult, de annyira, hogy már szédültem.

A félelem olyan gyengeség volt, amit igyekeztem elrejteni, de ez a félelem… különálló volt. Nem hozzám tartozott.

Valamiféle őrjítő erő tapadt rám, ahogy egy tőlem független érzés kerített hatalmába, mintha azt nekem kellett volna éreznem, pedig nem volt mitől félnem. A szoba dohos lett, mintha nyirkos föld szaga csípte volna az orromat. Köhögtem a torkomba gyűlt szemcséktől. Aztán izzadt pézsmaszagot éreztem. Almás rumtól átjárt forró lehelet töltötte meg a tüdőmet.

– Erik? – Narza fürkészően nézett rám.

– Hogyan lehetséges ez? – A fejem lüktetett; megdörzsöltem hát. – Érzem őt.

A boszorkány festett ajka legörbült.

– A dagály isteneire! Érzed a bábodat?

Mindkét tenyeremmel a fejemhez kaptam, ahogy villámgyors érzetek futottak át az elmémen. Zenét hallottam, lassú, hátborzongató dallamot. Sóvárgást éreztem. Vágyat. Körülöttem nevetés zendült, és sörtől kásás, elmosódott szavak hallatszottak. Aztán egy arcot láttam – kísérteties arcot. Egyszerre rémisztett meg és bilincselt le, ahogy pánsípon játszott. A férfi suttogott valamit. Nem tudtam kivenni.

– Mit tettél, Erik? – Narza tekintete egyszerre tükrözött mámorító aggodalmat, ami szinte belevájódott sima és szögletes vonásaiba, és dühöt, mintha mindannyiunkat kárhozatra ítéltem volna.

Hátraszökkentem, de alig tettem a kezemet a reteszre, amikor a kinti erős kopogtatástól a fejembe szökött a vér.

– Erik! – zúdult be Larsson a szobába, Derűvel a nyomában. – Gyere! Gyere gyorsan! Baj van.

Kirántottam a kést a csizmámból, nem tudván, hogy mi történik, és a hegyét a tengeri boszorkányra szegeztem.

– Tartsd meg a szavad, és maradj a Toronyban, én pedig bebizonyítom, amit a lány varázserejéről mondtam! A viszontlátásra, nagyanyám!

21. fejezet

A Dalosmadár

– Ne hajtsd le a fejed! – sózott rá egyet Celine a lapockámra. A nő nyers volt, de kezdtem azt hinni, hogy nem csak azért, mert utál engem. Inkább azért, mert idegesítette a sok briganti, ahogy engem is.

A karomon felállt a szőr, a vérem pedig túlságosan felforrt. Nem. Most nem ragad magával a félelem. Beharaptam az ajkamat, hogy továbbra is egyenletesen vegyem a levegőt.

Ismeretlen dallamok csendültek fel egy lanton. Csípős fűszernövények és szószok ízletes illatfoszlányai keveredtek a verejték és a mosatlan ruhák bűzébe. A tetőgerendák hangos, ugató nevetést vertek vissza a padlóra.

Megnéztem magamnak a ferde ajtófélfát, a szinte kanócig leégett faggyúgyertyák halvány fényét, füleltem a sarokasztaloknál kijátszott papírkártyák csattogására. Kiválasztottam, ami ismerős volt, és azokat helyeztem a figyelmem középpontjába. Nem volt ez se másmilyen, mint az erőd rakpartjai melletti korcsmák egyike. Hangos, átható szagú, és közönséges.

Amikor a szívdobogásom lecsillapodott, felvettem Celine és Larsson lépteinek ritmusát.

Vérdalnok és Derű itt hagyott minket: valamelyik emeleti szobában akadt dolguk. A tengeri király szinte rá se nézett senkire a ragacsos, harsány kocsma falain kívül elterülő zord városkában.

– Erre! – csapott Celine a karomra, és az egyik sarokasztalra mutatott. – Ott nem leszünk útban. Senki sem fog komolyabb figyelmet szentelni neked.

– És ha mégis?

Larsson kuncogott.

– Remélem, hogy nem fog. A király kénytelen lenne vért ontani, és most a legjobb kabátját vette fel.

Gúnyolódtak velem, ám gyanítottam, hogy egyben figyelmeztettek is. Volt némi igazság a gúnyolódásukban. Egy furcsa birodalomban voltam, ahol mások a szokások és a törvények.

Vérdalnok azt mondta, el akarja nyújtani a kínjaimat, ellenben alig emelt kezet rám, nemhogy pengét. Nem ismertem ezt a játékot, de nagy gondot fordított rá, hogy legénységének két tagja óvjon – nem voltam már teljesen meggyőződve arról, hogy Vérdalnok Erik valóban annyira holtan akar látni, mint amennyire váltig állította.

Fém csattant fához, amikor Celine és Larsson megigazgatták a fegyvereiket, és leültek a sörfoltos székekre. Az asztal mellett egy összegörnyedt, szakadt köpenyes tünde mélabús dallamokat játszott pánsípon, amihez időnként dúdolt.

Elmosolyodtam. A zene, bármilyen egyszerű is volt, enyhítette kissé a nyugtalanságomat.

A félhomályban a szememet meresztgettem, hátha meglátom Vérdalnokot. Senki sem nézett még csak felénk sem. Semmi nem utalt arra, hogy bárki is észrevette volna, hogy egy új hajó legénysége szállt partra. Mintha a vendégeknek fel sem tűnt volna, hogy itt a királyuk.

– Csontőr Larsson. – Egy nő lépett hátulról Larssonhoz, és dundi karjával átfogta a férfi vállát. A tunikája alól láncot húzott elő. Fehér, csiszolt gyöngyök… nem is, üreges ujjcsontok voltak felfűzve az ezüstláncra.

Csontőr. A férfi tehát megőrizte a gyilkosságaiból származó csontokat.

A nő kedvesen vigyorgott, miközben az egyik csontgyönggyel babrált. Az arca bájos volt, de túl sok piros és rózsaszín festéket használt. A haját szoros tekercsekbe tornyozta a fején, ujjaival végisimított Larsson tunikáján, és megtapogatta a mellkasát.

– Régen jártál itt utoljára. Nem akarsz felkeresni?

Larsson felemelte a nő tenyerét, és csókot nyomott az ujjbegyeire.

– Ma nem, Pesha.

A nő lebiggyesztette telt ajkát.

– Eljöttél egészen idáig, és még csak nem is táncolsz?

– A király parancsára teszek így, kedvesem. – Larsson levette a bőrkalapját, és azzal rám mutatott. – Egyelőre veszteg maradok.

Pesha rám szegezte sötét tekintetét, majd kivillantotta a fogait, felfedve, hogy többnek is lereszelték a hegyét. Furcsán festett, mert mintha minden második foga tőr lett volna. Fújtatott egyet, aztán belevetette magát a tömegbe, hogy máshol keressen társaságot.

– Félig sellő. Ritkaság, mivel tengeri tünde nem gyakran lovagol meg uszonyos férfit. – Celine kuncogott, és vérvörös bort öntött a bádogkupába. A kupát egy koccanással letette Larsson elé. – Emiatt Peshát kedvelik itt, Larsson pedig elég szerencsés ahhoz, hogy a nő őt kedvelje. Bocsáss meg, cimbora! Igyál, ma este elég nagy veszteséget szenvedtél el!

A férfi a homlokát ráncolta, de nagyot kortyolt a borból.

– Ó! – Megjátszottam egy kis együttérzést. – Mivel a fogvatartómat kell játszanod, odalettek a hálótársaddal kapcsolatos terveid.

Larsson az ajkához emelte a kupát.

– Bízz bennem, hölgyem, ha időt akarok szánni arra, hogy lefeküdjek valakivel, akkor azt meg is teszem! Méghozzá rendesen.

Eszembe jutott Jonas és hetyke hencegései, ettől pedig hirtelen heves fájdalom nyilallt belém, mintha egy tüzes villám csapott volna le. Hiányoztak a barátaim. A poklokra is, mennyire másképp festene ez a hely, ha itt lennének! Ahelyett, hogy rettegnék, izgalmas kaland lenne egy örökköni korcsmában nevetgélni és iszogatni.

Újra a mélabús zenészre néztem. Melengető, megnyugtató dallamot játszott.

Celine és Larsson a Toronyban uralkodó állapotokról beszélgettek. Megjegyzéseket tettek a vendégek és a kalmárok számáról, és hogy mennyi az ismeretlen tünde. Néha kinevették a hajóstársaikat, amikor azok részegen felbotlottak a saját lábukban.

Rólam tudomást sem vettek. Nem bántam, és továbbra is a kellemes zenére összpontosítottam. A trubadúr felemelte a tekintetét, mintha csak megérezte volna, hogy nézem, és elvigyorodott. Egy kis erőre kapott a figyelmemtől, és megtornáztatta karcsú vállát.

Most, hogy már ki tudtam venni az arcát, a zenész nem tűnt olyan harcedzett külsejűnek, mint gondoltam. Valójában borzasztóan magával ragadó volt. Erős vonások, éles vonalú áll, kis gödröcske fénylő álla közepén.

– Nem az itteni tengerekről származol? – A hangja szelíd volt, akár a nyári éjszaka, és pompás, mint egy őszi délután.

– Nem. – Nem emlékeztem rá, mikor hallottam édesebb hangot az övénél. Minden dallamos szava átjárta a testemet, felforrósította a véremet, összegyűlt a gyomrom mélyén, amíg… a poklokra is, össze kellett szorítanom a combomat ahogy a kéretlen vágy lüktetve megszületett a lábam közén.

Sóhajtottam, hogy ne nyögjek fel.

– Gyönyörű. – Tapsoltam, és némán esdekeltem, hogy még többet kapjak a férfi dalából.

– Mi gyönyör… – Celine követte mozdulatlan tekintetemet, aztán felpattant ültéből. – A rohadt életbe!

Felkiáltottam, amikor kérges kezét mindkét fülemre rácsapta. A trubadúr felállt, tekintetét rám szegezte, pánsípja egyre hangosabb lett. Belemartam Celine kezébe. Hogy merészelte megakadályozni, hogy halljam ezt a csodálatos hangot?

– Hallod a hívást – énekelte a férfi.

De nem mondta ki – nem. Még kimondott szavai sem lehettek olyan unalmasak és sivárak, mint egy köznapi beszélgetés. Minden hangja valóságos dallam volt. Érzéki, mámorító dallam, amitől a mellkasom zihálni kezdett, és a bőröm olyan forró vágytól égett, amilyet azóta nem éreztem, mióta… mióta Vérdalnok átvert a szobámban.

– Ne, földi tünde! – sikoltotta Celine. – Zárd ki! Larsson, hozd ide a királyt! Hozd a királyt!

Ellöktem magamtól Celine-t, és felálltam. Az elmém egy része teljesen tudatában volt annak, hogy a vendégek félbeszakították a mulatozást, és a tusakodásunkat nézték. Nem érdekelt. Hogyan lehetséges, hogy minél tovább játszott a zenész, annál fiatalabbnak tűnt? A bőre olyan volt, mint a megművelt föld, a haja aranyszínű, akár az édes körte.

Elmosolyodott – én pedig majdnem megtántorodtam, amikor a gyötrő vágy rohama lüktetett végig testem középpontján.

– Engedd el, te átkozott tengeri dalnok! – Celine az egyik bádogkupát a trubadúr fejéhez vágta, de nem találta el.

Lehet, hogy elvágom a nő torkát, ha kárt tesz a férfi ének- és játéktehetségében.

A trubadúr elhallgatott, résnyire szűkült tekintettel mérte végig Celine-t, majd kegyetlen vigyort villantott fel.

– Elvesztetted a hangod, kis szirén? Rajta, próbálj leénekelni, csábító!

Szirén? Mily bolondokat beszél az én bájos trubadúrom! Hiszen Celine a hullámokat szólította, nem a szíveket csábította el.

– Mi lenne, ha inkább kivágnám a nyelvedet? – Celine mindezt halkan, vicsorogva mondta. – Engedd el!

– Ez jogomban áll! – kiáltott vissza a férfi, ami csak fokozta a gondolataimban meglévő harmóniát. A szeme sötétebb árnyalatúra váltott, vonásai pedig egy pillanatra ösztövérebbre és beesettebbre torzultak. – Megnyerek egy szívet, rendeztetik az adósságom, és máris itt hagyom ezt a lyukat!

– Ő a királyodé, és…

– Ő az enyém.

Megijedtem, ahogy a trubadúr arca szörnyű, csontvázszerű formát öltött, éles járomcsontokkal, repedezett bőrrel, rothadt fogakkal. Ám a következő lélegzetvételnél, amikor az ajka ismét pánsípja fúvókáihoz ért, a pajzán öröm visszatért.

A szívverésem lelassult.

A testem túlhevült. Verejték gyűlt a homlokomon, és már leginkább csak reszelősen szedtem a levegőt. Féltem, hogy bármelyik pillanatban lángra lobbanhatok, ha a testemre nehezedő nyomást nem elégítem ki. Mielőtt megállhattam volna, a kezem a hasamra csúszott, majd lejjebb, a derekam alá, a combom tövéhez. Ha a trubadúrom nem hoz nekem kielégülést, akkor majd én.

Ekkor egy kéz a csuklómra csapott, és elrántotta a kezemet az övemről.

– Erik? – A neve áhítatos dicshimnuszként hagyta el a számat. A neve gyönyörű volt. Szebb, mint a fejemben szóló dal. Valami az örökkirályban magához húzott, vágyat ébresztett bennem, ami nagyobb volt a trubadúr hátborzongató dallamánál. Erik testemhez nyomódó testének emléke feléledt, és az is – az összes istenekre! –, ahogyan megcsókolt engem a tengerben.

Borzongás futott végig a hátamon. Bármit megtennék, hogy újra megízlelhessem az ajkát.

– Erik. – Végigsimítottam az ujjaimmal borostás állán, hüvelykujjam elidőzött a felső ajkán lévő hegen.

Vérdalnok megfogta mindkét csuklómat, és óvatosan lefejtette magáról a kezemet. Ráförmedt Celine-re és Larssonra.

– Meddig hagytátok, hogy hallgassa a dalt?

– Mi alig hallottuk – felelte Celine kissé kétségbeesetten. – Tudod, hogy engem elzsibbasztanak a dalaik, Larsson pedig a nőket kedveli.

Mit hallottak? Ó, igen! Hát a trubadúromat!

Megragadtam Erik kezét, és előrerángattam.

– Hallanod kell ezt a dalt! Gyönyörű.

– Igen, drágám. Már hallottam. – Átnézett a vállam felett. – Fejezd be, tengeri dalnok! Ő nem a tiéd.

– Még a király sem tarthatja őt távol tőlem – felelte a trubadúr. – Jog szerint enyém a szív, amit elrabolok. Esküt tettem az adósságomról.

Erik felsóhajtott. A válla megrogyott, ahogy megadta magát.

– Csak most szereztem meg őt, és máris el kell engednem. – Szembefordult a furcsa trubadúrral, és kinyújtotta az egyik kezét. – Az örökkirály elfogadja az esküdet, és felszabadít.

A trubadúr torz vigyorral hagyta abba a játékot, hogy megszorítsa a király kezét. Minden nagyon gyorsan történt. Abban a pillanatban, hogy Erik megragadta a trubadúr kezét, saját kezének első két ujjába mélyesztette hegyes fogait, amíg a vér el nem öntötte a kézfejét.

A király ezután mindenféle figyelmeztetés nélkül a véres ujjbegyeit a trubadúr fülébe nyomta. Lehet, hogy sikítottam, ebben nem voltam biztos, mert a legtöbb hangot elnyomta egy csontrepesztő sikoly.

A trubadúr a fülét szorongatva térdre rogyott. Gyönyörű arca eltorzult, és valami rémségessé hasadt szét. Bőrfoszlányok hiányoztak az orcáján, és a vastag ínszálakon átlátszottak sárgás fogai. Minden szín kifutott a képéből. Még csak nem is sápadt volt, hanem szinte áttetsző.

A király karon ragadott, és magához húzott.

– Nincs olyan szolgai eskü, ami erősebb lenne a királyod szavánál.

– Énekelj! – zokogta a trubadúr. – Énekelj, könyörgök!

Megrándult. A füléből mintha habzó tengervíz fröcskölt volna elő. Borzalmas szeme fennakadt. Az állkapcsa megfeszült, a fogain keresztül szűrve a szót könyörgött a királynak, hogy mentse meg.

Mostanra tömeg verődött körénk. Senki sem próbált segíteni a haldokló, összecsuklott tengeri dalnokon – a legtöbben úgy nézték, mintha az este vidám látványossága lenne. Néhány tekintet rám szegeződött, kíváncsian, talán kissé nyugtalankodva. Még mindig Vérdalnokhoz simultam, és testének keménysége örjítővé fokozta a bőrömet hevítő állandó forróságot. Körmeimet a karjába vájtam, muszáj volt közelebb tudnom magamhoz.

A poklokra is, térdre borultam és könyörögtem volna, ha ügyes kezével ismét megérinti a testemet!

Még inkább hozzásimultam, nekifeszültem, enyhülést kerestem a combjaim között kelt sajgásra.

Erik a homlokát ráncolta, és átvonszolt a tömegen, hogy aztán megálljon Larsson előtt. A férfi jóképű volt, az álla erős, és pont a kellő mértékben szakállas. Gondolkodás nélkül végigsimítottam Larsson karjának ívén. Az istenekre, milyen erős!

Vérdalnok furcsa sziszegést hallatott, és visszarántott.

– Hozd a főzetet, Larsson!

Nem is kellett sokáig gondolkodnom azon, mennyire tetszik a neve. Larsson. Nem annyira, mint amennyire a Vérdalnok Eriket szerettem kimondani, de majdnem.

Larsson kuncogott.

– Hívhatsz, ahogy csak akarsz, hölgyem. Leszek én Vérdalnok neked egy est…

– Menj, vagy elveszíted a szemed! – vicsorgott Erik.

Amikor úgy tűnt, Erik valóban kész lenne végbevinni a fenyegetését, Larsson elhallgatott, és megadóan felemelte a kezét.

– Megkeresem Pipacsot.

A fenébe is, mindent hangosan kimondtam!

– Bezony, drágám.

– Akkor ne beszéltess! – A mellkasomat marcangoltam, képtelen voltam a bennem égő vágyat megfékezni. – Ezek… ezek személyes gondolatok.

– Biztosíthatlak, hogy nem én kényszerítelek arra, hogy beszélj. – Vérdalnok behúzott az egyik hátsó szobába, ahol már egy férfit és egy nőt találtunk, meztelenül: a nő az asztal fölé hajolt, a férfi pedig olyan keményen döngette, hogy az asztal a falnak csapódott. – Kifelé!

A pár felsikoltott, és eltakarta magát, de közben nem igazán néztek a királyra. Néhány szívdobbanáson belül kimenekültek, Erik pedig rácsapta az ajtóra a reteszt.

Megcibáltam a felsőmet. Annyira rohadtul melegem volt. Biztos valami eldugott helyen tűz égett a szobában. Felgyűrtem a szoknyámat a lábamon – úgy éreztem, ha nem szabadulok meg ezektől a fojtogató ruháktól, sikítani fogok.

– Livia! – Erik megfogta a kezemet.

– Mondd még egyszer! – Elég erővel préseltem magam a mellkasához, hogy kénytelen legyen elkapni, de elvesztette az egyensúlyát. A háta a falnak ütközött. – Imádom, ahogy kimondod a nevemet.

Combja nekinyomódott sajgó magomnak. Lehunyt szemmel felnyögtem, és nem bírtam gátat vetni a vágynak, hogy még többet akarjak. A lábának dőlve, ívbe görbült testtel vonaglottam.

– A feneette poklokra! – dörmögte Erik az orra alatt. Kezét a derekamon tartotta, és hagyta, hogy néhány lélegzetvételig nekidörgölőzzek, mielőtt megrázta a fejét. – Nem, ennek most vége.

A testem a fejem búbjától a talpamig remegett a kíméletlen vágytól. Erik visszautasított, és én ezt nem tudtam felfogni, már a puszta gondolattól úgy éreztem magam, mintha bármelyik pillanatban elhányhatnám magam. Talán csak nem hitte el, hogy akarom őt. Hadilábon álltunk egymással, talán ez lehetett az oka annak, hogy vonakodott.

Megmutathatnám neki – igen! –, megmutatnám az örökkirálynak, hogy összes vágyam magja az övé.

Hátraléptem, és az egyik karomat kicsúsztattam az ingujjamból.

Erik szája összepréselődött. A szeme elkerekedett.

– Livia! Hagyd abba!!

– Nem akarsz engem? – Az ingem eléggé szétnyílt már, hűs levegő simított végig a mellem ívén. Még egy kicsi, és máris meztelenül állok a király előtt. – Sosem fejeztük be, amit elkezdtünk…

– Dalosmadár. – Újra megfogta mindkét csuklómat, és közben fújtatott. Engedte, hogy a homlokához nyomjam az enyémet. – A tengeri dalnokoknak van valami csábító a hangjukban. Hallottad már a szirének énekéről szóló mondákat… A férfi tengeri dalnokok viszont a sípjukat és a lantjukat használják, úgy, ahogy a szirének a hangjukat. A földi tündékből ez előcsalja a vágyat, és nem tudsz ellenállni a dalnak. Gondolhattam volna, hogy figyeljek rá, nincs-e itt egy, de…

Félbeszakítottam, amikor az ajkamat az övének nyomtam. Így muszáj lesz abbahagynia a beszédet. Erik továbbra sem mozdult, ám a csípőmre tette mindkét kezét, és körmeit a bőrömbe mélyesztette. A nyelvemet végighúztam alsó ajka hegén, mire mély nyögés morajlott fel a torkában. A király erősebben fogta a testemet.

A vágy újult lüktetéssel lángolt fel bennem. Ezúttal a karomon lévő hegből indult, és egyetlen lélegzetvétellel a szívemig száguldott. Őt akartam. Nem a trubadúrt. Nem a jóképű Larssont. Vérdalnok Eriket akartam.

A tenyere óvatosan felkúszott a gerincemen. Az ujjaival beletúrt a hajamba, megragadta a tövét, és a számat az övéhez húzta. Mohón, még erősebben csókoltam. A nyelve forró volt és fürge, és kínos nyögést csalt elő belőlem követelőző csapásaival.

Az íze olyan volt, mint az esőé, friss és tiszta, és mint a földízű füsté. Mindenhol érezni akartam őt. És még úgy is tudtam, hogy az sem lesz elég.

Egyik lábamat a dereka köré fontam. A csípője az enyémhez simult, de rögtön el is rántotta, mintha még mindig küzdött volna a saját sóvárgásával. Láttam tekintetében a tüzes szikrát, ahogy a mellkasa vadul zihált. Ugyanolyan mohón akart engem, mint én őt.

A fogaim az ajkába vájtak. Ráharaptam, és magammal húztam, ahogy hátrébb dőltem.

– Dalosmadár – nyögött fel Erik, megszakítva a csókot, és arcát a nyakamba temette. – Vért ne!

Igaz. A vére halált jelentett, fájdalmas halált. Vadul ziháltam. Halált jelentett, amivel megkínálta a gaz trubadúrt, amiért a dalával kínzott engem.

Erik gyilkolt értem. Soha nem hittem volna, hogy bárki sötétségét így magamhoz ölelem, de minél többet gondoltam arra, hogyan rántott el engem, hogy a szeme miként villant meg erőszakosan, birtoklóan, amikor azt hitte, a trubadúré vagyok… Az istenekre, legszívesebben belévájtam volna, hogy soha többé ne hagyjam el.

A testemet őrjöngve préseltem az övéhez, vadul és elveszetten azon az úton, amiről tudtam, hogy a pusztulásba vezet, de nem akadt semmi, amit tehettem volna, hogy megállítsam. Mérgezett vér ide vagy oda.

A forróság elérte bennem a csúcspontját. Szükségem volt Erikre. Minden porcikájára. Mielőtt tiltakozhatott volna, megragadtam az egyik csuklóját, és a tenyerét a csípőmhöz húztam, majd fel a bordáimon, amíg meg nem érintette a mellem alját.

Erik elrántotta a kezét, megszakítva a kapcsolatot, és ismét megfogta a csípőmet.

Megpróbált néhány lépésnyit eltávolodni, én azonban megvetettem a lábam, és komoran rámeredtem.

– Szabad akaratomból vagyok a tiéd. Hát te nem ezt akartad? Hagyom, hogy a magadévá tégy.

Árnyék vonult végig a vonásain, szinte szívszorítóan. A hüvelykujjával végigsimított az alsó ajkamon.

– Ez nem a valóság, drágám. Én elraboltalak. Azt tervezem, hogy lemészárolom a családodat. Emlékszel azokra a véres jelenetekre?

– Hagyd abba! Hagyd abba! – Megráztam a fejem, csapdába esve a kielégítetlen érzéki vágy hagymázas örvénylésében, miközben szavainak igazsága olyan mélyen a mellkasomba fúródott, mint valami rozsdás penge. Két kézzel kaptam a fejemhez. Nem. Én akartam őt. Olyan volt, mintha a szívem rejtett darabkája lenne. Mégis gyűlöltem őt. Gyűlölnöm kellett.

– Hamarosan vége lesz. – Erik hangja távolról szólt, majdnem úgy, mintha a víz alól beszélt volna hozzám.

Valaki más is volt ott. Szédültem, de felismertem Larssont. Mondott valamit a királynak, rám pillantott, aztán elhagyta a szobát. Erik kezében kupát tartott, benne valami forróval, aminek gőze csípős, fanyar és halszagú volt.

A tarkómra tette a kezét.

– Idd meg ezt!

Megráztam a fejem, és összeszorítottam az ajkamat.

Erre rám förmedt:

– Nem félsz attól, hogy a vérem a szádba folyik, de egy főzetnél meghúzod a határt? – Végigsimított az ajkamon, és finoman szétnyitotta, majd néhány kortyot a nyelvemre öntött.

A szikkadt kenyér és a napon rothadó hal avas ízétől öklendezni és köpködni kezdtem. De hamarosan elnehezült a pillám, és a lüktető sajgás enyhült. A szívverésem lelassult. Halványan tudatosult bennem, hogy Vérdalnok odaterelt az ágyhoz. A lábamnál fogva felkapott, és bedugott a széttúrt dunyha alá.

Valamit suttogott, amit nem hallottam. Aztán belezuhantam a szirupszerű feketeségbe.

22. fejezet

A Dalosmadár

Alighanem egész éjszaka csizmákkal ugráltak a fejemen. Nem értettem ugyanis, hogy miért járja át égető fájdalom.

Aztán valami hideg érintette meg a homlokomat. Résnyire kinyitottam az egyik szememet. Egy nő, akinek az állán sötét szőrszálak nőttek, gyolcsot nyomott a homlokomra. A haja a halvány égbolt színét idézte, amit kontyba kötött a tarkójánál, a bőre pedig olyan érdes volt, mint amit kicsereztek.

– Á, úgy döntöttél, hogy felébredsz? – dúdolta nevetve, és átment az asztalhoz, amelyen mozsár és mozsártörő, gyógynövényes tégelyek és valami égő növényi szár állt, ami úgy festett, mint egy megperzselt fűszál. A nő összetört néhány meggyújtott gyógynövényt egy fatálba, és meglengette az orrom előtt. – Ülj fel!

Köhögtem és öklendeztem a fűszeres gyógynövények csípős, égett szagától. Bármennyire is kellemetlen volt, a tüdőm kitisztult tőle, és a fájdalom a koponyámban tompa lüktetéssé szelídült.

– Mi történt? – Homály telepedett az emlékeimre. Eszembe jutottak a Jégfjordok. Hogy Vérdalnok otthagyott minket. A kocsma és… az az édes zene.

Hirtelen felültem. A zene. A vágy. A király.

Nagyot nyögve a tenyerembe temettem az arcomat. Vérdalnok testét karmoltam, bedugtam a nyelvem a szájába. Bármit megtehetett volna velem, és az érintése boldog eufóriába lökött volna…

– Emeld fel a fejed, édesem! – mondta a nő, és csücsörített. Megveregette a vállamat, majd egy pohár tiszta vizet nyújtott nekem. – A tengeri dalnokok egykor brutális ellenségeknek számítottak, amikor a szárazföld és a tenger összecsapott. Eggert legalább hat évszázada kötötték ehhez a vén kocsmához. Volt egy elég csúnya adóssága, amit azért kellett megfizetnie, mert nemestől lopott a Hullámok Házából.

– És én voltam… – Kortyoltam egy keveset a vízből, megnedvesítve a torkomban a száraz foltokat. – Én voltam az útja a szabadsághoz?

A nő bólintott.

– Csak a földi népek dőlnek be tengeri dalnok énekének. Nekik a szívek kellenek, tudod. Valami olyasmiről van szó, hogy ha megesznek egyet, a fiatalságuk visszatér. Nélküle csak éneklő, rothadó hullák lennének. Nehéz megfizetni az adósságot, mivel a te fajtád sosem lép be Örökkönbe. Gondolom, kellően izgalmassá tetted az utolsó pillanatait.

Az utolsó pillanatait. Az utolsó pillanatai miattam teltek meg a túlélés iránti vad vággyal, hogy aztán végignézzem, amint meghal a méregtől, majd pedig megpróbáltam ágyba vinni a gyilkosát mindenki szeme láttára.

– Ne szégyelld, amit tettél! – folytatta. – A tengeri dalnok keltette vágy fékezhetetlen. Még a legerősebb önmegtartóztatók sem bírnak ellenállni neki. Azt hiszem, a gyönyör illúziója annyira mámorító.

Megalázó volt ezt hallani.

És újra Vérdalnok szemébe kellett néznem. Nem emlékeztem kéjvággyal teli kábulatom minden részletére, Erikre azonban igen. Az ízére, a forró leheletére a bőrömön, a kezére, a testére. A szívverésem felgyorsult. Be kellett csuknom a szememet, és a hazugságait, a kegyetlen szavait és a fenyegetéseit ismételgetnem, hogy ne hulljak bele az undorító, helytelen vágyakozás újabb örvényébe.

Nem akartam őt.

Ez csupán kábulat volt.

Mégsem tudtam kiverni a fejemből, és nem arra gondolni, milyen szelíden tett le az ágyra. Ahogyan eldugott mások tekintete elől, mielőtt teljesen kivetkőzhettem volna magamból. Ahogy megálljt parancsolt neki.

A férfi, aki sebezhető pillanatomban teljesen uralt engem, megállította.

Hosszan kifújtam a levegőt. Vérdalnok nem akart engem, ilyen egyszerű volt a dolog. Csakhogy akadtak olyan pillanatok, amikor a szeme tűzként égett a szembogarában, és az ujjai majdnem felsértették a bőrömet, olyan vadul tapadtak a testemre.

– Igyál, édesem! – A nő a vízre mutatott. – Megtisztítja a szervezetedet. Megígértem a királynak, hogy elküldelek hozzá, amint felébredsz, és ő nem szívesen várakozik a fjordok között a kelleténél tovább.

A nagy nyugtalanság forró kövekként süppedt a gyomromba.

– Ó, ezt hoztam még neked. – Az asszony valamilyen kék levelű gyógynövényes ágacskát helyezett az asztalra. – Az idegeidre.

– Az idegeimre? – Pislogtam. – Te láttál engem?

– Nem tudom, mit kellett volna látnom, de azt tudom, hogy kuszák az idegeid. Néha nehezen kapsz levegőt? Erősen ver a szíved? Pörögnek a gondolataid?

Lassan bólintottam.

– Honnan tudtad?

– A legtöbb csontszövőnek van érzéke az ilyesmihez.

– Csontszövőnek? – Elvigyorodtam. – Akkor te gyógyító vagy.

– Ti, földi tündérek, és a furcsa kifejezéseitek. – Egyik kezét a szívére tette. – A csontszövők hajlamosak belélegezni azokat a betegségeket, amelyeket szőnek, vagyis gyógyítanak, úgy is mondhatnám. De a hangok szövése már bonyolultabbnak tűnik, nem gondolod? Mindenesetre, ha egyszer kóstolót vettünk belőle, akkor már felajánlhatjuk rá a megfelelő gyógymódokat.

Szemügyre vettem a gyógynövényt.

– Rémálmaim voltak, és… rémítő gondolataim már kislány korom óta.

Az öregasszony csipetnyi együttérzéssel bólintott.

– Az elme hatalmas dolog, édesem. Ne kezdj el emiatt szégyenkezni, de ne felejtsd el, hogy az elméd a tiéd, nem pedig fordítva! A szerenlevél segíteni fog. Kellemesen megnyugtat már néhány lélegzetvétel után.

Megmutatta, hogyan dörzsöljem az ágacska porát az ujjaimra, hogy az illata a nap nagy részében velem maradjon. A csontszövő szerint egyesek a gyógynövényt a ruhájukba vagy az ékszereikbe fonták bele. Finoman, hogy észrevétlen maradjon, de egyben elég erős legyen ahhoz, hogy segítsen lecsillapítani a nyugtalankodó idegek éles tűszúrásait.

– A nevem Livia – suttogtam, miközben összeszedte a motyóját.

Kedves mosollyal bólintott.

– Tudom. Mindent megtudtam rólad a királytól. Nem volt elégedett azzal, hogy milyen sokáig alszol.

A homlokomat ráncoltam. Ha Vérdalnoknak nem tetszett, hogy érzéki kábulatban láncra verjenek, nem kellett volna egyedül hagynia a kocsmában a tengeri dalnokkal.

– Neki is kellett adnom egy kis szerenlevelet, hogy ne kérdezgesse folyton, rendesen veszed-e a levegőt.

Az ujjbegyeim bizseregni kezdtek. Erik az egészségem miatt zaklatta az asszonyt, és nem azért, mert bosszús volt? Ez nem állt össze.

A csontszövő kuncogott, és megveregette a vállamat.

– A nevem Hólyagpipacs. Ha valaha is visszatérsz a Jégfjordokba, ugorj be hozzám, hallod? Most pedig, ha már jól érzed magad, van néhány tiszta ruha neked a szekrényben. A folyosón, a szomszédos szobában vár a király.

Mélyen lélegeztem, hogy beszívjam a szerenlevél kellemes illatát. A gyógynövényben a méz, a tej és az édes nektár aromája egyesült.

Betűrtem az ágacskát a durván szőtt, egy mérettel nagyobb gyapjúszoknya mély zsebébe, és lesimítottam a bő felsőt. Szinte jó érzéssel töltött el, hogy férfifelsőben pompáztam, és nem is bántam. Bármi megfelelt, ha meg tudtam szabadulni Vérdalnok ingétől. Amikor ránéztem, csak arra gondoltam, hogy legszívesebben letépném magamról, és meztelenül Erik ölébe másznék.

Mit is mondott Pipacs? Az elmém ugyan a testemben lakozott, de én engedtem át neki túlzottan az irányítást. A tegnap este, bármennyire is szörnyű volt, akaratom ellenére történt. Nem volt mit szégyellnem.

Lehunytam a szemem. Tor bácsi folyton azt mondogatta, hogy minden harcból vonjam le a tanulságot. Szóval, ha legközelebb besétálok majd egy tavernába az Öröktengeren, árgus szemmel fogok figyelni a tengeri dalnokokra. Halkan felnevettem. Mostantól minden bizonnyal a legcsekélyebb lant- vagy dobszó hallatán lélekszakadva menekülök el onnan.

Bármennyire is kigúnyolt Erik, a történtek megtanítottak arra, hogy mindig résen legyek.

Magamat kihúzva léptem be a szobába.

Ez nem egy hálóhelyiség volt. Ezt a szobát gyűlésekre vagy egyszerűen kényelmes üldögélésekre szánták. Kézzel szőtt szőnyegek borították a padlót, néhány párnázott szék állt a kerek asztal mellett. Már megterítettek, de a tekintetem azonnal meglelte Vérdalnokot.

Az istenekre, milyen szörnyen megnyerően festett! Bár nyers volt és viharvert, egyben szép és gonosz is.

Az ajkát átszelő hegtől vastagabb lett a felső rész. Bőre finom, bronzos árnyalatot öltött a pirkadat fényében, szinte csillogott a közvetlen napfényben. Hozzá voltam szokva a nagydarab férfiakhoz, és Vérdalnok erős volt, ám ez az erő nem csak az alkatában rejlett. Ruganyos is volt. Olyan férfi, aki előbb támadott és szúrt keresztül egy másikat, hogy bárki megállíthatta volna.

Erik a szegényes lakomára mutatott.

– Ülj le!

Gyorsan végigsiklott a tekintetem a fatányérokon és a serlegeken. Nyers, rózsaszínű halfalatkákat, párolt, savanykás zöldségeket, és mindennek tetején savanykás szagú, zselés mártást láttam.

– Nem vagyok éhes. – Majd éhen haltam.

– Könnyen jön a szádra a hazugság, Dalosmadár. Amikor egy tengeri dalnok ejt transzba, attól úgy dobog a szíved, mintha egy hosszú távot futnál le. Egyél! Szükséged lesz az erődre. És ne árult el Sewellnek, hogy ezt mondtam, de akár ki is élvezheted az itteni ételt, mielőtt hazaindulunk!

– Úgy döntöttél, hogy visszaviszel az erődbe? – Önelégült vigyorral ültem le az egyik székre. – Bölcs döntés.

Erik elfoglalta a velem szemközti helyet anélkül, hogy levette volna tekintetét az enyémről.

– Gyorsan megtanulod majd otthonodnak nevezni a királyi várost.

De mennyi ideig? Visszanyeltem a kérdést, és elvettem egy apró, rózsaszín bogyót a tányérról. Savanykás íze volt, amíg a leve cukros mázként le nem csorgott a torkomon.

– Mindig azzal vádolsz, hogy hazudok, de ez rád is ugyanígy igaz – közöltem.

– Kétszer hazudtam neked, és az egyik a játékunk része volt a te szobádban, nevezetesen, hogy nem élek megfontoltan a mágiámmal.

– Biztosra veszem, hogy eszembe jutna még néhány, amikor a kezeddel a ruhám alatt matattál. – Az összes istenekre! Pillogni kezdtem, kissé meglepődve éles nyelvemen.

– Ugyanazok az édes hazugságok, amiket tegnap este mondtál, miközben majdnem megfojtottál a nyelveddel. – Vérdalnok vigyora széles volt, a fogsora hófehér és fenyegető. Azok a hegyes szemfogak nem farkasagyarak voltak ugyan, de azért gonoszul festettek. Bekapott egy halfalatkát, és hátradőlt a székében.

Még egy pillantást vetettem az ételre, mire a gyomrom megkordult. A számba annyira sok nyál gyűlt, hogy kétszer is nagyot kellett nyelnem.

– Miért ez a sok hűhó? Hogy megetetsz, felöltöztetsz, odahozod nekem a csontszövő gyógyítódat?

– Pipacs átkot fog szórni rád ezért a megjegyzésért. – Erik hosszan kortyolt a serlegből. – Ő senkinek sem a csontszövője, hanem egy szabad lélek, ahogy azt előszeretettel közli is mindenkivel. Szerinte emiatt olyan változatosak és érdekesek a szövései.

Bosszúsan felsóhajtottam.

– Mégis, te… meggyötörhettél volna tegnap este, ahogy azt megfogadtad. Amilyen állapotban voltam… – Az istenekre, micsoda szörnyű forróság öntötte el az arcomat! Mégis rávettem magam, hogy folytassam. – Ha odadobsz a legénységednek, mostanra engedékenyen behódoltam volna bárkinek. Elszalasztottad az igazi lehetőséget, hogy meggyötörj.

Szemének csillanása elárulta, hogy mély, heves düh lett úrrá rajta. Végigfutott a hideg a hátamon – gyakorlatilag meg tudtam ízlelni a belőle áradó erőszakot.

– Talán igazad van. Meg kellett volna tennem.

A haragja nem abból fakadt, hogy sajnálta, amiért elszalasztotta a lehetőséget a kegyetlenkedésre. Sokkal inkább nekem szólt. Mintha Vérdalnokot feldühítette volna, hogy ilyesmire akár csak célzok is. Az egyik pillanatban még megfenyegetett, aztán úgy nézett rám, mintha kitépné a torkát annak, aki akár csak a közelembe jön.

Nem tudtam biztosan, a kábulat hatása nem múlt-e el teljesen, de szédelegtem, és belefáradtam az egészbe.

– Mit akarsz tőlem? – A szavak szinte könyörgésnek hatottak. – Ügyelsz a biztonságomra, mégis arról beszélsz, hogy készüljek a halálra, a szenvedésre és a fájdalomra. Ahogyan elraboltál, ahogyan azt mondogatod, hogy milyen brutális terveid vannak velem, annak már nem sok értelme van.

– Áruld el, mit nem értesz, hogy tisztázhassam!

Kezemet pajzsként fontam össze a mellkasom előtt. Vagy talán inkább kihívóan.

– Ha ennyire érdekelne, hogy a vérünket ontsd, én már rég halott lennék, és biztosan nem haboztál volna megölni az öcsémet sem.

Az egyik ujjával végigsimított a serlege peremén.

– Az igazat akarod hallani, drágám?

– Igen.

Erik álla egyszer, majd még kétszer is megrándult, mielőtt rám nézett.

– A néped megérdemli, hogy szenvedjen azért, amit újra és újra művelt Örökkön népével. De te? – Itt kis szünetet tartott. – Lehet, hogy veled más terveim vannak.

Összeszorult a gyomrom.

– És be leszek avatva ezekbe a tervekbe?

– Igen. Őszinteséget kértél, és tőlem megkapod. Legyen akármilyen brutális is.

Tényleg őszinteséget kértem. Mi értelme lenne kímélni az érzéseimet? Jobb felkészülni rá.

– Akkor mondd!

– A tegnap esti események után rájöttem, hogy Örökkön túlságosan is furcsa hely ahhoz, hogy a földi tündék szabadon járkáljanak benne.

A fenébe! Az a terve, hogy tényleg ketrecbe zár, talán megkötöz vagy leláncol a kis kabinjában a hajón. Újra megdörzsöltem a szerenleveles ágacskát. Ez a kijelentés nem lepett meg, szóval felesleges ezen siránkoznom.

– Nem fogom megkockáztatni, hogy azt a szép nyakadat lemetsszék, vagy hogy idő előtt elraboljanak tőlem. – Erik újabb kortyot ivott a serlegéből. – Szóval igényt tartok majd rád.

A szemöldököm összeszaladt.

– Igényt tartasz rám? De hiszen már elraboltál…

– A rablásból származó zsákmányra igényt tartani több, mint egyszerűen kijelenteni, hogy az enyém vagy. Ezt nem gyakran teszik meg, kivéve, ha a legénység valamelyik tagja úgy érzi, hogy kötődik a zsákmány egy bizonyos darabjához.

– Egy darabjához – kaffantottam. – Egy tárgyhoz.

Vérdalnok vigyorogva döntötte oldalra a fejét.

– Mit szeretnél, hogy hívjalak, Dalosmadár? Az ölebem?

– Liviának. – A nevemet a fogaim között szűrtem, élesen és keményen. Ökölbe szorítottam a két kezem. – Szeretném, ha Livia Ferusnak szólítanál engem, Valen és Elise lányát, akinek ereiben az éjnép tündéinek vére csörgedez. És ez a vér nem a tiéd, hogy megszerezd, mint valami kincset.

– Á, pedig talán te vagy a legnagyobb kincsem. – Erik engem fürkészett. Ujjaival a serleget cirógatta, ám közben tartózkodó félmosolya sem hervadt le az arcáról. – És mi a baj ezzel? A címed, amit szeretnél, hogy használjak, eléggé hosszadalmas.

– Te rohadék! – Megráztam a fejem, és elkaptam a tekintetem.

A király összefűzte hosszú ujjait, és előredőlt, mindkét könyökével az asztalra támaszkodva.

– Az, hogy igényt tartok rád, Livia, azt jelenti, hogy a halálbüntetést kockáztatja bárki, aki hozzád ér.

– Mindig is arról álmodtam, hogy egy zsarnok eszköze legyek. Mondd csak, Vérdalnok, eddig hány nőre tartottál igényt?

– Egyre sem – felelte. – Ez kockázatos lépés. Az enyém leszel, ami azt jelenti, hogy én birtokollak. Mindig a közelemben leszel, a palotámban, a termeimben. Mi pedig nem igazán jövünk ki egymással, drágám.

– Gondolod, hogy leszúrlak álmodban?

Tétovázott.

– Nem. Arra nem lennél képes.

– Á, szóval akkor ez a beteges rituálé, hogy igényt tartasz rám, megvéd téged tőlem?

– Nem. – Benyúlt a tunikája alá, és előhúzta az ezüstfecskét. – Ez viszont igen.

– Ez semmit sem jelent.

– Valamit mégis. – Erik megtornáztatta a nyakát, mielőtt folytatta volna. – Az összes földi tünde közül egyetlen lány jött el, hogy vigaszt nyújtson az ellenségének. Az első este, amikor megláttalak, azt hittem, kövekkel vagy rohadt almával fogsz megdobálni. Képzelheted a meglepetésemet, amikor ehelyett leültél és felolvastál nekem.

Nem akartam a múltról beszélni, nem akartam emlékezni a háborúra, a vérre, a rémálmokra. Nem akartam emlékezni arra, hogy ő még mindig úgy hitte, nálunk van elrejtve az aranykorongja. Mi lesz mindannyiunkkal, ha az örökkirály megtudja, hogy azt már régen összetörtem?

– Pontosan mivel jár, hogy igényt tartasz rám?

– Nyilvánosan kihirdetik, majd ezt egy rövid összekötő varázslat követi. – Erik felkapott egy halfalatkát, de nem ette meg. – Elintézem, amint elérjük a királyi várost. Mindig sor kerül egy lakomára a visszatérés alkalmából, miután az Örökhajó befutott a kikötőbe. Majd ott megcsináljuk. – Éles pillantást vetett rám. – Ami azt jelenti, hogy még néhány napfelkeltéig húzd meg magad, Dalosmadár.

– És mi lesz belőlem, ha igényt tartasz rám mint a tulajdonodra? Fogoly? Szajha?

– Az enyém leszel. – A király az asztalra pillantott. – Ami megköveteli, hogy mindenki tiszteljen téged, és érinthetetlenné válsz, mert az enyém vagy.

– Nem értem. A királynőd leszek?

Erik arca kifürkészhetetlen maradt.

– Örökkönben nincsenek királynők. Csak párok vannak, hogy örökösöket nemzzenek. Senki más nem ül a trónon, csak a király. Ez mindig is így volt.

Nyomorúságos és magányos létnek hangzott. Mondhatott, amit akart a népemről, talán gonosztevőknek is tarthatta őket, de kölcsönösen és mélyen szerették egymást.

Vérdalnok felsóhajtott.

– Nem azért teszem, hogy még inkább megfosszalak a szabadságodtól.

– Már minden szabadságomtól megfosztottál.

Az álla erre megfeszült.

– Azért teszem, hogy megvédjelek. A tulajdonomnak fognak tekinteni, és így nem esik bántódásod, kivéve, ha az, aki megpróbálja, vállalja a következményeket.

– Mit számít egyáltalán ez a védelem? Amikor elraboltál, megígérted, hogy szenvedni fogok. Megígérted, hogy végignézem, ahogy a családom elég. Most pedig meg akarsz védeni?

A tekintete a távolba révedt. Nem is voltam biztos benne, hogy hallotta-e, amit mondtam, amíg halkan meg nem szólalt.

– A Hasadékon át érkezett a vonzás, ami elvezetett hozzád, de valami más miatt is vonzódom hozzád. Te is érezted? Az égető forróságot, amikor megérintettelek?

Azonnal megráztam a fejem – túlságosan is gyorsan –, mire a király kissé epésen elvigyorodott.

– Még több édes hazugság.

Nagy levegőt vettem.

– Mit akarsz tőlem, Vérdalnok? Igen, valami engem is vonz hozzád. Ez vonzott hozzád aznap este, amikor tönkretetted az életemet. Inkább nem szeretnék gondolni erre.

– Olyan szörnyű?

– Az istenekre, de öntelt vagy! – Ingerülten megráztam a fejem. – Igen, ez borzalmas. Úgy véled, dagonyáznék a gondolatban, hogy engedtem valami furcsa vonzalomnak egy olyan férfi iránt, aki csak arról beszél, hogy lemészárolja a szeretteimet? Egy olyan férfi iránt, aki nem gondolt rám, az életemre vagy a jövőmre, amikor elrángatott egy olyan világba, ami megvet engem?

– Vonzalmat mondtál?

– Mindebből csak ezt az egy szót hallottad?

Erik halkan kuncogott, és beletúrt a hajába.

– Tegnap este úgy tűnt, ez nem zavar téged annyira.

Borzasztó forróság öntötte el az arcomat, mintha ezer tűvel szurkálták volna a bőrömet.

– Gúnyolódj csak rajtam, amiért engedtem egy átkozott kéjvarázslatnak, engem ez cseppet sem érdekel! De tudd meg, hogy inkább öntsenek le fényes nappal forró olajjal, mint hogy hagyjam, hogy a szétszabdalt tested az enyémhez érjen.

Erik vigyora egy pillanatra lehervadt. Ha nem lettem volna olyan közel, nem is veszem észre.

– Azt hiszem, nem te lennél az első.

Azzal felállt, távolságtartóbban, mint korábban. Enyhe szégyenérzet lobbant a keblemben, ám eltemettem magamban.

Erik az ajtóhoz sétált.

– Tarts velem, Dalosmadár!

– Hová megyünk?

Vérdalnok álla megfeszült. Mintha ezer szívdobbanásig fürkészett volna, míg végül azt mondta:

– A Toronyba tett látogatásunk céljához. Örökkön igazságához.

23. fejezet

A Dalosmadár

Vérdalnok nem hagyott teret a vitának, és a Torony háta mögötti csónakházhoz vezetett. Derű, Larsson és Celine már ott vártak ránk. Larsson épp jót nevetett valamin, amit Celine mondott, a fogai közül füstöt eregetve, miközben köteleket tekert. Derű komoran és feszülten igazgatta vérvörös fejkendőjét sötét haján.

Közeledtünkre odalett a vidámság, és Derű még mogorvább képet vágott.

– Biztosra veszed, hogy nem fogja mindezt ellenünk felhasználni? – kérdezte Larsson.

– Áruld el, hogyan használhatná ellenünk! Gondolod, hogy ez valami nagy titok?

Hogyan használhatnék fel bármit is ebben a királyságban bármelyikük ellen?

Celine a vállára kapta a tarisznyáját, én pedig mellé sodródtam, miközben a fejemben az előző éjszaka homályos emlékei lüktettek.

– Celine!

– Földi tünde!

– Nem tudom biztosan, hogy hallottam vagy csak képzeltem valamit. – A tekintetem a torkán lévő sebhelyre vándorolt. – De… az a tengeri dalnok szirénnek nevezett téged?

Ismertem különféle mendemondákat a szirének dalának hatalmáról. Hogy az elcsábít, kigúnyol, és az elénekelt dal ereje páratlan. Hogy nincs ember a víz színén, aki ellen tudna állni neki. Ha Celine bírt is ilyen hanggal, még sosem láttam, hogy használta volna.

Celine vékony vonallá préselte a száját.

– Talán az voltam. Talán nem. De nem sokat számít ahhoz képest, amit most fogunk csinálni, nemde? Elég annyit tudnod, hogy képes vagyok olyan dalt énekelni, amitől a víz a mélybe ránt, ha úgy akarom. Jobb a vágykeltésnél, nem gondolod?

Azzal otthagyott, félbeszakítva minden további kérdezősködést. Kíváncsiságomban újra megkockáztattam volna, hogy rákérdezzek, de inkább visszanyeltem a szavaimat, amikor Erik ragaszkodott hozzá, hogy rakodjunk be az egyik csónakba.

Egy sor kisebb szkiffet és hosszúcsónakot kötöttek ki a keskeny rakparthoz. Végigsimítottam az ujjaimmal az egyik hosszúcsónak orrán, a nagy tengeri kígyó agyarain, és elfogott a honvágy.

Erik megállt az egyik szkiff előtt, de valójában azt nézte, ahogy a kígyót simogatom. Aztán irányt váltott, és beszállt a hosszúcsónakba.

– Felteszem, tudsz evezni?

– Tudok – feleltem.

Letelepedtem a király mellé az egyik padra, három társunk pedig a hátunk mögött foglalt helyet. Belemerítettem a súlyos evezőt a lagúna tiszta vizébe, és majdnem felzokogtam az ismerős, égető érzéstől a vállamban.

– Ügyesebben bánsz az evezővel, mint hittem – mordult fel Erik, és ő is mélyre merítette a lapátját.

– Gyakran horgásztam az apámmal. – Hosszú napokat töltöttem a tűző napon a vízen, a bácsikáimmal, a barátaimmal vagy a dádzsommal, és ezek a legkedvesebb emlékeim közé tartoztak. Könnyek kezdték csípni a szemem. – Gond, ha emlékeztetlek, hogy kinek a vére csörgedezik az ereimben, Vérdalnok?

Megrázta a fejét.

– Soha nem felejtem el.

Fűzfák és más, magasra nyúló fák ágai vetettek árnyékot a vízi folyosóra. A felszín alatt fekete köveken kristályforgácsok csillogtak. Átszeltük a lagúnát, aztán a csónak partot ért egy sziklakupac mellett, amelyen megannyi hegként keresztül-kasul fehér ásványok futottak.

A király kinyújtotta a kezét, és várta, hogy megfogjam, míg a többiek kikötötték a csónakot. A fák itt gyéren nőttek, ám csillogó patakok csobogtak alá a sziklákról szelíd zuhatagokban, és fakó színű vízimadarak fészkeltek a parton, pipegéssel és gágogással fogadva közeledtünket.

Ilyen szépséget otthon sosem láttam. A víz olyan volt, akár az üveg vagy a smaragd. A lombozat tündökölt a napfényben, és az élőlények dala furcsán dallamosan szólt. Mivel a tengeri nép mágiája a hangjukban rejlett, azt hiszem, nem volt csoda, hogy a többi teremtmény is gyönyörű hangokat adott ki.

– Erre! – Erik egy sáros lejtőn húzott maga után a két fehér kő között nyíló barlanghoz.

Igyekeztem könnyedén fogni a kezét, de a csúszós talaj miatt kénytelen voltam belekapaszkodni erős markába, nehogy leessem az oldalsó meredélyen.

A barlang belsejében a levegő természetellenesen megsűrűsödött és felmelegedett, a megperzselődött fa orrfacsaró szagát árasztva. Befogtam az orromat. Erik elkínzott pillantást vetett rám, mintha mindennél jobban gyűlölte volna ezt a helyet.

A nyavalya törje ki! Mi van, ha itt akar végezni velem? Élesen és dühösen szívtam be a levegőt, és ellent tartottam neki. Azt hittem, hogy bátran, emelt fővel nézek szembe a Túlvilággal, de most élesen és gyorsan átjárt az árulás.

Erik közelebb húzott magához séta közben, ajkát a fülemhez nyomta.

– Livia Ferus, harcosok vére, az örökkirály kísértője, nincs mitől félned tőlem idebent. Itt én vagyok az, aki fél.

Remegve fújtam ki a levegőt. Hogy honnan tudta, milyen gondolatok gyötörnek, arról fogalmam sem volt, de aprót intett az állával, amikor a barlang egyik kanyarulatához értünk. Ekkor halkan felhördültem. Ott a fehér kő megfeketedett és bűzlött, akárcsak a felperzselt talaj Skondellben.

A terjedő fekély szétroncsolta a kristályforgácsokat a kőben, és felfalta annak szépségét. A fúriamágia sajogva lüktetett az ereimben, arra vágyva, hogy meggyógyítsa a földet, és meghallgassa a titkait. Valami súlyosan rátelepedett erre a helyre, mintha az ember egy lassú haldoklást nézne, és képtelen lenne elkapni a tekintetét.

– Mi ez? – suttogtam.

Erik álla megfeszült.

– Mi elfeketedésnek hívjuk.

– Ez perzselte fel azt a szigetet is?

Bólintott, és elengedte a kezemet.

– Lassan felemészti a földeket, és pusztítja a nyersanyagainkat. Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy módot találjak a megfékezésére.

A kezemet az egyik kő fölé emeltem.

– Mióta terjed?

– Néhány forgással ezelőtt kezdődött.

A szívem majd meghasadt. Lehunytam a szemem.

– Szerinted… a gát okozza?

– Nem tudom. Talán a világaink közötti természetes kapcsolat megszakítása is közrejátszott benne. Vagy talán valami más. – A hangja rideg lett. – Annyit tudok, hogy te elmulasztottad. Láttam a királyi medálból áradó hatalmat, és az fel tudná erősíteni ennek a földnek a gyógyulását. De most itt vagy te, rajtad a király jele, és meggyógyítottad a földet Skondellben. Ez nem lehet véletlen.

A feneette poklokra, hogy nem az!

Vérdalnok megfogta a rúnajeles karomat. A hüvelykjével végigsimított a ruhaujjamon ott, ahol tudta, hogy a heg a bőrömbe vájt.

– Erik – suttogtam –, nem tudom, hogyan kell ezt csinálni, még sosem láttam…

– Egyszer már megtetted.

Furcsa volt árnyalatnyi könyörgést kihallani az örökkirály hangjából. Belesajdult a szívem. Fordulók óta itt ragadt, nem tudta megvédeni a népét, kétségbeesetten próbált eljutni ellenségei birodalmába, kétségbeesetten próbálta visszaszerezni, ami az övé volt. A talizmánt akarta, ami egy madarat ábrázolt, de nemcsak azért, hogy bosszút álljon az apámon, hanem mert úgy gondolta, ez megadja neki a teljes erőt ahhoz, hogy megmentse ezt a nyavalyás világot.

– Úgy érzed, hogy valami vonz Örökkönhöz. – A hangja lágyan szólt, szinte megtörten. – Láttam a szemedben.

A páni félelemtől elszorult a torkom.

– Nem tudom, mi ez, és…

– Dalosmadár, engem valami a Hasadékhoz húzott. Ez volt az utolsó esélyem, hogy rájöjjek, hogyan győzzem le ezt, és rád találtam.

– Rám találtál – ismételtem izgatottan, és megszédültem.

– Rád találtam. – A szája egyik fele felfelé kunkorodott. – Amit Skondellben tettél, reménnyel töltött el, hogy amíg nem lesz újra az enyém Örökkön teljes ereje, addig te talán megállíthatod a kórságot még egy kis időre.

Pislogtam, és a kövekre telepedő rothadást fürkésztem.

– Abban a sötét földben ott Skondellben, abban… mágia volt. Megéreztem.

Erik állta a tekintetemet.

– És a te mágiád elszívta.

Többről volt szó. A fúriám sötétebb oldala szívta el. Nem akartam belegondolni, mi történne, ha komolyan beásnám magam ebbe a pusztításba.

A megperzselt köveket figyeltem. Semmi sem élt itt, semmi sem élhetett. Tintafekete csápok kúsztak végig minden sziklán, mintha csak vékony ujjak lennének, amelyek a gyertyaláng felé nyúlnak, hogy kioltsák. Az Örök Királyság haldoklott. Erik felnézett a fenti sötétségbe, a feszültség kirajzolódott jóképű arcának minden vonásán.

Milyen terheket kellett cipelnie? Elég kétségbeesett volt ahhoz, hogy áttörjön a Hasadékon, mintegy utolsó reményként berontva ellenségei birodalmába.

A harag vadul döfött a keblembe. A népem gyakran beszélt a békéről, de a háború után soha nem próbáltak tárgyalni a tengeri tündékkel. Mintha attól féltünk volna, hogy bármiféle próbálkozás felborítaná az otthon nagy nehezen kivívott kényelmünket.

Fúriamágiám átjárta az ujjaimat. Égett bennem a vágy, hogy visszavágjak azért, ami itt történt, valami erre szólított. Ha elég mélyre ások, talán borzalmakat idézek fel, de talán nem érte meg, hogy segítsek az ártatlanoknak?

A kezemet az egyik sötét folt fölé emeltem, és behunytam a szemem. A bőröm bizsergett a mágiától. Távoli fájdalomkiáltások visszhangoztak a koponyámban. Összerezzentem.

– Mi az? – suttogta Erik. – Te is ugyanúgy félsz ettől, mint mi.

Megfeszítettem az államat, és szilárdan tartottam a kezemet. Ahogy átvágtam magam a sötétségből eredő árnyékokon, kínon, fájdalomsikolyokon, látni véltem egy alakot. Egy alakot, valakit a távolban: mintha árnyék táncolna a holdfényben.

Vér. Hús. Sikolyok.

Visszarántottam a kezem, és kinyitottam a szemem.

– A nyavalyás istenekre, látjátok ezt? – Celine suttogása térített vissza a jelenbe.

A fehér kövekről egy teljes karhossznyi feketeség eltűnt. A szívverésem lelassult, ahogy hosszan kifújtam a levegőt. Ez valami kórság volt, és meg tudtam gyógyítani. Valahol legbelül tudtam, hogy idővel és kellő erőfeszítéssel, visszafordíthatom, bármi is emésztette fel az Örök Királyságot.

De ez azt jelentené, hogy a fúriámat pont úgy használnám, amitől féltem.

Derű hitetlenkedve bámulta a fakó követ, ahonnan eltűnt az összes sötét ér, és most először láttam az arcán mást gyűlöleten kívül. Larsson gyanakvónak és nyugtalannak tűnt. És ki hibáztathatná őket ezért? Mióta nyugtalankodtak már a királyukkal együtt, hogy a kór hamarosan elemészti az otthonukat, és a népük száműzetésbe kényszerül… vagy teljesen kihal?

Összekulcsoltam a kezemet magam előtt.

– Segíteni fogok.

Erik nyelt egyet, a szeme forrón izzott és fénylett, ahogy leszegte az állát.

– De – folytattam sietve – meg kell esküdnöd, hogy nem ölöd meg az apámat.

– Dalosmadár!

– Kígyó! – Felhúztam az egyik szemöldökömet. – Még mindig az a terved, hogy kihívod apámat, hogy megöld őt. Azt hiszed, hogy ezzel visszaszerzed a hatalmadat, ám biztosíthatlak, hogy nem fogod. Már akkor porig sújtottad a népemet, amikor elraboltál, ezért ajánlom most fel ezt. A mágiámat az apám életéért. Te magad mondtad, hogy kockázatos lehet visszaszerezni a medált.

– Igen, a benne rejlő hatalom viszont megerősíti Örökkönt. – Erik a kezét a szikla egyik felperzselt foltja fölé tette, majd ökölbe szorította. – A tulajdonosának vérét kell ontanom ahhoz, hogy elnyerhessem. Nincs más lehetőség.

Most kellett elmondanom neki.

– Van valami, amit tudnod kell a medálodról. Lehet, hogy képtelenség megszerezned.

– Nem. Ott volt, éreztem.

– Valami mégis hozzám vezetett – erősködtem. – Ha más utat leltél, hogy meggyógyítsd az országodat, akkor fogadd el, Erik!

Néhány lélegzetvételig fontolgatta a szavaimat, aztán kezével megfogta a tarkómat, egyszerre gyengéden és fenyegetően.

– Esküdj meg, hogy elmondod, amit tudsz apám talizmánjáról, és én visszafogom a kezem. Esküdj!

Nem volt más választásom. Ez a démon bosszút akart állni, ám több vezette a bosszúnál. Király volt, egy megviselt ország királya, és kétségbeesésében cselekedett így. Megérdemelte, hogy megtudja, a medál soha nem kerül vissza Örökkönbe.

Lassan bólintottam, és azt suttogtam:

– Esküszöm.

– Jó. – Erik megragadta a kezemet. – Akkor gyere velem!

24. fejezet

A Kígyó

Livia gyűlölt engem. Nekem is gyűlölnöm kellett volna őt, de egy gyenge, szánalmas részem képtelen volt hátat fordítani neki. Nem tudtam kiverni a fejemből. Lehet, hogy ő engem förtelmesnek látott, ám erőtlen pillanataimban arra gondoltam, hogy beérném annyival is, ha a lába előtt térdelhetnék nyavalyás életem hátralévő részében, amennyiben meggyógyítja Örökkönt.

Amikor visszatértünk a Toronyba, felvezettem őt a lépcsőn a legfelső szobába. A bicegésem még jobban kiütközött e második alkalommal, és többször is észrevettem, hogy Liviának is feltűnt.

– A Ködök Házának úrnőjével fogsz találkozni – magyaráztam neki, amikor már majdnem megérkeztünk az ajtóhoz. – Egyesek úgy ismerik, mint a boszorkányok és a szirének úrnőjét.

Livia összerezzent.

– És a tengeri dalnokokét?

– Igen, drágám. A Ház úrnője azonban a varázslatokat kedveli. Nem fog elcsábítani téged.

– Akkor ő egy igazi tengeri boszorkány? – A hangja feszülten csengett. – Mindig is inkább a népmesék, mint a valóság világába tartoztak.

– Biztosíthatlak róla, hogy léteznek. Narza a varázslás mestere – folytattam –, de még ő sem tudta úgy eltüntetni az elfeketedést, mint ahogyan te tetted.

– Erik. – Livia megrángatta a kezemet. – Tudnod kell valamit a fúriámról… a mágiámról.

– Tudom, hogy hívod az erődet – feleltem, és felgyorsítottam a lépteimet. – Menjünk, és közben elmondhatod.

– Ha… ha elég mélyre ások, a föld… – Fújtatott egyet, amikor beverte a lábujját a lépcsőfokba. Addig tartottam, amíg újra vissza nem nyerte az egyensúlyát. – A föld feltár előttem bizonyos pillanatokat.

– Pillanatokat?

Bólintott. A keze remegett, minden egyes karcsú ujja elárulta a leplezni próbált nyugtalanságát.

– A titkokat, amit meghallottak a fák, a virágok, a föld. A halál után maradt vért és csontokat, lett lényeg ott csata vagy gyilkosság, vagy ha valakit egyszerűen csak ott ért utol az öregség… mindegy, mert a föld tudja.

– Látod, mi történt az országgal?

– Igen. – Livia feszengett. – Általában csak azt látom, hogy mi történt azon a helyen. Ennél az elfeketedésnél viszont más a helyzet. Ma mintha láttam volna valakit az elmém árnyékos zugában. Azt hiszem, ez elárulhat valamit a sötétségről, de nem tudtam kivenni az alakot. Csak fájdalmat éreztem, és azt hiszem, halált. Erik, nem tudom, hogyan idézték ezt elő, ám nem hiszem, hogy természetes dologról van szó. Ez egy átok.

A testem valósággal lüktetett, ahogy átjárta a rettegés. Azt hittem, hogy a pusztulást a lezárt Hasadék okozza. De mi van, ha sötétebb az oka? Ha szándékosan idézték elő?

– Maradj mellettem! – figyelmeztettem a lányt, és folytattuk az utunkat.

A magas toronyszobában továbbra is hűvös volt, és néhány éjszaka elteltével a helyiség a nyirkos tölgyfazuzmó és édeskés, füstölt gyógynövények illatát árasztotta.

– Gondolom, sok mondandótok van – szólalt meg Narza az egyik sarokból.

Anyám révén egy vérből származtunk, ám ez volt az egyetlen közös bennünk, leszámítva a hitványságra való hajlamunkat. Narza otthagyott anyám halála után. Talán minden joga megvolt hozzá, de még mindig lángolt bennem a harag, amiért a semmibe vett akkor, amikor a legnagyobb szükségem volt rá.

Livia megállt mellettem. Megfogtam a kezét, és figyelmen kívül hagytam a boszorkány szavait.

– Ahogy ígértem, Narza úrnő, elhoztam neked a földi tündét.

Nagyanyám résnyire húzta a szemét.

– Felteszem, még mindig úgy hiszed, hogy ennek a lánynak hatalma van a minket sújtó járvány felett.

Egy rántással közelebb húztam magammhoz Liviát. Nem kellett nagyon noszogatni. Kellő óvatossággal kémlelte Narzát, és puha domborulatait az oldalamhoz nyomta.

– Sikerült elűznie az elfeketedést. Tudni akarom, miért képes erre.

Narza úgy körözött kettőnk körül, mint vadász a prédája körül.

– Mutasd meg a jelet!

Livia rövid tétovázás után felhúzta az ingujját. Narza összepréselte festett ajkát, és megérintette a kiemelkedő rúnát. Livia meglepetten felkiáltott, amikor a nagyanyám a körme hegyét egyenesen az egyik sima körvonalba nyomta, és vért fakasztott.

Közéjük léptem.

– Ne vedd a vérét figyelmeztetés nélkül!

Narza kuncogott.

– Eléggé védelmezed a bábodat, kedvesem.

– A királyod vagyok.

– Az a fiú vagy, akinek egykor az orrát törölgettem.

– Tényleg? – döntöttem oldalra a fejem. – Én a legkorábbi forgásaimra egészen másként emlékszem, nagyanyám.

– A nyavalyás poklokra! – motyogta Livia az orra alatt. – Akkor ő a te…

– Hogy a nagyanyám-e? Ó, igen. – Narzára vicsorogtam. – Megvan a vércsepped, folytasd hát!

A tengeri boszorkány figyelte, ahogy Livia vérének cseppje lecsúszik a körméről a tenyerére. Összedörzsölte két kezét, és lassú, szinte nem is hallható dallamot dúdolt. A vér fehér lángra lobbant Narza tenyerének közepén.

Nagyanyám lehunyta a szemét, dúdolt, figyelt. A halvány fénygömb a dallamtól függetlenül lüktetett.

Amikor újra megszólalt, Narza hangja tompa volt, mintha egy vastag ajtó túloldaláról beszélne.

– Megszépíted a földet, ami nemes ajándék. Haszontalan a harcban és a túlélésben, de milyen gyengédnek, milyen kedvesnek és becsesnek tarthat a néped.

Livia elpirult, és a fogát csikorgatta.

– Nem ez minden, amit megtehetek.

A dalosmadaramnak létezett egy ádázabb oldala is.

– Nem, nem ez. – Narza kuncogott, a szemét még mindig csukva tartotta. Megforgatta a fénylő vért a tenyerén, akár egy kavicsot. – Most már két gyógyító viseli a Királyok Házának jelét. Mindkettőnek megvan a saját sötétsége, de úgy érzem, ha egyesülnének, annak csodálatos következményei lehetnének.

Az én képességem semmiben sem hasonlított Liviáéhoz. Nem értettem, hogyan egyesíthetnénk a hatalmunkat.

– Beforrasztod, ami eltört, ezzel felerősíted a föld erejét. – Narza egy pillanatra elhallgatott, a homlokát ráncolta. – Furcsa.

– Mi a furcsa?

A nagyanyám kinyitotta a szemét, és hátralépett.

– A mágiád a szívedből, a vágyaidból származik.

Livia ideges pillantást vetett rám.

– A fúria a vérünkben lakozik, igen. De mit számít ez?

– Azt jelenti, hogy a szívednek kötődnie kell a földhöz. Természetesen a szülőfölded a szíved része, na de Örökkön? – Narza ajka megrándult. – Ideköt a szíved, különben nem lennél képes erre a gyógyításra. Az ellenségeid földje is becses neked? Ezt nem értem.

A tengeri boszorkány azonnal megmarkolta Livia karját a rúnajel felett.

– Ez mikor jelent meg? Mit csináltál? Áruld el!

Azt hittem, Livia esetleg felkiált, talán megremeg. De nem tett ilyesmit, csak kirántotta a karját a szorításból, és felszegte az állát.

– Azután jelent meg, hogy felolvastam egy cellába zárt fiúnak, akinek a népe, amelynek ki kellett volna állnia érte, nem volt sehol.

A fenébe! Rajtam kívül senki sem beszélt ilyen nyersen Narzával. Azok, akik becsmérelni merték a boszorkányok úrnőjét, hamarosan azon kaphatták magukat, hogy valamelyik végtagjuk rossz helyre került, vagy a nyelvükkel már nem tudnak beszélni.

Arra gondoltam, hogy egy lélegzetvétel alatt biztonságba helyezem Liviát odakint, a következőben pedig arra, hogy újra megízlelhetném a száját. Ehelyett a saját döbbenetemet kellett legyűrnöm, mert Narza inkább tűnt nyugtalannak, mintsem mérgesnek, amiért az ellenségünk a háború utáni jelenlétének elszomorító hiányára hívta fel a figyelmét.

– Te törődtél vele?

Livia most habozott. Két kezét ökölbe szorította maga mellett.

– Az együttérzés vezetett.

– Hazudj, amennyit csak akarsz, ám ez nem változtat azon, hogy még csak fel sem fogtad, mekkora veszélyben vagy, amikor a szívedet Örökkönnek adtad. Mondd csak, te mentél oda a Hasadékhoz, és emiatt juthatott át az örökkirály?

Livia kővé dermedt.

Narza halkan szitkozódott az orra alatt.

– Ez elegendő válasz. Te törted át a köztetek lévő falat. – A boszorkány Livia arcához hajolt, és nagyon halkan azt mondta: – Rá fog jönni az igazságra, hogy mi történt, és miért jelent meg rajtad ez a jel. Bármennyire is kétségbeesett, gondolod, hogy ugyanolyan együttérzést tanúsít majd, amikor megtudja?

Livia élesen, szaggatottan kapkodta a levegőt. Már-már átkozottul fájdalmasnak hangzott.

– Ne-nekem… – Egy pillanatra zihálva felém fordult, majd az ajtó felé nyújtotta a kezét. – Mennem kell.

Livia szó nélkül elhagyta a szobát. Valami nem volt itt rendjén. Úgy éreztem, mintha a válasz ott lenne az orrom előtt, de egyszerűen nem értettem.

– Mi volt ez? – kiabáltam.

– Törd a fejed, Erik király! – vicsorgott rám a nagyanyám. – A Hasadék le volt zárva a vérrokonaid elől, amíg a nő, aki dacolt a népével és megvigasztalta az ellenségét, oda nem ment. A nő, akit a tenger vonz, noha a szárazföldi klánok tagja, és akinek a mágiája a te birodalmadban, melletted virágzik. Nem kétséges, hogy a sors rád mosolygott, mert ennek a nőnek az adományára valóban szükség van, de ahhoz, hogy eltüntessen egy ilyen erős járványt, mint amilyen ez az elfeketedés, meg kell csapolnia a hatalmát Örökkönért. És ez így is van, mert éreztem, a vonzást, a vágyat, az összetartozás érzését. Törd alaposan a fejed azon, hogy miért van ez így, unokám!

Livia gyakran mondogatta nekem, hogy utálja a királyságomat, és mindent, ami benne van, ám akadtak pillanatok, amikor a szeme felcsillant a felfedezés izgalmától, és nyugodtnak tűnt. Bevallotta, hogy a Hasadéknál járt, amikor az megnyílt, és miután tíz forgáson át fogoly voltam a saját birodalmamban, valami hozzá vezetett.

Tíz forgáson át. Majd megállt a szívem.

Ugyanannyi időnek kellett eltelnie, mielőtt kihívhattam az apját Thorvald medáljáért. Ez volt a büntetés és az ár a tengeri boszorkány ajándékának elvesztéséért.

Narza rajtam tartotta a tekintetét, miközben kavarogtak a gondolataim. Arról, hogy valami áthúzott a Hasadékon, és hogy továbbra is vonzódtam Liviához. Minden egyes érintése szikrát csiholt a testemben. Azt hittem, Thorvald talizmánját fogom meglelni, amikor visszatérek, ám ehelyett őrá találtam. Megvolt hozzá az ereje, hogy meggyógyítsa az országomat, pontosan úgy, amire akkor számítottam, ha valaha is meglelem…

Nem.

– Narza. – A hangom halkan, révetegen csengett. De egyben veszélyesen is. – A mágiád az örökkirály medáljában élt. Mondd, hogy ugyanazt a hatalmat leltem meg újra!

– Hogy újra tanúja legyek egy olyan ajándék elárulásának, amit a szeretetnek kellett volna megerősítenie? – Elfordította a tekintetét, és lehalkította a hangját. – Igen, neked is megadatott ez az esély, te azonban túlságosan is elszántan keresed nemződ áldását. Lépj a nyomdokába, és akkor te is ugyanúgy elveszíted a medálodat, mint ő!

Nagyanyám az ablakhoz lépett. Egyetlen szó, pillanatnyi habozás nélkül intett a kezével, és fröccsenő, sötétlő víz ölelte körbe köpenyként, hogy aztán eltűnjön.

Amikor magamra maradtam, a mellkasomra nehezedő újabb tekervényes fonat egyetlen csomóba állt össze. A rohadt életbe, meg kellett találnom Liviát!

Kint a folyosón Larsson és Derű állt rám várva az ajtó két oldalán.

– Hol van? – Felgyorsítottam a lépteimet, amíg a lábamban a törések már lángoltak és vadul tiltakoztak a bőröm alatt.

– Zaklatottan jött ki – felelte Larsson. – Hullámhívó elkísérte a szobádba.

Vissza sem néztem rájuk, amíg a fekete tölgyajtókhoz nem értünk a nemesi szinten.

– Erik – dörmögte Derű az orra alatt. – Mi folyik itt?

Egyetlen mozdulattal az unokafivéremhez fordultam.

– Maradj kint!

Derű összeszorította a száját. Tudtam, hogy ezernyi dolgot mondana, hogy alighanem szeretne lefogni, a hátam mögé csavarni a karomat, és addig püfölni a vállamat, amíg kegyelemért nem könyörgök, ahogy gyerekkorunkban tette.

De nem fog így cselekedni. Legalábbis Larsson előtt nem. Derű túlságosan tisztelte – talán félte is – a királyi hatalmat.

A szállásom előszobája félhomályba burkolózott, csak a tűz fénye világított.

– Nem értem, mi ütött beléd. – Celine hangát hallottam a hálószobámból. – Nyugodj meg egy kicsit!

Livia ültében előredőlt, nehezen kapkodta a levegőt, mindkét könyökét a térdére támasztotta. Előhúzott egy szerenlevélágat, és az orrához emelte. Celine feszengve simogatta a fejét, mintha ez esetleg segítene.

– Hullámhívó! – csattantam fel.

Felugrott, és felé fordult.

– Nem csináltam vele semmit, ő ilyen, mióta…

– Távozz!

Nem vitatkozott. Elég jól ismert ahhoz, hogy tudja, mikor hagyjon magamra. Az állát megbiccentve kisurrant a szobámból. Elkenődött könnycseppeket pillantottam meg Livia arcán, amikor felállt az ágy széléről. A kezét tördelte maga előtt, és igyekezett lelassítani a légzését.

Bármivé is alakult ez a kapcsolat, éreztem mindkettőnk szívverését. Az övé az ismeretlenben zakatolt, és minden ismeretlen dolog kicsit jobban összepréselte, hogy hamarosan kiszorítsa belőle a szuszt.

Átszeltem a szobát, és egyik tenyeremet az arcára tettem, a másikat pedig elgyötörten dobogó szíve fölé.

Az érintésemtől felgyorsult a pulzusa. Szíve a tenyerem alatt zakatolt, ám ő nem húzódott el tőlem, sőt, még jobban nekidőlt a kezemnek, mintha csak belehajolt volna az érintésembe.

– Te Livia Ferus vagy – suttogtam –, harcosok leánya, a földmágia hercegnője, az örökkirály korholója…

Horkantott egyet.

– Miért segít a hangod? – kérdezte.

Az egyik hüvelykujjammal végigsimítottam a járomcsontján, és letöröltem egy könnycseppet.

– Ez a félelem magával ragadja a gondolataidat, ám nem mondom, hogy ne hagyd. A dolgok sosem ilyen egyszerűek. De emlékeztetni foglak arra, hogy ki vagy, mert félelmetes ellenfélnek bizonyultál.

Üveges tekintetével a szemembe nézett.

– Anyám mindig azt mondta, hogy lélegezzek mélyeket.

– És az segít?

Livia habozott.

– Nem úgy, mint te, és azt hiszem, gyűlöllek téged ezért. Neked mindig rémesnek kellene lenned.

– Majd jobban igyekszem, Dalosmadár.

A mosolya vékony volt, és az álla megremegett. Nem tudtam, milyen varázslat vagy a sors mely játéka munkált itt, de most kiderítem.

– A medált apám kapta ajándékba Narzától – kezdtem – Azért, hogy növelje az örökkirály hatalmát. Ha erővel megszerzik vagy elvész, a medált tíz forgásig nem lehetett visszavenni. Ezért csak annyit tehettem, hogy várok, amíg kihívhatom apám gyilkosát. A nagybátyám különös gondossággal készített fel erre a feladatra a nagy háború alatt, de… – Megráztam a fejem. Nem tudhatta, hogy mit tettem a háború alatt. – Nem nyílt rá lehetőség, amíg be nem zártak egy cellába.

Livia a derekamra helyezte a kezét, szinte mintha át akart volna ölelni, ám aztán inkább meggondolta magát.

– Amikor a Hasadék megnyílt, azt hittem, a sors új lehetőséget ad nekem, helyette azonban téged találtalak meg. – Ellágyítottam a hangomat. – Hol van apám medálja, Dalosmadár?

Livia lélegzete elcsuklott.

– Erik, én…

– Hol van? – De már tudtam. Az igazság oda volt írva összeráncolt homlokára, ahogyan a tekintetét az ajtóra szegezte.

– Kérlek, ne bántsd őket miattam! – A hangja megremegett.

– Hol van, drágám?

Livia erősebben szorította a derekamat.

– Odalett. Azon az éjszakán, az utolsó este, amikor megmutattam neked, visszafelé jövet megbotlottam, és… összetört.

Behunytam a szemem, mert elszorult a torkom, és a homlokomat nekinyomtam az övének.

– Mi van még?

– A jel rögtön azután jelent meg – folytatta Livia. – Soha nem árultam el senkinek, az unokatestvérem kivételével, hogy azért bukkant fel, mert eltörtem a talizmánt. Sőt, az eredetit kicseréltem egy becsomagolt aranytányérra. Egy tányérra, és még mindig nem vette észre senki. Senki sem kereste. Bármit is gondolsz, a talizmán nem tölti el büszkeséggel a népemet. Egy kéretlen háború fájdalmas jelképe.

Apám talizmánja, az igazi hatalma, oda. A sors játéka teljes erőből belelendült, és valami új formálódott belőle.

– Tudtam, hogy Örökkön meggyógyul, ha újra meglelem a király hatalmát – mondtam halkan. – És igazam volt.

Livia összevonta a szemöldökét.

– De eltört. Én… én sajnálom, Erik.

– Azt hittem, hogy apám hatalma hívott át, pedig te szólítottál. Téged pedig a tenger vonz… Örökkön vonz hozzám.

Livia láthatóan elsápadt.

– Miről beszélsz?

Az alsó ajkához érintettem a hüvelykujjamat, végigkövetve annak szelíd vonalát.

– Hogy megleltem az én medálomat, Dalosmadár. Te vagy az.

Fél lélegzetvételnyi szünetet tartottam, aztán megcsókoltam.

25. fejezet

A Dalosmadár

A fal és az örökkirály izmos teste közé szorulva nem jutott eszembe más hely, ahol szívesebben szerettem volna lenni. Pedig menekülnöm kellett volna, karmolnom őt, átkoznom, amiért elrabolt, de úgy dőltem neki, mintha láng után kapnék a sötétben.

Ő a népem ellensége, és mégis arra gondoltam, összeesem, ha elenged.

Erik a hajamba túrt, a hajtőnél fogta meg fonataimat, és megdöntötte a fejemet. Az ajkam szétvált, és a nyelve lassú, mesteri csapásokkal az enyémet ostromolta. Olyan íze volt, mint a hűs tengeri levegőnek és egy nyeletnyi sima sörnek.

Nem lett volna szabad akarnom őt, ám ez aggasztott a legkevésbé – mert vágytam rá. Azonnal feltűnt, amikor Erik magamra hagyott. Ő volt a belőlem hiányzó darab, és ezt nem értettem.

Most visszahúzódott, lihegett, és a lélegzetünk elkeveredett.

– Mert kötődsz Örökkönhöz. Te vetted át a medálom helyét, én pedig elraboltalak. Elnyertelek. Ezért érzed ezt.

Pislogtam.

– Honnan… honnan tudtad, hogy mire gondolok?

A hüvelykujja végigsimított a karomon lévő rúnán.

– Téged is ugyanez vonz hozzám, talán még az a képességed is megvan, hogy megérezz dolgokat rólam. Nyisd meg magad a kapcsolat előtt, és úgy sejtem, ugyanúgy érezheted majd a gondolataimat, ahogy én érzem a tiéidet! Veszélyes kötelék ez egy királynak, drágám. Rájöhetnél, hogyan törj meg engem.

Az összes istenekre! Magamba szívtam az örökkirály talizmánjának mágiáját. Nem értettem az egészet, de az igazság ott égett a mellkasomban – én voltam a medálja, az örökkirály felerősített hatalma.

A csalódottságtól barázda képződött a két szemöldöke között, és elhátrált egy lépést.

– Erről van szó, Dalosmadár. Ez a vonzás semmi több egy akaratlan köteléknél.

Újabb lépéssel távoldott. Bosszúsan bámultam rá. Legyen átkozott ez a kötelék, ám semmi sem tűnt olyan tökéletesen helyénvalónak, mint amikor rajtam pihentette a kezét, bár most sikoltoznom kellene, és átkozni az isteneket, amiért így fordult a sorsom. Minden csókja, minden érintése, a sóvárgás minden pillanata a barátaim, a családom hátába döfött kés volt.

Erik beletúrt sűrű hajába. El akart menni. Ettől felkavarodott a gyomrom.

Azóta, hogy megláttam a fiúkirályt, aki ott térdelt legyőzetve, még mielőtt elzártuk a tengeri népet, meg akartam ismerni őt. Még a medál előtt. A rúnajel előtt. Mindenekelőtt őt akartam megismerni.

A saját népem árulója voltam, mert továbbra is őt akartam. Minden porcikáját. Erik után nyúltam, és a tarkójára fontam a kezem.

Vigyorra húzódott a szája sarka.

– Vigyázz, milyen határt lépsz át, Dalosmadár!

– Azok a határok nem változtatnak semmin.

– Akkor hát még mindig utálsz engem?

– Még mindig fogva akarsz tartani?

Erik keze végigsiklott a derekam ívén, és arcát az arcomhoz hajtotta.

– Sok tervem van veled kapcsolatban már most is.

– Akkor hagyd, hogy gyűlöljelek és akarjalak, és térjünk vissza a tárgyra!

Minden erőmmel megcsókoltam. A nyelvemről pergő hazugságokkal ostromoltam. Mert tényleg akartam őt, de csak próbáltam gyűlölni. A különbség jelentős volt, ám ráripakodtam a gondolataimra, hogy hagyják abba a kavargást. Nem akartam semmi mást, csak érezni.

Két kézzel markoltam a tunikáját, és közelebb húztam magamhoz. Az egymáshoz csattanó fogak és vadul dolgozó ajkak nyögést csaltak elő a torkomból.

Lábával feszítette szét a combomat és ahogy magomhoz préselődött, forróság gyűlt a két lábam között. Szégyenkezés nélkül felnyögtem. Erik nekem nyomta a csípőjét. Kurta hörgés csusszant ki a torkomon, amikor hozzám súrlódó kemény szerszáma fokozta a kéjt.

Mintha a csókja valami régóta szunnyadó lényt szabadított volna fel bennem. Nem tudtam elég közel kerülni hozzá. Nem tudtam eléggé megérinteni.

Erik fogaival a nyakamat karistolta, a nyelve végigsiklott az ütőeremen. Egyik tenyere lesiklott a bordáim íve mentén. Ujjaival megérintette mindegyiket, szinte mintha időt hagyott volna arra, hogy elforduljak.

Kapkodva szedtem a levegőt, amikor a tenyerével játékosan végigsimított az egyik mellem alján. Ívben hátradőltem, a mellbimbóim megkeményedtek, kétségbeesetten vártam az érintésére. Erik egy pillanatra felemelte a fejét, és a tekintete úgy csillogott, hogy azt örökre meg akartam őrizni az elmémben. Annak a férfinak a tekintetét, aki akarja a nőt; a férfiét, aki bármit megtenne érte.

Ugyanabban a pillanatban, amikor a keze a mellemre borult, nekirontott az ajkamnak. Még jobban hátrahajoltam, két karomat a nyaka köré kulcsoltam, hogy közelebb vonjam magamhoz. Gyötört, ahogy csipkedte, nyomkodta, gyömöszkölte a testemet. Az érintése lett az új rögeszmém. Talán népem árulója voltam, de abban a pillanatban nem érdekelt – mindent akartam belőle.

Erik elindult előre, én pedig hátráltam, amíg a lábam az ágy puha széléhez nem ért. Ügyetlenül leültem, anélkül, hogy abbahagytuk volna a csókolózást. Lenyomta a vállamat, és háttal a matracra tolt. A talpam még mindig a földön volt, amikor fölém magasodott, mindkét tenyerét a fejem mellé téve.

Két lábamat a dereka köré fontam, és megborzongtam, ahogy a keze végigsiklott csupasz combomon.

Még erősebben csókolt, a nyelvemet beszívta a szája. Ugyanolyan mohón vágyott rám, ahogy én is rá. Az éhes vágy, hogy megérintsem a testét, ahogy ügyes ujjai az érzékeny testemmel incselkedtek, valósággal forrongott a fejemben. Megrángattam az övét, és a szájából előtörő heves nyögés a számba hatolt.

Erik visszahúzódott, szeme sötét volt, és mindkét kérges tenyerét a combomra tapadó ruha alá csúsztatta. Az egyik lábába fájdalom hasított. Láttam, ahogy elfintorodott, amikor sántított, de össze sem rándult, amikor most térdre ereszkedett.

Döbbenten fújtattam, amikor a derekamig felhúzta a ruhámat, és feltárult előtte a szemérmem.

– Mit… mit csinálsz?

Alkonyszínű tekintete az enyémbe fúródott.

– Te még érintetlen vagy, Dalosmadár? Soha nem ízleltek meg?

Forróság öntötte el a testemet zavaromban, de ez eloszlott, amikor Erik arca lejjebb vándorolt, és forró nyelve végigsimított a belső combom érzékeny bőrén. Megráztam a fejem.

– Akkor mondd, hogy hagyjam abba! – Azzal mindkét durva, kérges hüvelykujjával végigsimított ott, ahol az imént a lábamat nyalogatta.

A szívverésem nem csillapodott, vad zakatolása a koponyámban tombolt. A gyomrom összefacsarodott az égető vágytól. Az alsó ajkamba haraptam.

– Nem fogom.

Erik szemében ugyanaz az éhség villant, ami engem is felemésztett.

– Jó. – Ez volt minden, amit mondott, mielőtt a nyelve végigsimított a lábam közén, és a gyönyör egyetlen lökéssel végigvágtatott volna a testemen, mintha csak egy befagyott tóba ugrottam volna a legnagyobb hidegben.

Az istenekre… arcát a két combom közé temette, és nem kaptam levegőt.

Visszahúzódott, és a nyelvével megnyalta az ajkát.

– Az én tökéletes dalosmadaram. Úgy képzeltem, hogy pontosan ilyen tökéletes ízed lesz.

Erik ismét lehajtotta a fejét, és a nyelvét újra testem lucskos és forró középpontjához vezette.

A légzésem nem csillapult, de ez aligha érdekelt. Felkönyököltem, elmerülve a mámorító kábulatban, ahogy szeretőm feje búbjának mozgását néztem, ami követte minden egyes nyelvcsapását. A borzongató vágytól szinte izzott a bőröm. A nyelve és az ajka teljesen megízlelt, fogai érzékeny húsomba kaptak, és el nem tudtam képzelni ennél… helyénvalóbbat.

Behunytam a szemem, és egyik lábamat a vállára tettem, elég helyet adva neki, hogy az őrületbe kergessen.

– Erik… még! – A fejem az ágy puha paplanjára hanyatlott.

Mindkét kezével megmarkolta a fenekemet, és megemelt kissé, miközben felizgult magomat nyalogatta és csókolta mohón, őrjöngve.

– Mondhatod, hogy gyűlölsz, annyira, amennyire csak akarsz, amíg mindez az enyém. A sikolyaid, az ízed, a hörgő lélegzetvételek. Hogy mindez az enyém. – Átdobta a másik lábamat is a vállán, kiszélesítve a szöget.

Kezem beletúrt a hajába, és megrángattam a szálakat. Ő halkan és mélyen morgott valamit a nyílásomnál.

– Csak folytasd – recsegte –, és elfeledkezem arról, hogy gyengéd legyek!

Kifulladva felnevettem.

– Ki mondta, hogy azt akarom?

Erik egy pillanatra szünetet tartott, aztán mintha egy elsuttogott „A nyavalya törjön ki!” hagyta volna el a száját, mielőtt az ajka ismét rám tapadt, ám ezúttal már a nyelvét követte előbb egy, majd két ujja. Elmerültek a magomban, és addig gyötörtek, amíg a testem vonaglani nem kezdett nyelve és ujjai kegyetlenül tökéletes elegye alatt.

Elfojtottam a rám törő zokogást, amikor kérges hüvelykujja is végigsúrolta szemérmem szűk csúcsát, és megnyomta. Csípőmet az arcához tolva ringattam, képtelen voltam abbahagyni, ahogy az alhasamban felerősödött az az érzés. Mintha egy forró patak ömlött volna végig rajtam, a lábujjaimtól a mellemen át a fejemig. Egyik hullám a másik után zárt ebbe az apró tébolyba, amire nem számítottam.

Nyüszítettem, hörögtem, és próbáltam elnémítani ezeket a hangokat. Aztán Erik fölém magasodott, és ismét a számra vetette magát.

Éreztem az ízemet a nyelvén. Az istenekre, úgy szerettem volna megérinteni, ahogyan ő érintett meg engem. Érezni akartam a testének melegét, ahogyan ő az enyémet.

Az ujjaimmal ismét megrántottam az övét. Erik ajka szétnyílt, és szélesebb terpeszt vett fel. Miután kifűztem a nadrág felső részét, addig vezette a tenyeremet, amíg a hüvelykujjam végig nem simított az izgalomtól ragacsos farkának hegyén. Megízlelni sima bőrének pézsmáját olyan új élmény volt, amiről nem gondoltam volna, hogy jobban akarom majd, mint amennyire lélegezni szerettem volna.

Amikor erősen megszorítottam kemény férfiasságát, borzongás futott végig megfeszülő izmain, és kurta hörgések törtek elő a torkából.

Ekkor valaki dübörögve bekopogott, amitől csak úgy visszhangzott a szoba.

Mintha tűvel szurkálták volna a bőrömet, Erik szeme pedig felpattant. Kővé dermedtünk – a ruhám felgyűrve a combomon, a gyönyör még mindig forrón lüktetett a magomban, kezem a kedvesem nadrágjában.

– Erik király! – dörrent Larsson hangja a folyosóról (biztos voltam benne, hogy egy kis derűt is kihallok belőle).

Soha nem akartam még senkit ennyire megölni, mint őt abban a pillanatban.

– Mi az? – csattant fel Erik.

– Vihar közeledik. Már szedjük össze a legénységet. Most van dagály, még ki tudunk hajózni.

– A poklokra is! – káromkodott Erik az orra alatt, majd a tekintetét rám emelte. – Mennem kell. Hullámhívó hamarosan érted jön.

Fagyos hullám hűtötte le a forróságot az ereimben, ahogy elhúzódott. Amikor nem volt a közelemben, határozottan hiányzott, és ezt annyira utáltam, bár nem tudtam megmagyarázni az okát. Valamiféle kötelék feszült közöttünk, ami akaratlanul is összefűzött minket. Ennyi volt az egész.

De mégsem csak ennyi. Soha nem kívántam még úgy férfit, ahogy Vérdalnok Eriket, és nem tudtam, ez mit mond el rólam mint nőről.

Becsatolta az övét. Egy hosszú pillanatig habozott, aztán előredőlt, és heves csókot nyomott az ajkamra. Amikor elhúzódott, azt suttogta:

– Még mindig gyűlölsz?

– Mindig is foglak – feleltem, és szörnyen vágytam rá, hogy vagy ellökjem, vagy visszahúzzam. Megmarkoltam a paplant.

Erik szája félmosolyra húzódott, de a szavaiból csak úgy áradt valami lágyság, valami sebezhetőség.

– Gyűlölj, amennyire csak akarsz, de ne sajnálj! Ezt ígérd meg nekem!

Aztán magamra hagyott a vágyaimmal.

Ne sajnálj! Ha bölcs lennék, pontosan ezt kellene tennem. Sajnálnom kéne, amiért hagytam, hogy az ellenségem a szájával illesse a testemet. Hánynom kellene a gondolattól, hogy olyan kéjt és olyan hangokat csalt ki belőlem, amikről nem is tudtam, hogy képes vagyok.

Sajnálnom kellene Vérdalnok Eriket, de nem tettem. És nem voltam biztos benne, hogy valaha is fogom.

26. fejezet

A Kígyó

Elvesztettem a nyavalyás eszemet.

Jóval azután, hogy a legénység nyugovóra tért a fedélközben, egyedül álltam a főfedélzeten, és végighúztam a hüvelykujjamat az ajkamon. Még mindig magam előtt láttam Livia kéjmámorát, és vissza kellett nyelnem egy rohadt nyögést, ami ki akart szakadni belőlem, ahogy forró testére, ízére és az illatára gondoltam, amikor belétemettem a nyelvemet.

A hátralévő napjaimat el tudtam volna tölteni úgy, hogy a számmal a testét habzsolom. Ráadásul szépen leélt életként tekintenék vissza rá.

Livia érintetlen volt, ám még én sem tettem soha ilyet egyetlen nővel sem.

Bármilyen nőt is invitáltam az ágyamba, végül mindig hátat fordítottam nekik, sosem tekintettem őket a szerelmemnek, csak egy testnek, ami enyhíti sajgó farkamat, amikor már ráuntam a saját kezemre.

De ez most kötelék volt. Liviára átszállt a medál hatalma, és tudtán kívül hozzám mint királyhoz kötődött. Ennél többet nem is kérhettem volna. A gyengeség mindig akkor keletkezik, amikor a szív enged önnön sírásának, és hagyja, hogy édesebb érzések is beléköltözzenek.

Ma este egy Koponyafaló Hans nevű hitvány ördög kezelte a kormányt, és mély hangon dúdolt. A hold a legmagasabb pontján állt, és hideg fényt vetett a fedélzet fekete deszkáira.

Beleharaptam a száraz zabzsemlébe, áthajoltam a korláton az orr mellett, és néztem, ahogy a sötét víz a hajótesthez csapódik. Hogyan fogom előadni az igazságot gyönyörű foglyomról, ha egyszer elérjük a királyi várost?

A legénységből nem sokan voltak tanúi annak, ahogy Livia életet teremtett, én pedig szerettem volna, hogy ez így is maradjon. A kétségbeesés már beleette magát az öröknép csontjaiba. Elég, ha valamelyik szerencsétlen fattyú egyet vág a pengéjével, abban a hitben, hogy a nő vérének kiontásával mindent meggyógyíthat.

Nem fogom tudni sokáig titkolni az igazságot a házak nagyurai elől arról, hogy kicsoda is volt Livia, de muszáj lesz igényt tartanom rá. Szüksége volt arra a tiszteletre és rangra, ami a király első hitvesét megillette.

Dalosmadaram hajlamos volt rá, hogy háborogjanak a gondolatai, és úrrá legyen rajta a nyugtalanság, de ma este én nem tudtam lecsillapítani vadul dobogó szívemet. Behunytam a szemem. Már réges-régen felrúgtam minden erkölcsi határt – nincs olyan, amit ne lépnék át, hogy megmentsem Örökkönt. Nem számít, kinek kell meghalnia, vagy milyen torz varázslatokat kell létrehoznom, bármit megtennék.

A fecskeszárnyak vége a tenyerembe vájt.

Most először gondoltam arra, hogy talán olyan határhoz értem, amit nem leszek képes átlépni. El tudtam képzelni, hogy megölöm az apját, az anyját, sőt még azt a kölyköt is. De most, amikor láttam magam előtt, amint a fény kihunyt Livia szemében a tetteim miatt, a gyomrom összerándult valami savas, égő érzéstől.

Még szerencse, hogy az apám halott volt, különben kitépné a szívemet, amiért ilyen gyenge láncszem voltam a brutális királyok hosszú sorában.

– A fene vigye el! – Halk szitkozódás hallatszott mögülem.

Livia kerülte meg az árbócot a rá túl nagy vászonkabátban. A hajfonatait leengedte, így szélfútta sötét fürtjei vadul és szabadon csapkodtak az arca körül.

Nem tudtam elszakítani róla a tekintetemet, de amikor meglátott, a homlokát ráncolta, és visszafordult arra, amerre jött.

– Dalosmadár! – szólítottam meg vigyorogva. – Mit mászkálsz ilyen késő este?

– Nincs rá okom, hogy elmondjam.

Élveztem a pimaszságát.

– Ha többet szeretnél a számból, akkor attól tartok, ma este nem szolgálhatok többel. Tudod, enyém a fedélzeti őrség. – Kinyújtottam az egyik karomat, és széles taglejtéssel intettem az üres hajó felé, túlságosan is élvezve, ahogy a vér az arcába szökött.

– Nem vagyok, vagyis nem akarok… az istenekre, hogy te milyen egy öntelt rohadék vagy! Nem bírtam aludni, és kellett egy kis friss levegő. Eszembe sem jutottál.

Elnevettem magam, és ismét a korlátra könyököltem.

– Nem biztonságos ezen a hajón egyedül bolyonganod. Még a végén belebotlasz valamelyik hajósba, és én meg sem tudnám. Meg sem hallanám a sikolyaidat.

– Szándékosan azt akarod, hogy folyton a legrosszabbat gondolják rólad? – A válla emelkedett és süllyedt, ahogy hevesebben vette a levegőt. Fürkészően néztem, hogy mit tesz, mik a szokásai, kíváncsian figyeltem, hogy többet tudjak meg róla, és egy kicsit utáltam magam ezért. Amikor ugyanis a szívverése felgyorsult, Livia mindig ökölbe szorította a kezét, vagy megfeszítette az állát, vagy lehunyta a szemét. Vártam, és… ott is volt: hosszan, nyugodtan szívta be a levegőt az orrán át.

Odafordultam, megragadtam a tarkójánál, és egészen közel húztam az arcát az enyémhez.

– Lélegezz, Dalosmadár! Itt nem vagy veszélyben. Ma este csak én vagyok itt.

– Igen – suttogta. – És pont te jelented a gondot.

Ezernyi jelentés járta át a szavait. A tekintetem puha ajkára tévedt. A gondolattól, hogy újra megcsókolom, megkóstolom, csomóba ugrott a gyomrom. Hosszú, heves csend támadt, amikor csak a tekintetünkkel vívtunk párbajt, mintha a hosszan tartó farkasszemnézés ledöntene minden pajzsot köztünk. Amikor túl közel került a győzelemhez, elengedtem.

– Menj aludni! Napkeltére megérkezünk.

– Nem tudok aludni – vallotta be némi vonakodás után. – Sewell úgy horkol, mintha lenyelt volna egy vadkant. Csak ez lehet a magyarázat rá, hogy miért horkantgat úgy, ahogy teszi.

Mielőtt megállhattam volna, kitört belőlem a nevetés.

– Amikor betört a koponyája, az arca is összezúzódott. Történt valami az orrában, így mondták.

Livia ajka vonakodva ugyan, de mosolyra húzódott. Igyekeztem az apját látni benne, az ellenséget, de csak őt láttam. Kék szeme a gyér lámpafényben úgy csillogott, mint a nyerscsiszolású zafír. Minden lángnyelv melegebb árnyalatot varázsolt sötét hajfürtjeire.

Átölelte magát, és hátralépett.

– Majd keresek valami más alvóhelyet ezen a szörnyű hajón.

– Szerintem fenségeset akartál mondani.

– Ez a hajó – intett körbe – a legrusnyább dolog, amit valaha láttam. Miféle hajó az, amiből mindenfelé hegyes tüskék meredeznek, a padlódeszkák megpuhultak a korhadástól, és ott vannak azok a… tűzfegyverek, amelyek lángra lobbantják a vitorlákat. Meggondolatlan választás, ha mondhatom, a te drágalátos monstrumod fedélzetén tartani őket.

– A fa nem korhadt. Egyedi faanyagból ácsolták a királyi városban, amelyet úgy terveztek, hogy engedjen és hajoljon, így túlélje a Hasadékot. Elég drága.

– Ó, mindig is szerettem azokat a férfiakat, akik megpróbálnak lenyűgözni az erszényükkel. – Felvonta a szemöldökét. – Általában ezzel pótolják ki egyéb, gyengébb tulajdonságaikat.

A tekintete a nyavalyás nadrágomra szökkent.

– Ó, ezzel veszélyes vizekre evezel! – Ismét közel hajoltam hozzá, épp csak annyira, hogy összeérjen az arcunk. – De ha kíváncsi vagy a hajómra, vagy esetleg másra, csupán kérdezned kell.

A tekintetét az enyémbe fúrta.

– Nem akarok semmit tudni a hajódról, és egyáltalán nem érdekel semmi más.

– Á! – Odaléptem az egyik parázslándzsához, és kezemet a karcsú csőre tettem. – Szóval nem érdekel, hogyan működnek?

Összefonta a karját a mellkasán, száját feszes mosolyra húzta.

– Valamiféle varázslattal, ebben biztos vagyok.

– Egyáltalán nem. A parázslándzsákat teljes egészében a királyságban található nyersanyagokból készítik. – Ezen meghökkent. Az olajosan fénylő csőre vetett egészen rövid pillantása elárulta. Kinyitottam az ajtót, ahova a zsarátnokot töltötték. – Valójában bonyolult mechanika működteti. De már elfelejtettem, hogy téged nem érdekel.

Livia oldalra kapta a tekintetét, megfeszítette az állát, aztán gyorsan ismét visszarántotta a fejét felém.

– Jól van. Akkor mondd el! Jobb, ha tudom, hogyan működik egy efféle veszélyes holmi. Nem szeretném, ha felrobbanna a kezem, mielőtt még esélyed lenne levágni az ujjaimat.

– Nem lelem örömömet az ujjakban – feleltem, és ugráltattam kicsit a szemöldökömet. – Jobban szeretem a puhább szöveteket. Szemeket, nyelveket, hasakat.

– Hitvány alak vagy.

Erre csak a vállamat vonogattam. A cső alatti ládából kivettem az ott tárolt vitorlavászon zsákocskát, és megmutattam neki a tartalmát.

– A parázslándzsák ezeket használják.

– Mik ezek? Kristályok?

– Nem – mondtam, és kiemeltem egyet a zsákocskából. A puha, fekete gömbön a vörös erezet úgy fénylett, mintha lángok lobognának benne. – Mi zsarátnokköveknek hívjuk őket. Egykor csak tűzgyújtásra használtuk, de ma már több mindenre jók. Add ide azt a palackot!

Livia megnyalta az ajkát, és felemelte a láda melletti üvegpalackot.

– Önts belőle egy tisztességes adagot egyenesen a zsarátnokkőre!

Szeme izgatottan csillogott. Arra a néhány lélegzetvételnyi időre, amíg ráöntötte az olajat a kőre, elfelejtette, hogy gyűlöl engem.

A szája tátva maradt.

– Mi történt vele?

A zsarátnokkő megkeményedett és megnőtt, miután lyukacsos külső rétege beitta az olajat. A formálható, fénylő kő sötét árnyalatot öltött, és kemény lett, akár a vas. Ide-oda dobáltam a golyót a kezemben.

– A forrázólevél olaja érintkezésbe lép a zsarátnokkő elemeivel. Ettől a lyukacsos és repedezett anyaga megkeményedik, és szinte áthatolhatatlanná válik.

– És ezzel lövitek ki őket? – mutatott a csőre.

– Lenyűgözött?

Nem felelt a kérdésre, inkább sietve tovább faggatott.

– De hogyan tesz meg akkora távolságot, ha ilyen nehéz? Ekkora súlynál a kilövés erejének…

– Jelentősnek kell lennie – fejeztem be a mondatot. – Így is van. Ez itt az úgynevezett gyújtólyuk.

Megpaskoltam a csövön a nyílást.

– Lángot tartunk hozzá, és amikor a hő eljut a forrázólevél-olajhoz, az felrobban. A követ ez a robbanás lövi ki. És nem robbantod le a kezed, hacsak nem teszed a cső szája elé.

Livia megérintette a vasat.

– És milyen messzire lehet kilőni?

– Ötven lépésre. Ügyes célzással és jó szél esetén még többre is.

Elvigyorodott, és szemügyre vette a cső íveit, szegecseit és egyéb részleteit.

– Jól van, örökkirály. Ez talán kissé érdekesnek mondható.

Utáltam, hogy visszafogott dicséretét ragyogó diadalként éltem meg.

– De – folytatta, ahogy az egyik éles, kiálló tüskére nézett – arról soha nem fogsz meggyőzni, hogy ezek a visszataszító izék szemet gyönyörködtetők.

– Azok a visszataszító izék, hercegnő – álltam bele a vitába –, a történelem részei. Minden gerinc egy örökkirályt jelképez. Minden egyes új trónra lépésnél új gerinc születik. Ez a hajó sok királyt látott már több ezer forgás alatt. És sosem szűnnek meg növekedni, drágám. Ők a pajzsunk, a pengénk, ezek adják a hajó erejét, és megérdemlik a tiszteletedet. Mondd nekik, hogy gyönyörűek!

Livia kuncogott, és ettől a szívem összeszorult.

– Bocsáss meg! – suttogta egy hosszú gerincnek. – Olyan rút vagy, hogy az már-már szép. – Rám nézett, módfelett elégedetten kis élcével, majd megérintette maga mellett a széttört gerincet. – De nem annyira áthatolhatatlanok, mint a golyók, ahogy látom. Mi történt itt? Számtalan ellenséged egyike törte el?

A feszültség mögém lopakodott, és valósággal fojtogatott. Gyilkos emlékeztetőként, hogy érdemes lenne tartanom a távolságot.

– Igen.

A szóba nyerseséget és kegyetlenséget sűrítettem. Livia önelégült vigyora lehervadt.

– A gerincek eltörnek, amikor legyőznek egy királyt – folytattam érdes hangon. – Ez a gerinc akkor nőtt, amikor apámat királlyá koronázták. És a halálakor tört el. Látod, hogy úgy törik, mintha valami gyenge holmi lenne, mert egy örökkirályt soha nem lenne szabad legyőzni.

Erre hátralépett egyet, és tétova pillantást vetett a törött gerincre.

– Vérdalnok – suttogta. – Saj… sajnálom, hogy…

– Ne sajnáld! – Három lépéssel ott teremtem, és hátát a korláthoz nyomtam. Sikoly tört elő a torkából, amikor a kezemmel megragadtam az állát, és a fejét a törött gerinchez nyomtam. – Ne kérj bocsánatot! Már rég túl vagyunk a bocsánatkérésen!

Elrántottam a kezemet, hagytam, hogy a düh kampót akasszon a mellkasomba, visszapenderítve a célomhoz. Csak Örökkön számított, nem az ellenségem lánya iránti kéretlen vágy.

– Keress alvóhelyet! – szűrtem a szót a fogaim között.

Úgy nézett ki, mintha minden egyes szavam szakállas ostorként csapna le rá, én pedig valami sarokba szorított vadállat lennék.

Nem vártam meg, amíg elmegy, hanem visszatértem a kormányállásba.

– Állj odébb, Koponyafaló! – Félrelöktem a hajóst a kormánytól, és megragadtam a fogantyúkat.

– Királyom, te nem szoktál éjszaka kormányozni.

Egy izom kezdett lüktetni az államon. Hosszan kifújtam a levegőt az orromon, lenyúltam az övemhez, és a kis egyenes pengét még azelőtt elhajítottam, mielőtt teljesen megfogtam volna a nyelét.

Koponyafaló felordított, amikor a kés belevágódott a korlátba a két combja között, alig kerülve el a lábát.

– Ha még egyszer tétovázol végrehajtani valamelyik parancsomat – vicsorogtam rá –, a késem a torkodba fúródik.

– Igenis… Erik király. Igenis. – Koponyafaló biccentett, és lesietett a fedélzetről.

Néztem, ahogy elmegy, és azt kívántam, bárcsak ne tettem volna ezt. Pár lépésre a kabinom ajtajától, ahonnan tökéletesen ráláthatott a kormányra, Livia állt, és engem bámult. A poklokra is, kibírom majd a szánakozó pillantásait, amikor csak egy démonnak lát engem, ahogy akkor is. Abban a pillanatban úgy nézett rám, mintha kitéptem és kettéhasítottam volna a szívét.

27. fejezet

A Dalosmadár

A felismerés még a hajó elhagyása előtt tört rám: Vérdalnok Eriknek volt szíve, csak mélyre temette. És ez a szív nagyon sok mindent érzett, ő azonban megvetette érte. Gyönyörű, fekete szíve volt.

A tegnapi este repedéseket keltett a király érdes felszínén. Gúnyolódott ugyan velem, de tanított is a fegyverekről. Némileg büszkén tekintett végig a hajóján, mintha az mélyen beivódott volna a lelkébe. A része lenne.

Milyen gyorsan megváltozott minden! Ha tudtam volna, hogy egy ártatlan beszélgetés során előkerül Thorvald király, soha egy árva szót se szóltam volna.

Nem is kétséges, hogy Erik nem vágyott arra, hogy megkapjon. Ugyanúgy, ahogy én sem akartam megkapni őt. Bosszút akart állni az apjáért, én pedig szerettem volna megmenteni az enyémet. Egy olyan háború gyermekei voltunk, amit nem mi okoztunk, és úgy neveltek minket, hogy vessük meg egymást, ám mégis… mintha nem sikerült volna megoldanunk ezt az egyszerű feladatot.

Tegnap vagdalkozni kezdett, ám nem tudtam eldönteni, hogy a dühe ellenem vagy önmaga ellen irányult-e. Tegnap este egy ideig szinte békésnek tűnt. Mintha elfelejtette volna, hogy csak egy eszköz voltam, semmi több, és csak a lányt látta bennem, aki meséket olvasott neki.

Gyűlölni akartam őt, hogy megvédjem a szívemet a brutalitása ellen, mindazért, amit elkövetett, és alighanem még mindig tervezett megtenni, de minden egyes átkozott napfelkeltével egy kicsit gyengült az örökkirály ellen felemelt pajzsom.

Az egyik felem szerette volna megátkozni, megölni, és végignézni, ahogyan szenved mindazért, amit velem művelt. A másik felem azonban azt a fiút látta, ott, a sötét, magányos cellában. A fiút, aki keveset beszélt, de annyira felderült, hogy elárulja, alig várja az éjszakákat, amikor eljövök, és olvasom neki a dalosmadaras mesét.

Tegnap este, amikor igyekezett elrejteni a vigyorát, és békésen mesélte, hogyan kell tüzelni azzal a szerkentyűvel, ott volt az a fiú.

Nem veszett el.

Még nem. Talán változtatnom kellett volna a tervemen. Talán ahelyett, hogy a király gyenge pontját keresem, amit kihasználhatok a menekülésem során, inkább a szívét lett volna érdemes meglelnem.

– Csillogó arany, dalolj haza!

– Mi az, Sewell? – A Toronyból származó összetekert szőrmék szolgáltak derékaljamul a padlón. Nem akartam magára hagyni Sewellt, és inkább kibírtam orrhangú horkolását, mert nem szerettem volna, ha gyógyuló sebe felszakad az éjszaka folyamán. Arra gondoltam, hogy esetleg felkereste Hólyagpipacsot, de miután visszatértünk a hajóra, megtudtam, hogy a szakács nem tartott velünk a Toronyba.

Fogalmam sem volt, miért.

Most viszont ügyet sem vetett rám. Még mindig az kötötte le, amit odakint látott. Lépések dobbantak az ajtón túl, amit elfojtott kiáltások követtek: parancsokat harsogtak. Egy kürt rikoltott fel a fejünk felett.

– Mi folyik itt?

Mivel Sewell másfelé figyelt, felhúztam az ajtó mellé ledobott nadrágot. Tegnap este még nem volt ott, és gyanítottam, hogy Celine kénytelen volt a ruhatára még több darabjáról lemondani miattam. Most csak az alsó felemre hozott ruhát. Persze, mi szükségem lenne felsőre?

A szememet forgattam, és addig kotorásztam Vérdalnok szekrényében, amíg nem találtam egy halvány színű felsőt – az anyaga puha volt, mint a szatén, de erős, mint a gyapjú. A tölgy zuzmó, az eső és egy kevés füst mámorító illatát árasztotta. Erik illatát.

Sewell már megint valami csillogó aranyról mormolt, mire kiléptem a fedélzetre. Két férfi állt az ajtó két oldalán. Alighogy a napfény rávetült az arcomra, húsos tenyerek markolták meg mindkét karomat.

– Mit műveltek? – Megpróbáltam kiszabadulni a fogásukból.

Nem feleltek, csak még erősebben szorították a karomat.

– Ne! – tusakodtam velük. – Vegyétek le… ne érjetek hozzám! Egyedül is tudok járni, és…

– Engedjétek el, fiúk! – Derű gúnyosan vigyorogva dőlt a főárbócnak.

– A király parancsolta, hogy őrködjünk – mordult fel a balomon álló férfi. Elöl hiányzott az egyik foga, a többit pedig feketére festette. Nem szuvasak voltak, de annak látszottak. – Nem akarta, hogy a lány elkóboroljon.

– Hová kóborolhatna? – Derű benyúlt vászonzekéjébe, és kivett belőle egy olyan füstölőpapírt, amilyet otthon is szoktak szívni. A különbséget csupán az jelentette, hogy Derű a sajátját mérgezőnek látszó, fekete gyógynövényekkel tömte meg. Derű nagyot szívott belőle, mielőtt kifújta a hamuszínű füstöt. – Most már nincs hová mennie.

A két őr erre felnevetett, és elengedtek.

– Üdvözöllek a királyi városban, földi tünde! – folytatta Derű. – Tündöklő látvány, nemde? Kár, hogy a hozzád foghatók ritkán jutnak ki innen élve.

A fenyegetése hatástalan volt. Én ugyanis zsibbadtan, szinte öntudatlanul ragadtam meg a korlátot, teljesen letaglózva. A nyugodt tenger tükörként verte vissza a kelő napot, puha rózsa- és aranyszínűre festve a vizet. Csontfehér homok borította a hosszú partot, és a széles öblöt mintha szándékosan arra találták volna ki, hogy olyan félelmetes tengeri járműveket fogadjon, mint az Örökhajó.

Irizáló uszonyok szikráztak a napfényben, ahogy fel- és eltünedeztek a hullámokon. A víz alól négyujjú, karcsú kezek bukkantak elő, hogy hosszú, hegyes körmeikkel megmarkolják a hajótestet. Női arc törte át a vízfelszínt. Borzasztóságában is szépséges, haja, akár a hollószárny, bőre a nyári égboltot idézte. A szeme kerek volt, mint a baglyoké, ajka telt és sötét.

Libabőrös lett a nyakam, amikor a nő szétnyitotta az ajkát, felfedve egy sor fűrészes fogát, és felkiáltott. Nem durva hangot adott ki, inkább mintha zokogott volna.

A hajó megremegett, és az orra elfordult, ahogy még több uszony törte át a felszínt, minket kalauzolva az öbölben.

– Sellő! – kiabált le Derű.

A nő, aki az előbb kiáltott, ráemelte gömbszerű szemét, és alattomosan, már-már éhesen elvigyorodott.

– Nagyuram.

A poklokra is, a hangja dallamosan szállt a szélben. Csábító volt és ártatlan.

Derű egyik csizmájával fellépett a korlátra, és gúnyosan levigyorgott.

– Vízitündér.

– Nem szeretnél egyet úszni, nagyuram?

– Ó, asszony, te sosem mulasztod el ezt megkérdezni?

– Akinek ilyen szép az arca, mint a tiéd, attól sosem – felelte Vízitündér, és vékony ujjait a hajótestre szorította. – Annyira szeretném látni, hogyan boldogulsz az én birodalmamban. Milyen kalandjaink lehetnének!

Derű komoran kuncogott.

– Kalandok a csontjaimmal, Tündér? Igen kétségbeesett lehet az a férfi, aki veled merül le a tengerbe.

A nő lebiggyesztette az ajkát.

– Egyetlen csók: csak ennyit kérek.

– Ma nem.

A szívem nagyot dobbant, amikor a sellő felém kapta a tekintetét, és kivillantotta a fogait.

– Oly szép vagy. Ússz egyet velem, úrnőm!

Figyelmeztető kiáltások harsantak a fejemben, ám egy részem mégis azon tűnődött, hogy vele lemerülni talán az egyik legnagyszerűbb kaland lehetne, amit valaha is átéltem.

– Tedd a dolgod, Tündér! – szólt Derű, és félrelökött. – Hagyd meg a király zsákmányát a királynak, különben vele gyűlik meg a bajod.

A sellőnő arcából most először futott ki minden szín. Gyorsan bólintott, majd eltűnt a hullámok alatt, és ezzel magával vitte a mélységi kalandok iránti vonzalmamat is.

– Ha azt akarod, hogy kiszívják a levegőt a tüdődből, akkor ússz bátran sellőkkel – közölte Derű élesen. – Azért kínálgatják a csókjukat, hogy láthassák a gondolataidat. Légy okos, és soha ne engedj nekik!

Nyeltem egyet.

– Annyi szent, hogy kerülni fogom ezt a csókot.

A férfi erre csak kaffantott egyet, ám nem mondott többet a sellőkről. Az igazat megvallva úgy tűnt, mintha azon vívódna, hogy ledobjon-e engem a fedélzetről, most, hogy már mesélt róla, milyen barbár népek is a sellők.

Egész tömeg gyűlt össze a rakpartról a településre vezető kőút mellett. Vörös zsindelytetős, fakó kőfalú házakat láttam. Másutt nagyobb épületek magasodtak a kézműveseknek és a kalmároknak. Távolabb az utak, boltívek, karzatok és árkádok méhsejtje alkotott burjánzó közösséget a smaragdzöld domboldal körül, aminek oldalába egy erődítményt vájtak.

A palota magas tornyai, lejtős háztetői, hídjai és erkélyei idáig látszódtak. Aranyszegélyek futottak végig a mellvédeken és az őrtornyokon kiugorva két fenséges kapu elé. A domb lejtése miatt a vár részekre tagolódott, és szinte lebegni látszó lépcsőkkel vagy sétányokkal kötötték össze.

Mindenfelé vízesések zubogtak a különböző szintek között.

– Az istenekre, ez…

– A palota. – Derű fél könyékre támaszkodva dohányzott, és gúnyosan elmosolyodott. – Az igazat mondd, hercegnő! Mit gondoltál, milyenek vagyunk? Tengeri barlangokban élünk, és nyers halat eszünk, szálkástól, mindenestül?

Derű jóképű is lehetne, ha abbahagyná az állandó acsarkodást. Az arca csupa éles vonal és kiszögellés. Az állát borító sötét borosta méltóságteljes külsőt kölcsönzött neki, nem lett tőle slampos. A füle hegyébe nem szúrt karikákat, de unokafivéréhez hasonlóan ő is dísztelen gyűrűket hordott a fülcimpájában.

És igyekezett felbosszantani. Nem kapta meg tőlem ezt az elégtételt.

– Tévedsz – feleltem vigyorogva. – Nem gondoltam, hogy elég civilizáltak vagytok ahhoz, hogy barlangban éljetek. Úgy sejtettem, egyszerűen a homokba ástok gödröket.

Árnyék vetült a szemére. Még egyet szívott a gyógynövényeiből, és az arcomba fújta a füstöt.

– Gyönyörködj a látványban, amíg teheted, hercegnő! Azzal otthagyott, miközben a hajó az egyik rakparthoz simult. Rakodómunkások vastag kötelekkel rögzítették a király hajóját. Az odalent felsorakozott nép éljenezve üdvözölte a legénységet.

Időbe telt, amíg az ajtók kinyíltak, a pallókat leeresztették, és a legénység megkezdte a kiszállást. A hajótól sem féltem annyira, mint attól, hogy mi lesz velem, ha egyszer beteszem a lábam ebbe a városba. Ezért aztán addig őgyelegtem a király kabinja mellett, ameddig csak tudtam.

– Csillogó arany. – Sewell bicegett mellém, és belém karolt.

– Azt hiszem, én itt maradok.

Finoman megrázta a fejét.

– Gyere!

– Nem, én tényleg…

– Megtaláltam a földi tündét. – Larsson bukkant elő a lépcső melletti oszlop mögül. – Sewell, te menj ki! Keresd fel a vén Murdockot!

– Vacakul varr – ráncolta a homlokát Sewell.

– Igaz, de te is tudod, hogy morcos lesz és nyafogni fog, ha nem nézhet rád. – Larsson vállon veregette az öreg szakácsot. – Egyenesen ragaszkodik is hozzá. De már Tillynél van a neked szánt cseresznyés rum. Az majd leégeti a bőrt is a csontjaidról.

Sewell rám emelte a szemét.

– Emlékezz a sötétségre! – A tekintete a karomra esett, arra a pontra, ahol a királyok jele volt. Emlékezz a sötétségre, vagyis emlékezzek arra, hogy ő figyelmeztetett, rejtsek el bizonyos igazságokat!

Biccentettem, és legyűrtem a gyomrom kavargását, miközben néhány matróz segített letámogatni a bicegő Sewellt a hajóról.

Larsson levette a kalapját, és megtörölte a homlokát a kézfejével.

– Te itt maradsz? Bátran mondhatom, hogy a dokkmunkások, akik rendbe teszik a hajót, miután kiszálltunk, durvábbak, mint a legénység.

– Meg fogok halni, ugye?

– Ó, gondolom, egy nap ugyanúgy meg fogsz halni, ahogy mi mindannyian – közölte, majd felkuncogott.

Önkéntelenül is elmosolyodtam. Larssonban volt valami könnyedség. Hűségesen szolgálta durva királyát, ehhez nem is férhetett kétség, de kicsit hasonlított Jonasra. Játékos volt, aki sosem vette túl komolyan az életet. Az otthonomat idézte fel bennem.

Követtem őt a pallóhoz. A legénység zöme már felszívódott a tömegben. A feleségek csókot nyomtak férjeik arcára, pöröltek velük, hogy túl sokáig voltak távol, de aztán úgy csókolták őket, mintha utoljára tennék. Az anyák megkeresték fiaikat, és igyekeztek levakarni róluk a hajóúton rájuk tapadt verejtéket és vért.

Fájt a szívem. Annyira hasonlított ez az otthonomra, és most… Nem tudtam, hogy fog-e még anyám valaha is a karjaiba zárni, apám magához húzni és megpuszilni a fejemet.

Hiányoztak.

Gyászoltam őket.

Mindegy, miket mesélt nekem Vérdalnok a háború kezdetéről, én nem tudtam nem szeretni őket.

Akadtak magányos pillanataim az elrablásom óta, amikor eltöprengtem mindazon, amit a végső csatáról tudtam. Lyukak tátongtak a történelemben, olyan titkok, amelyekről senki sem beszélt. Alekszij volt az egyik. Valahányszor Vérdalnok szóba került, Alek mindig témát váltott, és nem tudtam, miért.

Az unokafivérem alig töltötte be tizenegyedik forgását, amikor a háború véget ért. Mint engem, őt is eldugták, biztonságos helyen rejtették el a harcok végéig. Nem rémlett, hogy Alekszij és Vérdalnok valaha is beszélt volna egymással.

Stieg jelentette a másik rejtélyt. Személyesen ismerte az örökkirályt. Ahhoz éléggé, hogy apám kapitánya nem a címén nevezze Eriket – a keresztnevén szólította. Mintha úgy gondolta volna, ő máshogy képes hatni Vérdalnokra, mint a többiek. Talán azért, mert korábban már manipulált egy cellába zárt, rémült fiút, hogy az egykor megbízzon benne?

– Ideje kiszállni. – Larsson hangja rázott fel a kábulatból.

Megállt a palló innenső végén, és rámutatott a túlsó végénél sorakozó szekerekre és az egyetlen fekete hintóra. Mindegyiket három furcsa lény vontatta. Öszvérrel keresztezett szarvasokra emlékeztettek. Tompa szarvak ékesítették vaskos fejüket, de a sörényük sűrű és dús volt, patáik pedig nem hasítottak.

– Hortánok – mutatott Larsson lustán a lényekre. – A lovaitok nem bírják valami jól Örökkön levegőjét. A hortánok viszont… hogy is mondjátok ti, földi népek? Erősek, mint az ökör, mégis olyan jól úsznak, akár az angolna. Többnyire elég szelídek, de ne közelíts hozzájuk úgy, hogy előtte nem nyújtod ki feléjük a kezedet. Először az illatodat kell megérezniük, hogy eldöntsék, megbízhatnak-e benned.

– És ha nem bíznak meg?

Larsson elvigyorodott, gödröcske képződött az arcán, amitől még vonzóbb lett.

– Hát, akkor remélem, nem ragaszkodsz az ujjaidhoz.

Nagyokat nyeltem, mire visszanyertem a közömbösségemet. A szekerek sorának végén kis kordé állt, az oldalain vasrudakkal. Üres volt, berakodásra kész.

– Attól tartok, te a rácsos szekérrel mész.

Előbb-utóbb várható volt, hogy lesznek rácsok, szóval nem kellett volna meglepődnöm, mégis beharaptam az ajkam, hogy visszafojtsam kibuggyanó könnyeimet. Megpróbálnak majd megtörni, eddig azonban ezt nem engedtem nekik. Inkább zuhannék a Túlvilágra.

A lárma elült, amikor lesétáltam a rakpartra. Magam elé szegeztem a tekintetemet, miközben körülöttem a suttogás puha köpenyként borult rám. Olyasmiket hallottam, mint sötét tünde, földturkáló, még néhány halk ribanc is elhangzott.

Csak amikor a rácsos kordéhoz értem, akkor vettem észre, hogy valaki a tömegből leköpte a kölcsönkapott csizmámat. Larsson visszalökte a férfit a tömegbe, és kinyitotta a ketrec ajtaját.

Mert az volt – ketrec.

– Elnézésedet kérem, hercegnő – mondta halkan. – Nem a legjobban viselkednek.

– Kétlem, hogy ez annyira felzaklatna téged.

Ő egy pillanatra a macskaköveket nézte, mielőtt felelt volna:

– Megértem, hogy a királyomnak miért kellett azt tennie, amit tett, de akár hiszed, akár nem, vannak köztünk olyanok, akik békét akarnak. És nem gyűlölködést.

A meghökkenéstől nem találtam szavakat. Elfogadtam Larsson kinyújtott kezét, és hátulról beléptem a ketrecbe. A férfi bezárta a rácsot, még egyszer rám mosolygott, majd otthagyott.

Hamarosan a tömeg püfölni kezdte a rácsokat, és leköpdösött. Dühös szavakat, fenyegetőzéseket és szitkokat szórtak rám. Nem egy kavics röpült felém, sőt még egy rothadt almaféle is darabokra tört a rácson, ragacsos nedve pedig az arcomra fröccsent.

A tömeg hahotázott, és kiabálva buzdították a dobálót, amikor egyszerre sűrű és síri csend támadt köztük.

Kitöröltem a levet a szememből, amikor a hátsó rácssor kinyílt, és egy kéz ragadta meg a karom.

– Szállj ki, drágám! – Erik úgy bámult rám, mintha be akarna dobni a korábban tomboló tömegbe.

Ne törj meg! Összeszorítottam a fogaimat.

– Az a terved, hogy gyalog menjek végig a városon, Vérdalnok? Hogy lásd, egy darabban érkezem-e meg a börtönbe?

– Talán éppen azt kedvelem benned a leginkább, hogy képes vagy igazán szörnyű dolgokat is elképzelni, ám semmi ilyesmire nem fog sor kerülni. A királyi hintóban utazol.

– Miért?

Komor és kissé eszelős kajánság villant a tekintetében. A hüvelykujjával letörölte a savanyú levet az arcomról.

– Mert az enyém vagy.

28. fejezet

A Dalosmadár

Erik elhúzta a szaténfüggönyt a hintó ablakain. Örültem neki. Minél kevésbé kellett látnom a gyűlöletet a népe szemében, annál könnyebben vettem a levegőt.

– Először a szállásomra visznek – közölte, és felemelte az egyik függönyt, hogy egy ideig figyelje a menetet. Aztán hátradőlt a párnázott padon, és ismét felém fordította a figyelmét. – Amit nem hagyhatsz el. Megértetted?

– A királyi szállásra viszel? Nem a tömlöcbe?

– Az elég nyirkos. Szerintem jobban fognak tetszeni neked a termeim. – A szája sarka megrándult.

– Szóval mindenki tudja, hogy a szajhád vagyok?

Erik előredőlt ültében.

– Ezt akarod, drágám?

– A tiéd soha nem lennék. De talán kérdezd meg Larssont, hogy nincs-e kedve átvenni. Elég jóképű, és róla nem gondolom azt minden pillanatban, hogy meghalhatok, amint hátat fordítok neki.

Vérdalnok hosszan fürkészett. Elég sokáig, hogy ne tudjak rájönni, vajon az a gondolat motoszkált-e a fejében, hogy kivágja a nyelvemet, vagy… valami egészen más.

– Jobb érzés, hogy ezt kiadtad magadból? – kérdezte, és rákönyökölt az ablakpárkányra, öklét az arcához nyomva. – Az a tervem, hogy igényt tartsak rád, úgyhogy jobb, ha tudod, ez lesz az utolsó alkalom, amikor egy másik férfi neve hagyja el a szádat.

– Lehet, hogy a tulajdonod vagyok, de nem te szabod meg, hogy milyen szavak hagyják el a számat.

Vérdalnok kuncogott.

– Majd meglátjuk.

A függönyt bámultam, nem voltam hajlandó Erikre nézni. A kocsi megdőlt, ahogy a domboldalra ért. A feszültség úgy sistergett bennem, hogy attól tartottam, a bőröm bármelyik kanyarban lángra lobban tőle.

Csak amikor elértük a palota kapuját, akkor szólalt meg Erik.

– A szállásomon senki nem fog bántani. Jól őrzik.

A hintó ajtaja kinyílt, ő pedig csípős pillantást vetett rám, mielőtt kiszállt volna.

A hintó ettől egyszeriben a menedékemmé vált. Abban a pillanatban, hogy elhagyom, elvágnak attól a világtól is, ami nem is tudott mást rólam azonkívül, hogy az ellenséges király lánya vagyok. És akkor elfelejtenek.

Izzadság gyöngyözött a homlokomon. Az ismerős, fojtogató érzés egyre jobban összeszorította a tüdőmet. Nem vágytam semmi másra, csak hogy nagy levegőt vegyek, és lássam, amint a mellkasom megemelkedik, ahogy beszívom. Ehelyett kapkodva, kicsiket lélegeztem. Az istenekre, bárcsak több nyugtató levelet kértem volna Hólyagpipacstól.

Lélegezz!

Mindkét tenyeremmel végigsimítottam a térdemen, behunytam a szemem, és igyekeztem felidézni a szeretteim hangját.

Lélegezz!

Néha anyámat hallottam. Talán Aleket is. Máskor Jonas játékos dörmögése vagy az anyja, Malin megnyugtató szavai jutottak el hozzám. A legtöbbször azonban apám hangja csendült fel. Állhatatos, öblös és biztonságos szavai.

Légy ádáz, kis drágám! Úgy kapaszkodtam ebbe a hangba, akárha pányva lenne az éjszakában – szinte olyan volt, mintha dádzs közvetlenül mellettem ülne.

Behunytam a szemem, hosszan beszívtam a levegőt, hogy az elöntse a mellkasomat, és leráztam az engem béklyózó rettegést. Ökölbe szorítottam a kezem, miközben háromig számoltam, aztán addig tornáztattam az ujjaimat, amíg a remegés el nem múlt, és végül kiléptem a szabadba.

Örökkön levegője mindig sűrű volt a sok nedvesség miatt. Noha valójába nem a hullámok alatt voltunk, minden széllökéstől vízcseppek csillogtak a bőrömön. Természetesen ez remek szolgálatot tett a tengeri tündéknek, akiknek kellett a nedvesség. A palotánál ez is sűrűbb volt, mintha meleg eső hullott volna a bőrömre.

A királyi ház főbejárata félelmetes látványt nyújtott. A nap fényét vakítóan verték vissza a falak fakó színű kövei, és a két sötét, sima fa kapuszárny úgy festett, mintha folyton nedves lenne. Nem kevesebb mint tizenöt lépcsőfok vezetett fel a kapuhoz, és a kövezett út mentén egyszerű kék ruhákba vagy tunikákba öltözött férfiak és nők álltak.

Kezüket a mellükön karba fonva, felszegett állal emelték tekintetüket az égre, amikor Erik az út közepére lépett. Az egyik férfi odament a királyhoz. A nadrágja csak a térdéig ért, és csizmája nem igazán illett pipaszárlábára.

Elegáns kézmozdulatot téve meghajolt.

– Üdv újra itthon, uram! A termeid előkészítettük, és a vendéged megérkezett a…

– Alistair! – vágott közbe Erik. – Nem kell tudnom azt, amit már tudok.

A férfi álla alatt a löttyedt bőr rázkódott beszéd közben.

– Ahogy kívánod, királyom. Most pedig térjünk rá a hazatérésedre adott lakomára!

Erik felnyögött, arcát az égre emelte.

– Milyen hazugságok maradtak még, amelyeket felhasználhatok, hogy megússzam?

– Attól tartok, a leggyakoribbakat már bevetettük. Túl sokszor voltál beteg, hogy az hihető legyen, és ha azt mondom, hogy ismét úrrá lett rajtad a részegség, akkor a rumot és a bort vízzel fogják helyettesíteni – darálta Alistair, anélkül, hogy a hangszíne jottányit is változott volna. – Ezzel elérkeztünk ahhoz, hogy elraboltak, megmérgeztek vagy eltűntél a tengeren. Viszont a visszatérésed nyilvánvalóan kizárja az utóbbit. És hacsak nem leselkedik valahol rád egy orgyilkos…

– Aminek a lehetősége mindig fennáll – szakította félbe Erik.

– És attól tartok, hogy az elrablásodra sem sok esély kínálkozik a palotád kapujánál – horkantotta Alistair. – Ha szólhatok, királyom, a lakoma hagyomány, és hogy őszinte legyek, számítanak is rá.

– Csakhogy ez az utazás minden volt, csak nem az, amire számítottam. – Vérdalnok megragadta a csuklómat, és kemény testéhez ölelt. Egyik ujjbegyével végigsimított a járomcsontomon.

Résnyire húztam a szemem, és dühösen, undorodva hátraléptem. Nem elsősorban Vérdalnok miatt – bár azért jelentős részben neki is szólt az undorom –, hanem leginkább azért, ahogy a testem megremegett az érintése nyomán. Vad tekintete egyetlen oldalpillantására két lélegzetvételre kihagyott a szívem.

– Mondhatjuk – bólintott Alistair. – És alighanem ez az oka annak, hogy a néped alig várja, hogy találkozhasson veled a lakomán.

– Ó, hát persze hogy alig várják – csettintett Erik az intézőjének. – Még napnyugta előtt üzenj a Skurk-háznak! Közöld velük, hogy a fivérük halott, az Örökhajó legénysége végzett vele az árulásáért. Elvárom, hogy két héten belül vezekeljenek gyalázatos viselkedéséért.

– Személyes vezeklésüket kérjem, vagy elég lesz valami ajándék is?

– Mégis mit gondolsz, Alistair? Miért akarnám látni a hitvány képüket?

A férfi biccentett.

– Gondoskodom róla, hogy az ajándékuk itt legyen két héten belül.

– Nézz utána, mit tudsz kideríteni arról, hogyan használja a Skurk-ház a skondelli lótuszt varázsláshoz! Majd pedig emlékeztesd őket, hogy ha csalódást okoznak, ahogy a fivérük tette, a csontjaikat kiakasztatom az öbölbe, hogy így üdvözöljék az érkező hajókat. – Erik felém fordult. Kegyetlen vigyora még jobban eltorzította a sebhelyet az ajkán, miközben a kezét nyújtotta. – Mit szólsz, hogy dagonyázom a brutalitásban, Dalosmadár?

– Borzalmas vagy. – Elmém vadul lázadt a gondolat ellen, hogy akár a közelébe is menjek, de minden szempár minket figyelt. Egyesek felhúzták a szemöldöküket, mások kíváncsian néztek, de a legtöbben olyan vad tekintettel bámultak, hogy félig-meddig azt vártam, valamelyikük odaugrik, és kést döf a mellkasomba.

Amikor aztán a többi szekér is feldöcögött az úton, és a legénység magasabb rangú tagjaiból többen megérkeztek, félrészegen fanyar boraiktól, tényleg senkihez nem fordulhattam.

Vagy forduljak az engem gyűlölő legénységhez, azokhoz, akik még ennél is jobban utáltak, vagy esetleg a királyhoz, aki néha gyengéd volt velem?

Így aztán Erik kezére tettem a sajátomat.

Egyetlen szívdobbanás erejéig a forrósága égette a tenyeremet. Összerezzentem, de ezt rögtön el is fedte a homlokráncolásom, amikor Erik az ajkához emelte az ujjaimat.

– Milyen jól nevelt hercegnő! – jegyezte meg halkan.

Megeresztettem egy erőltetett mosolyt. Kétségtelen, hogy inkább grimasznak tűnt. Vérdalnok továbbra is birtoklóan fogta a kezemet, a teste azonban merev volt és rideg. Valósággal dübörgött az idegesség a fejemben. Ő szintén próbálta elrejteni, de a nyugtalansága belevésődött arcának minden egyes éles vonásába.

Ha az örökkirály nyugtalan volt, amikor a saját palotájába készült, akkor milyen borzalmak várhattak ott rám?

29. fejezet

A Dalosmadár

A palota külső falai csillogó, fakó kövekből épültek, de a belső folyosók baljóslatúak és sötétek voltak. Fekete szaténfüggönyök takarták el a nyitott ablakokat, kirekesztve a napfényt. A halvány pislákoló pirkadat rávetült a faajtókra, amikor a szellő meglibbentette a függönyöket. Lelassítottam a lépteimet, hogy megnézzem az egyik ablakot. A szatén fodrozódása a szelíd tengerre emlékeztetett. Véletlen egybeesésnek gondoltam, amíg be nem szívtam a szövet illatát – nedves homokot és sós vizet éreztem.

Erik a hüvelyk- és mutatóujja közé fogta az anyagot, és finoman végigsimított rajta.

– Ahogy nektek a föld ad mindent, úgy ad nekünk a tenger.

– Ezek a tengerből származnak?

– A lagúnákban található iszalagokból készültek. Olyan fonalakba fonják, amelyek megkötik a hőt a fagyos időben, és hűtenek a melegebb hónapokban.

Anélkül, hogy tovább kérdezősködhettem volna, ő máris továbbindult. Finoman ívelt tetőgerendákat vettem észre, és mindegyik csúcsáról vascsillárok lógtak, bennük két tucat faggyúgyertyával. Időnként egy-egy szolga haladt el mellettünk, ahogy kiléptek a sok szoba egyikéből. Erik láttán mindig elkerekedett a szemük, és ijedt arcot vágtak, mintha alig várnák, hogy eltűnjenek királyuk közeléből.

Beléptünk egy tágas csarnokba. Kétoldalt egy-egy újabb folyosó ágazott el a palota innen láthatatlan részébe. A terem közepén már egy kisebb tömeg várt ránk, a férfiak elegáns bélelt vértben vagy magas gallérú ingben, míg a hölgyek jádétól vagy ezüsttől szikrázó hosszú ruhákban.

A király nem keltett félelmet bennük, inkább versenyre késztette őket. Minden tekintet Erikre és a kíséretére szegeződött. És míg ők úgy festettek, mintha sosem piszkolták volna be munkával a kezüket, a király viharvert, kócos és vad volt, akár az Öröktenger.

Mégis mintha minden férfi Vérdalnok figyelmét kereste volna. A hölgyek a mellettük állókkal suttogtak, netán kuncogtak vagy egyszerűen csak elpirultak.

Egyvalaki kivételével. Ez a nő, akit két hínárhajú, csendes hölgy fogott közre, valósággal odasiklott a királyhoz.

Bőre a reggeli tejszínt idézte, és aranyló fürtjei lágyan omlottak le a hátán egészen karcsú derekáig. Finom volt és légies, mint egy vékony üveglap. Vörösre festett ajka sarkát félénk mosolyra húzta, miközben kissé meghajtotta a fejét. Ezzel elismerte királya rangját, de nem tagadta meg a sajátját.

– Üdv újra itthon, nagyuram!

Erik megállt. Tett egy fél lépést oldalra, és ezzel elém került.

– Fione.

Fione összefűzte maga előtt az ujjait, és kedvesen mosolygott.

– Hiányoztál.

Valaki felhorkant. Nem néztem oda, de sejtettem, hogy Celine is csatlakozott a menethez.

Erik erre kaffantott, és közelebb lépett a nőhöz. Az nem húzódott el, hanem hagyta, hogy a teste a férfiéhoz préselődjön, mire egy villanásnyi kéretlen bosszúság lobbant a bensőmben.

Vérdalnok oldalra döntötte a fejét, végigmérte a nőt, és valósággal szétszedte a tekintetével. Az istenekre, netán szeretők voltak? A nő úgy festett, mint aki kész felfalni Eriket, és ettől azt kívántam, hogy a kőpadlón a repedések táguljanak ki, és nyeljenek el egészben.

Ahogy eszembe jutottak csábító ujjai, amint a lábaim közé csúsznak, ahogy éppen csak megérinti testem közepét, ahogy a melleimet kínozza, ahogy felötlött bennem a nyelve, az istenekre, mindettől elöntött a sajgó szégyen.

Ráadásul lehet, hogy ez a nő hűségesen várta idehaza, mire epe tolult a torkomba.

Erik nem csókolta meg a nőt, még csak hozzá sem ért. Miután egy ideig feszülten nézte, egyszerűen csettintett a nyelvével, és azt mondta:

– Örülök, hogy látlak, Fione.

Vérdalnok két lépéssel ismét mellettem termett, és megmarkolta a karomat. Az üvegszerű nő most először vette észre, hogy egy ismeretlen arc is volt a teremben. Fakó szemét résnyire húzta, és azt a pontot nézte, ahol Erik a karomat szorongatta, majd az arcomra emelte a tekintetét.

– Ő meg kicsoda, királyom?

– Ő az enyém. – Ez volt minden, amit Erik mondott, mielőtt tovább indult velünk a legtávolabbi folyosó felé.

– Találkozunk majd a lakomán? – kiáltott utána Fione.

Erik megfordult, mosolygó szájának szép íve gödröcskéket rajzolt az arcára.

– Sajnos, azt mondták, hogy részt kell vennem rajta.

– Talán engem érhet a megtiszteltetés, hogy őfelsége mellett ülhetek.

– Talán. – Erik nem bájolgott tovább a nővel, hanem elrángatott.

Továbbra is előreszegezte a tekintetét, a karomat pedig változatlanul erősen fogta. A folyosó egy bronzkilincses, nagy, boltíves ajtóba torkollott, mögötte pedig csigalépcső indult felfelé.

Erik egyenletes tempóban vágott neki a Torony lépcsőinek, de ahogy kissé lejjebb engedte bal vállát, elárulta, hogy sántít, bármennyire is próbálta titkolni.

Amikor már elég magasan jártunk a lépcsőn ahhoz, hogy egyedül legyünk, kicsit elhúzódtam.

– Ki volt az a nő?

Néhány lélegzetvételig mintha meglepte volna a hangom csengése.

– Féltékeny vagy?

– Egyáltalán nem.

Felkuncogott.

– Fione majd elmondja neked, hogy ő a párom, az asszonyom, vagy akárhogy is hívjátok ti az ilyen frigyeket az országotokban.

– A párod? – Valósággal lángolt a testem. – Micsoda egy kígyó vagy!

A fattyú persze megint kuncogott.

– Ilyen borzalmas a földi tündéknél, ha valakinek párja van?

– Nem, de… – Hátrapillantottam a vállam felett, majd lehalkítottam a hangom. – De te megérintettél ott. Elárultad őt.

Vérdalnok egyetlen könnyed mozdulattal a lépcsőház hideg kőfalának lökött, testét az enyémhez nyomta, tenyere a torkomra szorult.

– Senkit sem árultam el, drágám. – A tekintete egyetlen pillanatig tátva maradó számra esett. – Ahogy mondtam, Fione azt fogja mondani, hogy párok vagyunk, ami azon a régi megállapodáson alapul, amit még a születésünk előtt kötöttek. Amikor elfoglaltam a trónt, gondoskodtam róla, hogy ez az egyezség felbontásra kerüljön.

– És ő tudja ezt?

– Ó, igen. De ez nem jelenti azt, hogy nem próbál rávenni, hogy meglássam a vonzóbb tulajdonságait. – Erik szemöldöke játékosan ugrált.

– És te? Te a saját torz szórakozásod kielégítése érdekében játszol a női szívekkel?

– Nem értem, miért kérdezel ilyeneket, ha nem érdekel.

– Most ütök pecsétet a fejemben arra a gondolatra, hogy milyen szörnyű is vagy. Úgyhogy folytasd csak! – feleltem. – Könnyítsd meg a dolgom!

Vérdalnok hüvelykujjával végigsimított a nyakamon.

– Nem érdekelnek a szívek, Dalosmadár. Nyugodj meg, én mindig világosan kinyilvánítom a szándékaimat, mielőtt egy nő megosztja velem az ágyamat! Betegesen becsületes vagyok.

Erre visszahőköltem.

– Beteges vagy, az igaz. De én ezt nem nevezném becsületességnek.

Erik a fülemhez emelte a száját. A lehelete meleg volt, a hangja csábítóan mély.

– Nem hallottalak panaszkodni, amikor a nyelvem beléd siklott.

Ellöktem magam a mellkasától, és szégyenkeztem, amiért könnyek gyűlnek a szemembe. A maszkabál éjszakájához fűzött nagy reményeimből rémálom lett. Az első éjszakám, amikor hagytam, hogy egy férfi intim módon megérintsen, azzal végződött, hogy miattam kitört egy új háború.

Félig elfordultam, neki pedig volt elég esze ahhoz, hogy ne folytassa. Megfogta a kezemet, és továbbindultunk a lépcsőn.

Négy fordulóval feljebb két őr állt egy legkevésbé sem hivalkodó ajtó előtt. Sem a király, sem az őrei a legkisebb jelét sem adták annak, hogy észrevették volna egymást. Vérdalnok csak belökte az ajtót, és aztán becsapta maga mögött.

A palotába való belépésünk óta először engedte el a karomat. Kintről nézve nem számítottam volna rá, hogy ilyen díszes helyiség bújhat meg az egyik toronyban. A társalgó akkora volt, mint családom egész erődbeli tornya. Kék halakkal és jáde hullámokkal díszített szőnyegek borították a kőpadlót. A kandallóba akár tízen is befértek volna, ám ott kékesfehér lángnyelvek táncoltak.

Mint egy kíváncsi gyermek, úgy nyújtottam a kezem a tűz felé, megbabonázva.

Erik váratlanul újra megragadta a csuklómat, és elrántott.

– A szárazföldön nem tanítják meg a népedet arra, hogy ne menjen a tűz közelébe?

Hőség csapott az arcomba. Kiszabadítottam a kezemet a markából, és inkább néztem bárhová, csak rá nem.

– Soha nem láttam még ilyet, azt hittem…

Elhalt a hangom. Semmi olyat nem mondhattam, amitől ne tűnjek kevésbé bolondnak.

– Az itteni levegő másképp lélegzik – magyarázta pattogósan, anélkül, hogy rám nézett volna. – Megváltoztatja a lángok árnyalatait. De attól még ugyanúgy éget, és felforrósítja a bőrt.

A tűz fénye gyönyörű volt, akár az olvadt zafír színe. Szívesen kérdezősködtem volna még a két birodalom közötti különbségekről, ám elakadt a szavam. Erik ugyanis eltűnt.

Belestem a boltíves ajtón, ami a másik szobába vezetett. A hálóba. Két, földig érő ablak nyílt a tengerre néző erkélyre. Innen úgy tűnt, a víz ártatlanul csillog. Minden olyan derűsnek, olyan békésnek tűnt.

A nyugalom azonban megtévesztő volt, és hamis biztonságérzetbe ringatott.

Tömött paplanok és szatén ágytakarók simultak rá a fényűző derékaljra, ami úgy festett, mintha sosem használták volna. Az alvótérből mosdóhelyiség nyílt, és egy másik nyitott ajtón át egy újabb lépcsőházat pillantottam meg. Az arcomat a keskeny, íves ajtófélfának nyomtam, hogy lássam, hová vezet.

A szívem nagyot dobbant. Kicsit lejjebb egy vadul burjánzó, zabolátlan szedres uralta kert terült el, de az elhanyagoltság ellenére is alighanem lenyűgöző lehetett.

Erik közben előkerült, és kinyitotta a szekrényt, aminek a széleit úgy faragták ki, mintha a tenger felszínére emelkedő légbuborékok lennének. Nem zavartatta magát, és kibújt az úton viselt fehér, koszos ingéből, majd egy újért nyúlt.

Nem akartam egyetlen hangot sem kiadni. Küszködtem, hogy közömbös maradjak. Sikertelenül.

Erik hátán végig, a vállától lefelé, a bordái körül, egészen a csípője alsó ívéig, tucatnyi heg látszott. Rózsaszínek és bütykösek. Néhány fehér és halvány. Régi sebek a hosszan tartó kínzás idejéből.

A poklokra, még most is szörnyű fájdalmai lehettek! A bőre gyulladt, kezeletlen maradt. A mozdulatai kényelmetlenséget okozhattak neki, minden bizonnyal szüntelenül égett feszülő bőre a kellő bőrlemosók és olajok nélkül.

– Ilyet nem tennének veled. – A hangom lágyan és halkan szólt. Bizonytalanul.

Erik bebújt a fekete tunikába, és odafordult hozzám.

– Tudom, milyen undorító ezt a szétszaggatott bőrt nézni. – Árnyék tompította szemének alkonyi vörösét. – Szóval, higgy, amit akarsz, hercegnő, de ezt nem én csináltam magammal!

Látva meggyötört testét, az elmém nem tudott megbékélni a felvetéssel, hogy igaz lehet, amit mondott. A családomban volt emberség. Igazságosak és méltányosak voltak. Akik tudták, mi a szeretet.

A gondolattól, hogy egy ártatlant nem látnak többnek egyszerű eszköznél, hányingerem támadt.

– Most egy időre elmegyek – közölte Erik, és végigsimított a tenyerével sötét, kócos haján. Megállt a hálószobája és a társalgó közötti ajtóban. – Te itt maradsz!

Hirtelen jött rettegés szorította össze a mellkasomat. Nem akartam, hogy elmenjen. Nem azért, mert gyengéd és csodálatos volt, hanem mert Vérdalnokban egyértelműen ott égett a birtoklás lángja. Akart engem, és mégsem, ám szemmel láthatóan a vágya felülkerekedett az utálatán. Bármennyire is furcsa volt ezt beismernem, de jelenleg Erik tűnt a legmegbízhatóbb személynek a palotában.

Az izzadság végigcsorgott a nyakamon. A szoba megbillent, és nem tudtam megállítani…

– Livia! – Erik hangja zúzta szét a rettegést. A szeme résnyire szűkült. – Maradj itt! Mondd, hogy hallasz!

Megrázogattam a kezem, és még egyszer kilestem az íves ajtónyíláson.

– Lemehetek a kertbe? Az el van zárva.

– Nem. – Az állán néhány levegővételig lüktetett egy izom. – És ezt a te érdekedben mondom.

– Jól van. Egy csillogó ketrecben vagyok hát.

Erik tekintete rideg lett.

– Meg fogod bánni, ha úgy döntesz, nem hallgatsz rám.

A fenyegetés komor ómenként lebegett a szobában. Vérdalnok nem várta meg a visszavágást, sem azt, hogy könyörögjek, egyáltalán nem várt semmire, mielőtt magamra hagyott volna ebben az ismeretlen helyiségben.

A döbbenetbe beleremegett a szívem, amikor erősen bevágta az ajtót, amitől az aranykeretes tükör leesett a falról. Az üveg megrepedt. Ahogy a törött darabokban látszó képmásomra esett a pillantásom, az hűen tükrözte az egyre mélyülő repedéseket a szívemben.

Lecsúsztam a fal hideg köve mentén, és átöleltem a mellkasomhoz felhúzott térdemet. Teljesen magamra maradtam.

30. fejezet

A Kígyó

– Felség, az imént érkezett meg. – Alistair úgy bukkant fel előttem, mintha csak az árnyékból öltött volna alakot. A köpcös férfin az egy mérettel kisebb ruha feszült, de csak ő nem vette észre azt, amit a többiek igen. A bőre megereszkedett a szája és a szeme körül, és hegyes fülének csúcsa a kora miatt kissé lekonyult.

Élete a palotához kötötte az utolsó napjaiig, és már öt örökkirályt szolgált ki. Alistair mellett én csak egy nyavalyás csecsemő voltam.

Mégis, ugyanolyan fennkölt stílben beszélt, ahogy mindig is tette apám idején, és szorult bele annyi illem, hogy már attól a pillanattól kezdve ennek az országnak az uraként kezeljen, hogy megtört, sánta fiúként először léptem ezekbe a termekbe.

Csendben, gyorsan haladtunk a tanácsterem felé, amíg el nem értük a keskeny folyosó végének kétszárnyú ajtaját.

– Mi az utasításod a vendégünk kapcsán? – tudakolta Alistair.

– Küldd oda Celine-t, hogy gondoskodjon róla! Ügyeljen, hogy a lány ne próbáljon hősködni és megszökni, vagy kétségbeesésében elvágni azt a csinos nyakát.

Alistair elmormolt egy imát a dagályok istenéhez, és megcsókolta a középső ujját. Az elmúlt forgások alatt régi skondelli rituálékat vett fel.

– A földi tündék közül való?

– Játszd a bolondot, ha tetszik, Alistair! – vakkantottam. – De tudom, hogy úgy kapkodsz a pletykák után, ahogy más levegőért. A hercegnő a termeimben marad, de küldj neki ruhát! Ő is részt fog venni a hazatérésemre adott lakomán.

– Ruhát? Királyom, te talán nem tudod, de a hölgyeknek eltérőek a méreteik. A varrónőnek időre van szüksége, hogy kialakítsa és kiszabja a ruhát, továbbá...

– Alistair, lehet, hogy kegyetlen emberek neveltek fel, ám nem idegen számomra a nők alakja. A hercegnő olyan alkatúnak tűnik, mint az anyám, nemde?

Az öreg pislogott. Nem beszéltem az anyámról – soha. Vártam, hogy elmúljon a döbbenete, és visszanyerje cikornyás, illemtudó modorát.

– Igen, uram. Az alakjuk hasonlónak tűnik. Utánanézek, mit találunk a régi termekben.

– Remek. – Elfordultam tőle, igyekezve elrejteni feszültségemet, amitől megmerevedtek a nyakizmaim.

– Bölcs dolog elhozni ezt a nőt a lakomára?

– Nem tartod annak?

Alistair annyira összeszorította vékony ajkát, hogy az gyakorlatilag eltűnt.

– Úgy hiszem, nagyuram, hogy ő az ellenség földjéről származó tünde. Továbbá úgy vélem, még nem tartottál rá igényt, csupán gondolatban. Sokan akarhatnak bosszút állni az igazságtalan háborúért.

– Ez igaz – bólintottam. – Ebben a palotában pedig én csak saját magamban bízom.

– Mégis magára hagyod őt Hullámhívóval?

– Celine-t hűségeskü köti hozzám. Nem fogja bántani.

– Az a terved, hogy igényt fogsz tartani a földi tündére? – Az öregember összekulcsolta az ujjait a pocakján, higgadtan, mint mindig, várva a közvetlen parancsokat, akármilyen különcök is legyenek.

– Félreértés ne essék, Alistair – feleltem vigyorogva –, már régen igényt tartottam rá.

Erre derékban meghajolt, aztán magamra hagyott a palota nagycsarnokaihoz vezető külső hídon. Ott ácsorogtam, és a hátsó rakpartnál újonnan kikötött hajó vitorláit bámultam.

Véres szemű koponyák díszítették Gavyn lobogóját. A Csontok Házának hajóját közönséges tengeri nyírfából építették, és úgy tervezték, hogy karcsú és sima legyen. Jobban lehetett a szigetek közötti szűk szorosokon hajózni vele ott, ahol Gavyn uralkodott.

A nálam egy forgással idősebb Fürkész Gavyn volt az egyetlen tünde a nemesi házakból, akit el tudtam viselni, és megkönnyebbültem, hogy csak az ő hajóját látom.

Tengeralkotó Joron a Hullámok Házából tucatnyi ferde vitorlájú feltűnő hajóján érkezett volna, amire koponyákat festettek, a hullámzó lobogóját idéző különös stílusban. A fedélzet domború volt, a kormány pedig a hajó közepén kapott helyet.

A fedélközben pedig nem volt konyha, a legénység ugyanis az adottságaik segítségével maradt életben, felhasználva ehhez a tengert és annak teremtményeit. Az énekükkel halásztak, és ha nem jártak sikerrel, hát éheztek.

Hesh nagyúr a Pengék Házából azzal vívta ki a címét, hogy elérte a legmagasabb rangot a királyság flottájában: főkóbor lett. A Ködök Háza nem társult a Királyok Házával, kivéve, ha erre kényszerítették, vagy túl nagy volt a csábítás. De Narza alighanem még akkor is megtalálta volna a módját, hogy ezt elkerülje.

Gavyn okkal érkezett ide, ellenben a többiek tőlem akár örökre távol maradhattak.

Nem akartam, hogy Hesh vagy Joron lássa Liviát. Már most azt kívántam, bár a nagyanyám se beszélgetett volna a hercegnővel.

Ő jelentette az egyetlen reményt, hogy megvédjem a királyságot. Mivel Livia teljesen ismeretlen volt itt, bárki megpróbálhatta magának megszerezni a képességét. Ám ha kihirdetem, hogy ő az enyém, azzal felbecsülhetetlen értékűvé válik majd a nép szemében, és ugyanúgy ki fognak állni mellette, ahogy mellettem.

Ebben reménykedtem. Így kellett történnie.

Amikor biztosra vettem, hogy senki sincs a közelben, hátat fordítottam a tanácsteremnek, és félrehúztam a fal egyik elemét. A titkos folyosók hálókként szőtték át a palota falait. Beléptem a számos dolgozószoba egyikébe.

Két nő, akik a szolgálók kék-arany ruháját viselték, a kandalló ezüstszegélyét pucolta éppen, nem is sejtve, hogy megérkeztem.

– Én mindig azt hittem, hogy a földi tündék szőrösebbek – motyogta az egyikük. – De te is láttad őt? Szinte kecses.

A másik nő kuncogott.

– A király fagyosan érkezett meg, mint mindig, de közben nagyon vigyázott arra a földi lányra. Azt rebesgetik, hogy bejelenti rá az igényét.

– Az a lány sem akarja majd, hogy égjenek a fények – horkant fel az első nevetve. – Szerinted lefeküdt már a sebhelyes király valakivel fényes nappal?

– Csak olyanokkal, akiket rögtön azután megölök, hogy elmegyek. – Kezeimet ökölbe szorítva léptem ki a fülkéből.

Mindkét szolgából egyszerre tört elő a zokogás. Térdre estek. Az első azt nyöszörögte:

– Felséges uram, mi… mi nem úgy értettük…

– Tűnjetek a szemem elől!

Nem kérdeztek semmit, hanem habozás nélkül talpra kecmeregtek, és elszaladtak. Felemeltem a két tenyeremet, és szemügyre vettem a durva bőrkeményedéseket, a hegeket a hüvelykujjam húsában, a csuklómon, az alkaromon.

Szétszabdalt.

Ostoba lennék, ha azt hinném, hogy Livia valaha is igazán vágyna egy olyan férfi érintésére, mint én. Azonban létezett közöttünk a kötelék, amit nem hagyhattam figyelmen kívül. Az irántam érzett vonzódása abból fakadt, hogy a sors összecsomózta az utunkat, ám erről mi nem tehettünk.

Az ajtót bámultam, amelyen át a nők elmenekültek. Gyűlöltem őket, gyűlöltem, hogy itt mindenki úgy nézett rám, mintha bármikor végük lehet, ha én is a közelükben vagyok.

Gyerekkorom óta ez volt a helyzet, amikor folyton hallani lehetett Harald kegyetlen és részeg tirádáit a folyosókon a fivére halála után. Az egykori nagybácsiból, aki annyit nevetett, és megengedte, hogy Derű összebarátkozzon velem, egy rohadt szemét lett. Meg akarta teremteni a legádázabb, legkegyetlenebb örökkirályt, akit a tengerek valaha is láttak.

A férfiak és nők a palotában pedig szemtanúi voltak mindennek, és nem tettek semmit.

Talán igazságtalan, hogy neheztelek azokra, akik nem tudnak átlépni a rangjukból eredő korlátaikon. De nem is játszottam meg az igazságos uralkodót. A neheztelés gennyedzett bennem, üszkös méregként vert gyökeret a csontjaimban, amíg már a puszta látványuktól is undor kerülgetett.

Egy másik falszakasz csúszott félre a helyéről a távolabbi oldalon. Gavyn lépett be rajta hangtalanul. Feketébe öltözött, és lehúzta a kendőt a szájáról, amit a királyi városban azért viselt, hogy elrejtse az arcát.

A bőre barna volt, a szeme sötét, a hajába viszont leheletnyi tűzvörös vegyült, és folyton úgy vigyorgott, mint aki ismeri a királyság minden pikáns titkát.

És ez alighanem így is volt.

Gavyn bemutatott egy cikornyás meghajlást.

– Erik király, szörnyen hiányoztál már. Meggyászoltuk távollétedet, és az istenekhez imádkoztunk, meg a mélység kegyetlen teremtményeihez, a testi épségedért…

– Ülj már le, te fattyú! – rántottam el az egyik széket az asztaltól.

– Úgy hallom, van mit mesélned. – Gavyn lehuppant, és vigyorogva nyújtotta ki a lábát. – Mi ez az egész a Hasadékról, és hogy igényt tartasz a lányra?

– Tudhattam volna, amikor az átkozott családoddal kezdtem, hogy a magánéletem soha többé nem lesz olyan, mint azelőtt.

Gavyn vigyora szélesebb lett.

– Biztosíthatlak, királyom, hogy az összes botrányos titkodat magam is kifürkészhetném. – Öntelten rám kacsintott, ami gyerekkorunk óta szokása volt, és a hasán összefonta az ujjait. – Mesélj nekem a földi tündéről, és arról, miért nem haladunk nyílegyenesen a háború felé.

– A Királyok Házának jelét viseli magán. – A bizalmat nem adták könnyen Örökkönben, Gavyn azonban egyike volt azon keveseknek, akikben szinte feltétel nélkül megbíztam.

– Igen, én is így hallottam. Ennek pedig nem sok értelme van a számomra. Miután átkeltél a Hasadékon, alaposabban utánanéztem a medálnak, amit Thorvald kapott. – Rövid szünetet tartott, közben az asztalon dobolt az ujjaival. – Mindabból az derült ki, hogy Thorvald medálja ugyan Örökkön teljes hatalmát hivatott hordozni, ám erre valójában sosem került sor. Inkább csak felerősítette a király tenger feletti hatalmát. Sejted, hogy miért?

– Nem. Te tudod a legjobban, hogy Thorvald milyen keveset beszélt velem.

Gavyn megvakarta az arcát, és felsóhajtott.

– Emiatt tűnődtem el azon, hogy vajon a lány tényleg Örökkön erejét használja-e az elfeketedés ellen.

– Mi mást használna?

– A saját mágiáját?

– Lehetséges, de miért érzi úgy, hogy vonzódik Örökkönhöz? Miért mondja, hogy másmilyennek érzi?

– Ez itt a kérdés, királyom. A Királyok Háza még sosem rendelkezett… élő talizmánnal.

– Azt hiszed, nem tudom? Azt hiszed, hogy ennek az egésznek van értelme? De nincs más válaszom. Éreztem a jelet a bőrén, és láttam, ahogy a föld begyógyul az érintése nyomán.

– Tudod, hogy ezzel mindkettőtöket veszélybe sodor.

A kezem ökölbe szorult a térdemen. A királyságban több Lucien Skurks is akadt. Még több haramia, aki szörnyen vágyik egy kis hatalomra.

– Azt tervezem, hogy a lakomán magamnak igénylem őt.

– Az sokat segít, gondolom – mondta Gavyn. – Fione le lesz sújtva, és alighanem ráveszi a Ködök Házát, hogy átkozzon meg téged.

Erre csak somolyogtam.

– Fione nem másért akarja a farkamat, mint hogy ő magasabb polcra kerüljön. Ugyanazért, mint azok a nők, akikről azt mondod, téged is körülvesznek.

Gavyn felnevetett, és hátradőlt, székének két lábát felemelve.

– Bolondok lennénk, ha azt hinnénk, hogy többről van szó. Bár nem vagyok meggyőződve róla, hogy ez érvényes rád és a földi tündére is. Akadt egy percem, hogy beszélgessek Derűvel a visszatérésetek után. – Gavyn visszahuppant a székkel, és az asztal fölé hajolt, tekintetébe árnyék költözött. – Élvezted a harcot a tengeri dalnokkal?

Az állam megrándult.

– Úgy látom, az unokafivéremnek jó nagy a szája.

– Derűé a legkisebb száj az egész királyságban, és nem beszélne rólad, ha nem lenne rá oka, vagy ne aggódna. – Gavyn habozott. – Én csak azt mondom, hogy még ha a lány csupán egy mágiaforrás is számodra, te is jól tudod, mint ahogyan én is, hogy amikor egy tengeri dalnok kábulatba ejti az áldozatot, akkor az szívének igazi vágyát követi.

– A tengeri dalnokok a kéjvágy révén csábítják el az áldozataikat.

– Erik! A lány bárkire vágyhatott volna, de téged kívánt meg. És Derű látta. – Gavyn néhány lélegzetvételig a kezét nézte. – Ezen nem lehet segíteni, és ezt te is tudod; a dal elárulja az igazságot.

– Mire akarsz ezzel célozni?

– Most a barátodként beszélek. – Ritka beismerés volt. A magunkfajták nem engedhették meg, hogy barátaink legyenek. – Úgy látom, a sors ezzel a jellel újfajta játékot űz Örökkönnel, de talán több célja is van annak, hogy a Hasadék a lányhoz vezetett.

Egy részem szeretett volna helyeselni, egy másik pedig legszívesebben ledöfte volna Gavynt, hogy fogja be a rohadt pofáját. A kéjvágy testi szükséglet, de a tengeri dalnok hangja valóban a szív vágyát erősítette fel. Csakhogy nem voltam hajlandó Livia viselkedését többnek tekinteni, mint a benne gerjedt testi vonzalomnak egy másik forró test iránt.

Látván, hogy hallgatok, Gavyn hosszan kifújta a levegőt.

– Nem az én dolgom, hogy találgatásokba bocsátkozzak, ez pusztán csak elgondolkodtatott. Inkább azt mondd meg, hogy mit tegyek! Túl régóta nem vetted igénybe kiemelkedő képességeimet, és már kezdtem azt hinni, hogy elfelejtettél.

Te szegény fattyú!

– Én itt megóvom a lányt a veszélyektől, de szükségem van rád, hogy enyhítsd a Hasadék túloldaláról érkező fenyegetéseket.

Gavyn erre felhúzta a szemöldökét.

– Újabb látogatást tervezel a földi tündékhez?

– Ravasznak kell lenned, ráadásul egyedül kell menned. Megértetted?

– Á! Látom már, hogy harcba akarsz sodorni. – Gavyn vigyorával igyekezett leplezni a szemébe kiülő nyugtalanságot, ám én láttam benne a tétovázást.

– Meg tudod oldani?

– Simán megy majd.

Nem voltam biztos benne, hogy ezt az én vagy a saját megnyugtatására mondta.

– Tudasd az éjnép klánjával, hogy a hercegnőjük immár Örökköné, lehetetlen innen elrabolni. Aztán pedig intézd el, hogy semmiképpen se juthassanak át a gáton!

Gavyn értetlenül döntötte oldalra a fejét.

– Szerinted kockára tennének annyi életet az átjutással?

Halkabbra fogtam a hangomat.

– Szerintem az apja minden egyes nyavalyás világot porig rombolna, hogy visszaszerezze őt.

Azzal, hogy elraboltam Liviát, pengét döftem a földhajlító szívébe – mély, tátongó sebet ejtettem. Két évtizeden át bitorolta apám hatalmát. Még elszántabban próbálja majd visszaszerezni a Dalosmadaramat.

Most, hogy ő az enyém lett, ezt sosem fogom hagyni.

– Ahogy kívánod – felelte Gavyn. – Felkészülök az indulásra, amint lehet.

– Biztosan meg tudod oldani a hajód nélkül? – Figyeltem, hogy látom-e rajta a megtévesztés vagy a hamis hősködés bármilyen jelét.

Gavyn megfeszítette az állát.

– Megerőltető lesz megkísérelni az átkelést a Hasadékon ilyen sok forgás elteltével, de mint tudod, megtettem már korábban is. Remélhetőleg ezúttal kevesebb összetört csontomba kerül majd.

Gavyn a háború alatt járt utoljára a Hasadékban. És az a kísérlet kis híján az életébe került. Majdnem mindkettőnk életébe.

– Ha nem megy, akkor vonulj vissza! – utasítottam. – Majd találunk más utat.

Senki sem tudott Gavyn valódi képességéről. Én csak Fürkésznek hívtam őt, de a királyságban Csontrothasztó Gavynként ismerték, mert úgy tartották, az adottsága révén egyetlen érintésével csontokat képes összetörni. Ilyesmit ugyan nem tudott, de attól még a Csontok Házának nagyura volt. Ez a csel tartotta életben. Az igazi tengeri fürkészek nem éltek sokáig, hamarabb estek valaki pengéje vagy saját vakmerő mágiájuk áldozatául.

Az olyanok, mint Gavyn, nem csak arra használták a hullámokat, hogy a hangjukat továbbítsák, ahogy Celine. Képes volt köddé válni, és átsiklani bármilyen vízfelületen, hogy egy szemvillanás alatt odajusson, ahová csak akar. Utazzon akár egyik szigetről egy másikra a tengeren át, vagy esetleg egy tóba másik nagyúr udvarában. De akár egy mosakodóhelyiségben is testet ölthetett, a kezében késsel, amit aztán riválisa torkába döfhetett.

A fürkészek a legtöbb magas rangú nemes szemében túl nagy kockázatot jelentettek ahhoz, hogy életben hagyják őket.

A Hasadékon hajó nélkül átkelni a Gavynnél gyengébbek számára gyakorlatilag egyet jelentett a halállal.

– A földhajlító király – szólalt meg Gavyn hosszú szünet után – tényleg harcolni fog a lányáért?

A szemébe néztem.

– Tudom, hogy igen.

Sötét szemében fellángolt az eltitkolt düh, amit szellemessége, sármja és címe mögé rejtett.

– És az nem bánt téged, hogy itt ez milyen ritkán fordul elő? Kevés apa állítana sereget egyetlen leányért. Még egy fiú esetében is a rangjától függene, azt hiszem.

Ez igaz. Amikor a földi tündék klánjai elraboltak engem apró-cseprő háborúik során, hogy kinyerjék belőlem gyógyító véremet még kisfiú koromban, sok részletet nem árultam el arról, hogy apám miként próbált visszaszerezni engem mind a háború alatt, mind utána. Ha viszont nem fiú lettem volna, akkor el is feledkeznek rólam.

– A földhajlító szinte a saját apámra emlékeztet – mondta Gavyn.

– Ne légy érzelgős! – figyelmeztettem. – Sok minden múlik azon, hogy a védelmező apákat távol tartsuk a királyságunktól.

– Azt meghiszem.

– Mielőtt elmész – tettem hozzá halkan –, nézz utána a többi nagyúrnak, és deríts ki valamit, amivel kicsikarhatom a hűségüket! Nem fogadják majd jól a Liviáról szóló hírt.

Joron nagyúr megpróbál majd többet megtudni róla, és talán ő lesz az egyik, aki igényt formálna a lány hatalmára. Hesh nagyúr szörnyűségnek tartaná, hogy egy nő a királyi ház jelét viseli, és valószínűleg lépéseket tenne, hogy megszabadítsa Örökkönt az ilyen mocsoktól.

– Máris megyek.

– Várd meg a visszatértemre adott lakomát! Bizonyosan látták a hajódat. Számítani fognak a megjelenésedre.

Öntelten elmosolyodott.

– Mulatozzak a királyi városban? Ezt örömmel teszem, királyom.

– Gavyn! – Nem fordultam meg, hogy a szemébe nézzek. – Talán szeretnéd, hogy a csontszövőm megvizsgálja a sérülést, amit említettél.

– Nem sebesültem meg.

– Ez most túl fontos ahhoz, hogy bármilyen sérülést kockáztassunk. Nem számít, akármilyen apró is.

– Erik, nem sebesültem meg…

– Szerintem viszont igen. – Hátranéztem a vállam felett. – Murdocknak nem lesz túl sok dolga. A legénységemből csupán egyvalakin esett seb, és őt máris kezelik. A szakácsom az.

Gavyn láthatóan elsápadt.

– Értem. És súlyosan megsérült?

– Hála a földi tündehercegnőnek, nem annyira, hogy elveszítse a hangját.

– A hercegnőnek?

– Igen. A legfurcsább pillanatokban támad fel a bátorsága, és ő sietett a szakácsom segítségére a Lucien Skurk elleni átkozott támadás közben. – Oldalra billentettem a fejem. – Mint említettem, rajta kívül senki sincs ott, amennyiben muszáj lenne megvizsgáltatnod azt a karcolást, amire az imént panaszkodtál.

Gavyn nagyot nyelt, kihúzott egy bicskát a csizmájába rejtett tokból, és végighúzta a hegyét a tenyerén. Aztán hamiskásan rám vigyorgott, amikor apró vérpatak folyt le a csuklóján.

– Örülök, hogy észrevetted a karcolást, királyom. Alighanem az lesz a legjobb, ha megnézetem, hogy biztosan minden rendben legyen.

Gavyn a mellkasára tette a kezét, meghajolt, majd visszarántotta a fekete kendőt az állára. Én már azelőtt az ablak felé fordultam, hogy kisurrant volna, eggyé válva az árnyékos folyosóval.

31. fejezet

A Dalosmadár

Lélegezz! A tenyeremet a szívemre szorítottam, nehogy kirobbanjon a mellkasomból. Behunytam a szemem, és hosszan beszívtam a levegőt az orromon át, majd kifújtam a számon. Kétszer. Háromszor.

Most nem volt időm üldögélni és búslakodni.

Erik szobájának mennyezete olyan magas volt, hogy egy óvatlan lépés, miközben az ablakon próbálnék elmenekülni, és rögvest a Túlvilágon találtam volna magam. A folyosóra vezető ajtót bezárták, de még ha ki is szököm, hova mehettem volna?

Az őrök nyilván azonnal visszacipeltek volna.

Csapdába estem. Csapdába estem, kitéve Vérdalnok Erik kénye-kedvére. Még egyszer körülnéztem a társalgóban, és a szemem beitta a látványt. Szaténfüggönyök szegélyezték az ablakokat, akárcsak a folyosón. A szoba tiszta volt és rendezett, néhány keresztbe tett penge díszítette a falakat. Sötétebb volt, mint az otthoni szobáim, ám furcsamód hétköznapi.

Kellett itt lennie valaminek, amit megtudhatok Vérdalnok Erikről.

Csak úgy járhatsz túl a zsákmány eszén, ha tanulmányozod. Minden gyengeség, minden erősség fegyverré lesz. A szeretők, a vétkek, mindent tudj meg, még azt is, hogy egyenesen szokott-e vizelni, vagy sem. A győzelmet az ész hozza meg, nem az erő.

Az emléktől, ahogy Sander a ravaszságra tanított a gyerekkori bújócskában, majd meghasadt a szívem. Lehet, hogy Sander volt az ikrek közül a megfontoltabb, de ő volt a ravaszabb is. Kase-re, az ikrek apjára ütött. A keleti birodalom királya jól megtanította fiait a bonyolult táncra, amivel túljárhattak az ellenség eszén, még akkor is, ha az testileg erősebb.

Átbogarásztam egy halom pergament az asztalon. Térképek voltak, unalmas levelek nemesektől, néhány szénrajz új hajókról.

A folyosón felhangzó léptektől megfagyott a vérem. Öt, tíz, húsz lélegzetvételnyi ideig álltam mozdulatlanul, várakozva. Amikor senki sem nyitott be, beosontam Erik hálószobájába, ahol az örökkirály titkait sejtettem. Aztán megint csak rám tört a kétkedés, vajon őrizetlenül hagyna-e, hogy a holmijai között turkáljak, ha valami nagy titokra lelhetnék.

Négykézlábra ereszkedtem, hogy először az ágy alatt kutakodjam.

A szőnyeg szálait vékony porréteg borította. Az ágy tartóoszlopainak sarkában néhány selymes pókhálót találtam. Furcsa, hogy egy ilyen egyszerű dolog is az ismerősség érzetét keltheti.

Olyan keveset tudtunk a tengeri birodalomról. Azt vártam, hogy a hullámok alatt rejtőzik, vagy legalábbis hideg és nyirkos. Napsütést látni, virágok illatát beszívni, a portól és a vékonyka takácsok hálóitól fuldokolni furcsán megnyugtató volt.

A szekrényben végigsimítottam Vérdalnok kabátjain, tunikáin és zekéin. Nemegyszer abbahagytam, és csak a bőr meg a tölgy illatát szívtam be a tüdőmbe. A testem felforrósodott, és a szívverésem felgyorsult.

Az összes poklokra! Még a nyavalyás illata is vonzó volt. Ahogy a kényszerű kötelékre gondoltam, mindenáron próbáltam meggyőzni magam, hogy nincs hatalmam a helyzet felett. Ám valahol a mellkasom mélyén kavargó forróság terjengett, amikor eszembe jutott, ahogy Erik keze megérintette a bőrömet, miközben az ajka, a nyelve és a fogai engem ostromoltak a Toronyban.

Szinte elfolytam, amikor a forróság betört az alhasamba. Káromkodtam egyet, és igyekeztem felidézni minden kimondott szörnyű szavát, minden erőszakos megnyilvánulását, de ezek is csak mámorító, gyönyörű fekete szívére emlékeztettek. Ez pedig arra késztetett, hogy még inkább elgondolkodjak a titkokon, amelyeket az örökkirály mélyen a mellkasába zárt, kővé vált valamiben őrzött.

A fenébe vele! Elengedtem a puha szövetet, és letérdeltem, félrelökdösve a csizmákat, hogy elérjem a szekrény hátulját.

Kicsit beljebb fonott kosárra bukkantam, vékony papírcímkével a tetején. A szívverésem felgyorsult – a címkén az állt, hogy Dalosmadár. Kilestem a nyitott szekrényajtón, hogy megbizonyosodjam, továbbra is egyedül vagyok-e, aztán felemeltem a kosár fedelét.

Igazából arra számítottam, hogy levágott nyelveket vagy néhány zsugorított szempárt találok, de ehelyett teljesen kővé dermedtem.

– Te rohadék! – Beharaptam az ajkam, amikor megérintettem minden egyes sörte hegyét, minden egyes dugós üvegcsét, amiben híg, többszínű festékek és színezőanyagok voltak. Fényesre hígítva. Festékek, amelyeket nem pergamenre szántak, hanem üvegre.

Vérdalnok ablakfestékeket hozatott a palotájába.

Egyik tenyeremet a számra tapasztottam, míg a másikkal az üvegcsék közt kotorásztam. Jellegzetes kékekre, pirosakra és sárgákra bukkantam, de akadt még más is. Aranyló csillámpor, kőporszürke, de még jáde is, ám amikor a fény ráesett az üvegcsére, az gazdag ibolyaszínben pompázott.

Hogyan készíthette mindezt elő még az érkezésünk előtt? Csak arra tudtam gondolni, hogy ez akkor történhetett, amikor Celine üzent a hullámokon át. Az elrablásom utáni reggelen. Nem sokkal azt követően, hogy úgy beszélt, mintha arra készülne, a köldökömtől az orromig felhasítja a testemet.

Ablakfestéket küldött nekem. Egy kis otthont. Egy kis vigaszt.

A korábbi pusztító zűrzavar ismét úrrá lett a szívemen. Minden egyes dobbanással kicsit jobban vérzett a fiúkirály magányossága, félelme, és gyűlölete miatt, aki valószínűleg túl fiatalon keveredett ebbe a háborúba és vérbosszúba, hogy mindezt igazán felfogja.

Óvatosan kivettem a kosarat a szekrényből, és az egyik boltíves ablak alá vittem. Egész világ létezett azokon az ablaktáblákon túl, amiről semmit sem tudtam, mégsem tagadhattam le a vágyamat, hogy megismerjem minden egyes öböl minden beszögellését.

– Mit csinálsz? – Celine lépett be a szobába, egy halom különféle ruhával a karjában. Mögötte három nő érkezett, mind kékbe öltözve, hajukat szoros csomókba fogva, amitől jól látszott hegyes fülük. Mindegyik nő hozott valamit: gyolcsinget, egy kosárnyi kecses papucsot, meg egy dobozkányi zöldes tengeri amulettet és ezüst hajláncot.

Celine észrevette a nyitott szekrényt és a festékekkel teli kosarat.

– Á, látom, szaglásztál! Remek. Remélte, hogy majd megtalálod őket.

A Celine mögött álló nők halkan csicseregtek egymás közt, és úgy néztek rám, mintha második fejem nőtt volna.

– Miért csinálta ezt? – emeltem fel az egyik mázas üvegcsét.

Celine az ágyra dobta a ruhákat, és sokatmondó pillantást vetett rám.

– Felteszem, elmondtad neki, hogy szeretsz festeni. Nem tudom, én nem voltam akkor a szobában veled, hála az isteneknek! A király arra kért, hogy üzenjek Alistairnek, készíttessen üvegfestéket. Itt nincsenek üvegfestékek, úgyhogy fogalmam sincs, működnek-e egyáltalán.

Megmarkoltam az üvegcsét, és erősen a szívemhez szorítottam. Vagy gyűlöltem Vérdalnok Eriket a játszadozásai miatt, vagy a mellkasomban eluralkodó forróság valami egészen mást jelentett.

– Ahogy a hajón, úgy itt is az a feladatom, hogy szalonképessé tegyelek – folytatta Celine. – Csak annyit mondhatok, hogy Ölyves nem ok nélkül áll átkozottul jó szabó hírében. Az az ember többet tud a nyavalyás öltözködésről, mint bárki más a királyi tartományban. De ezek miatt… – düllesztette ki a mellét – vagyok itt én.

– Vagy mert a király megbízik benned.

Celine csettintett.

– Látod, ez már jobban tetszik. Gondolkodjunk csak továbbra is így!

– Fel tudok öltözni egyedül – mondtam.

– Remélem is. Én aztán nem adom rád az átkozott fűződet. Csak azért jöttem, hogy segítsek. Jelentsen ez bármit is.

A fejével felém intett, mire a három nő engedelmesen közelebb csoszogott.

A következő harangszóig ide-oda lökdöstek és levetkőztettek, a hajamat megfésülték és befonták, majd újra kisimították, amikor nem lett szép. Nemegyszer felnevettem. A három szolga idegeskedett, és egyértelműen kiderült, hogy még soha nem kellett nekik igazán egyetlen hölgyet sem felöltöztetniük a palotában.

A végén magam vettem kezelésbe a hajamat – a nagyját hullámokban leengedve hagytam, és félig befontam abba a bonyolult csomóba, amire Mira anyja tanított még kislány koromban.

A ruhákat nem csak nekem hozták. Celine vette a bátorságot, hogy átöltözzön a király szobájában, én pedig még jobban próbáltam elrejteni a vigyoromat, miközben azt dünnyögte, hogy Vérdalnok megérdemelte ezt, ha már szanaszét hordták a saját alsóneműit, amióta a király foglyának állandó dajkájává léptették elő.

Amikor kijött a mosdóból, már nem rejtettem véka alá a mosolyomat.

– Gyönyörű vagy, Celine.

A száját erre grimaszra húzta.

– Én nem megyek a lakomára. A legénység halálra cikizne.

– De elmész. – Hosszú ruhám irizáló szoknyája, amibe éppen belecibáltak, a lábamnál zizegett minden egyes megtett lépésnél. Kicsit nagy volt felül, de néhány tűvel megoldottuk, hogy lecsússzon a mellemre. – Folyton bálokra és lakomákra készülődtem a barátnőmmel. Ő nincs itt, én viszont igen, ahogy te is, nekünk, kebleseknek pedig össze kell tartanunk.

Erre tátva maradt a szája, majd felnevetett, ami végül furcsa vihogássá alakult.

– Furcsa vagy, földi tünde, de nem rossz. Hamarosan rá fogsz jönni, hogy Örökkön főnemesei közül egyesek nem tekintik többnek a nőket az örököseiknek szánt testeknél.

– Tényleg?

– Bár a Ködök Házában a legtöbb hatalom a nők kezében összpontosul. A boszorkányokéban és a szirénekében. Igaz, hogy a férfiaké a tenger hangja, de nem olyan erősek, mint a nők. Ám gyakran megfosztják őket a hangjuktól. – Celine végigsimított hosszú, vérvörös szoknyáján. – Te szörnyű dolognak tartod, hogy a király bejelenti rád az igényét, valójában azonban alighanem csak úgy maradhatsz életben, ha a király védelme alatt állsz. Mi más sors várhatna egy ellenséges nőre Örökkönben?

Celine nem fejezte be a gondolatot, csupán felvonta a szemöldökét, és megcsóválta a fejét.

Erik fülébe mások súgták, hogy viselkedjen hitványul a nőkkel a birodalmában? Ezt nem tudtam felfogni. A királynők sorsa volt, hogy kivívják a békét az országomban, és meg is tették, királyukkal az oldalukon, nem pedig felettük.

Az örökkirály elrabolt egy nőt az otthonából. Kegyetlen, bosszúálló tett volt, de eddig még soha nem emelt kezet rám. Soha nem erőszakoskodott velem. Épp ellenkezőleg – altatófőzetet adott nekem, amikor elviselhetetlen vágy gyötört, és elküldte az egyik csontszövőjét, hogy ápoljon. Erik legénységében nő is szolgált, aki azonban nem valamiféle közönséges tengerész volt. Celine egyértelműen a király belső köréhez tartozott.

Belékaroltam.

– Akkor mehetünk?

– Te meg mit csinálsz? – Celine úgy mutatott a helyre, ahol egymáshoz értünk, mint aki arra számít, a karom bármikor meglendülhet, és megütheti őt.

– Összetartunk.

A három szolgához hasonlóan most már ő is úgy nézett rám, mintha egy második fejet növesztettem volna – csak éppen olyat, ami tetszik neki.

32. fejezet

A Dalosmadár

Úgy karoltam Celine-be, ahogy Mirába szoktam. Az igazat megvallva, ő ugyanúgy kapaszkodott belém. Fénylő szemébe egy kis ijedtség költözött, amikor a széles kétszárnyú ajtóhoz értünk.

Ezüstnemű csattant odabent a tányérokon, hangok morajlottak halkan, amit néha harsány nevetés szakított meg, és mindez fogyatkozó apályként áradt ki a folyosónkra.

Celine nagyot nyelt.

– Ne menj sehova nélkülem vagy a király nélkül, megértetted?

– Mi rémiszt meg ennyire a saját népedben?

Celine pislogott, a szeme nedvesen, üvegesen csillogott.

– Én még… soha nem mondtam igent a visszatéréskor adott lakomára.

– Miért?

– Több okból. – Hosszan kifújta a levegőt. – A király minden alkalommal megkér, de megengedi, hogy nemet mondjak. Amikor a hajón vagyok, az más dolog. Ott egy penge vagyok. Hasznos. Itt gyarló teremtés, aki a király kegyeibe férkőzött azzal, hogy vele hál.

Összerándult a gyomrom. Nem számított, hogy Vérdalnok Erik kivel bújt ágyba, most azonban arra készült, hogy igényt tartson rám. Ha Erik szívében van helye Celine-nek, nem akartam, hogy ez a lépés fájjon neki. Minden jobb belátásom ellenére kedveltem őt.

Rám pillantott.

– Ha azon töröd a fejed, hogy lefeküdtem-e a királlyal, akkor elárulom, hogy nem. Csak azt mondom, amit mások rebesgetnek. Én azzal érdemeltem ki magas rangomat, hogy bebizonyítottam, hasznos vagyok.

Ettől nagyon megkönnyebbültem, de nem maradt időm – sem kedvem – kibogozni, hogy miért. Egy oldalajtón ugyanis Erik lépett ki, Larssonnal és Derűvel az oldalán. A király teljesen feketébe öltözött, a vállán átvetett kabáttól kezdve egészen a csizmáig. Hol öltözhetett át a lakomára? Talán volt egy másik szobája? Talán ahhoz a nőhöz ment, akiről váltig állította, hogy nem a párja?

Felszegtem az állam, és úgy tettem, mintha nem érdekelne, és ezt majdnem el is tudtam hitetni a szívemmel.

Teljesen egyszínű öltözéke csak még jobban kiemelte vöröses és fagyos tekintetét. A hajón Erik sosem járt fedetlen fővel, de itt sűrű, hullámos haja a vihar utáni nedves talajra emlékeztetett.

A fegyverek és a kalapja hiánya szembetűnőbbé tette ruganyosságát és magasságát, és hogy milyen szépségesen gonosz tudott lenni.

Erik tekintete szégyentelenül barangolt végig a testemen, mintha be akarná szívni alakom minden részletét. Furcsán bensőséges volt, hogy így nézett rám, és ami még furcsább, hogy nem utáltam.

Otthon is így néztek rám a férfiak, de a legtöbben Valen Ferus lányát látták bennem, és csak a becsvágy buzgott bennük, hogy bekerüljenek a királyi családba, és hogy magukra vonják a földhajlító király figyelmét.

Szinte nevetséges volt, hogy a férfi, aki elrabolt az otthonomból, teljesen nyilvánvalóan azért tette ezt, hogy apám figyelmét egy szörnyűbb okból vonja magára, de most éppen ő nézett úgy rám, mint aki csak a nőt látja. Mintha minden apró gyengeségemet, minden erősségemet és tökéletlenségemet feltárta volna a tekintete, ő mégis vágyott rájuk. És nem azért, mert az apám lánya voltam. Hanem mert hozzám tartoztak.

– Celine? – Larsson végigmérte hajóstársát, és felnevetett. – Az istenekre, te nő, még sosem láttalak téged másban, csak bő ruhákban. Ügyesen elbújtál eddig előlünk.

A transz, ami miatt eddig farkasszemet néztem a királlyal, ettől megtört. Celine benyúlt a szoknyája alá, és előhúzta a kését, amit aztán sokatmondó pillantással meg is pörgetett.

– Gúnyolódj csak, és ez lesz az utolsó hibád!

Larsson megfogta a kezét, és csókot nyomott az ujjaira.

– Nem gúnyolódom, Hullámhívó. Csupán lenyűgözött, hogy sikerült ellopnod a szívemet egyetlen este leforgása alatt. Hogyan fogok mostantól veled tovább hajózni?

A nő mellkason könyökölte, és felnevetett, de elfogadta a férfi kinyújtott kezét. Derű mogorva képet vágott, és úgy festett, mintha valami savanyúba harapott volna. Nyugtalanság lengte körül, de nem tudtam megfejteni, hogy megveti-e a királyát, vagy állandóan félti őt.

Erik odalépett hozzám, olyan közel, hogy a mellünk szinte összeért. Feszült, elnyújtott szünet következett, közben engem fürkészett, majd lassan megfogta a kezemet, és megcsókolta az ujjaimat, ahogy Larsson tette Celine-nel.

– Dalosmadár. – A hangja lágy volt, akár a gyülekező vihar.

– Kígyó.

A szeme felcsillant.

– Ez egy másik bálra emlékeztet, amelyen nem is olyan régen részt vettem.

Összepréseltem az ajkamat.

– Nos, remélem, nem ugyanolyan eredményt vársz. Mert biztosíthatlak, hogy arra nem fog sor kerülni.

Üres fenyegetés volt. Vérdalnok Erik bármit megtehetett velem, ha úgy tartja a kedve, és itt senki sem állítaná meg. Én pedig biztosan nem lennék rá képes.

– Nem kell már elraboljalak – suttogta. – Már az enyém vagy.

Azzal belém karolt. Komisz célozgatásai dacára úgy kapaszkodtam belé, mintha ő lenne az egyetlen ok, amiért nem esem el.

Két őr kinyitotta a kétszárnyú ajtót, és mögüle kiáradt a lakoma zamatos illatfelhője és a hangoskodó társaság zaja. A gyomrom fordult egyet, amikor Erik bevezetett. Csend telepedett a teremre, és mintha minden tekintet belém fúródott volna.

Pengék díszítették a legtöbb övet, néha nem is egy. Több férfi volt jelen, mint nő, de ez nem számított. Mindenki zavart dühvel bámult rám. Gúnyos mosolyok, komor pillantások, néha alig hallhatóan eldörmögött szavak követtek engem, ahogy Erik a főasztalhoz vezetett.

Meghűlt bennem a vér, amint leültem. Ugyan fel mertem emelni a tekintetem, de ugyanazokkal a metsző pillantásokkal, értetlenséggel, és minden bizonnyal gyilkos kíváncsisággal találtam volna szembe magam.

A levegő felforrósodott, mintha szikrák sercegtek volna a bőrömön. A falak túl közel jöttek, túl szorosak voltak, túlságosan közrezártak. Egy súlyos kéz nehezedett a térdemre. Megijedtem, mert addig észre sem vettem, hogy a lábam annyira remeg, hogy nekiütődik az asztalnak, amitől az ezüst evőeszközök hangosan zörögtek.

– Te Livia Ferus vagy – suttogta Erik. Ahogy a fejét oldalra billentve rám nézett, minden bizonnyal úgy tűnhetett, mintha a király a nyakamhoz emelné a száját. Nem húzódtam el. Minden szavát magamba ittam, ahogy folytatta: – Harcosok lánya, az éjnép tündéinek véréből, ablakok festője, az örökkirály kihívója. Akik itt vannak, nem tehetnek semmit veled.

Az orrunk összeért, ahogy elhúzódott tőlem. Ezer szó kavargott az elmémben feleletként, de egyik sem tűnt helyesnek.

A szívverésem lelassult, és ismét egyenletesebben vettem a levegőt. A tekintetében nem láttam sem szánalmat, sem bosszúságot amiatt, hogy megint kipirultam, vagy hogy túl gyakran támadtak oktalan félelmeim. Erik finoman odabiccentett nekem, mintha csak azt akarná mondani, hogy mindezeknél erősebb vagyok. Hogy állom a támadást, és győztesként kerülök ki a harcból.

Anélkül, hogy végiggondoltam volna, a tenyeremet rátettem a térdemen nyugtatott kezére, és megszorítottam.

Az ajkán a heg megrándult, ahogy az arcára kiült a jól ismert somolygás.

– Megváltoztattam ugyan néhány részét lehetetlenül hosszú címednek, de úgy éreztem, ezek illenek hozzád.

Hátradőlt, a tekintetét maga elé szegezte, és még jobban elhúzódott.

Viaskodó érzelmek csaptak össze benem. Erik kegyetlen volt, megkínzott másokat, akiket aztán a beleiknél fogva akasztatott fel. Nem volt az a gyengéd fajta, de – noha nem tudtam, hogyan – azzal, hogy emlékeztetett rá, ki is vagyok, képes voltam kihúzni magam, öntudatosabban, mint előtte.

Aztán rám se nézett. A gyengéd pillanatot önelégült mosolya és közönye mögé rejtette.

A lakoma eseménytelenül telt el. A legtöbben jókora távolságot tartottak a főasztaltól. Csak kevesen jöttek oda, hogy gratuláljanak Eriknek a Hasadékon át tett sikeres útjához. Voltak, akik tovább ott időztek, hogy gúnyosan rám mosolyogjanak, amíg a király rájuk nem kiáltott, hogy menjenek a dolgukra.

Sikerült magamba erőszakolnom néhány falat furcsa, szürke halat, amire édes mázat kentek: ez utóbbi leginkább felmelegített mézre emlékeztetett. Celine többször is átnézett felém Larsson mögül, mintha csak azt figyelné, a félelemtől nem ömlenek-e a könnyeim.

Az arcára kiülő aggodalom jelentett valamit nekem. Sokat jelentett.

Végül Erik felállt. Ahogy a széke megcsikordult a fényesre polírozott kövön, azzal elnémította a termet. Néhány lélegzetvételig résnyire húzott szemmel fürkészte a jelenlevőket, majd megszólalt.

– Tíz forgás óta be voltunk zárva, foglyok voltunk a saját királyságunkban. Ezek a napok véget értek.

Éljenzés visszhangzott. A tündék felemelték serlegüket, és Erik nevét kiabálták, amíg a kezével el nem csendesítette őket.

– Jártunk ellenségeink földjén. – Lenézett rám, a szeme sötéten csillogott. – És visszahoztuk a gyógyírt, amivel megmenthetjük a királyságunkat.

Nem sütöttem le a szememet. Azt akarta, hogy dacoljak vele, és nem én leszek az, aki előbb elkapja a tekintetét.

– A sors érdekes játékokat űz – folytatta Erik. – Livia a Ferus-házból nem egyszerű zsákmány. Tanúja voltam, ahogy az adottsága révén meggyógyítja a mérgezett földet. – Néhányan felhördültek. A vér vadul lüktetett a koponyámban. Erik ismét csendre intett mindenkit. – Számomra és e királyság számára páratlan értékkel bír. Ő lett az örökkirály talizmánja.

Meghökkent kiáltások kakofóniája harsant. A hosszú asztaloknál beszélgetések indultak, a felhördülések és riadtan elmormolt szavak visszhangja pörölyként sújtott le ránk.

Erik egy tucat szívdobbanásig tűrte ezt, mielőtt felemelte a tenyerét, hogy ismét csendet teremtsen.

– Éppen ezért nemcsak a vérében lakozó hatalomra tartok igényt, hanem őt magát is magamnak követelem a mai estén.

Rám tört a szédülés.

– Dalosmadár!

Megijedtem. Erik megfogta a kezemet, és a fejével odaintett a tejfehér szemű, ráncos férfinak, aki két fekete szalagot vetett át mindkét kezén. Az öregember pillantásra sem méltatott, csak összekötötte összekulcsolt kezünket a szalaggal, miközben valamit dúdolt.

A fájdalom éles nyilai hasítottak az ujjbegyeimbe, hogy aztán lángolva szaladjanak végig a karomon, egészen a szívemig. Összeszorítottam az állkapcsomat, nehogy elájuljak. Erik szeme szinte feketének tűnt, az állán megrándult egy izom.

Egyetlen illékony pillanatra úgy éreztem, mintha a király magához ölelne. Füst- és esőillata körülölelt. Forró bőre megcsókolta az enyémet, még ha nem is léptünk közelebb egymáshoz. Amilyen gyorsan elkezdődött, az érzés olyan gyorsan el is illant.

Abban a percben, hogy a szalagok lekerültek a kezünkről, Erik elengedett, és sietve elhúzódott.

Ismét a népéhez fordult, hangjába újfajta határozottság költözött.

– Ezt a nőt tilos megérinteni, fenyegetni vagy bántani. Azokra, akik megpróbálják, halál vár. Bejelentett igényem mindezt időben tudatja velem, és akkor nem lesz irgalom. Ennek a nőnek, lévén a királyotok tart rá igényt, és egyben ő az uratok talizmánja is, kijár a tiszteletetek. Nem kevesebb.

Ezután elhallgatott, és visszaült a helyére. Most először azóta, hogy elszakított a hazámtól, nem akartam menekülni. Nem érdekelt, hogy száz szempár szegeződik rám – csupán azt szerettem volna, hogy a király rám nézzen. Meg akartam érteni, hogy a szívemben lévő nyugtalanságot miért nem önmagam miatt érzem. Mert a rám nehezedő nyomás, az ismeretlentől való félelem terhének oka teljes egészében ő volt.

– Celine visszavisz a szállásomra – mondta Erik azután, hogy a lakoma átalakult táncmulatsággá. A dallamok a zuhogó esőre emlékeztetve zengtek a teremben, ám mikor a király felállt, mindenki megtorpant.

– Elmész?

– Felzaklat, hogy nem leszek melletted, drágám?

– Egyáltalán nem – kaffantottam gúnyosan. – Csak kíváncsi voltam, meddig érezhetem jól magam, mielőtt újra megtisztelsz megterhelő látványoddal.

Erik szeme megcsillant.

– Attól tartok, nem sokáig. Az a szokás, hogy amikor visszatérünk a földi birodalmakból, feljegyezzük az ott történteket. Úgyhogy hamarosan ismét bosszantani foglak.

Azzal távozott. Elnyelte a tengeri tündék tömege, akik beszélni akartak a királlyal.

– Siess! – bukkant fel Celine mellettem. – Nem tudok másra gondolni, mint hogy kibújhassak végre ebből az átkozott ruhából.

Követtem őt vissza a folyosóra, de alig surrantunk ki a kétszárnyú ajtón, amikor belefutottunk egy nagydarab, hátrafésült fekete hajú férfiba.

– Gavyn nagyúr – köszöntötte Celine lágyan. Zavarba ejtett látható izgatottsága. Hiszen korábban lereszelt fogakat viselt, és ellenséges hajókra támadott. Fürge volt és félelmetes, nem jámbor és puhány.

Egy nagyúr állt előttünk. Fiatalabb, mint amire számítottam. Aranyszálas kék tunikát viselt, hozzá fényesre suvickolt csizmát. Szálegyenesen és büszkén állt, ahogy egy nemesúrhoz illett. Erősebben karoltam Celine-be. Erik nem akarta, hogy tengelyt akasszak bármelyik nagyúrral, Gavyn azonban nem is nézett rám. Celine-re szegezte a tekintetét.

Összehúzta a szemöldökét.

– Hullámhívó! Te meg mit keresel itt?

– Önként jelentkeztem, hogy vigyázzak a király… talizmánjára. – Rövid szünetet tartott, mielőtt folytatta. – Mert a keblesek összetartanak.

Gavyn értetlen pillantást vetett rám, majd visszanézett Celine-re.

– Húzd meg magad!

– És te is, nagyuram.

Szó nélkül figyeltem, ahogy a férfi elviharzik. Celine megrángatta a karomat, és intett, hogy siessünk.

– Ki volt ez? – kérdeztem, amikor már félúton jártunk a szemközti folyosón.

– Gavyn nagyúr.

– Miért tűnt úgy, mintha mindketten… várj csak, ti szeretők vagytok?

– Azt hiszem, épp most hánytam egyet belül. – Rám meredt, de nem dühösen, hanem inkább mintha azt próbálta volna kitalálni, hogy mennyire vagyok megbízható.

– Celine, mi az?

– Miért áruljam el neked?

– Nos, mivel megkérdezted, ebből következtetek, hogy talán szeretnéd. – A harag forrón égette a tarkómat. – Nem bántott téged, ugye?

– Nem értelek. Egy ribancnak kellene lenned, nekem pedig meg kellene tépnem a hajadat.

– Sajnálom, hogy csalódást okozok. – Úgy festett, mintha Celine mindjárt szétesne gondosan őrizgetett titkától. A teste megfeszült, és ez megdöbbentett… neki sem volt senkije, ugyanúgy, ahogy nekem sem. Megfogtam a kezét. – Te vagy az egyetlen a királyon kívül, aki beszél velem. Legalább azt áruld el, hogy Gavyn bántott-e téged!

Hamarosan megroggyant a válla.

– Gavyn a fivérem.

– A fivéred? De… ő az egyik ház ura, te meg…

– Egy senki vagyok az örökkirály hajóján?

– A rangotok nem tűnik egyformának.

– Ennek így kell lennie.

A Gavyn arcára kiülő döbbenet, amikor meglátta Celine-t, így már több értelmet nyert.

– Nyugtalanította, hogy itt vagy, és te magad mondtad, hogy soha nem jössz el a lakomákra. Miért?

– Mert senki sem tudja, hogy kicsoda is vagyok én neki. És ennek így kell lennie. – A kezét a nyakán lévő sebhelyhez emelte, és megdörzsölte a ráncos heget. – Ha bárki rájönne az igazi nevemre, az mindkettőnk halálát okozhatná.

– Az igazi nevedet? – kerekedett el a szemem. – Te szirén vagy, ugye? Miért hát ez a titkolózás? Miért mondod, hogy a Hullámok Házába tartozol, amikor a hangod a Ködök Házából származik?

– Mert kivágták – szűrte a szót fogcsikorgatva. A következő lélegzetvételénél aztán a szájára csapott, és könnyek gyűltek a szemébe. – Ne… ne mondj semmit!

– Celine! – A vállára tettem a kezem. – Nem mondok egy szót sem, de hogyan vághatták ki a hangodat?

Az álla megremegett.

– Nem a hangomat, hanem a dalomat. A szirének dala innen szól. – Megsimogatta a sebhelyet. – Ám el lehet távolítani. Fájdalmasan.

A feneette poklokra!

– De még mindig megvan a dalod.

Felemelte a tekintetét, egy könnycsepp gördült le az arcán.

– A tengeri nép többsége kötődik a vízhez. Kaptam segítséget, de magam is gyakoroltam a hullámok hívását. Azok aztán végül válaszoltak, ám nem ez a velem született képességem. Átneveztek Hullámhívónak, én pedig elfelejtettem a múltat. Kérlek, ne mondj semmit! Nem értheted, hogy már az is árulás, ha pusztán csak levegőt szívok a tüdőmbe.

– De miért?

– Mondtam már, hogy a nők néha feláldozhatók Örökkönben.

Ez valami hihetetlen őrültségnek hangzott. Celine-t valóban majdnem megölték, és tényleg megfosztották a hangjától, csak azért, mert nő volt?

– Gavyn azért nem ismer el téged, mert…

– Mert nem szabadna léteznem sem. – Celine a válla felett hátrapillantott. – Kérlek, nem mondhatok többet! Nem arról van szó, hogy akarom-e, de tényleg nem tehetem. És nem csak magam miatt. Viszont tudd meg… utálhatod, amit a királyom tett veled, ám Gavyn és én, mi mindent Vérdalnok Eriknek köszönhetünk.

33. fejezet

A Dalosmadár

– Mély harapás. Hosszú csapások. – Sewell erős támadást indított az Örökhajón forgatott egyik tengerészkarddal.

Én inkább késekhez és csatabárdokhoz voltam szokva, de így is alaposan megizzadtam a kora reggeli óráktól a levendulafényű alkonyatig az azóta eltelt napokon, hogy Erik magának követelt. Keveset láttam őt, ám ragaszkodott hozzá, hogy megálljam a helyem a pengével a kezemben.

Erősebben markoltam a gyakorlópengét. Sewell nehezen boldogult a szavakkal, a teste azonban harcos módjára mozdult, olyan harcoséra, aki tudja, hogyan kell az árnyékból lecsapni. Gyorsan, határozottan, észrevétlenül.

A pengéje éle rásújtott az enyémre. A vállam beleremegett a csapásba, de kipördültem, eltépve a pengémet. Sewell újra lecsapott. Én hárítottam. Szúrt. Én vágtam. Amikor lebukott, megpróbáltam fellökni. A könyökével sújtott a két vállam közé, amitől elestem, de egy gurulással máris talpra szökkentem, ahogy tőle tanultam.

A csarnok széléről Celine kiabálta be, hogy mi a véleménye. Többnyire engem bírált, de időnként Sewell miatt is felsóhajtott.

– Ugyan már, ennél jobban tanítottál engem, vénember! – csóválta a fejét.

Sewell vigyorogva mutatott rá a pengéjével.

– Fékezd a nyelved, Dörgőhal!

Celine erre fújt egyet.

– Tartom, hogy el tudlak kalapálni.

Erre Sewell is fújtatott egyet, és odadobott Celine-nek egy pengét. Miután elfeledkeztek rólam, néhány lélegzetvételig figyeltem a küzdelmüket, amíg egy penge hideg acélja nem nyomódott a nyakamnak.

Kővé dermedtem.

– Ne engedd le a védelmedet, drágám! Örökkönben soha.

Erik leeresztette a pengét, de ott maradt mellettem. Az ujjai végigsimítottak a tarkómon, amikor a fülemhez nyomta a száját.

– Harcolj velem!

Minden egyes szava úgy ömlött át rajtam, akár a folyékony tűz. Nyeltem egyet, és Erik bordái közé könyököltem. A legkisebb nyögést sem hallatta, csak felnevetett, és megpörgette a kezében az aranymarkolatú tengerészkardot.

Alsó állásban maradtam, és körözni kezdtem a király körül. A csarnokban őrök sorakoztak fel. Udvaroncok gyűltek oda, hogy megnézzenek minket. Még Celine és Sewell is szünetet tartott az összecsapásukban.

– Mutasd meg, hogy meg tudod védeni magad! – szólt rám Erik élesen, de mintha valami furcsa kérlelés csendült volna ki a szavai mögül.

Minden bizonnyal csak képzelődtem.

Nem várta meg, hogy magamhoz térjek, máris felém szúrt. Ahogy Sewell, úgy Vérdalnok is lebilincselően ügyesen mozgott. Még azelőtt lesújtott, hogy felfogtam volna az előző mozdulatát. Próbáltam átmenni támadásba, de folyton csak hátráltam, és minden ütést egy mordulással hárítottam.

Aztán sikerült kipördülnöm, és mögé kerülnöm, ám a hátára mért félresiklott ütésnek az lett a vége, hogy Erik az előnyét kiaknázva egyik lábát beakasztotta a bokámnál, és kirúgta alólam a lábamat. Nagyot nyögve estem hanyatt.

Erik mindkét karjával és a lábával ketrecbe zárt, és a földhöz szegezett. A szeme puha lángként vöröslött. Sötét haja a homlokára tapadt a vékony verítékrétegtől. A teste kemény volt és erős, és túl közel került az enyémhez. A fattyú csak rontott a helyzeten, amikor szája az ajkaim fölé került.

– Túl gyakran gondolok így rád – suttogta. – A tüzes tekintetedre, a verejtékes homlokodra.

– Ez csak a te fejedben lesz így, Vérdalnok.

Erik kuncogott.

– Á, de már kaptam egy kis ízelítőt ebből, Dalosmadár!

– Akkor úrrá lett rajtam a nagylelkűség.

Az ajka végigsúrolta az enyémet, én pedig ráharaptam a nyelvemre, hogy elfojtsak egy nyögést.

– Gyakran megfosztasz a szavaktól, de szeretném, ha hallanád, amikor azt mondom… – Erik elhúzódott, és megvárta, amíg ránézek, mielőtt folytatta: – Hogy szörnyű a lábmunkád.

Belebokszoltam a vállába.

– Szállj le rólam!

Nevetett és elhúzódott, de kinyújtotta a kezét, hogy felsegítsen. Megfogtam, szinte ösztönösen, mintha a táncunk miatt muszáj lett volna egymáshoz érnünk, viszont túlságosan is nyugtalanok voltunk – talán túlságosan is vonakodtunk –, hogy újra átlépjük ezt a határt.

Erik nem szólt semmit, csak hátat fordított.

– Most meg hová mész? – Az istenekre, úgy beszéltem, mint valami nyafogó gyerek, de egyre jobban elhatalmasodott rajtam az érzés, hogy nem szeretem nézni a távolodó Vérdalnok tarkóját.

– A királyi ügyek szólítanak, drágám. – Azzal felvillantotta rémes, de gyönyörű vigyorát. – Gyakran hiányzom?

– Soha. – A másik irányba fordultam, nem törődve azzal, hogy Sewell és Celine úgy vigyorogtak, mintha tudnának valamit.

Nem tudtak semmit.

Az istenekre, képtelen voltam határozott magyarázatot adni arra, hogy mi ütött belém olyankor, amikor ez az átkozott örökkirály a közelembe került!

Erik igazat mondott. Néha annyi időre maradt távol, hogy már kezdtem azt hinni, hiányzik. Bizonyosan azzal hozta létre ezt a köteléket, hogy igényt formált rám. Biztosan valamilyen mágia fűzött Vérdalnokhoz, és ez erősödött fel, amikor nem tartózkodott a közelemben.

Előfordult, hogy Erik besurrant a szobájába, gyorsan megmosakodott, átöltözött, aztán újra távozott. Napokig alig mondott nekem bármit a „Dalosmadár” üdvözlésen kívül.

Próbáltam kérdezgeti Celine-t, hogy a király hol tölti a napjait. Azt felelte, hogy jobb, ha nem firtatom, és váltig állította, hogy idegesítem. A lakoma után azonban ritkán hagyott magamra. Nem hittem, hogy csak a király parancsának engedelmeskedett.

Celine azzal töltötte az idejét, hogy megmutatta nekem a palotát, bemutatta a nagy szemeket meresztő szolgákat, akik ritkán szóltak hozzám, és végigrángatott számos lépcsőházon, amelyek az épület felemás szintjeire vezettek.

– Nos? – kérdeztem egy héttel azután, hogy Erik bejelentette rám az igényét. – Mit gondolsz?

Alistair, az öreg intéző, oldalra döntötte a fejét, telt ajkát lebiggyesztette, ahogy az ablakra sandított.

– Miről?

Meghökkentem.

– Miről? – Az ecsetet még mindig az ujjaim között tartva mutattam széles mozdulattal a mázas ablakra. – Ez Jörmungandr! A nagy tengeri kígyó. Ki más lehetne?

Alistair szívott egyet az orrán, és nagy levegőt vett, hogy szemügyre vegye a vadul tomboló, kékes hullámok között tekergő fekete testet.

– Én értékelem a művészi szabadságot, azonban ez nem az a Jörmungandr, akit én bármikor is láttam.

Celine a tenyere mögé rejtette a száját, úgy kuncogott. Kisöpörtem egy tincset az arcomból, és az intézőre meredtem, miközben újra megpakoltam a festékes kosarat.

– Nos, Alistair, attól tartok, szörnyű hírem van.

– Micsoda, Livia úrnő?

– Átkozottul semmi ízlésed nincs a művészethez.

A férfi ismét szívott egyet az orrán, de ráncos bőre megemelkedett az arcára ritkán kiülő mosolyától, miközben sarkon fordult.

– Bőven vannak ablakok, amelyeken gyakorolhatsz, úrnőm. Még ne csüggedj!

Több mint egy héttel azután, hogy jogot formált rám, Erik besurrant a szállására. A hold a zenitjén járt. Úgy tettem, mintha aludnék, és hálás voltam, amiért békén hagyott egész nap – talán egy kicsit bosszantott, hogy láthatóan beérte azzal, hogy kerül engem.

A szekrényében zörgött. Miután végighallgattam, ahogy leveti a ruháit, hogy tisztákra cserélje, és elképzeltem, hogyan néz ki a teste, amikor nincs rajta semmi, az ágyhoz lépett.

A szívverésem majd elállt, amikor óvatosan feljebb húzta a paplant a vállamon, majd az ujjaival puhán kisöpört egy tincset a homlokomból, finoman megérintve, aztán már el is tűnt, mintha csak a szellő csókolt volna meg.

Magamra hagyott.

Megint.

– Mi nagycsarnoknak hívjuk – magyarázta Celine vigyorogva, ahogy megfordult a trónteremben, ahol a visszatérés örömére adott lakomát rendezték közel két hete. – Ti is így hívjátok a tiétek, nem?

Már kezdett feltűnni, hogy Celine milyen finoman igyekszik kitapogatni a világaink közötti hasonlóságokat. Legyen szó hajviseletről, arról, hogyan nőnek ki az élénk színű növények a talajból, vagy akár a fülünk formájáról.

– Igen – feleltem. – Otthon a nagycsarnokokban eszünk és mulatozunk. – Végighúztam az ujjaimat a finoman megmunkált fekete fatrónon, aminek a karfájára és a háttámlájára hullámokat és tengeri növényeket faragtak. Celine-re kacsintottam, és úgy tettem, mintha rá akarnék ülni. – Megnézzük, milyen érzés Vérdalnoknak lenni?

– Ne! – Olyan erővel rántotta meg a karomat, hogy majdnem elestem. – Nem, csak a király ülhet a trónra.

– Miért?

Celine megnyalta az ajkát.

– Ha a trónon ülnél, ez azt jelentené, hogy egyenlő vagy a királlyal. Az örökkirállyal pedig senki sem egyenrangú. Ez kisebbítené Erik rangját és hatalmát.

– Az istenekre, ez jelképes, vagy valamiféle varázslatról van szó?

– Ez a dolgok rendje. Ha az örökkirálynak nincs hatalma, akkor nincs semmije.

Rámeredtem az üres trónra, egy hangyányit megszántam Vérdalnokot. Egyedül volt kénytelen viselni királysága terheit, közben pedig vigyáznia kellett, nehogy a háta meghajoljon a többiek szeme láttára.

Gyakorlatilag megtiltották neki, hogy… bárkije is legyen.

Örökkönben nincsenek királynők. A szüleimre gondoltam, és arra, hogy bíztak egymásban, hogy egymásra voltak utalva. Együtt uralkodtak. Amikor az egyikük meghajlott a korona súlya alatt, a másikuk cipelte a terhet kettejük helyett.

Eriknek lehetett ágyastársa, nemzhetett örököst, akinek átadhatta az egész világ terhét, de a szívét odaadhatta-e bárkinek is? Megoszthatta a félelmeit? A gondjait? Minél többet tudtam meg arról, hogyan bánnak itt a királlyal, annál jobban gyűlöltem ezt a bánásmódot.

Celine ezután távol tartott a trónteremből, de megmutatta nekem az erkélyeket, a sok folyosót, a gondozatlan kerteket.

A kerteket négy szinten teraszosan tagolták. Egyes szinteken lugasokat és virágzó csalánt láttam. Másokon gyógynövényeket és tüskés gyümölcsöket. Az Erik szállása melletti legfelső szinten a kertet kőfalak övezték, és innen egyetlen kapu vezetett az alsó teraszokra: bokrok és furcsa fűzfaszerű fák burjánzottak itt, amelyeknek kék erezetű levelei mintha világítottak volna a holdfényben.

Különös örömömet leltem a legalsó kertben, a király külön bejáratú öblénél.

A víz lassú, szelíd hullámzása hívogatott, és egyfajta békét árasztott, ahogy ott sétálgattam a mentaillatú páfrányok és a furcsa, sárga héjú szilvákat termő fák között.

Celine közel húsz lépéssel járt előttem, mire észrevette, hogy megálltam, és térdre ereszkedtem egy szaténfekete levelű, vadul burjánzó bokor előtt.

– Szereted a talajt, ugye? – kuncogta.

– Azt hittem, Örökkönben minden víz alatt van. Állandóan meglep, hogy ennyi… szárazföldet látok.

– A dádzsom a különböző tünde birodalmakat mindig egy érme két oldalához hasonlította. És azt mondta, hogy bármelyik oldal fordulhat a tetejére.

Miután felfedeztem a kerteket, az időm nagy részét ott töltöttem. A fúriamágia vadul és elszántan lángolt bennem, annyira kapcsolódni akart ehhez az új földhöz, az itteni másféle talajhoz. Mivel a király túlságosan elfoglalt volt, hogy felkeressen, nem tudtam, hogyan kérjek tőle engedélyt – és őszintén szólva, nem is érdekelt, hogy megkapjam –, ezért nekiláttam megszelídíteni a földet.

A vérem felforrósodott, miközben a hervadt virágokat addig tutujgattam, amíg valóságos színkavalkádban nem burjánzottak, és édes, tejszerű illatuk terjengeni nem kezdett.

Leigáztam a kaotikusan tekergő indákat. A mágiám összekapcsolódott a talaj és a növényvilág legapróbb szintjeivel is. Apám parancsolni tudott a földnek, megtörte, és az meghajolt előtte, én azonban arra utasítottam, hogy éljen. Ez az energia egyfajta cseréjét jelentette. Én a mágiámat ajánlottam fel, és minél élettelibben viszonozta ezt a föld, annál tovább tudtam használni a hatalmamat.

A teraszos kertekben töltött napokon Celine leült mellém, és amíg én dolgoztam, megosztotta velem, milyen az élet az Örökhajón. Hamarosan úgy nevettem vele, ahogy egykor Mirával tettem. Még Alekszijről is meséltem neki, hogy nemrégiben nevezték a Pusztítók tisztjének, megemlítettem a tudós Sandert, és hogy Jonas hajlamos féltékeny lányokkal lefeküdni.

– Egyszer az egyikük rájött, hogy mással hált – meséltem. – Betört hát a másik lány hálószobájába… nem Jonaséba… és álmában levágta a lány haját. Aztán kihasználva, hogy ismerték őt a férfi családjának palotájában, besurrant Jonas szobájába, és ott hagyta a hajat a párnáján. Az éjszaka közepén. Még soha nem láttam Jonast ilyen hallgatagnak és sápadtnak.

Kuncogtam, és megérintettem azt a törékeny indát, aminek rózsaszín szirmai a nyugodt hajnalt idézték.

Celine egy kanál földet nyújtott át nekem.

– És hogyan végezték ki a lányt?

– Ó, nem végezték ki, egyszerűen kitiltották a palotából. Azt hiszem. Jonas anyja és apja két napig nevetett a dolgon. Szegény lány, akinek levágták a haját, szerencsére amolyan bájitalmester volt, mi elixírkeverőnek nevezzük őket. Olyan főzetet készített, amitől még dúsabb haja nőtt, mint azelőtt.

Celine értetlenül nézett rám.

– Egy nő megfélemlítette a királyi család egyik tagját, és mégis életben hagyták?

– Nem jelentett veszélyt senkire, és Jonas valójában magának köszönhette a bajt, de mi amúgy sem szoktunk csak úgy bárkit leöldösni, Celine. – Kis szünetet tartottam, hogy letöröljem az izzadságot a homlokomról. – Ezt tanították nektek rólunk? Hogy mindent megölünk?

Egy lélegzetvételnyi ideig végigmért.

– Én a világaink közötti versengésbe születtem bele. Amikor Harald nagyúr még élt, egy percre sem engedte, hogy elfelejtsük, a másik ország tündéi hogyan mészárolták le az örökkirályt és kínozták meg az örökösét. Minden negyedholdkor vérlakomákat rendeztünk, ahogy ő nevezte, és ilyenkor újra elmesélte a történetet. Szította a gyűlöletet. Odahozta Eriket, és… – Celine elhallgatott, és megrázta a fejét.

– Mi az? – Lesöpörtem a földet a tenyeremről, és szembefordultam vele. – Mit csinált?

– Levetkőztetett, és arra kényszerítette a népemet, hogy nézzék a szétszabdalt bőrömet, drágám.

Felugrottam, míg Celine összerezzent, és lehunyta a szemét. Tíz lépéssel odébb Erik az egyik boltíves lugasnak támaszkodva meredt ránk.

Utáltam, hogy a szívem vadul dobogni kezdett, és nem a meglepetéstől. Erik kendőt kötött a fejére, fülében fekete karikát viselt, és sajtolt felsője ki volt fűzve, túl sokat mutatva széles mellkasából.

A mellette álló Larsson rám kacsintott. Derű a földre sütötte a tekintetét. Az ő apja volt Harald, a rohadék, aki valójában a háborút elhozta a partjainkra. Erik lehetett volna már akkor a király, de még fiatal volt, és ahogy hallottam, bosszúszomjas nagybátyja befolyása alá került.

A poklokra, nem is tudtam, mit mondjak, csak bámultam tátott szájjal, akár valami bolond. Képtelen voltam felfogni az egész kegyetlenséget.

Vérdalnok körülnézett a kertben. Az még csak félig gyógyult be, ám máris gondozottabb és egészségesebb lett. A bokrok szép, rendezett sorokban álltak, a kusza gyomok és csalánok visszaszorultak, a helyüket kis dombocskák, és dús, virágzó bokrok vették át.

– Mindezt egyedül csináltad? – kérdezte Erik.

– Celine is itt volt.

Aki most felemelte mindkét kezét.

– Én a kisujjamat sem mozdítottam, királyom.

– A kert majdnem úgy fest, mint régen.

– Miért hanyagolod el? – érdeklődtem, mielőtt még visszanyelhettem volna a szavaimat.

– Mert nem az enyém – felelte Erik színtelen hangon. – Az anyámé volt. De most sétáljunk egyet, drágám!

Röpke pillantást vetettem Celine-re, ám ő máris csatlakozott a távozó Derűhöz és Larssonhoz.

Tettünk pár tessék-lássék lépést a bokrok között, és néhány lélegzetvétel erejéig csak hallgattunk.

– Kerültél engem – szólaltam meg végül.

– Kerültelek? Egyáltalán nem.

– Persze, milyen ostoba is vagyok! – Megropogtattam három ujjamat. – Nem is egyedül vacsoráztam, nem is egyedül aludtam, nem is voltam egymagam, leszámítva Celine-t és Alistairt, akiket egyébként nagyon kedvelek.

– Ebben nem kételkedem.

– Szóval kerülsz engem.

– Gondoltam, értékeled, ha tudod, hogy szabadon járhatsz-kelhetsz, anélkül, hogy a király ott lihegne a nyakadba. – Erik megállt, és közelebb hajolt. – Hacsak nem szeretnéd, hogy ezt tegyem.

Ingerülten, talán kissé hevesen hátráltam egy lépést.

– Jól megvagyok így.

Ő erre elvigyorodott.

– Remek! Viszont beszélnem kell veled valamiről. A mágiádról. Meg akarom érteni. Még azt a részét is, amiről Narza szerint félsz beszélni.

– Én… én nem félek.

Megkocogtatta a halántéka oldalát, az ajkára pedig fintor ült ki.

– Össze vagyunk kötve, drágám. Tudom, hogy vannak a mágiádnak olyan részei, amelyek megrémítenek, és szeretném megérteni ezeket a sötétebb elemeket. – Az élettől lüktető kertre nézett. – Ez elég derűsnek tűnik, de említetted, hogy látsz ijesztő dolgokat. Szeretném megérteni, hogy jobban meg tudjalak védeni.

A lélegzet a mellkasomban rekedt, mintha megcsomózott szalagbokréta lenne.

– Mitől akarsz megvédeni?

– Elárultad, hogy nagy hatalmú földi tünde vagy, az ereidben a trón vére folyik, és ez a hatalom mindenféle sanda tekintetet vonz. Mint annak a fattyúét, akit Skondellen öltünk meg. És léteznek még hozzá hasonló kalózok. Már láttalak harcolni…

– És kigúnyoltál.

– Sewell elmondta, hogy a lábmunkád javult azóta, szóval szerintem arra gondolsz, hogy segítettem neked. – Erik kezét az arcomra tette. – Nem titkolom a veszélyeket előled. Akkor nem, amikor megérdemled, hogy halld őket.

Nem úgy bánt velem, mint valami törékeny üveglappal: azt mondta, lélegezzek nagyokat, és fogadjam el a jót a rosszal együtt. Erik hagyta, hogy a vállára dőljek, hogy megismerjem az igazságot, és megleljem a módját, hogyan élhetek együtt vele a félelem helyett.

Eltartott egy pillanatig, de higgadt tekintete, meleg tenyere a valóságban tartott, amíg a csomó el nem tűnt a gyomromból, és a barátságtalan, ismeretlen veszélyek ismét elillantak elmém mélyének bércei és hasadékai között.

– Előlem mindig eltitkolják a komorabb igazságokat – suttogtam.

– Ez olyasmi, amit én nem engedhetek meg magamnak. Örökkönben nem. Biztonságosabb, ha tudod, milyen veszélyekkel kell szembenézned, Dalosmadár. Nekem pedig ugyanezért meg kell értenem, mire vagy képes. Nem tudlak megvédeni, ha titkolózol előttem.

– Tudom. – Rátettem a tenyeremet az arcomon nyugtatott kezére. – Tetszik, hogy ezt elmondod, még akkor is, ha az elmém emiatt ezernyi barátságtalanabb lehetőséget vet fel. – Könnyedén beszéltem, Erik azonban nem mosolygott. A hüvelykujja végigsimított az arcomon. – Ettől nem leszek gyenge, de néha a gondolataim…

– Azt mondtam, hogy gyenge vagy? – csattant fel. – Nem vagy gyenge a félelmeid miatt, de minden tőlem telhetőt megteszek, hogy segítsek neked kiigazodni a valós félelmek és azok között, amelyekkel az elméd próbál megbénítani téged.

Tátva maradt a szám. Még senki sem beszélt ilyen keresetlenül arról, hogy hajlok az aggódásra. Ez… ez tetszett. Volt valami erős a hangjában és logikus a szavaiban, ami segített kihámozni, hogy mi volt igaz és mi volt csupán az elmém által kreált, komor mese.

– Akkor kezdődött, amikor egyszer túl gyorsan és túl mélyre fúrtam a fúriámmal. Nem sokat beszélek erről. – Az igazat megvallva, soha nem beszéltem róla, soha nem tártam ki magamban ezt a zugot, mert féltem, hogy újra megtörténhet. Nem akartam ismét átélni a rémálmokat a fejemben, nem akartam látni a véres képeket, amelyek egy gyerek elméjét meggyötörték.

Erik nem húzta el a kezét, nem noszogatott, nem sürgetett. Egyszerűen csak ott volt, a maga durva szépségében, mint amilyen a nagy dagály.

– Már mondtam, hogy a fúriámnak van egy másik oldala is. Ha eléggé nyitott vagyok, akkor meg tudom érezni a földet. Fogalmam se volt, hogy ilyesmire vagyok képes, egészen a háborúig – meséltem halkan. – Mintha látnám a csatákat.

– A harcok közelében voltál? – Enyhe haragjától kipirult az arca.

– Nem, csak az elmémben láttam őket. – Lehunytam a szemem. – Szerettem volna meggyőződni arról, hogy a szüleimnek semmi baja, ezért mélyebbre ástam a mágiámmal, mint valaha. Láttam a vért, a fájdalmat, hallottam a sikolyokat. Minden elveszett élet a lelkembe csimpaszkodott. A szüleim olyan békés életet adtak nekem, hogy sosem gondoltam volna, hogy ilyen borzalmak létezhetnek. A királyi család összes fiatal tagja tudta, hogyan kell a pengét fogni és forgatni szükség esetén, én viszont soha nem láttam még a halált. Ilyet sohasem. Amikor megnyitottam a kapcsolatot, nem tudtam, hogyan uraljam, és az felemésztett. Ez azonban nem valami megbízható kapocs, amitől felmerül bennem, vajon lehet-e rá számítani az elfeketedés esetében.

– Miért gondolod, hogy megbízhatatlan?

– Az egyik utolsó csatában láttam meghalni a nagybátyámat. Éreztem a halálát, és nem bírtam abbahagyni a zokogást, de senkinek sem tudtam elmondani, hogy miért sírok. Örülök, hogy nem tettem, mert amikor a csata véget ért, Tor eljött, hogy üdvözöljön minket. Véres volt, de élt.

Erik állán lüktetni kezdett egy izom. Ökölbe szorította a két kezét, majd kinyújtotta az ujjait, mintha fel akarná oldani az ujjbegyeiben lévő fájdalmat, de nem szólt semmit.

Elkaptam a tekintetem.

– Ezután kezdődtek a rémálmok. Még mindig kísértenek. Elkezdtem félni a fúriámtól, és az idegesség eluralkodott rajtam. Most az ismeretlen dolgok, a lehetőségek, hogy mi történhet, méregként gennyedzenek a fejemben, és hagyom, hogy felemésszenek, amíg már nem kapok levegőt.

A kínos helyzettől felforrósodott az arcom. Kuncogva felálltam.

– Ahogy most mindezt elmondtam neked, az egész nevetségesen hangzik, mivel te ott voltál. Harcoltál. Én csak hallottam a csatákat, és homályos képek futottak át az agyamon, ám alig tudok tisztán gondolkodni, amikor a rettegés eluralkodik rajtam.

– Ne vedd semmibe a fájdalmas tapasztalataidat! – A hangja élesen csengett, akár a törött üveg. Dühös volt, de nem rám. Inkább értem haragudott.

– Csak arra gondolok, hogy sokkal rosszabb lehetett ott lenni azokban a csatákban.

– Ott voltam, ez igaz – mondta. – Számomra azonban nem ilyen volt. Míg neked az volt az első alkalom, hogy megtapasztald azt a borzalmas fájdalmat, én beleszülettem a durvaságba. A legelső emlékeim vérről és halálról szólnak.

Mintha valami összepréselte volna a mellkasomat.

– Még az apád halála előttről is?

Erik felnevetett, szárazon, nyersen.

– Nyugodtan mondhatom, hogy Thorvaldot nem lehetett azzal vádolni, hogy gyengéd apa lett volna. Attól félt a legjobban, hogy az örököse szelíd lesz. Megvoltak a módszerei arra, hogy a félelmei soha ne váljanak valóra.

Nem tudtam, hogy mit tett vele az apja gyerekkorában, ám gyűlöltem érte Thorvald királyt. Most először reméltem, hogy lassú halált halt apám kezétől. Az örökkirálytól látott erős védelmezőösztön és a már-már vérszomjas viselkedése megdöbbentő volt, és kissé elgondolkodtatott.

Nem taszítottam el a vonzalmat, és nem is harcoltam az ellen, hogy Erik és a még több fájdalom közé álljak. Igazság szerint nem voltam biztos benne, hogy képes lennék-e erre egyáltalán.

– Alighanem rá bírnám venni a fák gyökereit, hogy ledöfjenek valakit, esetleg egy tüskebokrot, hogy megfojtson valakit. Soha nem próbáltam ki, de van egy olyan érzésem, hogy sikerülne.

Erik úgy nézett rám, mintha nem tudná megmondani, ugratom-e. Amikor hallgattam, felkuncogott.

– Tedd meg, Dalosmadár! Ha valaha is választanod kell a te életed és valaki másé között, fojtsd meg azt a másikat tövises indákkal!

Felfordult a gyomrom. Milyen komor volt ez a gondolat! Kétkedtem benne, hogy valaha is meg tudnék emészteni egy ilyen tettet.

– Ez hasznos beszélgetés volt – mondta. – Segít egy kicsit jobban megértenem téged. És most gyere velem!

– Hová megyünk?

Erik kézen fogott.

– Meggyógyítjuk Örökkönt.

34. fejezet

A Kígyó

A fél királyi város kijött, hogy kövessen minket az Üveg-szigetek egyikére. Ez a földdarab a város tengerpartjától távolabb terült el, és beborította az elfeketedés. Lehajtott fejjel haladtunk a rakpart felé, de a legtöbben így is odakíváncsiskodtak, hátha láthatják a hercegnőt.

Livia úgy tördelte a kezét a szoknyája ráncaiba rejtve, hogy azt hittem, lyukat tép a szövetbe. Hátranyúltam, és megfogtam a kezét.

– Csak tégy úgy, mintha rajtam kívül senki sem lenne itt, drágám!

Az arca megrándult.

– Á, csakhogy pont te jelented a gondot, Vérdalnok!

De azért nem engedte el a kezemet, amíg el nem értünk az utolsó rakparthoz, ahol hosszú szlúp várakozott kifutásra ké-szen – az örökkirály lobogója vadul lengett a szélben.

Livia arca egy pillanat alatt felderült.

– Sewell!

Egyik kezével felkapta a szoknyáját, és a keskeny pallóhoz sietett.

– Verőfényes ez a nap. – Sewell megrángatta az egyik köte-let, a szélbe fordítva a fekete vászonvitorlát. – A fedélzetre jössz?

Livia kuncogott.

– Nagyon úgy tűnik.

Az öreg kacsintott, és gyors pillantást vetett Celine-re, mielőtt én is a fedélzetre léptem.

– Alámerülsz, kis angolna?

Azt kérdezte, hogy úgy hajózunk-e, ahogy a hajóinknak kellene.

– Pontosan, Sewell. Készítsd fel a szlúpot a merülésre! – Liviát a kormányhoz vezettem. – Leviszem magunkat a hullámok alá, Dalosmadár. Ahogy a Hasadéknál is csináltuk: ne engedj el!

Csúfondáros vigyorral a mellét az enyémhez nyomta, és átkarolta a nyakamat. A két karom közé simulva ugyanúgy állt most, mint elrablása éjszakáján. A különbséget a mostani és az akkori eset között a tekintete jelentette. Valami forrón és szinte mohón villant fel kék szemében.

– Így, Kígyó?

– Így. – A fene vigye el! A hangom reszelősen csendült, ahogy a határozottságom és a vágyam tüzelte. Amint a domborulatai hozzám préselődtek, forróság öntött el a nem éppen a legmegfelelőbb helyeken. Előreszegeztem a tekintetemet. Miután a kis létszámú legénység a fedélzetre lépett, élesen füttyentettem, és intettem. Egy széllökés belekapott a vitorlákba, és a szlúp elfordult a parttól.

Livia kecses ujjai a hajam tövével játszadoztak a tarkómon. Lehunyta a szemét, amikor a tengeri szellő megcsókolta az arcát. Az istenekre, úgy festett, mintha Örökkönre teremtették volna!

– Vigyétek le a hajót! – kiáltottam. Csónakok követtek minket. A nép azért jött, hogy tanúja legyen a remény legutolsó szalmaszálának. A gyomrom összerándult a nyugtalanságtól. Mi van, ha ez túl soknak bizonyul, és nem tudjuk elpusztítani?

– El fogjuk – suttogta Livia.

Kővé dermedtem, de nem nézett rám. Nem voltam benne biztos, vajon észrevette-e, hogy tudtán kívül megragadta és magába szívta a félelmemet. Lassan erősödött köztünk ez a kötelék. Apránként átadtam neki felperzselt, elrothadt szívemet.

Nem tehettem róla.

Nem ember… halk dúdolás és kántálás morajlott végig a fedélzeten, ahogy a legénység a vitorlákat kezelte, és a merülésre készült.

– Kérlek, kapaszkodj erősen, Dalosmadár! – suttogtam a fülébe.

Livia megvetette a lábát. Víz ömlött át a hajóorron, majd betört a fedélzetre, aztán a tenger elnyelt bennünket.

– Azért jöttek, hogy nézzék? – Livia hátrapillantott a part mentén szétszóródott sok csónakra.

– Én akarom, hogy lássák a hatalmadat. – Haboztam kissé. – Szükségük van a reményre.

Kurtán bólintott, és a csöppnyi sziget felé fordult. Az aprócska dombokat egykor dús páfrányok és magas fűfélék borították, a fákon viaszos, aranyozott levelek nőttek, a tavakban pedig hemzsegtek a mindenféle színű halak. Mostanra a homok megfakult, a növények elszáradtak és megfeketedtek.

– Erik! – Livia feltűrte a ruhaujját, a tekintetét előreszegezte. – Ha elbukom, mi lesz a népeddel?

Karba fontam a kezemet a mellkasomon.

– Ha elbuksz… de nem fogsz, mert átkozottul makacsul akarsz bizonyítani… akkor megteszem, amit meg kell tennem, hogy máshol találjak nekik otthont.

– Hová mennél?

– A Hasadékon túlra, Dalosmadár. Átadnám magam a népednek, ha cserébe az enyémnek menedéket nyújt.

Erre Livia lehunyta a szemét, nagy levegőt vett, majd lépett egyet előre, és suttogva azt mondta:

– Akkor jobb, ha nem vallok kudarcot. Mindezek után fogadni mernék rá, hogy az apám nem különösebben rajong érted. Attól tartok, eléggé megkeserítené az életedet.

– Biztosan így tenne. – A földhajlító említésére rám törő harag ezúttal elmaradt. Igazság szerint meg tudtam érteni az irántam érzett haragját. Ha eljönne, hogy visszarabolja a lányát, alighanem én is ugyanígy éreznék.

Celine a hüvelykujja körmét rágta, Sewell az oldala mellé eresztett kezeivel csettintgetett. Derű és Larsson mindezt a szlúpból figyelte.

Livia mellett baktattam felfelé a kaptatón, amíg hirtelen meg nem állt, elég messze a többiektől ahhoz, hogy senki se halljon minket.

– Erik, megteszek minden tőlem telhetőt. Ha kudarcot vallok, kérlek, tudd, bárhogyan is hoztál ide, nem akarom, hogy a néped szenvedjen!

A bűntudat annyira hasogatta a mellkasomat, hogy alig bírtam egy nagy levegőt venni. Livia azt akarta, hogy a népem – az ellensége – éljen, én pedig nem tettem mást eddig, csak fenyegettem az övét.

Fel kellett volna ismernem már az elején, hogy milyen veszéllyel járhat, ha túl közel kerülök ehhez az átkozott nőhöz. Amikor követtem őt az álarcosbálba, azzal vette kezdetét a végzetes lejtmenet. A tagadhatatlan vonzódás első rántásától a tartózkodóan trillázó nevetéséig, a szemében megcsillanó hamisságig, amikor megpróbált megfélemlíteni, mindettől távolságot kellett volna tartanom. Amikor megláttam, hogy a tenger dalnoka magához vonzza, a préselő, ártalmas rettegésnek jeleznie kellett volna, hogy átléptem a határt.

Livia azonban, miközben a népem ítéletétől és pengéitől rettegett, mégis kilépett erre az ismeretlen partra, készen rá, hogy beleássa magát a varázslatba, amitől féltette a népem életét. Így hát én is levetettem magam a mélybe, ahonnan nem jöttem vissza.

A tüdőmbe csak akkor tódult újra levegő, amikor Livia letérdelt, és a talajnak nyomta mindkét tenyerét.

Összerezzent. A fogamat csikorgattam, nehogy rákiáltsak, hogy hagyja abba. Lassan ellágyult az arca. Eltelt öt lélegzetvétel, aztán még tíz, majd a koromszínű járvány puha ködként oszlott szét és szakadt fel az érintésétől.

Noha a tenger felől fújt a szél, a sziget partját pedig hullámok csapkodták, mégis hallani lehetett a felhördüléseket és az elfojtott zokogást. A szívem vadul dübörgött. Az árnyék menekült Livia keze alól. A szemét szorosan lehunyva felállt, és két tenyerét kétoldalt a föld felé emelte.

– Tarts velem, Erik! – suttogta, és lépett egyet előre. – Nem tudom, miért, de minél közelebb vagy, annál erősebben lobog bennem a fúriám.

– Úgy lesz. – Vele tartottam.

A fodrozódó feketeség egyre jobban visszahúzódott a keze és a léptei alatt. Mintha hatalmas fuvallat tört volna elő a testéből, úgy söpörte el a sötétséget, bele a hullámokba. Livia ekkor megbotlott, felhördült. Megragadtam a karját.

– Az istenekre! – szívta be élesen a levegőt. – Ne vedd le rólam a kezed!

– Szívesen, Dalosmadár. Szívesen.

– Hitvány egy alak vagy. – Elvigyorodott, és én számtalan hitványságot mondtam volna még neki, ha ezt a mosolyt ott tudom tartani. – Már fáradtam, de az érintésed visszaadta az erőmet.

Bolond voltam. Hiszen nekünk egymásból kellett erőt merítenünk.

Apám mindig a kezébe fogta a talizmánját, amikor azt parancsolta a tengernek, hogy váljon szét, vagy a hullámoknak, hogy engedelmeskedjenek az akaratának.

Furcsa volt megérinteni őt, miközben a fúria az ereiben tombolt. Mintha annak szilánkjai beleolvadtak volna a testembe, ahogy a mágiánk szétáradt közöttünk. Mivel elég erős volt, arra gondoltam, hogy Livia vére talán fertőző lehet. Talán én is meg tudom idézni a virágokat, ahogy ő tette.

– Érdemes lenne megpróbálnod. – Livia letörölte a homlokára kiülő izzadságcseppeket.

– Ugye tudod, hogy nem mondtam semmit?

Pislogott egyet.

– Nem… nem tudtam. De érzem a gondolataidat.

– Zavarba ejtő, nem igaz?

– Nagyon is. – Megtornáztatta a vállát. – Mégis, volt valamennyi értelme, hogy talán magadba szívtad a fúriám egy részét. Próbáld meg visszahívni az életet a földbe! Nem tudom biztosan, hogy mindkettőre képes vagyok-e anélkül, hogy túl gyorsan kimerülnék.

– Nem tudom, hogyan kell. – Az én mágiám megölt dolgokat. Nem volt olyan szép és derűs, mint az övé.

– A melegség a kulcs – magyarázta. – Majdnem olyan, mintha szólítanád, és akkor itt fogod érezni. – A szívemre tette a kezét. – Próbáld ki!

Livia ismét elindult. A vállán tartottam a kezem, de lassan szétnyitottam az egyik tenyeremet a föld felett, ahogy sétáltunk.

Fogalmam se volt, hogyan szólítsam a nyavalyás földet, ezért felidéztem az emlékét, hogy milyen volt felásni a talajt, és sötét magokat ültetni bele. Előhívtam azt a homályos emlékfoszlányt is, hogy mennyire örültem, amikor az apró hajtások áttörték a felszínt. A nevetést és az ezt követő gyengéd női ölelést.

– Erik, nézd! – kiáltotta Derű. Az unokafivérem mindig távolságtartó, tartózkodó alak volt, aki folyton résen állt, ám a hangjából most kiérződött egy kis megkönnyebbülés.

Résnyire nyitottam a szemem. A tenyerem alatt mohazöld lóherék törték át a repedezett talajt. Livia kissé döbbenten megállt, aztán rám mosolygott.

Az ajkamhoz emeltem az ujjait.

– Nem vallottál kudarcot, Dalosmadár. Ahogy azt előre megmondtam.

– Ne legyél már ilyen én megmondtam király!

– De igen.

Livia felnevetett. Ez igazi nevetés volt, és én megöltem volna bárkit, aki megpróbálta volna elvenni tőlem ezt a kacajt.

A nép zokogása éljenzésbe, dicsőítésbe és éneklésbe fordult. Mi ketten együtt lépkedtünk, és három dombocskát tisztítottunk meg az elfeketedéstől, mielőtt Livia térdre rogyott, én pedig sajgó testtel, zihálva estem hanyatt mellette.

– Larsson! – kiáltottam, és erőtlenül magamhoz intettem, amikor kilépett a partra. Az élcek és gúnyolódások nagymestere most ünnepélyes arccal nézett le rám. – Tudasd a néppel… hogy ma este ünnepséget tartunk a csarnokban!

Megbillentette kalapja karimáját.

– Ahogy kívánod, királyom!

Vigyorogva lehunytam a szemem. Most először éreztem úgy forgások óta, mintha végre ismét nagyokat tudnék kortyolni abból a nyavalyás levegőből.

– Livia – ziháltam. – Láttál valamit? Támadtak még gondolataid, amikor összeforrtál a földdel?

– Igen. A mágia ma erős volt. Azt hiszem, ezt nem maga a föld idézte elő, hanem valaki. Fájdalmat éreztem, mint amikor valakit megkorbácsolnak. Ez egyfajta támadás a királyság ellen. De volt még valami más is. – Aggódva ráncolta a homlokát. – És nem tudom, mit kezdjek vele.

– Mit láttál?

– Inkább csak éreztem. – Livia beharapta az alsó ajkát. – Van neked fivéred?

A rohadt életbe!

– Nincs.

Megdörzsölte a homlokát.

– Látod, hogy megbízhatatlan. Folyton az a gondolat gyötört, hogy a trón az övé. Nem tudom, ki ő, de… Erik, meg kell ígérned, hogy óvatos leszel! – A szeme elkerekedett, és esdekelt, amikor felült. – Utálom kimondani, de mi van, ha valaki csak azért okoz ilyen katasztrófát, hogy elvegye a koronádat?

– Akkor nem ő lenne az első. – Felálltam, és kétségbeesetten próbáltam palástolni a nyugtalanságomat. Ha ez igaz volt, akkor létezett egy láthatatlan ellenség, aki az átokverte vérvonala révén igényt tartott Örökkönre.

A köznépi mulatozások korábban az ünnepségekre korlátozódtak, és sötétedés után véget értek. Hiszen nem volt sok ok ünneplésre.

A dobok, sípok, lantok és hahotázás kakofóniájához nem szokott fülem miatt egy részem legszívesebben a falba süllyedt volna, ám énem nagyobbik részét elvarázsolta a lány, aki Sewell-lel együtt pörgött-forgott a csarnok közepén.

Livia haja sötét hullámokban omlott a vállára, és tündöklő kacaja tükröződött a szemében, amikor Sewell hátradöntötte, amitől majdnem mindketten felbuktak. A lány világítótoronyként fénylett a sötétben. Szépsége elterelte a figyelmemet a vér szerinti trónigényekről, átkokról és ellenségekről.

Ellöktem magam a csarnok falától. Derű és Larsson egyaránt követni akart, de felemeltem a kezem. Száz tekintet fúródott belém, én azonban csak Liviát néztem.

– Sewell! – Megvártam, amíg az öreg odafordul hozzám. – Szabad?

Sewell egy pillanatig kinyújtott tenyeremet nézte, aztán huncut mosolyra húzódott a szája.

– Igen, kis angolna. Forogj csak!

Amint beléptem a csarnokba, a trubadúrok lassabb ritmusra váltottak, mintha azt várták volna, hogy mindjárt dühbe gurulok, vagy véget vetek a mulatságnak. Finoman magamhoz húztam Liviát, és a zene újra felgyorsult. Hangosabban szólt, lendületesebben, mint korábban.

– Dalosmadár.

– Kígyó. – Egyik karjával megfogta a vállamat. – Kezdtem már azt hinni, nem tudod, hogyan kell mulatni, és egész este csak mogorván és tartózkodóan állsz majd ott.

– Pontosan ezt terveztem. – Lassan végigsimítottam az ujjaimmal a hátán. – Amíg meg nem láttam, hogy Sewell megnevettet, és ettől jobban elöntött a düh, mint bármi mástól.

Felkacagott.

– A düh? Szerintem a féltékenység, Vérdalnok. És joggal, mert Sewell a kedvencem.

Az ajkamat a füle egyik finom pontjához érintettem.

– Nem ilyesmit akartam hallani azok után, hogy a számat a testedre tapasztottam, és a torkodból azok az eszeveszett hangok törtek elő.

Livia lehelete melegen simított végig a nyakamon.

– Erik, ne mondj ilyeneket!

– Miért ne? – Végighúztam az orromat sima arcán.

– Csak. – A vállamba mart a karmaival. – Mert erről az jut eszembe… hogy szeretném újra kiadni azokat a hangokat.

– Remek. – Az ajkam végigsimított a nyakán. – Mert én meg semmi másra nem gondoltam, csak a te édes lábaidra, amint körém fonod őket, a meztelen testedre a kezemben, és a nevemre az ajkadon, mielőtt széthullasz.

Liviából szaggatott hörgés tört elő. A teste mozdulatlanná dermedt a karomban.

A hüvelykujjammal megrángattam az alsó ajkát.

– Ugyanúgy akarsz engem, ahogy én akarlak téged, Dalosmadár. Ismerd be!

A felszínen nyugodt, gúnyos, sőt öntelt voltam. Belül viszont könyörgő, szánalmas és nyámnyila. Fogalmam sem volt róla, hogy mennyire kétségbeesetten vágytam hallani azokat a szavakat tőle, a szavakat, amelyekkel kimondja, hogy ugyanúgy sóvárog utánam.

Nem kaptam meg őket.

Az egyik őr a csarnok ajtajánál rákoppantott a fára, és a hangja túlharsogta a tömeg zaját.

– Narza úrnő a Ködök Házából!

Kővé dermedtem.

Livia keze a mellkasomra tapadt.

– Miért jött?

– Maradj mögöttem! – Kiléptem elé, az egyik kezemmel szorosan magam mögé tuszkoltam, majd a bejárat felé fordultam.

A tömeg szétvált a Ködök Házának hölgyei alkotta menet előtt. A boszorkányok és a szirének egyaránt kísértetiesen szépek voltak. A kettőjük közötti különbséget mindössze az jelentette, hogy akiben volt szirénvér, azoknak sötétebb szemek és rubinszerű ajak jutott. A boszorkányok inkább a tengeri viharokat idézték. Színes haj és füstszerű szempár jellemezte őket.

Mind nagy hatalmú volt. Mind félelmetes.

Fione is köztük lépkedett, és festett száját önelégült vigyorra húzta, amikor kiszúrt engem a tömegben. Narza őrei vették körül a nőket, kezükben vörös hegyű lándzsáikkal, amelyek a Ködök Házának területén található mérgező korallokból és kagylókból készültek.

Az úrnőjük úgy lépkedett, mintha ő uralná az Öröktenger minden zegét-zugát. Noha fél fejjel alacsonyabb volt nálam, mégis úgy tűnt, bármikor el tudna tiporni.

– Narza úrnő. – Csikorgatott fogaimon keresztül szűrtem a nevét, ami olyan élesen csendült, akár a fűrészes acél, de azért tisztelettudóan biccentettem. – Micsoda meglepetés, hogy itt látlak a palotában! Azt hittem, megfogadtad, hogy soha többé nem térsz ide vissza.

– Sok mindent hittél.

– Miért jöttél?

– Igen furcsa szóbeszédeket hallani. A királyról, aki igényt tart a földi tündére. – Nagyanyám festett kék ajka megrándult. – A saját szememmel akartam látni az igazságot.

A fejemben dobolt a vér. Magamhoz rántottam Liviát.

Narza kuncogott.

– Módfelett védelmezed a köteléket, ami ehhez a lányhoz fűz. Ez az egyetlen oka?

– Ő az örökkirály talizmánja, úrnő. És te megadod neki az őt megillető tiszteletet, ami a címmel jár.

– Szóval még mindig a medálról van szó. – Narza elindult a jelenlevők között, akiket túlságosan megdöbbentett a jelenléte ahhoz, hogy megmozduljanak, és végül már ott állt előttem. – Ez is marad az egyetlen célja?

Erősebben szorítottam Livia derekát.

– Nem tartozom válaszadással, Narza úrnő.

Nagyanyám szája megrándult, bizonyosan azért, mert az irántam érzett megvetése így akart felszínre törni.

– De igen. Mivel azt hiszed, hogy a házam ajándéka köt össze titeket. Úgy tűnik, hogy ez a lány meghódított téged, de te feltártad-e előtte a szívedet? Ténylegesen? Ismer téged? Ha felfeded előtte a legsötétebb zugait, az csak megerősíti a képességét, hogy meggyógyítsa ezt az országot.

– Pontosan tudom, hogy ki ő. – Livia tett egy lépést előre, szinte elém állt.

– Livia! – Megpróbáltam visszahúzni. A lány, akin gyakran úrrá lett a nyugtalanság, pont ezt a pillanatot választotta, hogy feneette bátor legyen? Nem ismerte Narzát. Nem ismerte a hatalmát.

Erre az én átkozott dalosmadaram leintett. Jó páran összesúgtak. Senki sem inthette le a királyt, és élte azt túl.

Livia megállt egy lépésre Narzától.

– Szívesen segítek a királynak. Talán nem így indult a dolog, ám megváltozhat, hogy mire vágyunk. Ismerem fekete szívének szépségét, mert láttam. De azt is tudom, hogy minden nyavalyás lépést azért tett, hogy megmentse a népét. Láttam, hogy az Örökkönt sújtó átkot a köztetek élő ellenség okozta.

Erre többen felhördültek a teremben.

– Azt is tudom, hogy a földet tönkretévő fekete mágia nagyon is olyan, mintha varázslat lenne – folytatta Livia, és öntelt vigyorra húzta a száját. – És melyik ház él varázslatokkal?

Narzában volt annyi tisztesség, hogy meglepettnek tűnjön.

– Varázslatot mondtál?

– Tudod, hogy mire képes a fúriám – felelte Livia. – Tudod, hogy a föld elárulja a szívemnek és az elmémnek, mit tettek vele. És ő ezt a mesét mondta nekem.

Nagyanyám felvonta az egyik szemöldökét.

– Ha ez igaz, akkor megnyugtathatlak, hogy addig kutatok majd, amíg meg nem lelem ezt az árulót a házamban.

– Nézz utána! – Livia karba fonta a kezét a mellén. – És a királyra vonatkozó figyelmeztetéseidet is magaddal viheted. Nincs szükségem rájuk.

Nem tudtam, hogy mi mást tehetnék azonkívül, hogy megcsókolom ezt a vakmerő nőt a következő lélegzetvételnél, ha továbbra is ő vívja az én csatáimat.

– Hmm. – Narza kissé gonoszul elvigyorodott. – Az utolsó nő, aki ilyen tüzes volt az örökkirály oldalán, Thorvald párja volt. Remélem, a te lángod nem alszik ki idő előtt, mint az övé.

Livia rám pillantott.

– Ő volt az anyád?

Nem néztem rá. Egyedül a nagyanyámra meredtem.

– Mondd meg neki! Hiszen ezért hoztad fel a dolgot, ugye? Gyerünk, mondd el neki! Ijeszd el!

– Túl sokat töröd a fejed, fiú – jegyezte meg Narza komoran, mély hangon. Senki sem hördült fel az odavakkantott elnevezésre. Az igazat megvallva, biztosra vettem, hogy a népem zöme jobban félt a tengeri boszorkánytól, mint tőlem. – De én csak ennek az ártatlan leánynak az egészségét jöttem ellenőrizni. Ha ő ugyanúgy igényt tart rád, ahogyan te rá, megérdemli, hogy mindent megtudjon.

– Erik, miről beszél?

A körmeim Livia derekába vájtak.

– Anyám az örökkirály választott párja volt, de megölték, amikor úgy vélték, hogy szelíd viselkedése megpuhíthatja az örököst.

Narza szeme megcsillant.

– Eleget beszéltünk róla!

– Nem – vakkantottam oda, és eleresztettem Liviát. Egyhamar nem engedi majd, hogy újra megérintsem. – Te hoztad fel, úgyhogy fejezd is be! Mondd el neki, minek tartasz azért, amit tettem, nagyanyám!

– Elég, Erik! – ellenkezett Narza.

– Neked sosem lesz elég – mondtam nyersen. Odafordultam Liviához. – Azt akarja, hogy tudd, miként halt meg az anyám, hogy mentsd magad.

Livia arcára árnyék vetült. A szívemről mintha levált volna egy szilánk. Úgy éreztem, valami megváltozott köztünk. Mostantól visszatér majd a lesújtó pillantásokhoz, a gyűlölködéshez és a megvetéshez.

– Hogyan halt meg? – kérdezte Livia suttogva.

– Nem nyilvánvaló abból, ahogy Narza undorodik tőlem? – Újabb lépést tettem az ajtó felé. – Én öltem meg.

35. fejezet

A Dalosmadár

Erik minden további szó nélkül elhagyta a termet. A helyiség kába csöndje szinte rám zuhant, de a nyugtalanságomnál is erősebb volt a dühöm. Ez az asszony valósággal betört a király csarnokába, a mulatságára, keményen kiharcolt győzelmi ünnepségére, és visszarángatta az őt fogva tartó sötétségbe.

Több rejlett Erik búcsúzóul mondott szavaiban. A lelkem mélyén éreztem, hogy többről van szó.

Tettem egy lépést Narza úrnő felé, ám megtorpantam, amikor egy durva kéz fonódott a karomra. Sewell figyelmeztető pillantást vetett rám.

– Óvatosan lépdelj, kisróka!

Csak ennyit mondott, mielőtt elengedett.

Narza úrnő vonásai fiatalosak voltak, hasonlóak a nagyanyáméhoz, de a tündék alig öregedtek, ha a testük egyszer már elérte a felnőttkort. Nagyon úgy tűnt, ez a tengeri tündékre is igaz.

– Nem vagyok az a naiv nő, akit rabul ejtett a királyi cím – szólaltam meg. – Tudom, ki ő. Tudom, mi hozta át a Hasadékon. Azóta tudom, mióta a háborúban az ellentétes oldalon álló gyerekek voltunk. Viszont összezavar, hogy láthatóan a saját vére egyáltalán nem ismeri őt.

Katonásan megfordultam, hogy kimeneküljek a csarnokból, de megállított a csuklómat megragadó kéz, ami visszaperdített.

Narza szeme valósággal lángolt a visszafojtott érzelmektől.

– Veszélyek leselkednek rád ezen a földön. És őrá is. Amennyiben erősebb mágia munkálkodik azon, hogy elűzze a királyt, csak akkor maradhatsz életben, ha a köteléketekre pecsét kerül. Látnod kell őt egészében, hogy teljesen beengedhesd a szívedbe. Ez okozta a lányom bukását is: úgy döntött, nem vesz tudomást Thorvald sötétségéről.

– Mégis olyan varázslatot adtál annak a fattyúnak abban a talizmánban, ami tovább erősítette a hatalmát.

– Tarts bolondnak, ha akarsz, te lány – mondta Narza –, de Thorvaldnál senki sem forgatta ravaszabban a szavakat! Még én is elhittem, hogy olyan egységet akar kovácsolni, ami megerősíti Örökkönt.

– És amikor ez nem úgy alakult, ahogy te szeretted volna, magára hagytál egy kisfiút, kitéve a kegyetlen életnek. – A vérem az arcomba tolult. Tudtam, bölcsebb lenne, ha visszafognám magam és a nyelvem, ám a düh már eluralkodott rajtam. Számtalanszor eszembe jutottak Erik gyerekkori szenvedései, hogy a saját apja utasította el, és ez súlyosan nehezedett a mellemre.

– Harald nagyúr nem engedett be a palotába – vallotta be halkan a boszorkány. – Védővarázslatokat helyezett el ellenem. Erik eltorzult, és kihasználták, én pedig kénytelen voltam végignézni, ahogy szeretett lányom utolsó megmaradt foszlányán is az a vágy lett úrrá, hogy egy újabb Thorvald váljék belőle. Neki mindig is Vérdalnok Eriknek kellett lennie. – Nyelt egyet, és közelebb lépett. – Most először látom, hogy azért teszi, amit tesz, mert rád talált.

– Mert én lettem az új talizmán…

– Nincs semmilyen talizmán – reccsent Narza hangja. – Soha nem is volt.

– Micsoda? – Kinyújtottam a karomat. – Akkor mi ez a jel?

– Annak a szívköteléknek a jelképe, amelyet a Királyok Házánál kezdtem el megalkotni. Ez a szimbólum azért kötött az unokámhoz, mert a szíved már fiatalon rábukkant önmagára az ő szívében. A királyok a történelem során a házam úrnőivel kötöttek alkut, hogy különböző, nagy hatalmú ajándékokat kapjanak, ezek viszont gyenge kötelékeket jelentettek. A több hatalom több durvaságot hozott, többet mindenből. Thorvald a legfélelmetesebb örökkirály akart lenni. Okos volt, tanulmányozta a múltat és a tengeri boszorkányok történelmét.

Elfintorodott, és a padlóra meredt.

– Ellopta a lányom szerelmét olyan ígéretekkel, amelyeket soha nem akart betartani.

Most már szédültem.

– Akkor mi volt az ajándékba adott medál?

– Két szív köteléke, te lány! Régi varázslat, de olyan, ami közel megtörhetetlen, ha igazán felvállalják. Ettől Thorvaldé lett volna minden tenger, minden ház hatalma, ha keblére öleli és tiszteli a kötelékből származó hatalmat. A lányom szerette Thorvaldot, és azt hitte, hogy viszontszeretik. Milyen nagyot tévedtünk mindannyian!

– Mi változott meg?

Narza szomorúan elmosolyodott.

– Megkapta, amit akart, és aztán kiderült, hogy mi az igazi szándéka.

Megkapta a tökéletes örököst. A szívemből egy újabb darab szakadt ki, ahogy Erikre gondoltam.

Reszelősen kifújtam a levegőt.

– Te azt hiszed, Erik lesz az új Thorvald, de tévedsz. A sötétsége ugyanúgy közelebb húz hozzá, mint a fénye. Én teljes egészében akarom őt. – Én az egész lényébe szerettem bele. – Bárcsak a saját emberei is ezt akarnák!

Felejtsd el a büszkeséget, felejtsd el, hogy mi volt rossz és mi volt jó! Vérdalnok Eriket akartam, és úgy terveztem, hogy meg is szerzem.

Először is, meg kellett találnom őt. Hátat fordítottam Narza úrnőnek. Nem tartóztatott, újfajta árnyék ült a szemében.

Megtalálom Eriket. Nem azért, hogy válaszokat kapjak sivár múltjáról, hanem hogy lecsendesítsem a mellkasomban érzett fájdalmát. Akárhol is volt, most éppen hevesen gyűlölte önmagát.

Befordultam egy hosszú folyosóra, és káromkodtam. Csak az őrök járkáltak mindenfelé. Erik eltűnt.

Hová mehetett? Nem ismertem jól a palotát, de a fortyogó késztetés, hogy megleljem őt, a kétségbeesés határára kergetett.

– Milyen remek előadás volt! – Az egyik ablakfülkéből Fione lépett ki a lámpások fényébe. – Nemcsak hogy megszégyenítetted birodalmunk leghatalmasabb asszonyát, de a kis dühkitörésed a mi drága királyunkat még gyengébb színben tüntette fel. Mintha szüksége lenne a kis ölebére, hogy kiálljon helyette.

A poklokra is, de untam mindegyikőjüket!

– Tudod – feleltem –, ahonnan én jövök, ott a nők nem vetélkednek egymással a férfiak és a címeik miatt.

A szeme sötét volt, csak megvetés csillogott benne.

– Akkor nem sokáig fogsz itt életben maradni.

Ökölbe szorítottam a kezemet.

– Gyengének tartod őt, de a botlás nem gyengeség. Nem gyengeség kimutatni, hogy van szíved, vagy… hogy néha szükséged van másokra, hogy támogassanak.

– Milyen gyerek vagy még te! Senki sem támogathatja az örökkirályt. Durvának, érzéketlennek születik, és a felbukkanásod elárulta, hogy királyunk bizony nem ilyen. Egyesek úgy gondolják, Thorvald jobban tette volna, ha otthagyja Eriket a te világodban, amikor gyerekként elrabolták, és inkább nemz egy új örököst.

– Ezt mondod, mégis a párja akarsz lenni?

Fione kuncogott.

– Ez elkerülhetetlen. A nagyurak gondoskodnak arról, hogy a következő örökös a két legerősebb házból kerüljön ki. Nem pedig valami törékeny földi tündétől szülessen. Jól figyelj ide, mert kivívom magamnak a helyemet a király mellett, és a miénk lesz a legbőszebb vérvonal. Mert én soha nem fogom úgy tönkretenni az örökösömet, mint ahogy Erikkel tette az anyja, amikor túlságosan érzelgőssé silányította.

A mellkasomat a nőnek a nyomtam, a düh valósággal lángolt az ereimben.

– Én olyan országból származom, ahol erős királyok uralkodnak, és én Vérdalnok Eriket a legerősebbek közé sorolom. Túlélte a háborút és a kínzást, hogy aztán újra és újra visszatérjen a hazájába, és saját nyamvadt népe bizalmáért és hűségéért harcoljon. Erősebb, mint te valaha is leszel.

Elviharzottam mellette, és befordultam az egyik folyosóra, azt sem tudva, hogy merre tartok. Csak a sötétben tapogatóztam.

– Livia!

Megijedtem, amikor Celine bukkant elő az egyik átkozott falból.

– Hogyan… honnan…

– Hallottam, ahogy kiálltál érte. – Celine izgett-mozgott, majd egyszerre csak átölelt. – Soha senki nem állt még ki érte. Őszintén szólva, nem is engedné, de örülök, hogy megtetted.

Döbbenten, kissé bizonytalanul, óvatosan meglapogattam a hátát.

– Tudod, hogy hol találhatom meg?

– Kövess!

36. fejezet

A Dalosmadár

Hűvös, kristálytiszta víz fodrozódott a meztelen lábujjaim felett. Celine a palotakertek tövében elterülő keskeny öbölbe hozott. Itt a víz olyan volt, akár a zöld üveg, a homok pedig puha és könnyű.

Magányos helynek láttam, de békésnek is. Az otthonomul szolgáló erődsziget viharos partjaival szemben itt nyugalom és csend honolt. Erik tölgyfát és tiszta esőt idéző illata lengett be mindent. Még a falak nyavalyás kövei is mintha a királyt lélegezték volna ki.

A nap fénye a láthatáron túl már az alkonyba fordult, és a távolban égszínkék uszonyok verték fel a vizet. A sellők lemerültek és felbukkantak az emelkedő dagályban. Mindenféle színű hajuk volt – fakó, mint a homok, hollófekete, a fák mohazöldjét idéző, sőt a lagúnák mélykékje is előfordult.

A sellők nem voltak olyan szépek, mint a két lábon járó tengeri tündék, kissé félelmetesnek tűntek hosszúkás ujjaikkal és gömbszerű szemükkel, de egész este el tudtam volna nézni, ahogy a vizet szántják.

A parton Erik ült, térdét behajlítva, és a kezében zöld palackot tartott. A haja kócos volt, a kardját levette és a homokba dobta maga mellé. A csizmájából is kibújt, és lábujjait beledugta a vizes homokba.

A fene vigye a poklokat, kísérteties és gyönyörű volt! Mint egy tüskés rózsa a kriptában.

Nesztelen léptekkel indultam felé. Tízlépésnyire lehettem tőle, amikor az ajkához emelte az üveget, és nagyot kortyolt belőle. Aztán összerezzent, eldobta a palackot, és lehajtotta a fejét.

Megrázogattam a kezem, hogy megszabaduljak az idegesség tűszúrásaitól.

– Már bánsz engem, Vérdalnok?

Erre felkapta a fejét.

– Dalosmadár?

– Kígyó.

– Mit keresel itt? Azt hittem, talán meggyőzted Narzát végül, hogy küldjön haza. Garantálhatom neked, hogy meglelné a módját.

– Nem vagyok ebben annyira biztos. – Leültem mellé, és a térdemet felhúztam a mellkasomhoz. – Talán túlságosan leszidtam az ünneplő tömeg előtt. Kétlem, hogy sok érdeke fűződne ahhoz, hogy segítsen nekem.

Erik egy hosszú lélegzetvételnyi ideig fürkészően nézett rám, aztán hófehér vigyorra húzta a száját, és felnevetett.

– A legfurcsább pillanatokban vagy bátor. – Ismét a part felé fordult. – Menj, és élvezd a mulatságot! Végül is ez a tiéd. A távollétem hamarosan feledésbe merül.

– Igaz, én is alig vettem észre, hogy elmentél.

– Á, bárcsak ugyanezt elmondhatnám rólad! Sajnos, éppoly feltűnő a távolléted, mint a jelenléted.

A fattyú! A szavai hallatán a szívem egyből hevesebben kezdett verdesni a mellkasomban, de úgy, hogy majdnem kirobbant belőle.

Erik a homokba rajzolgatott az ujjaival. A testtartása miatt nem tudtam túl közel kerülni hozzá.

– Berúgtál?

– Közel sem eléggé.

– Akkor jó. Szeretném, ha tiszta lenne a fejed. – A tüdőm égett, amiért visszafojtottam a lélegzetem, és tiltakozott, amikor túl gyorsan fújtam ki a levegőt. – Válaszolsz a kérdésre, amiről tudod, hogy fel akarom tenni?

Hallgatott, csak az állán lüktetett egy ideg. A szívem vadul dobogott, a testem felhevült, és egy pillanatra szinte éreztem Erik ízét, ahogyan a köztünk lévő kapocs után kutatott.

– Narza úrnőnek elég nagy a hatalma ahhoz, hogy bizonyos dolgokat követeljen a királytól? – Összerándult a gyomrom. Talán nem volt a legbölcsebb dolog csak úgy nekiesni az asszonynak.

Erik kuncogott.

– Már sajnálod?

– Majd megmondom, ha reggel holtan ébredek.

– Nem fog megölni. Nem kétséges, azt hiszi, hogy én teszem majd meg.

A hajfürtjeimmel babráltam.

– De téved, ugye?

– Téved. – Erik ismét lehajtotta a fejét, az ujjaival tovább rajzolgatott a homokba. – Narza megajándékozta apámat a medállal, amikor anyám a párja lett. Megfenyegethette volna, hogy visszaveszi, ha megtagadja a lányától az örömöt, hogy a gyermeke mellett maradhasson.

Eszembe jutott Narza állítása, miszerint az igazi talizmánt a szívek közötti kötelék jelentette. Ha Thorvald egyszerűen csak szerette volna a párját, Narza soha nem lett volna képes megfosztani őt a hatalmától.

– Nem tudom, mit mondott, hogy apám engedett – folytatta Erik –, és nem is érdekel. Legalább az anyámat megkaptam tőle.

– Közel álltál az anyádhoz.

– Ő volt az egész átkozott világom, és ezt utálom.

– Miért?

–  Thorvald miatt. – Ujjai elfehéredtek, amikor ökölbe szorította mindkét kezét. – Látta, hogy szánalmas örököse többet törődik a kertekkel, mint a kardforgatással. Hogy tökéletes királyfia mennyire sírt, valahányszor a vére megölte a legkisebb halakat. Bárkit szeretni annyi, mint repedést lelni a király páncélján. Ő lesz a bábu, akit az ellenség felhasználhat ellened.

Ez nevetséges lét volt, magányos és hitvány. El nem tudtam volna képzelni olyan életet, ahol az apám úgy tekint anyámra, mint a testre, ami az örököseit világra hozza. Apám imádta anyámat. Dédelgette őt. Ő volt apám egész világa, az öcsém és én pedig gyönyörű toldalékok voltunk a számára, mert anyánk részét alkottuk.

– És akkor mit tett az apád? – Szinte féltem megkérdezni.

– Egy reggel kivitt a kertbe. Azt mondta, itt az ideje, hogy valóban kiérdemeljem a Vérdalnok nevet. – Erik lehunyta a szemét. – Az anyám ott volt egy őrrel, aki a bordáinak nyomta a pengéjét. Apám fogta a véremet, és két boroskürtbe töltötte. Kényszerítette anyámat, hogy igyon belőle, aztán ő maga is ivott.

A gyomrom felkavarodott a savtól.

– Mindkettőjüket megmérgezte a véred.

– Apám közölte, hogy válasszak, kit mentek meg. Mivel fiatal voltam, még nem voltam elég erős ahhoz, hogy mindkettőjükért énekeljek.

Az összes istenekre! A kezemet a szívemre tapasztottam, ahol lüktető fájdalmat éreztem. Hogy magam vagy Erik miatt tört rám a kín, már nem is tudtam.

Összerezzent, ahogy felállt, és egy nagy lépéssel eltávolodott tőlem.

– De nem kell ezt végighallgatnod. Már nem számít.

Én is felálltam, és megfogtam a karját. Ha nem akarta, hogy megérintsem, nem tette szóvá, csak elfordította a tekintetét.

– De számít, Erik. Számítasz.

A szeme a viharos eget idézte, amikor rám nézett.

– Anyámat választottam. Őt választottam, és… ő nem hagyta. Betapasztotta az átkozott számat, Livia. Anyám ellökött magától, követelte, hogy énekeljek apámért, könyörgött, hogy a királyt válasszam. Nem hagyott választási lehetőséget. Próbáltam sietni, azt hittem… azt hittem, meg tudom csinálni, és megmenthetem mindkettőjüket, de… – Erik megdörzsölte az arcát, járkálni kezdett fel és alá. Csak akkor állt meg, amikor odaléptem hozzá, és átkaroltam a derekát, mire a homlokát az enyémhez nyomta. – Még nem is végeztem apám vérének meggyógyításával, amikor anyám már… hörgött és vonaglott.

Reszelősen kifújta a levegőt. Erősebben szorítottam a derekát.

– Elkéstem. Azon a napon elvesztettem anyámat, és kiérdemeltem apám gyűlöletét. Tudta, hogy hagytam volna meghalni. – Erik keserűen felkuncogott. – Az istenekre, pedig próbáltam a kedvében járni! Bármit megtettem volna, hogy a dolgot helyrehozzam, hogy egy kis büszkeséget lássak az arcán miattam. Amikor elraboltak, nem hittem, hogy eljön értem. Ám amikor megpillantottam a hajóját, azt gondoltam, végre büszke lesz rám, amiért olyan elszántan küzdöttem. Amíg meg nem látta, mi lett belőlem. Dühös volt, és azt mondta, hogy a tökéletes örökösét tönkretették. – Erik tenyere megpihent a nyakamon. – Dühöngött.

– Ekkor támadott? – suttogtam.

– Olyan gyorsan történt. Igazából csak arra emlékszem, hogy felüvöltöttem, amikor láttam apámat a tengerbe zuhanni, baltával a szívében. Meghalt, és nekem csak az utolsó, csalódott szavai maradtak.

– Erik! – Összerezzentem. Tudtán kívül Valen Ferus megfosztott egy összetört szívű fiút attól, hogy legyen esélye örömöt szereznie kegyetlen apjának.

– Ezután a bácsikám folytatta Thorvald azon próbálkozását, hogy keményebbé tegye Örökkön új királyát. Hamarosan szentül hittem, hogy az anyám egy gyenge pont a múltamban, és elhatároztam, megbosszulom apámat és visszaszerzem az örökségét, ami egyben a hatalmát is jelentette.

A késztetés, hogy megvédjem Vérdalnok Eriket, annál erősebb lett, minél tovább voltam a közelében. Nem számított, hogy kötődésnek vagy másnak nevezzük: valódi érzés volt, és úgy égett bennem, ahogy a szél fellobbantja a lángot.

– Tudom, hogy különböző volt az életünk – mondtam, és két tenyeremet a karjára szorítottam. – Tudom, hogy szerinted a szeretet gyengeség, de nem az.

– Mert a szeretet felderíti a szívet, igaz? Elűzi a sötétséget mindannyiunkban. – Mordult egyet, és próbált elhúzódni, én viszont két kezem közé fogtam az arcát.

– Nem. – A hüvelykujjam végigsimított az állán. – A szeretet több sötétséget is hozhat, mint amit el tudunk képzelni. Láttam, hogy a népem milyen messzire ment csak azért, hogy megvédje a szeretteit. Elfogadja a sötétséget, világokat éget fel, birodalmakat rombol le, mindezt azért, hogy a szerettei életben maradjanak. Ez a szenvedély teremtett békét a földi birodalmakban. A szeretet lehet akár a legerőszakosabb, a legerősebb fegyver is, Vérdalnok. A hatalmat el lehet ragadni, de az efféle szeretet… tovább él a Túlvilágon is.

Pislogva nézett a szemembe. Aranylóan vörös szempárja mélyén ugyanaz a sóvárgás, ugyanaz a tétovázás lappangott.

– Akarod hallani az egyik vallomásomat? – suttogtam.

Mindkét kezét a derekamra tette.

– A szavaidért élek, Dalosmadár.

– Sok forgás óta nem éreztem olyan nyugalmat, mint itt.

– Nem kell vigasztalnod, drágám.

– Komolyan beszélek. – Megráztam a fejem. – Már úgy éreztem, mintha megőrülnék, hiszen minden veled töltött percet utálnom kellene. Nem lenne szabad aludnom, amíg rá nem jövök, hogy menekülhetek el innen, de… de nem akarok.

Hiányzott a családom. Az istenekre, mennyire sóvárogtam utánuk, ám valahogy az éjszaka óta, amikor a tengerbe ugrottunk, a vágyaim megváltoztak áruló szívemben. Nem tudtam elképzelni, hogy visszatérjek, és elváljak az örökkirálytól.

– Livia…

– Senki sem kap el, amikor lezuhansz, Erik. Még egy király sem bírja el egyedül ezt a terhet. – Fogalmam se volt, mit akarok igazán. Csupán annyit tudtam, hogy nem szeretném, ha elmenne. – Mit teszel, hogy könnyíts a terheiden?

Nyelt egyet. Gyorsan rebbent a tekintete, de elkaptam, ahogy a vízre siklott. Vigyorra húztam a számat. Egy szót sem kellett szólnia.

Egyik kezemmel megragadtam a kezét, a másikkal pedig lecsúsztattam a ruhámat a vállamról.

– Ússzunk egyet!

– Vissza kellene menned a mulatságra, mielőtt…

– Ne beszélj annyit, Vérdalnok! – Erősebben szorítottam a kezét, és a vízpart felé húztam. – Úszni akarok veled! Csak veled!

37. fejezet

A Dalosmadár

– De ugye itt nincsenek harapós lények, amelyek lerágják a lábamat?

Egy lélegzetvételnyi ideig értetlenül bámult rám.

– Nincsenek, drágám. Azok a kanyarulat öblében élnek.

Elengedtem a kezét, és a ruhám csatjáért nyúltam a nyakamnál.

– Remek! Akkor semmi sem állíthat meg minket.

A következő pillanatban hagytam, hogy az egyszerű ruha lehulljon a testemről, és kupacba omoljon a lábam előtt. Erik élesen beszívta a levegőt, és káromkodott egyet. Mindig kényelmetlenül éreztem magam meztelenül, mostanra azonban már nem sok minden maradt, amit ne látott volna belőlem. Ahogy Erik szeme fénylő tintafeketére mélyült, amikor a közelembe került, és a kezét a testemre tette, az újfajta becsvággyal töltött el.

Ő volt az első férfi, aki szerettem volna, ha így lát engem. Az egész testemet. Pedig nem volt hozzám való, én mégis folyton őt akartam. Ám én nem is akartam megtudni, hogy miért vágytam rá.

Derékig a vízbe gázoltam. Erik ott maradt a homokon feszülten, megdermedve. A holdfény megcsókolta mellem lankáját. A víz hideg volt, a testem azonban valósággal forrt figyelő tekintetétől, ami az arcomról a mellbimbóim hegyére vándorolt, majd onnan a hasamra.

– Bejössz? – kérdeztem kedvesen. Erik megrázogatta a kezét, én pedig kuncogtam. – Vérdalnok, csak nem nyugtalanítalak?

– Nem – vágta rá hevesen. – Csupán felzaklatsz, ami nem ugyanaz.

– Tengeri tünde vagy, aki parancsol a víznek. Látni akarom, hogy mire vagy képes. – A tenyerembe tiszta vizet mertem, és az arcomra fröcsköltem, hadd csorogjanak le a vízpatakok csupasz bőrömön. – Gyere!

– Én nem… – Erik hátranézett a válla felett egy szemvillanásra. – Nem engedhetem, hogy mások meglássanak.

– Én már láttalak. Nagy merészség ám levenned az inged.

– Nem. – Hallgatott egy sort. – Soha nem hagytam, hogy bárki is meglássa az egész testem.

Megdermedtem, mintha jeges vízbe ugrottam volna. Tudom, hogy mennyire undorodsz magadtól, amikor a szétszabdalt bőrödre nézel. A sajnálat erősen, forrón, ostorként vágott végig a hátamon. Erik megkínzott testét a népe előtt mutogatták, gyengeségként tekintettek rá, hogy ezzel szítsák fel benne a gyűlöletet.

Emiatt elrejtőzött, én pedig ugyanúgy kigúnyoltam.

Kilépkedtem a vízből, csupaszon és pőrén. A tekintete valósággal lüktetett, amikor hozzásimultam, és felemeltem a karomat, megmutatva egy rózsás heget.

– Ráestem egy éles kőre, és a barátaim kígyót csináltak belőle úgy, hogy az egyik végére fejet rajzoltak. – Félresimítottam a hajamat, felfedve egy másik sebhelyet a fülem mögött. – Gyakorlóvívás közben szereztem az unokafivérem ellen. Alek akkor azt mondta, hogy ez az első harci sebem, amit egy félelmetes harcos ejtett rajtam. Tizenkét éves volt, és véznább nálam.

Még négy sebhely ékített, az egyik a bordáim felett: legurultam egy sziklás dombocskáról, amikor Mirát látogattam meg kilencéves koromban. Egy másik a térdemen keletkezett, amikor végigcsúsztam a köves talajon. Kettő a vállamon húzódott a fűzfavesszőktől, amit Jonas, Sander és én kard helyett forgattunk, amíg rá nem jöttünk, hogy azok inkább ostorok.

Erik megragadta a csuklómat, mielőtt megmutathattam volna neki a harapásnyomot az állam alatt, amit nagyapám egyik kutyája ejtett.

– Azt azért aligha mondhatjuk, hogy szét vagy szabdalva, drágám.

Megroggyant a vállam.

– Erik, azt dühből mondtam. Meg akartalak bántani. Nem gondoltam, hogy bármi is fájhat neked.

– Ezzel nem bántasz meg.

– Téged zavarnak a hegeid – suttogtam –, engem viszont nem.

Erre felhorkantott.

– Átkozz, gyűlölj, de ne hazudj nekem! Tudom, hogy ki vagyok. Azt is tudom, mit látnak rajtam mások, amikor rám néznek.

– Mit látnak?

– Valakit, aki gyenge – vicsorogta. – Egész uralkodásomat azzal töltöttem, hogy bebizonyítsam, amit velem tettek, nem csökkenti királyi erőmet.

– Hmm. – A fejemben hangosan lüktetett a vér, amikor megragadtam a csuklóját. – Engem úgy neveltek, hogy a sebhelyeket az erő jelének tekintsem… míg te mondhatod az enyéimről, hogy az ügyetlenség bizonyítékai. De a hegek történeteket mesélnek el, bizonyítékai a túlélt csatáknak, a leküzdött megpróbáltatásoknak. Amikor rád nézek, Vérdalnok Erik, én egy olyan királyt látok, aki több próbát állt ki, mint előtte bármelyik király.

Az orrlyuka kitágult, ahogy a csípőmhöz húztam a kezét.

– Dalosmadár – mondta nyers és öblös hangon.

– Minél tovább nézlek, annál többet akarok látni belőled.

– Ne csináld! – intett. – Nem kellenek a hamis dicséreteid.

– Nem azért kedveskedem, hogy az önteltségedet erősítsem, Vérdalnok. – A combomra húztam a kezét. Behunyta a szemét, amikor nagyobb terpeszbe álltam. – És most bizonyítom, hogy mit akarok.

Mielőtt elvesztettem volna mákszemnyi bátorságomat, tenyerét testem lucskos középpontjához húztam. Már egészen apró érintésétől is belém hasított a gyönyör. Erik a homlokát az enyémhez nyomta, szaggatottan vette a levegőt.

– Hát nem érzed, mennyire akarlak? – Az ajkammal megérintettem az álla hegyét. – Nem lenne szabad kívánnom téged, mégis kívánlak. Amikor rád nézek, látom a hegeket, látom a történetedet, amit minden egyes gyönyörű sebedbe beleírtak.

Erik a homlokát ráncolta. Szorosan tartottam a csuklóját. Az ujjai lassan ingerelték forró nyílásomat. Ziháltam, és a testem ívbe feszült. Halk morgás hagyta el a torkát. Egyik ujja belém csusszant, aztán a következő is, úgy tárt fel, ahogy csak ő tehette, ahogy csak neki engedtem. Mintha csak az ő tökéletes kezére, az ő tökéletes érintésére vártam volna.

Aztán hátralépett, és elszakadt tőlem.

– Azt ígérted, hogy a markodba kaparintasz, és végignézed, ahogyan vérezni fogok. Ez sikerült, és ezért utállak, Dalosmadár. – Mintha éles reccsenés hasított volna a mellkasomba, de mielőtt a szívem darabokra hullott volna, Erik az ajkamat az övéhez húzta. – A kezedben vagyok, a parancsodra várok, mert elérted, hogy beléd szeressek, és emiatt te okozod majd a vesztem.

A szívverésem kihagyott, amikor Erik megfogta hátul a tunikája nyakrészét, aztán lehámozta magáról, és kibújt belőle.

Az este nagyrészt árnyékba vonta a testét, de annyit könnyedén ki tudtam venni, hogy termetes alakját mintha kőből faragták volna. Ez a test gyors, fürge harcra termett. A csillagok fénye tündökölt a bordáin, a hasán, a derekán és a torka alatti hegeken. Biztosra vettem, hogy még több is van, de az erősödő sötétség elrejtette őket.

Az együttérzés nem úgy lett úrrá rajtam, ahogy számítottam. Ehelyett heves, birtokló erővel sújtott le, amikor végigsimítottam ujjaimmal a mellkasát átszövő számos vágáson. Ilyen közelről láthattam, hogy Erik feszes bőre nagy részét tetováltatta, hogy sebei fekete hullámoknak tűnjenek, de túl sok heg húzódott rajta, hogy mindet elrejtse.

Hányszor vágták meg a gyereket, hogy ellopják a szíve által pumpálta vért? Úgy festett, mintha többtucatnyi üvegszilánk szabdalta volna szét.

Ha a népem ilyesmit tenne, azt hiszem, én is gyűlölném őket érte.

Csókot nyomtam a mellkasa közepére, és az övcsatjáért nyúltam, amit addig rángattam, amíg ki nem nyílt. Aztán mindkét hüvelykujjamat befúrtam a nadrágja derékrészébe, és lefelé rángattam, közben éles vonalú csípőjén még több heg és izom bukkant elő.

Erik lépett egyet a víz felé, mindkét kezét a csípőmre téve, az enyémhez nyomva a homlokát. Mialatt a fodrozódó hullámok a bokámat nyaldosták, ő segített lehúzni a nadrágját. Megnyaltam az ajkamat, amikor a farka előugrott. Vastag volt és bársonyos – az ujjaim megrándultak, alig várták, hogy megérintsék, úgy, ahogy ő is megérintett engem.

Kidobta a partra a nadrágját, és együtt merült velem az öböl vízébe. Felhördültem, amint a hideg víz a mellemhez ért, és mindkét karommal átfogtam Erik nyakát.

Huncut vigyor terült szét az ajkán, és egyik kezét a feje fölé emelte. A víz fodrozódni kezdett, aztán égszínkék falakként kilőtt az ég felé. Mintha láthatatlan sziklákból tucatnyi vízesés zúdult volna alá, úgy vett minket körül ez a szelíd zuhatag. Örömömben felsikkantottam, amikor Erik odaúszott mindegyikhez, továbbra is a karjában tartva engem, és megérintette a zuhatagot. A víz ezután részben a tenger világoszöldjében, részben lágy lilában, vagy éppen mély zafírkékben tündökölt.

Mintha a dagály minden árnyalatát megidézte volna ezekkel a lehetetlen, kontrasztos színekkel.

Kinyújtottam a kezem, hogy mindegyikből elkapjak egy kicsit, és nevettem, ahogyan a permettől nedves lett az arcom.

Amikor ismét Erikre pillantottam, a szeme sötét vágytól égett. A szája feszes vonallá préselődött. Még sosem nézett rám így, ilyen égő szenvedéllyel, mintha nélkülem összeomlana a világa.

A szívem a torkomban dobogott. Álltam rezzenéstelen tekintetét, és a kézfejemmel végigsimítottam borostás arcán. Értelmetlen lett volna bármit mondani. A keblem mélyén éreztem a vágyát, hogy birtokolni akar. Nem is kellett kimondania.

A víz alatt Erik keze felsiklott a combomon Megremegtem, és élesen kifújtam a levegőt. Ő nyersen felmordult, lábaimat a derekára fonta, és egyik ujját ismét bedugta lucskos és forró magomba.

A testem megrándult. Erik erősebben szorította a derekamat, és száját az enyémre tapasztotta.

A csókunk gyors volt és heves. Elemésztő. A nyelvünkkel és fogainkkal mintha kétségbeesetten fel akartuk volna falni egymást. Erik beljebb nyomta az egyik ujját, majd egy másikat is, egyre mélyebbre. Kegyetlen volt, gyengéd és romlott. Az az elvetemült kéz azzal gyötört, hogy egészen a mámor széléig rángatott, majd aztán visszahúzódott, és újra kezdte.

Színes villanások ragyogtak körülöttünk, mintha tűzvihar tombolna a hullámokon.

– Erik! – Egész testem megremegett, ahogy ívben meghajlítottam a testem. Szopni kezdte egyik mellem kemény bimbóját. Hegyes szemfogai a gyönyör és a fájdalom ötvözetével forralták tovább a véremet.

– Túl régen tapadt már rád a szám – recsegte a testemnek szorítva.

Amikor megcsókolta a másik mellemet, a testem összerándult, megsemmisült, teljesen elveszett a szája és az ujjai diktálta ritmusban.

A víz vadul zúdult alá, záporozott a hajamra, az arcomra. Hátradöntöttem a fejemet, és a testemet ívben megfeszítve Eriknek nyomtam, a nyakamat feltárva a nyelvének, a szájának. Finoman harapdálta és csókolta a nyakamat, egészen a vállamig, majd vissza az ajkamhoz, mintha nem találná, melyik a kedvenc helye.

Közben még mélyebbre fúrta belém az ujjait, és forróság gyűlt az alhasam mélyén.

– Az istenekre! – nyögtem, ahogy a testem megremegett. Felvettem a ritmusát, úgy nyomtam neki a csípőmet a kezének. – Mondd ki! Mondd, hogy úgy álmodoztál rólam, ahogy én álmodoztam rólad.

– Kísértettél engem, drágám. A háború befejezése óta nem tudtalak feledni. – Arcát puha nyakamba fúrta.

Kéjes nyögéseim egyre hangosabbak lettek. Erik befogta a számat a kezével, és elégedetten kuncogott, amikor beleharaptam a tenyerébe, amiért nem akarta, hogy kiáltozzak. Az érzelmek, a vágy és a megszállottság gubanca, és valami… valami vadabb tekergőzött a mellkasomban. Hogy ez Eriktől vagy tőlem származott, nem számított.

Amikor átbillentett a csúcsponton, elfúlón, zihálva a nevét kiáltva a nyakára tapasztottam a számat. Újra és újra őt hívtam. Csak őt. Megmozdítottam a csípőmet, hogy megkeressem szerszáma hegyét, de ő a fejét rázta.

Erik az alsó ajkamba harapott.

– Ne itt.

– Miért? – Megcsókoltam a torkát. – A tiéd vagyok, mindenem a tiéd.

Az ujjai végigsimítottak a hátamon.

– Ha azt hiszed, hagyom, hogy az első alkalommal a fenekem tiszta homok meg kavics legyen, akkor alábecsülsz. A magamévá teszlek majd, de az ágyamban.

A feneette poklokra!

Megfogta a tarkómat, odahúzott magához, és újfajta vágyakozással, sötéten és hevesen így szólt:

– Biztosnak kell lenned ebben, mielőtt megtesszük, drágám. Ha megtesszük, én nem fogok visszakozni. Onnantól az enyém leszel.

Remegés futott végig a karomon. Sötét hangszínében ott rejlett a fenyegetés. Az ígéret. Egy lélegzetvételig haboztam, aztán megcsókoltam.

– Azt mondtam, a tiéd vagyok – feleltem, és két kezem közé fogtam az arcát. – Megvárlak, hogy az enyém lehess.

38. fejezet

A Kígyó

Soha nem öltöztem még fel ilyen gyorsan. Az ingem így is zilált maradt, a nadrágomat csak félig fűztem össze, és Livia folyton vihogott mögöttem, ahogy próbálta úgy igazgatni ruháját, hogy az ne essen le tökéletes melleiről. Ez veszélyes ötlet volt, minden kétséget kizáróan szörnyű terv, de verjen meg mindkettőnket a sors, ha nem akarnék többet belőle.

Amikor odaértünk a palotához, magamhoz öleltem Liviát, kezembe fogtam az arcát, és röviden megcsókoltam. Még akkor sem nyitotta ki a szemét, ahogy elhúzódtam tőle. A poklokra is, arcának minden élére, vonásainak minden ívére emlékezni akartam a számmal, a kezemmel, mindenemmel.

– Kígyó! – lehelte Livia forrón az ajkamra. – Ennél tovább nem megyünk? Nem mintha panaszkodnék, csak…

– De. – Két kezemben tartottam az arcát, és elmosolyodtam. Fesztelenül, gondtalanul. – Csakhogy csendben kell maradnunk.

– Egy királynak be kell surrannia a saját termeibe?

– Amint meglátják a képem, a népem máris ráébred, hogy szükségük van rám.

Ujjait az enyémekbe fonta, és elfojtotta a nevetését, amikor óvatosan kinyitottam a teraszos kertre nyíló egyik lenti ajtót, és bevezettem. A távolból beszédfoszlányok visszhangzottak a folyosókon a mulatság irányából.

Livia a karomba kapaszkodott, tartotta a lépést velem, még ha én sántítottam is. Amikor súlyos csizmák lépteit hallottuk, beugrottunk az egyik alkóvba, testünk és homlokunk szorosan egymáshoz simult, és halkan felnevettünk, miután két járőröző katona haladt végig a folyosón.

– Siess! – Felrángattam a lépcsőfordulókon, ahol kettesével vettem a fokokat. Livia szitkozódott, és nyüszögve próbálta visszafojtani a nevetését, miközben majdnem elbotlott nedves, hosszú ruhájában.

– Az én lábam görbe – közöltem, és elkaptam a hónaljánál fogva. – És még én tanítsalak meg járni?

Vöröslő képpel takarta el a száját.

– Térj csak vissza a gúnyolódáshoz és a sértegetéshez, és talán abbahagyom a nevetést! – Kis szünetet tartott. – De mindegy is! Akkor szoktál így torokból morogni, amikor nyers próbálsz lenni, és… – Livia fújtatott egyet, majd rám szegezte izzó tekintetét. – Szaporázd inkább a lépteidet, Vérdalnok!

– Az istenekre, te nő, nem én vagyok az, aki csetlik-botlik! – Erősebben fogtam a kezét, és felkaptattam vele a harmadik szintre, ahol széthúztam a falba rejtett panelt. – Erre!

– Láttam, amikor Celine használta az egyiket. Soha nem mondtad, hogy titkos folyosók vannak itt.

– Livia! – Odahúztam a száját az enyémhez. – Itt titkos folyosók vannak.

Megcsókolt. Hevességében felhorzsolta az ajkamat, és fennállt a veszélye, hogy mérgező vért szív ki belőlem. Én azonban a dalommal meggyógyítanám, és egészen az utolsó leheletemig így tennék, ha továbbra is így csókol.

A folyosó a szobámba vezetett, és amint beléptünk, Livia karcsú testével a falnak nyomta a hátamat. Keze bebarangolta a hasamat, és hörgés tört elő a mellkasom mélyéről, amikor az ujjai az övem feletti részt ingerelték.

Nem fogom túlélni ezt az éjszakát. Livia Ferus szálanként bontott szét, csókról csókra.

Hangos zihálás hagyta el a torkomat, miközben huncut ujjai a nadrágomba siklottak, és ráfonódtak a farkamra. Rejlett valami komiszság a szeme csillogásában, mintha a foglyom tudta volna, hogy ő lett az úr, és ő parancsolna.

– Drágám! – Megragadtam a haját, próbáltam fogást találni rajta, hogy ne fusson ki alólam a lábam. – A fenébe, mindjárt ráélvezek a kezedre.

– Akkor rájöttél a tervemre – dorombolta, és finoman beleharapott a nyakamba. – Látni akarom, hogy ugyanúgy szétesel, ahogy én is megsemmisültem tőled.

Livia még lejjebb rángatta a nadrágomat, amíg jól rá nem tudott fogni kemény szerszámomra. A szeme elkerekedett a kíváncsiságtól és a mámoros vágytól, miközben a hüvelykujját végighúzta a sima bőrön, és felfedezte a tövétől a hegyéig.

– Mutasd meg! – suttogta. Alig hallottam, a fejem teljesen ködben úszott. – Mutasd meg, hogyan kell csinálni!

Az ujjai selymesek voltak. A gyönyör kínjának határáig tudtak volna röpíteni, ha nem eresztem ki hamarosan a magomat. Ám a kék szemében látott ártatlan őszinteség hatására a keze köré fontam az enyémet. Addig szorítottam, amíg a tenyerével ő is erősebben nem szorított. A kezem befedte az övét, miközben lassú, hosszú rántásokkal vezettem végig a szerszámom csúcsáig.

A hüvelykujja végigsimított az érzékeny makkon, és a falnak kellett támaszkodnom, amikor a lábam majdnem megrogyott alattam.

– A nyavalya törje ki! Ez az, pont ott. Az istenekre!

– Ha én a te nevedet kiáltom – suttogta az ajkamnak Livia –, akkor jobban teszed, ha te az enyémet kiabálod, fattyú.

Ez a nő!

Beleharaptam a vállába. Livia élesen beszívta a levegőt, ahogy hegyes fogam a bőrébe mélyedt. Lenyaltam a vércseppet, amit azzal hálált meg, hogy a másik kezével is ráfogott a farkamra, fokozva a véget nem érő rántásokat.

– Livia! – A neve folyékony aranyként tört fel belőlem. A forróság túlságosan összegyűlt már odalent. – Én… a fenébe!

Meleg fehérség lövellt az ujjaira, miközben a kielégülés érzete fogta satuba a testemet a koponyám hátsó felétől a gyomrom legmélyéig. Fejemet a falnak döntöttem, ahogy Livia az utolsó cseppet is kisimogatta, kipumpálta belőlem a szégyen legkisebb jele nélkül.

Mélykék szeme elfeketedett, amikor elhúzódott, tekintetét az enyémbe fúrta. A szája enyhe mosolyra görbült. Nem kaptam levegőt, míg Livia a szájához nem emelte maszatos ujjait, majd lenyalta róla, ami ott maradt belőlem.

Eltátottam a számat. Tudtam, hogy kevés a tapasztalata, ám még soha nem láttam ennél mámorítóbbat, ennél csábítóbbat.

Egyik tenyeremmel megragadtam a tarkóját, és magamhoz húztam.

– Irány az ágy!

Livia úgy vigyorgott, mintha valami hatalmas diadalt aratott volna, és hátrálni kezdett a háló felé.

Ekkor kopogtattak az ajtón.

– Felséges uram, odabent vagy?

– Távozz! – vetettem oda.

– Királyom…

Megölöm azt, aki most az ajtóm előtt áll.

– Távozz! Azonnal!

– Bocsáss meg, királyom, de levelet kaptál. Úgy véljük, egy másik ház nagyurától érkezett.

A nyavalya törje ki! Lehet, hogy Gavyntól jött. Aki arra készült, hogy örökre megakadályozza Livia népét, hogy megtalálják őt. Én azonban csak arra tudtam gondolni, hogy a lány testét az enyémhez szorítsam, miközben ő két gyönyörű lábát a derekamra fonja. Igazi rohadék voltam.

– Menj! – Csókot nyomtam Livia ujjaira. – Hamar megszabadulok tőlük. Figyelmeztettelek, hogy ez lesz, amint belépek a palotába.

– Igen. – Karba fonta a kezét a mellén. – Én meg azt mondtam neked, hogy hajlandó vagyok összehomokozni a fenekemet.

Aztán minden további nélkül megpördült, és becsukta a hálószoba ajtaját.

Keveset tudtam a szeretetről. Távoli emlékeket őriztem szépséges anyámról, aki minden áldott nap elmondta, hogy szeret, ám mindenki más rettegve vagy megvetően nézett rám. Fekete volt a szívem, amit a hatalom és a széthullott királyság helyreállítása hajtott, de ebben a pillanatban, bármilyen törött szilánkok is maradtak csupán a szívemből, azt mind Liviának szántam.

Semmisíts hát meg! Döntsd romba a királyságot a gyengeségem miatt, de talán ez volt az az érzés, amit Livia említett – ahol a birodalmak és a világok nem számítottak, amíg ő élt. Lehetőleg a karjaimban.

Némán visszatömtem félig kemény farkamat a nadrágomba, és gyakorlatilag feltéptem az ajtót.

– A poklokra, mi a…

Számszeríjból kilőtt acél nyílvessző süvített át a levegőn. Elég jó kiképzést kaptam ahhoz, hogy gyors legyek, és mindig számítottam rá, hogy valaki a torkom elvágására készül. A következő pillanatban már tőrrel a kezemben ugrottam ki a folyosóra, ahol egy feketébe öltözött férfi próbált elmenekülni az egyik ablakon át.

A pengém a következő lélegzetvételnél átdöfte a vállát. Fájdalmában felüvöltött, ahogy letéptem az arcát takaró fekete szövetet. Fiatal volt, erős, a szeme olyan, akár egy tomboló vihar.

– Nem ez volt a legokosabb merénylet – mosolyodtam el gúnyosan, és megforgattam a tőr markolatát. Ő a fogát csikorgatta, és vadul fújtatott, hogy ne üvöltsön fel a fájdalomtól. – Gyorsan elintézlek, ha beszélsz. Ám ha hallgatsz, számtalan módon el tudom nyújtani a dolgot. Mondd csak, mi volt a célod?

A rohadék felnevetett.

– Mi lesz veled az ölebed nélkül, Vérdalnok?

Túl gyorsan történt az egész. Előrántott egy vékony, kézzel hegyesre fent acélpengét az ingujjából, és belevágta a saját nyakába.

– Az istenek verjenek meg! – A vérgejzírre tapasztottam a kezem, de a férfi máris vért köhögött, és köpködött. Éppen a saját véremet akartam adni neki, hogy a dalommal meggyógyítsam, amikor a hálószobám ajtaja mögül meghallottam Livia távoli sikolyait.

39. fejezet

A Dalosmadár

Átkozott Vérdalnok Erik! Ő lobbantotta fel a kielégíthetetlen vágyat a véremben, aztán otthagyott lángolva.

Az eszemmel persze tudtam, hogy egy királyt gyakran hívnak el a legváratlanabb pillanatokban, ám mivel a testem még mindig vibrált, és arra várt, hogy megérezzem a kezét a testemen, és tetőtől talpig bekebelezzen, ez újfajta gyötrelmet jelentett.

Rácsuktam az ajtót, és fel-alá kezdtem járkálni a hálószobában.

Nem sokkal azután, hogy az ajtó becsukódott, a kerti ajtó retesze kattant. A szívverésem is elállt, amikor három palotaőr jelent meg.

– Úrnőm? – Egy magas férfi szólított meg, furcsán tág pupillákkal. – Éppen járőröztünk, és láttuk, hogy ég a fény, a királynak viszont nyoma sincs. Jól vagy?

A tarkóm bizseregni kezdett.

– A király ragaszkodik hozzá, hogy az engedélye nélkül senki sem léphet a termeibe – feleltem.

A hideg még jobban kirázott, amikor az egyikük közelebb lépett. A szeme a sárga meleg árnyalatában játszott, a tintafekete szembogara azonban kígyószerűen hasított volt.

Nem maradt időm megparancsolni nekik, hogy távozzanak, mert a harmadik őr, egy zsíros haját a tarkóján lófarokban viselő tünde, máris nekem rontott.

Megijedtem, bevertem a csípőmet a szobai asztalban, és hátraestem. Sikerült az oldalamra hengerednem, mielőtt az őr megragadhatott volna. Alek volt ugyan a harcos a családunkban, aki mindig biztos kézzel sújtott le, és ösztöneit acélba oltották, de azért én is gyorsan mozogtam. Még fel sem álltam, máris a kezemben fogtam Erik egyik kését, amit az ágya mellett tartott.

A vér a halántékomban dobolt, ahogy visszaperdültem, és meglendítettem a fegyvert, a hegyével karcolást ejtve a zsíros hajú őr arcán.

– Ribanc! – Elhátrált, és óvatosan megtapogatta a képét.

Kígyószemű közben már célba is vett. Támadott. Felkaptam az egyik széket az asztal mellől, és elé löktem, hátha elbotlik benne. Átugrotta, de majdnem elvesztette az egyensúlyát a földet érésnél.

Gondolkozz, a fenébe is!

– Nincs hová menned, hercegnő! – közölte Kígyószem. – Nincs hová!

A szobából kivezető ajtó a túloldalon volt, az őrök mögött, ám a kerti ajtót nyitva hagyták. Átrohantam rajta, és becsaptam a hátam mögött, a zárat a helyére tolva.

Fa hasadt, ahogy nekirohantak, majd szörnyű átkokat és fenyegetéseket szórtak rám.

Nagy levegőt vettem. Gondolkozz! Lélegezz! Lerohantam a kertbe, és elbújtam az egyik buja bokor mögött, ami elég magasra nőtt ahhoz, hogy akár Erik melléig is felérjen. Az istenekre, hol volt Erik? Nem voltam olyan bolond, hogy azt higgyem, ok nélkül választották el tőlem. Ezt előre kitervelték. Azt akarták, hogy a király kimenjen.

Elszakítottam a gondolataimat a komor lehetőségektől. Minden rendben lesz vele. Muszáj, hogy rendben legyen. Erik rohadtul lenyűgözően értett a túléléshez. Ez ma sem lesz másképp. A tüdőm lángolt, amikor a kerti ajtó nekicsapódott a palota falának. Kijutottak.

– A király ölebét akarom, mielőtt túlságosan sokat babrálna az elfeketedéssel – csattant fel a késes férfi. – Szétszóródni!

A térdemet a mellkasomhoz húztam, és megragadtam az egyik ágat, miközben forró fúriamágiám zümmögve öntötte el a véremet. Sűrűbb levelek kellenek, vastagabbak. A képesség, amivel meg tudtam munkálni a földet, apránként, lángolva életre kelt bennem, mire az ágak úgy fontak körül, mint valami göcsörtös gubó.

Súlyos csizmák dobogtak a kertbe levezető kőlépcsőn. A leveleket és ágakat csépelő pengék suhogása a csontjaimba hatolt.

Kapkodva szedtem a levegőt az orromon át, ám csak kevés jutott a tüdőmbe. A félelem és az idegtépő pillanatok azzal fenyegettek, hogy kicsinálnak és kikészítenek, ha nem sikerül megőriznem a józan eszemet, miközben orgyilkosok ólálkodtak a kertben. Elég volt egy pillantást vetnem a talajra, és máris egy gondolat tódult az elmémbe, amitől egész testemben hevesen megborzongtam.

A születésem előtt az apám egykor csillapíthatatlanul vérszomjas volt, és mindennap harcolt, hogy a csontok és a vér iránti vonzalmát csillapítsa. Ez a barbárság, hozzá hasonlóan, bennem is ott élt. Korábban is éreztem, és forgások óta menekültem előle.

Az ujjaim már nem remegtek, amikor a földhöz értem. A fúria lángolva nyomult át a tenyeremen. A bokrokon termő virágok és édes kis bimbók helyett valami mást kértem. Visszafojtottam a lélegzetem, amikor lépések közeledtét hallottam. A tenyeremet a talaj felett tartottam, mágiám heve marni készült. Összerándultam. Nem moccantam, nem vettem még levegőt sem.

A közelben bokrok zizegtek. Elszáradt levelek zörrentek.

Kegyetlen nevetés hallatszott a hátam mögül.

– Idenézzetek! Találtam magamnak egy kismadarat.

A harag csatázott bennem a félelemmel, és mintha eddig a szívem lágyabb felét óvtam volna, hogy most szabadjára engedjem a másikat, a sötétebbet – amit még soha senkinek nem mutattam meg. A szám sarka torz mosolyra húzódott.

– Senkinek sem vagyok a madara, kivéve a királyt!

Ha valaha is választanod kell a te életed és valaki másé között, fojtsd meg azt a másikat tövises indákkal!

Amikor hirtelen mozdulattal széttártam a karomat, éles gyökerek törtek elő a talajból. A hegyeik szilánkosak és élesek voltak, és féltucatnyi új hajtás döfte át a férfi csizmáját, a combját, a derekát.

Fulladozva kétrét görnyedt. Ahogy előrehajolt, húsos torka a talaj fölé került. Felálltam, és a tarkójánál fogva megragadtam. Kitágult pupillája mintha még nagyobbra nőtt volna, amikor kinyújtottam a szabad kezemet, és összerezzentem, ahogy a fúriamágia megterhelte az izmaimat. Az egyik gyökér szilánkként tört az ég felé a talajból, akár egy törött penge, és a férfi torkának közepébe fúródott.

A saját vérében fuldoklott. Ami kifröccsent, az lecsorgott a sötét fán, majd a következő lélegzetvételnél a merénylő teste elernyedt: átlyukasztották és szétszabdalták az átformált gyökerek.

Megtántorodtam. A szelíd fúriamágia energiával töltött el szinte egész napra. Ez a fajta erőszak, ez a nagy mennyiségű erő úgy lemerített, mintha szitán rostáltak volna át, de muszáj volt mozdulnom. Két kezemmel felkaptam vérfoltos szoknyámat, és rohanni kezdtem a palota ajtaja felé.

A két másik férfi vadul felkiáltott mögöttem, amikor megpillantották szétszabdalt társukat.

Nem néztem rájuk, tekintetemet az ajtóra szegeztem. Még egy kicsit, még néhány lépés. Még egy kicsi…

Felsikoltottam, amikor vastag karok fonódtak a derekamra, és lerántottak a földre. Súlyos test ugrott a hátamra, egy térd nyomódott a lapockáim közé, és arccal a földre szorított. Vergődtem és csapkodtam. Káromkodtam és sikoltoztam.

Kígyószem oldalba rúgott. Vér csípős ízét éreztem a nyelvemen. Köhögtem és felnyögtem, ahogy a rúgástól kiszakadt a levegő a tüdőmből. Mivel eléggé legyengültem, könnyedén a hátamra fordított, és két térdével oldalról összenyomva a csípőmet, lovagló ülésben rám telepedett.

Kígyószem hátradobta sötét csuklyáját, és kivillantotta fehér fogait. Mint a legtöbb tengeri tünde, ő is kísértetiesen szép volt, szálfatermetű, erős alkatú, nyaka és tenyere vaskos. Haja az érett berkenyére emlékeztetett.

A másik orgyilkos hátulról közeledett felém, és megállt felettem. Vékonyabb volt, ám a kezében tartott penge karcsú és gyors, és elképzeltem, hogy ő is az lesz, amikor felhasítja a hasamat. Kígyószem a torkom felé nyúlt. Valahol kába agyam mélyén találtam még annyi erőt, hogy megrúgjam a térde puha részét.

Felüvöltött, és pofon vágott.

A másik őr a fejem fölé rántotta mindkét csuklómat, és leszorított a földre. Kígyószem ismét rám ült lovagló ülésben. Egyik kezével torkon ragadott, míg a másikkal lassan felhúzta a szoknyámat a combomon.

Felnevetett.

– Nem csoda, hogy a fattyú igényt tartott rád. Szinte már csinos vagy. – Egy bicskát forgatott a kezében. – Legalábbis egyelőre.

Amikor megpróbáltam oldalra gurulni, a csuklómat tartó őr rátérdelt a karomra, így Kígyószem nyugodtan megvághatta a lábamat. A köpenye belsejéből előhúzott egy üvegfiolát, és odatartotta a csöpögő vérhez.

– Nem fogod meggyógyítani ezt a helyet Vérdalnoknak – vicsorogta Kígyószem. – Hamarosan új urad lesz, öleb.

Egyszerre újfajta düh kerített hatalmába. Az enyémmel ellentétben ez sötét volt, gonosz. Élve akartam megnyúzni mindkét férfit. Egyszerűen tudtam, hogyan okozzam a legnagyobb fájdalmat. Nem lett volna szabad tudnom erről a brutális módszerről, mégis ismertem. Könyörögni fognak a halálért, és miután megadom nekik, a szívüket a kutyáknak dobom a palota kapuja előtt.

Fogalmam se volt, akadtak-e kutyák a kapunál, mégis tisztán láttam őket gondolatban.

Fogytán volt a levegőm. Fekete foltok ugráltak a szemem sarkában, és elvesztettem az időérzékemet. Ide-oda dobáltam a testem, amennyire csak bírtam, de a két férfi túl erős volt.

Nem láttam kiutat, ám ezt el tudtam fogadni. Egy részem felkészült a halálra. Küzdve fogok meghalni. Meghalok, mielőtt megtörnének. Becsülettel múlok el, és bejutok az istenek csarnokába, ahol soha ki nem ürülő ivókürtjükből isznak az előttem eltávozottak.

Nem tehettem mást, csak nézhettem, ahogy a két penge felemelkedik, készen arra, hogy szétszabdaljon. Nem néztem félre. Rohadtul a szemükbe fogok nézni, ahogyan összevagdalnak. A testem megmerevedett, nekik feszültem, de ekkor Kígyószem köhintett. Fuldokolni kezdett.

Kezével a torkához kapott, köpködött, ahogy víz bukott ki az ajkán. Egyre több és több víz folyt ki a szájából, végig a tunikáján, és nem tudott levegőt venni anélkül, hogy ne gurgulázott volna fel még több vizet.

– Ö-öld meg! – hörögte Kígyószem. – Azt mondta, hogy ö-ö-öljük meg, ha megvan a v-vér.

A zsíros hajú bérgyilkos nem habozott. Felemelte a pengéjét, készen arra, hogy felhasítsa a testemet, hirtelen azonban valami rázuhant a mellkasomra.

Oldalra fordítottam a fejem, egyszerre félve és kíváncsian, de csak elfojtott sikoly tört elő reszelősen a fájdalmasan felhorzsolt torkomból. Ugyanis az engem pajzsként védelmező Erik feküdt rajtam. Minden súlyával rám nehezedett. Amikor megmozdult, az arca megrándult, és erősen eltorzult.

Felültem, kezemet a két vállára tettem, és alig kaptam levegőt, amikor megláttam, hogy egy penge áll ki a csípője felett a testéből.

– Erik! – A hangom érdes volt és megtört. Alig volt több reszelős suttogásnál. Körmeimet a vállába vájtam. – Az istenekre, te… a fene vigye el!

– Nem ilyesmit. Akar a tünde. Hallani. Dalosmadár – hörögte nagy nehezen. Nyögve a sértetlen oldalára hengeredett.

A víztől fuldokló orgyilkos zihált, és négykézlábra ereszkedett. A másik tétovázott, mintha megdöbbent volna, hogy a pengéje a királyba fúródott. Kígyószem elsápadt és elhallgatott.

El akarnak majd menekülni.

Az ereimben keringő fúria utolsó szikrájához nyúlva a tenyeremmel a talajra csaptam, mire ugyanúgy, mint a másik orgyilkosnál, tüskés gyökerek fúrták át a támadóim csizmáját, és a földhöz szegezték őket. Éltek, de üvöltöttek a kíntól, ahogy a véres, éles gyökerek felszakították a lábujjaikat és a talpukat.

Hátradőltem, aztán mozgásra bírtam a tagjaimat, és négykézláb a királyhoz kúsztam.

A penge még mindig kiállt a hátából, és lágy, bronzos árnyalatú bőre sápadt lett. Vér áztatta át a tunikáját és a földet alatta. Túl sok vér.

Erik elkáromkodta magát, amikor megpróbált helyet változtatni. Ő fogta fel a nekem szánt döfést. A fogamat csikorgatva feltérdeltem mögötte, és megragadtam mindkét vállát. Amikor megpróbáltam a hátára fektetni, Vérdalnok előrehajolt.

– Ne!

– Ne mocorogj! – kérleltem halkan. – Még többet ártasz magadnak.

Egy ideig ellenállt, de a fájdalom vagy a kimerültség elég hamar eluralkodott rajta. Az oldalára dőlt, a fejét az ölembe hajtotta. Az egyik kezemmel gépiesen simogattam sűrű haját, míg a másikkal a penge markolatát fogva, próbáltam megtartani, hogy ne csússzon mélyebbre.

– Úgy értem… azt akarom mondani, drágám, hogy… – Erik kába tekintete összekapcsolódott az enyémmel. – Jobb lenne, ha… nem érnél hozzám. Így nem, hogy ennyi itt a vér.

A három pokolra! Lehunytam a szemem, kétségbeesetten próbáltam lecsillapítani a szívdobogásomat. A vére méreg volt, és én gyakorlatilag fürödtem benne.

Köhögött egyet.

– Nehogy bármennyi is… beléd kerüljön.

Hevesen bólogattam, és távolabb toltam a lábam, hogy a nyílt combsebeim véletlenül se érjenek hozzá. Ellökne, ha tudná, hogy megvágták a lábam, ha pedig ellök, akkor biztosan elvérzik.

– Mindent megteszek, hogy ne igyak a véredből, Vérdalnok.

Újra felköhögött, de ez inkább elvakkantott hahotának hangzott. Összerándult.

– Jobb lett volna, ha… inkább összehomokozom… a fenekedet drágám.

Az egyik tenyeremet az arcára tettem, és erőlködve rámosolyogtam.

– Azt kellett volna tenned, te ostoba bolond.

– Erik! – Derű nyers hangja csattant a hálószobában.

Nem is gondoltam végig, hogy ki beszél, csak elkiáltottam magam:

– Idekint!

Derű hirtelen felbukkant a kerti ajtóban. Nem viselt inget, és sötét haja most még kócosabb volt, mintha korábban ágyban lett volna. Talán nem is egyedül. Két őr állt mögötte felemelt pengével, utánuk pedig Celine és Larsson lépett ki a kertbe, és a szemük elkerekedett.

– Vedd le róla a kezed! – Derű arca eltorzult dühében.

A fenébe!

Hogyan másképp festhetett ez kívülről? Hiszen véres volt a kezem, és a királyba szúrt pengét markoltam. Egy halott hevert a közelben, két másikat pedig gyökerek nyársaltak fel.

Derű gyors léptekkel mellettem termett, és megrántotta a hajamat. Felkiáltottam az égő fájdalomtól, de erősen fogtam Erik vállát.

– Engedd el, unokafivérem! – motyogta Erik. Az állával az őrök felé intett. – Máshol keresd a királygyilkosokat!

Nem fogsz meghalni, ismételgettem a gondolatot újra meg újra, ám féltem hangosan kimondani.

– De nem lehetetlen – suttogta Erik, üveges tekintetét rám szegezve.

– Nem. Láttam már ennél rosszabb sebeket – feleltem. – Szégyen lenne ilyesmibe belehalnod, Vérdalnok.

– Az már igaz. – Lehunyta a szemét, és a szája sarka ravaszkás mosolyra húzódott. – Én… el is felejtettem, hogy te vagy az… akinek pengét döftek a gyomrába.

Felhorkantam. Az ujjaimmal gyorsabban simogattam a haját, mintha a szívdobogásom sebessége szabná meg, milyen gyakran érek hozzá.

– Nem is a gyomrodba döfték, hanem lejjebb. Ne tüntesd fel a helyzetet rosszabb színben, hogy együttérzést csikarj ki másoktól!

– Hozzátok ide Murdockot! – förmedt Derű az ajtóban álló Celine-re és Larssonra.

– Részeg – felelte Larsson. – És most nem viccelek. A rohadék elájult a nagycsarnokban, a kezét Sheeva csupasz mellein tartva.

Larsson összerezzent és elfintorodott.

– Akkor adjatok neki valami átkozott főzetet, hogy kitisztuljon a feje! – csattant fel Derű.

– Nincs rá idő. – Megrángattam a férfi karját, és az Erik alatt tócsába gyűlő vérre mutattam.

Derű bőre ettől tűzpirosra gyúlt.

– Ki kell húznunk a pengét – közelte Larsson. – Túl közel van a gerincéhez.

– Akkor hamarabb el fog vérezni – ellenkezett Derű. – Küldjetek a csontszövőkért a völgyekbe! Addig mi látjuk el őt, amíg azok…

– Segíthetek. – Pislogtam egyet, és megdöbbentem, hogy a szavak az én számból jöttek. De most, hogy már kimondtam őket, felszegtem az állam, hogy kimutassam elszántságomat. – Kötelék fűz a királyhoz. Ahogy ő birtokolja a fúriámat, én nem meríthetek a képességeiből?

– Livia tudja, hogy Eriknek ehhez nem kell fa, ugye? – motyogta oda Celine Larssonnak.

Az arcom kipirult.

– Nem a föld fúriájáról beszélek, hanem… az ő gyógyító véréről.

Egy ideig mindenki hallgatott, amíg Erik fel nem nyögött.

– Ne!

Nem törődtem vele, és könyörögve Derűhöz fordultam.

– Segíthetek neki.

– Nincs meg benned a tenger hangja, hölgyem – felelte Larsson, a fejét azonban kissé kíváncsian oldalra döntötte. – Lehet, hogy a te véred mérgezné meg őt.

Hátsó szándékaid vannak, Dalosmadár?

A tekintetemet Erikre szegeztem. A homlokát kiverte a víz, vigyorogni próbált saját ízetlen humorán.

Meghalsz, aztán magaddal viszed a szívemet a Túlvilágra. Ezt ízlelgesd, Kígyó!

Erik szeme elsötétült összeráncolt homloka alatt. Amikor erősebben fogtam a vállát, az egyik kezével megragadta a csuklómat, és finoman megszorította.

– Segíthet nekem – suttogtam. – A vére nem gyógyítja meg önmagát, de mi van, ha az enyém viszont igen… ha tud énekelni?

– Fogytán az időnk. – Larsson zsebre dugta mindkét kezét. – Azt mondom, adjunk neki egy esélyt! Talán ez az egyetlen módja, hogy segítsünk a királyon.

– Nem – rázta a fejét Derű. – Túl nagy a kockázat.

– Jól van, ha ez nem válik be, akkor a földi fúriámat használom.

– Még egyszer mondom, a királynak csontszövőre van szüksége, nem egy bokorra – erősködött Celine.

– A mágiám minden egyes növény tulajdonságaihoz kapcsolódik – magyaráztam. – A ti csontszövőitek gyógyfüvei talán nem növények? Esetleg érzékelhetném azokat, amelyek meggyógyíthatják őt.

– Erik vére más, földi tünde! – csattant fel Derű. – Nemcsak mérgező, de túl gyorsan is hígul. Máris túl sok vért veszített.

– Áruld el az összes gyenge… gyengeségemet, kuzin!

Átkozott bolond! – Erikre meredtem. Reméltem, hogy megérezte ezt a gondolatot. Ha a somolygása erről árulkodott, akkor igen.

– És még mindig erősen vérzik. – Larsson levette a kalapját, és megvakarta izzadt fejét. – Hadd próbálja meg!

– Te megőrültél! – fortyant fel Derű. – Azt hiszed, engedem, hogy rátegye a kezét a királyomra azzal az ürüggyel, hogy meggyógyítja?

Rámutattam Vérdalnok sebére.

– Van más választásod?

– Ne! – intett le Erik. – Ez túl… nagy kockázat.

Derű nem foglalkozott vele, ehelyett rám meredt. A következő szempillantásban aztán az egyik tenyerét az arcomra tette. Fojtottan felkiáltottam, ám aztán el is hallgattam. Derű nem megtámadott, hanem… valami mást csinált.

Lassú, halk dúdolás tört elő a szájából. Gyönyörű hangja volt, és minél többet énekelt, annál melegebb lett a tenyere, a hője belefolyt a bőrömbe, hogy aztán a következő lélegzetvételnél már vége is legyen.

Derű elkapta a kezét. A tekintetét Erikre, aztán az őrökre szegezte.

– Hozzátok ide a lánynak az összes gyógynövényt, amink csak van, a királyt pedig vigyétek be a szobájába!

40. fejezet

A Dalosmadár

Larsson és Derű bevitték Vérdalnokot a hálószobába, miközben ő átkozódott, és megígérte, hogy mindannyiuknak levágatja mindenféle tagjait és testrészeit. Ugyan nem Derű volt a király, ám mivel Erik megsebesült, könnyedén átvette a szerepét.

Higgadtan adott utasításokat és osztogatott parancsokat, míg végül Eriket úgy helyezték el az ágyon, hogy a penge ne fúródjon mélyebbre.

Celine a kerti ajtónál maradt, és időnként megrándult az arca. Én egy lépéssel távolabb álltam, és a tenyeremről sikáltam le a földet meg a vért az ablak melletti tálban.

– Mit csinált velem Derű? – kérdeztem halkan.

Celine testtartást váltott, és a tekintetét előreszegezte.

– Ő Szívjáró. Olvasott a szíved vágyában. – Összekulcsolta a kezét a háta mögött. – Ez az egyetlen oka, amiért eléggé megbízik benned ahhoz, hogy itt lehess. Mert a leghőbb vágyad csakis az lehetett, hogy segíts a királyon.

Erre még hevesebben súroltam a körmeimet. Derű tényleg ki tudta olvasni a szívem vágyát? Én Vérdalnokra vágytam. Mindenére, minden sebhelyére, gyönyörű fekete szívének minden rezdülésére – mindent magamnak akartam.

Résnyire húzott szemmel meredtem az unokafivérére. Derű néhány lélegzetvételig állta a tekintetemet, mintha megpróbálna átlátni minden hazugságon, minden trükkön, amivel esetleg átverhettem az adottságát.

Nem fordítottam el a tekintetem, miközben leültem az ágyra, és birtoklóan megfogtam Erik kezét. Egy kihívás. Egy ígéret. Miután engedtem a királyhoz húzó vonzásnak, szeretném látni, ahogy Szívjáró Derű elszakít tőle ebben a pillanatban.

A király sápadt volt, ám az arca olyan lett, akár a kő – kemény és rezzenéstelen. Nem kétséges, hogy komoly fájdalmai lehettek, de ezt nem volt hajlandó elárulni ilyen nézőközönség előtt. A látványtól összeszorult a mellkasom, forróság járta át a bensőmet.

Egyszerre csak három széles kosár érkezett, dugig üvegcsékkel, szütyőkkel és szárított gyökerekkel, amelyeket három őr hozott a király szobájába. Derű ekkor azt vakkantotta:

– Mindenki kifelé!

Az őrök azonnal elhagyták a szobát, Larsson pedig kinyitotta a kerti ajtót.

– Majd mi vigyázunk azokra a rohadékokra.

Celine úgy követte, mint aki nem tudott elég gyorsan elmenekülni.

– Tisztában vagy vele, hogy ha a véred át tudja venni a képességét, akkor a végén akár meg is ölheted őt? – meredt rám Derű.

Hosszan kifújtam a levegőt. Megérte ez a kockázatot? Erik egyre bágyadtabb lett. A vére mintha sosem akart volna elapadni. Megérintettem nyirkos bőrét. Erre ő erőtlenül a kezem köré kulcsolta az ujjait, és melegen zümmögő erő járta át a testemet. Ezt a kapcsolatot csak vele éreztem.

– Meg kell próbálnom. – Letérdeltem az ágy mellé, és egyik tenyeremet Erik arcára tettem, amíg pislogva ki nem nyitotta üveges szemét. – Erik, azt hiszem, szükségem van a hangodra. Megpróbálod?

Nem mondott semmit, csak biccentett.

Nem vesztegettem tovább az időt, hanem Derű egyik késével megvágtam a tenyeremet. A másik kezemet Erik vállára téve vártam azt a kapcsolatot, ami akkor jött létre, amikor együtt dolgoztunk az elfeketedés meggyógyításán.

Aztán véres tenyeremet lassan az oldalán tátongó sebre tettem.

Eltelt néhány lélegzetvétel, és a teste megremegett.

– Az istenekre! – hördült fel.

Az arca eltorzult a fájdalomtól.

– Erik! – Megragadtam őt. – Énekelj! Szükségem van a hangodra. Énekelj, kérlek!

Könnyek potyogtak az arcomról az övére, amikor halk, elhaló dúdolás tört elő a torkából. A hangja lágy volt, sötét, és gyönyörűen kísérteties, és olyan erő áradt belőle, amit a csontjaim legmélyéig magamba szívtam.

– Lassul a vérzés – mondta Derű, és újfajta lelkesedés költözött a hangjába. – Erik, maradj ébren! Folytasd!

A sebből lassabban szivárgott a vér, de aztán Erik hördült egy nagyot, és a feje hátranyaklott. Alig lélegzett.

– A fenébe! – Derű a kosarakhoz lépett. – Ez mindenünk, amink van. Ha szerinted a földmágiád segíthet, akkor használd!

Remegett a kezem, ahogy a gyógynövényekkel teli kosarakban kotorásztam. Néhány lélegzetvételenként Erikre néztem. Nem mozdult. Mintha már félig a Túlvilágon lett volna. Megkönnyebbülten sóhajtottam fel, amikor rátaláltam egy kis, bőrkötéses könyvre, benne rajzokkal és adagolásokkal aszerint, hogy ki milyen magas, férfi vagy nő, felnőtt vagy gyerek.

Úgy tűnt, hogy a csontszövők szeretik, ha a hétköznapi gyógyításnak is marad nyoma, noha a gyógyítóképességük a mágiájukba ágyazódott.

A baj csupán az volt, hogy nem értettem az adagolást. Számomra idegen szimbólumokkal és nyelveken írták.

– Derű! – nyújtottam át neki a könyvet. – Ezt nem tudom elolvasni. Nézd meg, hogy értesz-e ebből bármit is!

A homlokát ráncolta, de átvette tőlem a könyvet.

– Murdock a saját szimbólumait használta amelyek alighanem a gyógynövényeket jelentik, így ez olyan, mintha az ő átkozott, privát kódexe lenne. Viszont el tudom olvasni az adagokat.

Bólintottam, és kivettem több, porral teli fiolát, az orromhoz emeltem őket, és beszívtam az illatukat.

Minden illat perzselőn felszikrázott forró mágiámtól, de a fáradtság miatt nehezen tudtam a jellemzőikre koncentrálni. A gondolataim hajlamosak voltak elkalandozni. Kérdéseket tettek fel, és találgattak.

A királyi család tagjai a szárazföldön a legtöbbször erős fúriamágiával születtek. Jonas és Sander borzalmasak tudtak lenni, amikor úgy igazán lecsaptak a rémálmaikkal. Mira mágiája pedig hátborzongató illúziókat tudott létrehozni. Képes volt elhitetni bárkivel, hogy a domboldalon baktat, de közben már fejjel lefelé zuhant alá egy szikláról.

A félelmem, hogy olyan szörnyeteg válik belőlem, mint amilyen ma voltam, hasadást idézett elő a mágiámban. Nem bíztam benne, hogy mire lehetek képes.

Bőrtokból előcsusszanó acél súrlódása vonta el a figyelmemet a turkálásról. A szívem a torkomba ugrott, amikor megláttam, hogy Derű egy késsel a kezében áll Erik felett.

– Mit csinálsz…

Derű felhasítva levágta a királyról a tunikáját. Erik hallgatott, annyira azonban megemelte magát, hogy az unokafivére leszedhesse róla a felsőjét. Miután pőre lett a felsőteste, Vérdalnok kinyitotta a szemét, hogy rám nézzen.

A szoba világosabb fényében tisztán láttam a bőrén kirajzolódó kegyetlenséget.

Mély, csipkézett barázdákat véstek a mellén a szíve mindkét oldalára. Oldalra, felfelé és lefelé, ferde vágások húzódtak ráncos szélű hegekként. A hasa úgy festett, mintha karmok kaparták volna ki a beleit. Kerekded hegeket lehetett látni a bordái közötti gödrökben.

A vér lecsorgott az oldalán, majd végig a lábán. Már az ágytakaróját is átitatta.

– Földi tünde! – Derű éles hangja hozott vissza a jelenbe. – Mondd a kiválasztott gyógynövény nevét, én pedig megnézem, hátha találok valami nyomot rá a kódexben.

Az idegesség össze akarta kuszálni a gondolataimat. Küzdöttem a forgó szoba és a remegő kezem ellen. Az Erik bőrébe vésődött fájdalom – amitől összeszorult az állkapcsom – volt a bizonyság, hogy már egy tündeöltőre elég vért vesztett.

Koncentrálj! Kihúztam magam. Nem voltam gyógyító, de tudtam, hogyan kell megtalálni a növényeket, amelyek gyógyítanak.

– Adj egy percet! – Kinyitottam a lázgyökeres üvegcsét, és a fekete levélből egy darabkát a nyelvemre tettem.

Csípős földíz árasztott el. Amikor elcsitítottam az elmémet, és erősen arra a veszélyre gondoltam, ami az egyetlen tündét fenyegette, aki megvédhet és akár meg is ölhet, mind jobban megértettem, hogyan lehet használni ezt a gyógynövényt.

A lázgyökeret lehetett egyszerű fűszerként is alkalmazni, ellensúlyozva az édes ízeket, vagy akár sűríteni vele a vért.

– Ez lázgyökér. Elősegítheti a véralvadást.

Derű fintorogva a gyógyítókönyvben lapozgatott. Oldalra billentette a fejét.

– Itt van egy régi nyelven írt szimbólum, ami a fej forróságára utal, de a szó szerinti fordítás közel áll a lázas szóhoz.

Biccentettem, és kimértem a megfelelő adagot egy Erik-méretű beteghez, közben azért fohászkodtam, hogy igazunk legyen, és ne mérgezzük meg őt.

Egyesével néztem át a fiolákat. A legtöbb furcsa nevű növényeket rejtett, amilyenekkel otthon nem találkoztam. A fúria rájuk csatlakozott, szétszedte őket, és feltárta előttem, hogy mire lehet használni az egyes növényeket. A fehér tölgykéreg fájdalomra és duzzanatra volt jó. A pokolszájcsalán fertőzésre.

Akadtak jelenleg használhatatlanok. Olyanok, amelyek a fogfájást vagy a homályos látást orvosolták. Csak azokat a gyógynövényeket tettem félre, amelyeket sebkezelésre lehetett alkalmazni. Miután elsoroltam a tulajdonságaikat, Derű elmondta, hogy szerinte mit jelenthetnek a régi nyelv fordításai.

Erik egyre halkabban lélegzett. Derű felemelte a tekintetét a kódex lapjairól.

– Kifutunk az időből.

Az ágy túloldalán porok és folyadékok álltak kimérve. Megrázogattam a kezem, felkaptam egy nedves törülközőt a mosdótálról, és odaálltam Derű vállához.

– Készülj fel! – vetette oda. – Sok vér fog folyni.

Eleinte nem igazán tudtam megítélni, hogy Derű törődik-e Erikkel, mert annyit gúnyolódott rajta, és hergelte. Ám az arca most elszánt volt, ahogy összpontosított. Izzadságcsepp csorgott le a homlokán, és ezren sem tudták volna távol tartani a királytól.

Aztán mindenféle felvezetés nélkül kirántotta a pengét Erikből.

– A fene vigyen el! – ült fel erre félig a király.

Derű visszanyomta.

– Most, te lány!

A fúria lángolt a véremben. Mágiával ugyan nem gyógyíthattam meg senkit, de a gyógynövények erejét fokozni tudtam, felerősíthettem természetes gyógyító tulajdonságaikat.

– Kérem a lázgyökeret!

Derű óvatosan fogta a kimért port, és átnyújtotta nekem. Furcsa tánc kezdődött, ahogy a gyógynövények porait rászórtuk a sebre, hogy elállítsuk a vérzést, majd a porított gyógyfüveket a sebbe nyomkodtuk. Derű szorította össze Erik sebét, míg én azért küzdöttem, hogy ne öklendezzek, ahogy az ujjaimmal a sebnél matatok, és gyógynövényekkel bélelem ki.

Mintha a vére megállás nélkül szivárgott volna, ennek ellenére Erik – bár nem tudtam, hogyan – még mindig lélegzett.

Kipirultam, és a hajszálak a homlokomra tapadtak, mire a borzalmas kinézetű gyógynövénykupacot mind a sebbe tömködtem. Mintha kövekből csináltam volna kötést. De a vérzés elállt, és Vérdalnok bőre valamennyire visszanyerte a színét.

Lerogytam az ágyra, közben egyik kezemet oda se figyelve Erik egyik lábára tettem.

– Azt hiszem… azt hiszem, talán sikerült.

Derű ugyanolyan sápadtnak tűnt, mint az unokafivére. Némán összeszedte a gyógynövényeket, és visszapakolta őket a kosarakba.

– Ennek egyelőre elégnek kell lennie – szólalt meg. – Most menj! Úgy nézel ki, mint akit az imént hányt ki egy beteg bálna. Majd én vigyázok rá.

– Nem. – Felálltam, és bár a testem remegett, védőállást vettem fel Erik mellett.

Derű eléggé felhúzta az ajkát ahhoz, hogy láthassam fűrészes hegyű szemfogait.

– Nem?

– Azok az őrök azért jöttek, hogy megöljék a királyt, és tőlem elrabolják a mágiámat. Nem hagyom itt őt, mivel én vagyok az egyedüli ebben a szobában, akiről biztosan tudom, hogy nem akar holtan látni minket Liviával.

– Azt hiszed, elárulnám az unokafivéremet?

– Ó, sok mindent hiszek rólad. – Ismét rám tört az idegesítő vágy, hogy megvédjem Vérdalnok Eriket. Nem értettem, de úgy éreztem magam, mintha veszett kölyökkutya lennék, ami kész megtámadni és megharapni bárkit, aki túl közel merészkedik. – Te vagy a vérvonal következő sarja, aki trónra ülhet, nemde?

Derű most úgy nézett rám, mint aki mindjárt bevégzi az orgyilkosok munkáját.

– Nem érted, hogyan működik a világunk, földi tünde. Nem tudsz semmit sem rólam.

– És te sem tudsz rólam semmit. – Rátettem a kezemet az ágyra, Derű és az alvó Erik közé helyezkedve. – Van egy visszafizetendő adósságom. Vérdalnok megmentette az életemet. Ahonnan én jövök, ez azt jelenti, hogy tartozom neki. Azt jelenti, hogy nem hagyom magára senkivel, akiben nem bízom. És én nem bízom benned.

Ezer szívdobbanásnak tűnő ideig bámultuk egymást. Imádkoztam, hogy ne lássa, milyen szörnyen félek, hogy mindjárt összecsuklom, hogy mennyi vért vesztettem a lábamon ejtett sebekből.

Végül Derű kaffantott egyet, és komisz vigyor telepedett az arcára. Felemelte a gyógynövényekkel teli egyik kosarat, és az ajtóhoz hátrált.

– Rendben. Te meg akarod védeni, és én is meg akarom védeni. Én majd őrzöm az ajtót. Senki sem léphet be a szobájába a tudtom nélkül.

– Senki sem érhet hozzá az engedélyem nélkül.

Derű komoran kuncogott.

– És te bizony tényleg elég félelmetes vagy.

Gúnyolódhatott, amennyit csak akart. Tudtam, hogy úgy festek, mintha a Hasadék az imént köpött volna ki, és hogy kizárólag azért hagy itt, mert megcsinálta rajtam azt a szívolvasó trükköt. Nem számított, és én megkönnyebbülten terültem el az ágyon, amikor Derű kiment. Előtte azonban búcsúzóul hozzátette, hogy értesítsem a királyt, ha felébred, hogy a merénylőket a palota alatti tömlöcbe viszik.

Úgy szédültem, mintha ködben bolyongtam volna. Még egyszer megnéztem a kötést Erik derekán. Az ujjaim végigsimítottak a vastag, ráncosodó hegen a csípőcsontján, ami a nadrágja alá vezetett.

Ahogy itt aludt, Erik arca lágyabbnak tűnt, szinte békésnek. Kisimítottam egy sötét fürtöt a homlokából.

– Ne halj meg, Kígyó! – suttogtam. – Még nem végeztem veled.

41. fejezet

A Kígyó

Ügyetlen kezek bökdösték a sebet az oldalamon. A kíntól hányingerem támadt, én pedig nem akartam mást, csak levágni azokat a kezeket.

Egy derengő alak magasodott fölém a sötétben, és hangosan, az orrán át fújta ki rám a lélegzetét.

– Murdock – szólaltam meg nyersen. – Ha még egyszer hozzám érsz, elveszíted az ujjaidat.

A csontszövőnek édeskés sörszaga volt, de a szeme tisztán meredt rám.

– A sebedre több vásznat kötöztek, mint amennyi az ágyneműd, felséges uram.

Nem csoda, hogy úgy éreztem, mintha a bordáim megkövesedtek volna. Mégis elhessegettem Murdockot.

– Ez a kötés az oka, amiért még lélegzem, és azt nem neked köszönhetem.

Murdock gömbölyded orcája bíborvörösre pirult. A haját szinte teljesen leborotválta, és a feje túl kicsinek tűnt kövér testéhez képest. Ha a rohadék nem lett volna védve a véremmel szemben, elküldtem volna a messzi tengerekre, hogy ott gyógyítson megszigonyozott ezüsthalakat hátralévő életében.

– Legközelebb azért igyekezz elkerülni, hogy forgások óta az első igazi mulatságon leszúrjanak!

– Ez a kifogás is csak a te agyszüleményed lehet. – Felkönyököltem, és összerezzentem, ahogy a kötés alatt a bőr összehúzódott. – Te vagy a király csontszövője, úgyhogy ne gyere mentségekkel!

Murdock a szemét forgatta, és az ágy melletti tálcára mutatott, ami tele volt különböző fiolákkal, porokkal és gyógyitalokkal. Kézbe vette mindegyiket, és elmagyarázta, hogyan segítenek a gyógyulásban, a fájdalom elmulasztásában, sőt még a vérem erejének visszanyerésében is, amíg a seb be nem zárul.

– Aztán természetesen, itt van a szerenlevélfőzet is, ha a rémálmok folytatódnának.

Résnyire húztam a szemem.

– Már nem vagy a régi, ezért átgondolom a döntésemet, hogy a palota alkalmazásában tartsalak-e. Nem Lidérc démonai érintették meg a fejemet.

– Ah, királyom! – Murdock felkuncogott, és bőrtáskájába tömködte azokat a dolgokat, amiket nem akart itt hagyni. – Én viszont továbbra is a szolgálatodban maradok, és nemcsak azért, mert az életedet bízod rám, hanem mert én vagyok a legkiválóbb csontszövő a királyi városban. De talán egész Örökkönben is.

Rögtön visszavágtam.

– Mondd ezt Pipacsnak!

– Az a vén banya…

– A nénikéd.

Murdock elkomorult. Nagy élvezetet leltem abban, amikor sikerült megpiszkálnom a csontszövőm és Pipacs közötti kimondatlan rivalizálást.

A férfi megköszörülte a torkát, a száját összepréselte, és újra felemelte az üvegcsét.

– Ahogy mondtam, ez jó a rémálmok ellen. De nem a tieid ellen, öntelt királyom. Ez azé, akire igényt támasztottál. – Az ajtó felé intett, ami anyám elvadult kertjébe vezetett. – A lány már két éjszaka nem aludt, amióta itt gyógyulsz.

Két éjszaka. Túl hirtelen ültem fel, és káromkodtam egyet, amikor a fájdalom tűzként nyalta végig a sebszéleket. Összezavarodott gondolataim közepette Livia teljesen kiment a fejemből. Hiszen mellettem maradt – vérzett, mégis megmentett.

– Hol van most?

– Sétálni ment. – Murdock sóhajtva vaskos hóna alá kapta a táskáját. – Nos, ez újabb kellemes látogatás volt. Kövesd az utasításaimat, és reggel ismét megnézem a sebet!

Már nem figyeltem rá. Átvetettem a lábam az ágy szélén, és felhúztam a csizmámat. Fájt a seb, de a kín nem volt számomra idegen, és addig temettem el, amíg csak tompa szúrássá nem vált az oldalamban. Odakint a kert felső szintje üres volt, kivéve a vért és a talajból kiálló hegyes gyökereken látható húscafatokat.

A fenébe is! Elfelejtettem, hogy Livia felnyársalta az egyik fattyút, és közben majdnem meghalt!

Kezemet az oldalamra tapasztva körbenéztem, mert a nyugtalanságtól, ami nem a sajátom volt, nagy súly nehezedett a gyomromra. Hol volt Livia?

Az öböl partján halvány fényű lámpás pislákolt és vetett kísérteties árnyékot a női domborulatokra. Meggyorsítottam a lépteimet, és lesiettem a lépcsőkön, magam mögött hagyva a kertek szintjeit, amíg a csizmám bele nem süppedt a part nedves homokjába.

Livia ott járkált fel-alá, tekintetét a tengerre szegezve. Halvány színű, hosszú ruhát viselt, a fűzője meglazítva és nyitva a keblén. Még soha nem éreztem ilyen megdöbbentő némaságot, mintha nem jönnének szavak az ajkamra. Túlságosan elmerültem sima lábának íveiben, az arca körül lobogó zabolátlan, sötét hajának látványában.

Mint amikor először pillantottam meg az én dalosmadaramat, amint szalagokat vásárolt az álarcosbálra, ugyanúgy merültem el most is a szépségében.

– Erik! – Livia megijedt, amikor megfordult, és észrevett. Kék szemét résnyire húzta, ahogy a kötésemre meredt. – Nem kellene még felkelned. Felszakad a seb.

– Volt már dolgom hússebekkel korábban is – feleltem könnyedén, noha ez volt a kendőzetlen igazság. – Miért sétálgatsz itt egyedül, amikor nem is egy penge akarta a fejedet venni?

A két szemöldöke között aggódó ránc jelent meg.

– Celine megnyugtatott, hogy a magánkertjeidet és az öblödet gondosan őrzik. Valójában azt mondta, hogy nevetségesen nagy itt az őrség, és ha soha többé nem akarnál ide senkit beengedni, akkor a katonáid ezt könnyedén végrehajtanák.

A szavai elmosódtak és remegtek, és minél tovább beszélt, annál erősebben szorította a lámpása nyelét.

Sántikálva indultam felé – most nem szégyelltem, hogy bicegek. Már látta a sérülésemet, így nem lett volna értelme titkolni. Livia nem hátrált el. Rezzenéstelenül állta a tekintetemet, és az álla épp csak megremegett, amikor a csuklójára fontam a kezem.

– Mit keresel idekint, drágám? – kérdeztem újra, lágyabban, mint az előbb.

Erre szipákolt egyet.

– Megöltem valakit.

– És nem érdemli meg, hogy megsirasd.

– Attól még valaki volt. So-so-soha nem öltem meg senkit eddig, és azt hittem... azt hiszem, korábban úgy gondoltam, erős bűntudatot fogok érezni. De nem éreztem semmit, és most folyton arra gondolok, hogy ez milyen nőnek fest le? Hiszen foglyul ejthettem volna, mint a többieket, én azonban úgy döntöttem, hogy inkább megölöm. A fúriám sötét és veszélyes tud lenni, én pedig tudtam ezt. Meg akartam ölni őt. Mert tudtam, hogy azért jöttek, hogy velem végezzenek. Soha nem éreztem még… ilyen erőszakot.

Bemocskolta a kezét, hogy megmentsen. Ez a gyönyörű, vakmerő nő. Ha nem vigyázok, Livia Ferus minden sötét, hitvány elképzelésemet fenekestül felforgatja arról, hogy mit jelent királynak lenni. Hogy mit érdemlek.

Az arcára tettem a kezem, a hüvelykujjam végigsimított ajka szelíd vonalán.

– Ismerem az érzést.

Livia felsóhajtott, és a homlokát az enyémnek nyomta.

– Valahányszor megpróbálok elaludni, újra és újra felidézem a jelenetet magamban, mintha az elmém megpróbálná a jóság egy foszlányát meglelni, valami bizonyítékot arra, hogy minden más lehetőségből kifutottam. De folyton arra jutok, hogy azért öltem meg, mert megtehettem. Mert akartam és…

– Livia. – A két tenyerembe fogtam az arcát, amivel elhallgattattam. Csuklott egyet, és még néhányszor hangosan beszívta a levegőt az orrán át. Mindkét hüvelykujjam végigsimított az arcán, amíg a válla meg nem rogyott. – Megöltél valakit, aki megpróbált végezni veled.

Megrázta a fejét, készen, hogy vitatkozzon.

– Igen. – Átkaroltam a derekát, nyitott tenyeremet a hátára szorítottam. A mozgástól, de a poklokra is, még az álldogálástól is kezdett felszakadni sebemen a gyógyuló bőr. Szinte oda se figyeltem. – Életet kioltani nem apróság, ám ha azért teszed, hogy megmentsd a sajátodat, attól még nem leszel szörnyeteg.

Könnycsepp gördült le az arcán. Lehajtotta a fejét, míg végül a homloka a mellkasomnak nyomódott.

– És ha igen?

Egy pillanatig haboztam, aztán a tarkójára tettem a kezemet, és magamhoz öleltem.

– Akkor te vagy a legszebb szörnyeteg, akit valaha láttam.

Livia ujjai megmarkolták az ingemet. Az arcán szinte észrevétlen mosoly derengett fel.

– Mindannyiunkban ott a sötétség – folytattam. Lehunytam a szemem, felidéztem anyám halála előtt mondott szavait. – De rejlik szépség a sötétebb zugokban éppúgy, mint a fényesekben. Úgy találjuk meg, ahogyan a sötétséget használjuk. Mire gondoltál, amikor megölted őt?

Livia felemelte a fejét. A kézfejével letörölte a könnyeit.

– Arra gondoltam, hogy megölt volna engem, aztán pedig… téged. A fúriám révén akarták megszerezni a trónodat. Maguknak akarták az Örökkön megmentéséért járó dicsőséget. De… leginkább azt tudtam, hogy bántani akarnak téged.

– Megvédted a népet egy veszélyes cselszövéstől – mondtam, elterelve a szót magamról. – Ez a jól felhasznált sötétség.

A szeme vöröslött a fáradtságtól és a könnyektől. A teste enyhén reszketett. Aludnia kellett volna. A homokos parton szelíden hullámzó víz megnyugvást hozott, és Livia láthatóan vonzódott hozzá.

Felnéztem a csillagokra. Kicsit vonakodva engedtem el őt, és leültem a homokba. A lábam lüktetett. Az oldalam égett. Nem kérdés, hogy alighanem úgy mozoghattam, mintha betöltöttem volna az ezredik forgásomat, de amint ültem, szétterpesztettem a lábam, és hátradőltem.

– Mit csinálsz?

– Ülj ide mellém! – kértem, egyik karomat oldalra nyújtva. – Hagyd el egy kis időre az aggasztó gondokat!

Néhány lélegzetvételig hallgatott, majd lassan térdre ereszkedett, aztán oldalra dőlt, és hozzám simult.

– Megrúgtalak az erődben – suttogta Livia. – A lábad még mindig nagyon fáj miatta?

Kuncogva a mellkasomhoz húztam a fejét.

– Á, ne reménykedj ennyire, drágám!

Megrándultam, amikor rohadtul belém csípett, majd belevihogott az ingembe.

– Nem reménykedtem semmiben, te fattyú! Csak kezdtem kissé aggódni… mert különben aligha lenne említésre méltó egy ilyen apróság.

Nem kérdéses, hogy minden titkomat kiszedi majd belőlem.

– Egy régi sérülésbe rúgtál bele… mellesleg eléggé erőtlenül – vallottam be. – Amikor elfogtak a vérem miatt, megpróbáltam elmenekülni, de nem vettem észre, hogy milyen magasan van a szobám a föld felett. A lábamban eltört több csont, és átszúrták a bőrömet. A sérülés soha nem gyógyult be rendesen.

Az igazság az volt, hogy a csontokat sosem engedték rendesen begyógyulni. Így hagytak, hogy emlékeztessek ellenségeink barbárságára a háborúban, abban a reményben, hogy a népünk harcolni fog Harald bosszújáért, és megnyeri neki a Hasadék két oldalán elterülő országok feletti uralmat.

Livia közelebb bújt hozzám.

– Gyűlölöm, amit veled tettek.

– Hát, igen. – Borzasztóan szerettem volna másról beszélni. – De most már semmit sem lehet ezzel kezdeni.

Livia óvatosan babrált az ingem fűzőjével.

– Sajnálom. Aligha mondta ezt neked még bárki is a klánomból, de sajnálom, amit a népem tett veled.

Az istenekre, milyen rohadék voltam, amiért bizonyos igazságokat kimondatlanul hagytam!

Megköszörültem a torkomat, és az égre mutattam.

– Látod azt a csillagot, azt a pislákolót, pont a láthatár felett? – Livia oldalra döntötte a fejét, és bólintott. – Remek! Most keresd meg a tőle északra lévő csillagot, aztán nézz átlósan lefelé! Látod a három csillag alkotta vonalat?

A kezét az enyémbe fogtam, kinyújtottam az ujját, és együtt rajzoltuk meg a csillagokat.

– Ez mi?

– Űrjáró a neve. – A szám sarka megrándult. – Ő a félelmetes harcos, aki képes átkelni a világokon. Látod a fejét, aztán a nyílvesszőt, amit olyan egyenesen tart?

Livia hunyorgott.

– Kicsit erőltetett a kép, de azt hiszem, hasonlít egy nyilat tartó alakra.

– Vigyázz, mit mondasz arról, mire hasonlít, különben lehet, hogy soha nem vezet egyenes útra, és eltévedsz a hullámokon! – A szám sarka felfelé kunkorodott. – Amikor az Öröktengeren hajózunk, Űrjáró vezet minket. Nyilának hegye az évszakok során sem változik, szilárd és biztos marad. Ez az egyetlen csillag, ami követ minket a Hasadékon túlra is, és összeköt bennünket az égboltoddal, Dalosmadár.

Ismét felemeltem a kezét.

– Kövesd azt az ötös fonalat, és látod, hogyan dől meg és görbül, mintha egy párkányról omlana le?

– Látom.

– Csillaghullásnak hívják. Egy kisistennő, aki elmenekült az anyjától, a tengeri viharok felkavarójától. Az anyja hitvány nőszemély, aki az ég segítségével falja fel a tengerészeket és hajóikat. Hogy meghiúsítsa anyja terveit, Csillaghullás folyton elhalványul azokon az éjszakákon, mikor az égbolton viharfelhők készülnek gyülekezni, így esélyt ad a hajóknak, hogy lehorgonyozzanak vagy bevonják a vitorláikat.

Livia kuncogott.

– Úgy hangzik, mintha igazi rosszcsont lenne.

– Én viszont kedvelem, hogy ilyen hisztis. Nemegyszer megmentette már a seggemet. – Ismét felemeltem a kezét, rámutatva vele a közvetlenül a fejünk feletti csillaghármasra. A középső ragyogott a legfényesebben, míg a két oldalsó mintha előbb halványan pislákolna, hogy aztán felragyogjon. – De igazából azt szerettem volna, hogy megismerkedj Éjtűzzel. Elátkozták, hogy az égen maradjon az istenek elleni tettei miatt.

– Mit csinált?

– Kimentette a szerelmét egy előre elrendezett összeesküvés karmaiból. Mind egy szálig lemészárolta a lakomára gyűlteket, és elrejtette a szerelmét az égbolt mélyén. Bűnei miatt az égre láncolták, és onnan csak úgy szabadulhat, ha a szerelme visszatalál hozzá Éjtűz pengéjének csillagai segítségével. A baj csupán az, hogy azok sosem maradnak olyan fényesek, mint a központi csillag. Látod? Ezért nem talál hozzá vissza a szerelme.

– Ez szomorú rege, Vérdalnok.

– Még nincs vége. – Kinyújtott ujját átvezettem az égen a sápadt holdhoz legközelebbi csillaghoz. Az hideg, kék fényben ragyogott. – A lány rögtönzött, és csereüzletet kötött a szívek istennőjével. A lány életét adja a világért, és ő lesz a jelzőfény a szerelmének, aki így utat találhat hozzá. A lány ugyanis a sötétségéért szerette Éjtüzet, tudod? Még azután is, hogy a szerelme vért ontott, vele akarta leélni a napjait. Számára a férfi gyönyörű szörnyeteg volt.

Livia ásított, a hangja puha és kásás lett.

– És Éjtűz megtalálta őt?

Lenéztem rá. Már lehunyta a szemét, és az egyik karját átvetette a hasamon. Megszorítottam a szerelmem vállát.

– Azt hiszem, igen.

42. fejezet

A Kígyó

– Erik! – Celine nyers hangja hallatszott, majd rásózott egyet a vállamra. – Ébredj!

Ha még valaki úgy ébreszt, hogy megüt vagy bökdösi tátongó sebemet, a csontjaival fogom megerősíteni a nyavalyás hajóm burkolatát.

– Hullámhívó, ha…

– Gavyn visszatért – reszketett meg Celine hangja. – Siess! Valami baj történt.

Livia álmában felsóhajtott, feje a mellkasomon pihent. Kint maradtunk a víz mellett. Addig számoltam Örökkön csillagképeit, amíg puha légzése álomtalan álomba nem ringatott. A karom zsibbadtan bizsergett, mert egész éjjel átölelve tartottam, de minden éjjel átölelném ezt a lányt, ha ezzel elűzném a sötét álmait.

Most azonban tépelődtem. Legutóbb, amikor elrohantam, és otthagytam őt, végül sarokba szorították a kertben, én pedig egy új sebbel bővítettem a gyűjteményemet.

– Majd én vele maradok – mondta Celine, mintha olvasott volna a gondolataimban. – Esküszöm neked, nem hagyom, hogy bármi történjen vele. De ez… ez őt is érinti, és fogytán az időd.

–  Hol van? – kérdeztem, miután óvatosan elhúzódtam Liviától. Szerelmem elgyötört képet vágott, és feljebb húzta a térdét a mellkasához, védekezve a hideg ellen, miután a testem már nem volt ott.

– A hálókamrámban.

Celine soha nem árulna el. Túl sokat veszítene, ha nem én lennék a király.

– Megesküdtem rá, hogy itt biztonságban lesz – mondtam Celine-nek. – Ne szegd meg az ígéretemet!

Bólintott, és most először láttam könnyeket a szemében. Valami tényleg szörnyen rosszul alakult. Csókot nyomtam Livia homlokára, és a palota alsó szintjei felé vettem az irányt.

Mire odaértem, az oldalamban a fájdalom már bosszantóan égetett. Egészen biztos, hogy a seb fel akart szakadni, hogy vérezzen. Murdock panaszkodásával majd később foglalkozom. Celine szállása túl nagy volt egy személynek, de az odabent összegyűltek miatt a szoba szűkösnek érződött.

– A poklokra, mi történt? – Az oldalamat fogva siettem az ablakhoz. Gavyn ott ült, izzadság gyöngyözött a homlokán, a fogát csikorgatta, az arca sápadt volt.

– Lehet, hogy… én is ugyanezt kérdezném tőled. – Vigyorogni próbált, ám az egy grimasszá torzult.

Gavyn csupasz vállán vágások látszottak, mintha tucatnyi késsel vagdosták volna össze. Sewell előtte térdelt, és Gavyn elgörbült csuklóját rakta éppen sínbe.

– Rossz hullámok, kis angolna.

– Ezt a Hasadék művelte veled?

– Nem egészen, hanem… az istenek verjék meg! – Gavyn Sewellre meredt, miután a szakács meghúzta azt a csomót, ami a sínt a helyén tartotta.

Sewell válaszul csak erősen megpaskolta Gavyn arcát. Ekkor Derű bukkant elő a mosdóhelyiségből, kezében tállal és tiszta gyolccsal.

– Mit keres itt Derű? – pillantottam Gavynre. – Most már mindenkivel megosztjuk a terveinket?

– Még szerencse, hogy ezt tette, különben nem vártam volna rá, és akkor elvérzik – csattant fel az unokafivérem.

– Mindig mindent eltúlzol, Szívjáró. – Gavyn kuncogni kezdett, de elkáromkodta magát, amikor Sewell ismét megpaskolta az arcát, mert túlságosan fészkelődött.

– Gavyn meg fog gyógyulni – közölte Derű –, most azonban akad nagyobb gondunk is.

Celine keskeny derékalján egy másik férfi vérzett. Alig lélegzett, és azt is szaggatottan tette. A teste viharvert volt, és ugyanolyan vágások borították, mint Gavyn vállát.

– Átjutottam, de mielőtt még el tudtam volna zárni a Hasadékot – kezdte Gavyn, aki néhány szó után szünetet tartott a fájdalmai miatt –, vagy akár csak átadhattam volna, hogy igényt tartasz… a nőre, ő egyszer csak ott termett… mintha rám várt volna. Megpróbáltam visszafordulni, de… nem tágított, és láthatod, mi lett vele. A Hasadék összeroppantott.

– Téged is alaposan meghámozott. Hazudik a nyelved, fiú. – Sewell résnyire húzott szemmel meredt Gavynre, és befejezte a sín rögzítését a csuklóján.

Gavyn elfehéredett.

– Nem hazudtam. Igyekeztem vigyázni, és biztonságban is voltam, de csak egy ideig! Nem igazán tudsz teljesen eltűnni a hullámok között, ha egy átkozott pióca tapad a hátadra.

Szemügyre vettem a férfi véres arcát. Ismertem őt. Aznap, amikor a tengeri tündéket száműzték a földi tündék birodalmából, ő is ott volt. Hozzám hasonló fiúként állt két harcedzett apja között, ám úgy nézett rám, mintha tudná az igazságot. Mintha tudná a titkot, amit mindannyian őriztünk.

– Haldoklik, Erik – közölte Derű halkan. – Mit fogsz tenni?

Az állam lüktetett. Cselekedjek, és akkor esetleg megleli a módját, hogy elrabolja tőlem a lányt! Lehet, hogy Livia meglátja őt, és rájön, hogy elhagyhatja Örökkönt. Vagy hagyhattam volna, hogy a férfi meghaljon. Ezzel örökre elvághattam volna Livia világát. Örökre itt tarthattam volna őt.

Nem tudná meg, ha hagynám meghalni.

De én tudnám.

Nagy sóhajjal letekertem a kötést a derekamról, és belemártottam az ujjaimat a gyógynövényeken és a Murdock vékony öltésein átszivárgó vérbe. Amikor az ujjbegyeim véresek lettek, az ágyhoz léptem.

– Tartsd mozdulatlanul!

Derű egy pillanatig habozott, majd engedelmeskedett. Hátradöntötte a tünde fejét, felfedve egy széles vágást a torkán, én pedig végighúztam az ujjaimat a véres seben.

Az ajtó ekkor kicsapódott.

– Én próbáltam megállítani! – kiáltotta Celine Livia háta mögül.

A harag égette a torkomat.

– Akkor miért nem tetted?

Dalosmadaram ott állt az ajtóban, a rémülettől elkerekedett szemmel.

– Alekszij! – Véres ujjaimról az ágyon fekvő férfira nézett. – Erik, ne, ne csináld ezt! Kérlek!

– Azt mondta, hogy érez téged, és egyszerűen ideszaladt! – erősködött Celine.

Átkozott kötelék! Livia tudta, hogy meg tudom gyógyítani a férfit, de mintha a nyugtalanságom és a rettegése tébolyulttá tette volna.

– Fogd le! – kiáltottam, amikor Livia megpróbált hozzám rohanni.

– Vérdalnok! – küzdött a lány Celine ölelése ellen. Derű is odaugrott, hogy segítsen neki. Könnyek csorogtak végig az arcán, amikor végigsimítottam véres ujjaimmal az unokafivére torkán.

Livia rúgkapált és sikoltozott.

– Erik, hagyd abba! Az istenekre, hagyd abba!

Álltam Livia üveges tekintetét, aztán a fejemet odahajtottam a férfiéhoz. Livia kivörösödött szemmel szüntette be a küzdelmet, és döbbenten figyelte, ahogy dúdolni kezdtem. Halkan, mélyen, kísértetiesen.

Éles, égető fájdalom hasított a mellkasomban, mint mindig, amikor gyógyítottam. A véremmel mérgezni egyszerű volt. A gyógyításra használni mélyebbre hatoló, nagyobb kihívást jelentő feladat volt. Mintha a saját erőm egy részéről mondanék le, hogy átadjam annak, aki egy lépésre jár a Túlvilágtól.

Az oldalamon húzódó sebbel együtt a dal pokolian fájt. Livia hangosan beszívta a levegőt, amikor a dallam felerősödött. Lehunytam a szemem, és megmarkoltam az ágy szélét. A lány kuzinja felköhögött. A mellkasa megemelkedett, és mintha levegőért kapkodott volna.

– Hagyd abba! Megölöd őt!

– Csitt! – csattant fel Derű, és visszahúzta a lányt. – Ne zavard!

– Erik!

Az állkapcsom megfeszült, a testem remegett.

– Vigyétek ki őt innen!

Akár mérgezés, akár gyógyítás, nem volt kellemes. Nem veszíthettem el a ritmust, vagy a férfi meghal.

Livia arcából kifutott a vér, amikor Derű kiráncigálta a folyosóra. Még Sewell is otthagyta Gavynt, hogy segítsen Liviát kivonszolni. Ő sikoltozott és káromkodott, és mindenféle erőszakos dolgot helyezett kilátásba. Hangja ami csak akkor halt el, amikor Celine becsukta az ajtót.

Kifújtam a levegőt, ahogy kínzó fáradtság vett erőt rajtam. Térdre ereszkedtem, és a tenyeremet a lány unokafivérének arcára tettem.

– Jobb lesz, ha életben maradsz, te fattyú! Ha meghalsz, és ő újra megutál engem, visszaveszem, amit a háború alatt érted tettem. – Azzal behunytam a szemem és énekelni kezdtem.

43. fejezet

A Dalosmadár

Az árulás a csontjaim mélyéig hatolt. Mintha izzó pengét döftek volna a szívembe. Ez csak fokozódott, amikor Sewell egy kevés szerengyökeret tett a számba, mert sehogy sem tudtam uralkodni magamon.

Miért volt itt Alek? Aki – az istenekre! – úgy festett, mintha tucatnyi pengével vágták volna meg, majd két tucat csizma taposott volna a csontjain. Erik az unokafivéremnek a vérét kínálta. A mérgezett vérét. Talán eleinte arra gondolt, hogy megszabadítja Aleket a szenvedéseitől, de aztán elkezdett énekelni, tisztábban, mint ahogy valaha is hallottam. Hangja selymesen csendült, akár a szatén, kísérteties, mint az árnyék, és ez a hang a bőröm alá fúrt, amíg bele nem ette magát a csontjaimba.

Erik éneke még a tengeri dalnokénál is jobban megragadta a szívemet, és magával ráncigált oda, ahol a gazdája volt.

Aki aztán kidobott a szobából.

– Sewell! – Átvágtam a kis dolgozószobán, ahova bevonszoltak. – Vigyél vissza! Most!

A szakács Derűre nézett, aki a zsebében tartott furcsa órára pillantott.

Majd biccentett, és visszadugta az órát a nadrágja zsebébe.

– Elmúlt a veszély.

Celine kissé tétovázva fogta meg a kezemet.

– Muszáj volt kivonszolnunk onnan. Miattad nehezebben tudott énekelni.

Kérdések, düh és félelem gubancolódott össze bennem, de mindezt csendbe burkoltam. Kimentünk a folyosóra, majd vissza a szobába. Azt sem tudtam, mit kérdezzek először. Amikor Erik énekelt, azzal gyógyított, de vajon meg tudott ilyen súlyos sérüléseket gyógyítani? És mit keresett itt Alek egyáltalán?

Gavynnek volt hozzá köze. Még a tombolásom alatt is feltűnt, hogy a nagyúr véres, és be van kötözve. Mindent tudni akartam. Ám nem kérdezhettem semmit.

A vér forró illata még mindig átitatta a padlódeszkákat. Gavyn eltűnt, és csak a két másik férfi maradt itt, akik a lehető legmesszebb ültek egymástól.

Erik alkonyt idéző szeme üveges volt, és a térdére könyökölve, megrogyva ült. Amikor meglátott, megrándult az ajka, mintha mosolyogni akarna, de nem volt ereje hozzá.

– Livie! – Alek puha, rekedten recsegő hangja megkönnyebbülést csalt a szívembe. Már az ágy szélén ült, és bár még mindig tiszta vér volt, lélegzett.

– Alek! – Odarohantam hozzá, és átkaroltam a nyakát. – Mit… mit keresel itt? – Két kezemmel megtapogattam a vállát, a kötéseit, Pusztító-tunikája foszlányait. – Mi történt?

A vállamra hajtotta a fejét, és átölelte a derekamat.

– Azóta próbáltunk átjutni, amióta elraboltak. Rengeteg hajót elnyelt a Hasadék, rengeteg Pusztító veszett oda. A dádzsod… megpróbált egy átkozott szurdokot kanyarítani a tengerbe. De sehogy sem tudtunk átjutni.

A két kezembe fogtam az arcát. Aranyozott szeme, amiről Jonas mindig azt mondogatta, hogy olyan, mint egy kecskéé, vöröslött a könnyektől.

– Átúsztál?

Megrázta a fejét.

– A Pusztítók minden éjjel figyelték a Hasadékot, én pedig minden feneette őrséget elvállaltam, és aztán egyszer csak újra megnyílt. Ekkor egy tünde jelent meg, mintha tengeri köd lenne, majd felöltötte az alakját. Nem haboztam, és… – Alek Erikre pillantott. – Megbűvöltem őt.

Alek mágiája más volt, mint az enyém. Családja a déli birodalom vérvonalát hozta az éjnép klánjába, ami sokkal trükkösebb mágia, mint a földfúria. Ha dobogó szív került az unokafivérem közelébe, és Alek parancsolni akart neki, vagy az uralma alá kívánta vonni, annak a tulajdonosát úgy tudta magához szólítani, mintha csapdába ejtette volna.

– Abban a pillanatban, ahogy megérintettem, ismét köddé vált – folytatta Alek –, ám engem is magával rántott.

Gavyn. Nem tudtam, hogy Celine fivére képes ilyesmire a hangjával, de neki kellett annak a tündének lennie, aki köddé vált. Őt is megvagdosta a dühöngő Hasadék Alekkel együtt.

– Te küldted át a Csontok Házát a Hasadékon? – néztem hátra a vállam felett.

Sewell Erik mellett állt, és a királyt nógatta, hogy igyon ki teljesen valami fenyő- és sószagú italt. Vérdalnok arcába ismét szín költözött, és szeme az ismerős, mámorító vörösarany színében lángolt. Anélkül állt fel, hogy összerezzent volna.

– Igen. Hogy ezt elkerüljük, Dalosmadár. – Alekszijre mutatott. – Nem állt szándékomban visszaadni téged, Livia, és nem akartam, hogy az egész nyamvadt néped végezzen magával, amikor a semmiért próbálnak átjutni.

A szívem vadul dobogott a mellkasomban.

– Vajon ez miért érdekel téged, Vérdalnok? Miért nem akartad, hogy mindannyian meghaljanak?

– Nem hiszem, hogy ezen csodálkoznod kell, drágám. – Erik könnyedén a falnak dőlt, azzal a bosszantó, tökéletes vigyorral az ajkán. – Tudod, hogy miért.

Nem tudtam, hogy fel akarom-e pofozni vagy meg akarom-e csókolni. Valószínűleg kicsit mindkettő.

– Vérdalnok. – Alek felállt, mozdulatai lassúak és fájdalmasak voltak, mégis szálegyenesen állt, ahogy a Pusztító-harcosok, és odafordult Erikhez. – Engedd haza az unokatestvéremet! Szívesen átveszem a helyét, hogy törlesszem a tartozásomat…

– Egy szót se többet! – figyelmeztette Erik, és ellökte magát a faltól.

Alek nem hallgatott rá, és tovább beszélt.

– Megmentetted az apámat. A vezeklés árát az én házamnak kellene megfizetnie, nem Liviáénak.

A gyomrom teljesen felkavarodott. Erik reszketett a rátörő szörnyű dühtől, és megragadta Alek tunikáját, majd nekivágta a hátát a falnak.

– Erik! – Megragadtam a karját, próbáltam elrángatni, ám megdermedtem, amikor megszólalt.

Arcát szinte Alekéhez nyomta, és a fogait csikorgatva sziszegett minden egyes szót.

– Ha még egyszer megszólalsz, mindkettőnk fejére átkot vonsz.

– Tudod, hogy létezik ez a törlesztendő adósság – mondta Alek mély és komor hangon.

– Aznap rendeztük az adósságodat.

Alek erőtlen nevetést hallatott.

– Mindig is az adósod leszek.

– Ti meg miről beszéltek? – A körmeim egyre mélyebbre vájtak Erik karjába, de a figyelmét teljesen lekötötte az unokafivérem.

Erik elengedte Alekszijt, és elhátrált.

– Semmiről.

– Ne hazudj! – Megragadtam a csuklóját. – Szidalmazz, gyűlölj, de ne hazudj nekem!

Erik mogorván meredt rám, ám nem hátráltam meg heves tekintetétől. Ez volt az újabb bizonyíték az őrizgetett titokra.

– Jobb lenne, ha tudná – sötétült el Alek szeme. – Hogy megmagyarázza a népünknek, miért maradtam itt.

– Nem maradsz itt! – Erik az ujjával Alek arcára mutatott. – És ő nem megy el.

– Engedd el! – Alekszij már szinte rimánkodott. – Tegyél velem, amit csak akarsz! Kínozz meg, legyek szajha, csak ne bántsátok őt! Hadd legyen szabad!

A tekintetével felmérte a nyakamon, az arcomon lévő zúzódásokat. Ó, ezt biztos félreértette!

– Ő nem bánt engem, Alek – suttogtam. – Most azonban vagy egyikőtök, vagy mindketten, de elmondjátok, hogy miről beszéltek.

Az ajtó becsukódott. Derű dőlt neki, mindkét kezét a teste előtt tartva, a többiek viszont eltűntek.

– Most már senki sem hallhatja.

– Meg foglak ölni – morogta Erik.

Derű erre csak vállat vont.

Alek ekkor elém pördült, hogy Vérdalnok ne férhessen hozzám, és megragadta mindkét vállamat.

– Soha nem mondtam el neked. Még azt sem tudja senki, hogy láttam az igazságot. Dádzs… – Behunyta a szemét. – Tor elesett az egyik csatában. Penge fúródott a szívébe, Liv. Meghalt.

A fejemet ráztam. A kislányos elmém által elém tárt borzalmak, amikor a fúriám megmutatta nekem ezt a véres halált, és Sol bácsikám gyötrő fájdalmát, amit Tor bácsikám elvesztése miatt érzett, ismét felvillantak a gondolataimban.

– Elég! – szűrte a szót Erik a fogain át. A padlót bámulta, mindkét keze ökölbe szorult.

Alek erősebben szorította a vállamat.

– Láttam.

– Ho-hogyan?

– Emlékszel még, milyen volt bezárva lenni az erődben, ahol nem tudtunk semmit. Az apáim mellett akartam harcolni. Szerettem volna velük lenni, ezért kiosontam. Láttam… láttam, ahogy a dádzsom a földön fekszik, és mindenki a teste köré gyűlik.

– Nem halt meg, a szíve még mindig dobogott. – Erik lépett egyet Alek felé, de megtorpant, amikor felemeltem a kezem.

– Akkor egy átkozott lélegzetvételnyire volt a Túlvilágtól! – csattant fel az unokafivérem, és ismét rám nézett. – Vérdalnok egy fán volt, ott beszélt Stieggel, aztán láttam, ahogy a vérével meggyógyítja dádzsot. Úgy hozta vissza őt, mintha meg sem sebesült volna.

Majd megállt a szívem. Köd homályosította el az elmémet, mégis sikerült valahogy Erikre néznem. Nem kapta el a tekintetét. Nem tagadott semmit. Az örökkirály arca rideg lett, mint régen, mintha bármelyik szavával szörnyűbb sebet ejthetne, mint egy orgyilkos pengéje.

– Mondtam, hogy éreztem, ahogy meghal – szólaltam meg. Talán a bácsikám nem járt még a Túlvilágon, de ha a fúriám úgy érezte, hogy a teste elhalványul, akkor nagyon közel járhatott a halálhoz. A hangom higgadtabb lett. – Megint csak, vajon miért gyógyítanál meg egy ellenséget? És nem is akármilyen ellenséget… hanem pont azok egyikét, akikről azt mondtad, hogy megkínoztak.

– Ezt mondtad neki? – vakkantotta Alek. – A mi népünk nem kínozta meg, Livia. Pont, hogy megmentette és elvitte az apjához.

Elakadt a lélegzetem. Ennek semmi értelme nem volt. Miért gyűlölné Erik a népemet, ha az mentette meg?

Ez nem ilyen egyszerű. Erik hangja hasított a szívembe.

Nem nézett sehova, csak rám. Én pislogtam, mert égett a szemem. Hagytad, hogy meggyűlöljem őket miattad. Hagytad, hogy szörnyű dolgokat gondoljak a saját családomról.

– Stieg elmondta az igazat, miután téged elraboltak – folytatta Alek. – Nem értettem az örökkirály összevissza lépéseit, ezért elmesélte, mi történt.

Nekem csak a gyűlölet maradt, Dalosmadár. A gyűlölet és a késztetés, hogy megbosszuljam az utolsó örökkirályt. És ha elég sokáig gyűlölködsz, árnyékba borítod az igazságot, hogy megőrizd azt, amitől még képes vagy egyáltalán érezni.

Hosszú ideig némán fürkésztem. Most már nem csak a gyűlöleted létezik.

– Ezért volt a dádzsom elég közel, hogy megölhesse az apádat – mondtam halkan. – Mert ő hozott vissza téged. Te magad mondtad nekem, hogy Thorvald dühöngeni kezdett, miután meglátta, hogy megkínoztak. De nem a családom kínzott meg, igaz? – A fejemre szorítottam a kezemet, amikor a gondolataim tova akartak úszni, és a szívverésem elviselhetetlenné erősödött.

– Szükségem van rá, hogy élj, Dalosmadár.

Visszaugrott rá a tekintetem.

– A népem korábban kisebb háborúkat vívott, mielőtt megküzdött a tengerrel – mondtam. – Te pedig az én népem ellenségeinek a foglya voltál a birodalmunkban, nem igaz?

Soha nem értettem, hogy miért kereste fel Thorvald a partjainkat, ahol aztán megtámadta azt a nőt. A tenger nem harcolt a népemmel – legalábbis akkor még nem –, de ez idézte elő a népeink közötti hasadást. Ez egy lépés volt a végső háború felé.

– Honnan ismered Stieget, Erik?

Megrázta a fejét, és hátat fordított nekünk, mindkét kezével a hajába túrt. Derű szája vékony vonallá keskenyedett, de biccentett, mintha azt mondaná, folytassam, ne hagyjam abba.

– Megmentetted a bácsikámat. – Az egyik hajtincsemet az ujjam körül csavargattam, ahogy fel-alá járkáltam. – Megpróbáltad lezárni a Hasadékot, hogy a népemből ne veszítsék el még többen az életüket, amiért megpróbálnak átkelni rajta.

– Ne kérdezz többet!

– Miért ne? Mert a válaszból kiderülne, hogy van szíved, amit annyira félsz megmutatni?

Én nem a te megtört hősöd vagyok, drágám.

Bólintottam. Alig tűnt fel, hogy a szavakat nem hallottam, csak éreztem.

– Te nem a hősöm vagy, Vérdalnok. Te az én szépséges szörnyetegem vagy.

Úgy rándult össze, mintha felpofoztam volna. Alek felvonta a szemöldökét, és a tekintete ide-oda ugrált köztem és Erik között.

– Megmentetted az unokafivéremet, amikor neked ebből semmi hasznod.

– Senki sem mondta, hogy nem használom ki ezt a javamra.

Karba fontam a kezemet a mellemen, és olyan közel léptem hozzá, hogy az orrunk majdnem összeért.

– Honnan ismered Stieget, Erik?

A homlokát ráncolta.

– Mindegy. Ez semmin sem változtat. Még mindig itt vagyunk, még mindig az enyém vagy, és még mindig nincs béke a népeink között.

Eléggé ismertem már az örökkirályt ahhoz, hogy tudjam: amikor szorongatják, hogy tárja fel a valódi szívét, átmegy támadásba.

E pillanatban Erik ismét az volt, aki a hajóján késekkel dobálta a legénységét.

Ahelyett, hogy elfordultam volna tőle, inkább nekidőltem. A két tenyerem felsiklott a karjain. Ettől megdermedt. Beletúrtam a hajába a tarkóján, és a homlokát az enyémhez húztam.

– Minden megváltozott, Kígyó. – Az ajkamat a füléhez nyomtam, hogy csak ő hallja, amit mondok. – Nem kell többé gyűlölnöd őt, Erik. Nem kell örömet szerezned neki, nekem pedig mindig örömet szereztél.

Két kezével megmarkolta a derekamat.

– Elraboltalak. Gyűlölj meg, Dalosmadár, vagy te leszel a vesztem!

– Elraboltál – suttogtam. – Gyűlölnöm kellene érte, ám megmutattad nekem a sötétségedet. És úgy esett, hogy át fogom szelni az eget… vagy a mi esetünkben a tengereket… felkutatva a sötétségedet, Vérdalnok.

Élesen kifújta a levegőt, és lehunyta a szemét.

Válaszokra volt szükségem, de ennél is nagyobb szükségem volt rá.

– Jöjj velem!

Mielőtt morgolódhatott vagy tiltakozhatott volna, megfogtam a kezét, és az ajtóhoz ráncigáltam. Erik hátrapillantott Alekszijre, aki zavartan ráncolta a homlokát. A folyosón Sewell és Celine még az ajtóban őrködtek.

– Vigyáznátok a kedvemért az unokafivéremre? – kérdeztem.

– Még több nyavalyás róka – sóhajtott fel Sewell, ám megsimogatta az arcom. – Ép és sértetlen marad.

Csak ennyit kellett tudnom, mielőtt a szobájába vezető lépcső felé húztam a királyt.

44. fejezet

A Dalosmadár

Nem strázsáltak őrök az ajtó előtt. Erik már nem engedett senkit a közelembe, így az Örökhajó három tagbaszakadt tengerésze állt távolabb az ajtótól, kivont pengékkel.

Morogtak valamit köszöntés gyanánt, amikor odaértünk. Vérszerződések őrizték meg az Örökhajó legénységének hűségét. Majd kicsattantak az erőtől, és bár nem tudtak semmit az illendőségről, a királyukért úgy küzdöttek, mint egymásért.

Amikor a zár kattant egyet, odapördültem Erikhez.

– Többet mentettél meg a népemből, mint amennyit megöltél.

– Ezt nem mondanám. Elég sokat megöltem a háború alatt.

– Dühítő vagy – feleltem, a mellemet az övéhez nyomva. – Miért hazudtál nekem arról, hogy mi történt veled?

– Soha nem hazudtam – közölte. – Azt mondtam, hogy a földi tündék kiszipolyoztak a saját hasznukra. Ez is történt.

– Hagytad, hogy azt higgyem, a családom, a szüleim voltak érte a felelősek.

Erik habozott.

– Ennek az elhallgatott apróságnak nem sokat kellett volna számítania. Ahogy neked sem lett volna soha szabad számítanod, de mégis más a helyzet. Mindent tönkretettél, ez azonban nem érdekel. Elpusztítasz engem. Pusztíts hát el! Amíg itt vagy nekem, addig nem érdekel.

Ó, te hitvány, szépséges férfi!

Megcsókoltam. Erősen. Erik felnyögött, és a karjába zárt, a mellkasához szorított. Az izmai ellazultak, mintha az érintésem a béke hulláma lenne, ami végre elcsitítja a haragját és fájdalmát.

Még mindig a karjába zárva, Erik elindult, nekem pedig hátrálnom kellett, amíg a falnak nem ütköztem.

A tenyerem végigsiklott a hasizmain, és elérte az övét. Elengedett, és mindkét tenyerét a falnak nyomta a fejem mellett.

– Dalosmadár.

– Kígyó. – A hangom érdes volt, mintha homokot nyeltem volna, és kikapcsoltam az övcsatját.

– Ne azért tedd, mert úgy érzed, hogy tartozol azért, amit ma hallottál!

A sebezhetőség az örökkirály megkeményedett külső héján új, repedezett résként jelentkezett, amin be akartam csusszanni, hogy aztán soha ne hagyjam el. Sok mindenről árulkodtak a szavai. Tétovaságról, reményről és félelemről. Azt hitte, hogy kötelességtudatból akarom őt. Azt hitte, azért adom oda magam neki, mert megmentette a bácsikámat.

A tenyerét a szívemre szorítottam.

– Ez mindig is a tiéd volt. Még a kötelék előtt magadhoz vonzottál a celládban, és ez a vonzás soha nem szűnt meg. Ne kételkedj bennem, mert ugyanezzel próbálkoztam már az öbölben is, mire te fogtad, és leszúrattad magad.

Kuncogott, majd a vállamra hajtotta a fejét.

– A figyelmeztetésem még mindig érvényes. Ha ezt megteszed, soha többé nem adlak vissza.

Megfogtam az arcát.

– Légy te is biztos ebben, mielőtt te teszed meg, Kígyó! Mert ha megteszed, igényt tartok rád.

A szemében fellobbant a veszélyes vágy lángja. Egyetlen szívdobbanás, és Erik a száját újra az enyémre tapasztotta. A számat követelte kétségbeesetten, forrón, és kissé dühösen, amiért ilyen messzire mentem vele, mintha ez lett volna az utolsó alkalom.

A nyelve az enyémre siklott. Belemarkolt a hajamba, és teljes súlyával a testemnek préselődött. Még soha nem éreztem magam ilyen biztonságban a falhoz szorítva, menekülésre képtelenül.

Erik szája elvált az ajkamtól, és végigvándorolt a nyakam lejtőjén. A bőrömet karcoló fogai, ahogy belém harapott a fülem alatt, halk nyögést csaltak ki belőlem. Majd erősebben harapott belém, és az egymással csatázó fájdalom és vágy egyszerre öntötte el az ereimet. A szemérmem lüktetett, amikor a testem ívben Eriknek dőlt, kutatva, keresve, többre vágyva.

Belemosolygott a bőrömbe, aztán egyik kezével megragadta mindkét csuklómat, és a fejem fölé emelte, majd ott is tartotta. Forró csókokkal borította el a nyakamat, a mellemet, közben megrázó hullámok lüktettek végig a testemben. A fogával és nyelvével megjelölt engem. Átkozottul újra és újra magának követelt engem.

Felemelte a fejét, hogy kifújja a forró levegőt, aztán megragadott a combomnál fogva, és mindkét lábamat a dereka köré fonta. Így vitt be a hálószobájába. Ha a sántasága fájdalmat is okozott neki, nem mutatta, csak az ujjai vájtak mélyebbre a bőrömbe, amikor megcsókoltam.

Beszívtam a nyelvét. Felnyögött, és meggyorsította a lépteit.

A meglepetés sikolya hasította át a csókot, amikor Erik ledobott az ágyra. Aztán rám dőlt, de a könyökére támaszkodva, vigyázva, nehogy belepréseljen az ágyba, én azonban most nem óvatoskodásra vágytam. Ez a pillanat – a poklokra is! – olyan volt, mintha egész életemben erre vártam volna – erre és Erikre.

Addig ráncigáltam az ingét, amíg át nem húztam a fején. Hegei pőrén és nyíltan látszottak, de ő össze se rezzent, nem akarta eltakarni őket. Az oldalára kapott sebet bekötözték és összevarrták, ám lehet, hogy mostanra már felszakadt. Tenyerével megfogta az arcomat, és tekintetemet a sajátjára irányította. Megrázta a fejét, némán jelezve, hogy másra koncentráljak, majd óvatosan elkezdte kibogozni a fűzőmet, miközben alig jutott eszembe bármi.

– Vérdalnok – szólaltam meg. – Sokszor láttam már, hogy ennél sokkal gyorsabban rántod ki a pengédet.

Vigyorogva csókot nyomott az államra.

– Türelem, Dalosmadár!

– A türelmem már az öbölben elfogyott. Siettesd a kezed, vagy én magam teszem meg.

Halkan felmordult, a hang a mellkasából morajlott elő. Erik a csizmájába nyúlt, és kihúzott onnan egy kést. Egy. Kést.

A fattyú torz örömmel vigyorgott, amikor a szemem elkerekedett a meglepetéstől.

– Vigyázz, milyen kihívást intézel hozzám!

Azzal újabb szó nélkül levágta a fűzőt rólam. Aztán feltérdelt, lovagló ülésben rám ült, és késsel végighasította a ruhámat. A penge csattogva landolt a padlón, majd a király letépte a széthasított ruhát a vállamról.

– A fene vigyen el! – Valósággal felfalt a tekintetével, amíg el nem érte a lábamat. Düh öntötte el a vonásait, ahogy meglátta a merénylő ejtette sebeket. A hangja elkomorult.

– Melyik rohadék műve ez?

Lenyeltem a torkomba gyűlt csomót, és hallgattam.

Erik megfogta a tarkómat, és az övéhez húzta az arcomat.

– Nem számít, melyiküké. Már halottak. A vérük a lábadat nyaldossa majd.

Ahogyan a hangja szívettépően komor lett, az nyugtalanító borzongást keltett bennem. Eriknek megvolt a maga sötétsége, míg én még csak ismerkedtem az enyémmel. Egy hosszú pillanatig csókoltam, aztán elhúzódott tőlem, és ledobálta az ágyról a ruhám maradványait.

Mindig is úgy képzeltem, hogy egy efféle kitárulkozás azzal járhat, hogy inkább összegömbölyödöm, eltakarom magam, és elsorolom az összes testi hibámat. Most azonban Erik minden egyes pillantását a keblemre öleltem, miközben rám nézett, mintha egy becses dolog lennék, valami olyan lenyűgöző teremtés, akit hajlandó lenne akár a földre borulva is imádni.

– Érints meg! – kértem, és a tenyerét a hasamhoz húztam.

Ujjai végigsiklottak a bordáimon, oldalról simogatta a mellemet.

– Te vagy a végzetem. Tudod ezt? Soha nem fogok betelni veled.

Néhány lélegzet erejéig Erik olyan fürkészően nézett, mintha a vihart keresné, a tétovázás villanását. Amikor nem találta, akkor a markába fogta az egyik mellemet.

Az érintése maga volt a káosz. A gyönyörű, mámorító káosz. Gyengéd és durva, gyors és finom. Lehet, hogy én voltam az ő végzete, ám ő meg az enyém. Akár ezer darabra is törtem volna, ha ez azt jelenti, hogy Erik az, aki az érintésével újra összerak.

Mindkét hüvelykujjával lassan végigsimított a mellbimbóimon. Azok a hűvös levegőtől és az érintésétől keményen meredeztek. Felhördültem. Ő ismét felnyögött, és a csípőjét az enyémhez nyomta, merev szerszámát tisztán éreztem a nadrágján át.

A fejem hátranyaklott, miközben a bimbóimat csipkedte és morzsolgatta, a tébolyító őrületbe taszítva. Erik lehajtotta a fejét. Elbűvölt az érintése, de nem számítottam a gyönyör okozta megrázkódtatásra, amikor forró nyelve rácuppant a puha bőrre, és szívni kezdte.

– Erik. – Megragadtam a tarkóját, a száját a testemhez nyomva, és képtelen voltam elég mély levegőt venni. Szédelegtem, de bele akartam zuhanni Erik érintésébe, a csókjaiba, a testébe.

Azt akartam, hogy ő is ugyanezt érezze, és ujjaim végigsiklottak a nadrágja előrészén, amíg rá nem találtam kemény szerszámának hegyére. A hüvelykujjammal csak egyszer simítottam végig a fején, ő pedig máris beleborzongott.

– Az istenekre, te nő! – recsegte. – Te aztán ki tudod csinálni a férfit.

Sötét forróság szikrázott a szemében. Állkapcsának egyik sarka megfeszült, ahogy hátrébb húzódott, és felállt az ágy lábánál. A heves sóvárgás, a vágy és az áhítat kavargott lángoló tekintetében, de ujjainak alig látható remegését is tisztán láttam, amikor a hüvelykjét beakasztotta a nadrágja derékrészébe. Egyetlen gyors rántás, és a farka máris előpattant, olyan mereven és annyira megfeszülve, hogy az ránézésre is szinte fájt.

Végigsöpört a tekintetem a mellkasán, az oldalán gyógyuló seben, csípőjének szoborszerű élein.

– Én sem fogok soha betelni veled, Kígyó – feleltem rekedten.

Erik félredobta a nadrágját, majd visszalépett az ágyhoz, és a teste fölém magasodott.

Lehúztam a fejét, és csókolni kezdtem minden forgásért, amikor csak a kígyómra gondoltam a hullámok alatt. Csókoltam őt minden forgásért, amit biztonságos ölelésében akartam tölteni. Minden gödröcske, minden seb kiérdemelte a figyelmemet. Lágyan simogattam, miközben eszembe véstem annak a férfinak a testét, aki belopta magát a szívembe.

Erik kezével a combjaim között kalandozott. A tekintetét rám szegezte, és egyik ujját belém nyomta.

– Az istenekre, hát ennyire készen állsz rám, drágám?

Semmilyen válasz sem tudta elhagyni kiszáradt számat. A csípőm már csúszkált a kettőnk közötti lucsokban. Erik eleinte lassan mozgatta a kezét, de aztán minden szívdobbanással egyre erősebben lökte belém az ujját.

– Erik! – Felnyögtem, és megharaptam az alsó ajkát.

– A vér, drágám. Ne onts vért!

A fenébe is, szinte már nem is érdekelt! A kezétől, az ajkától, mindenétől könyörtelen hőhullámok ostromolták az alhasamat.

– Ne… ne hagyd abba!

Erik bedugta még egy ujját. Hagytam, hogy mindkét térdem oldalra dőljön, és megremegtem, amikor még mélyebbre hatolt, finoman kifeszítve a szemérmemet. Behajlította az ujjait. Az ajka a nyakamt csókolta.

Nyüszítettem, kétségbeesetten vágytam a kielégülésre.

– Erik, ó istenek…

– Mondd, hogy az enyém vagy, Dalosmadár! – morogta a nyakamnak. – Mondd ki!

– A tiéd. A tiéd vagyok.

Az ujjai egyre gyorsabban és egyre erősebben munkálkodtak, amíg már nem bírtam tiszta gondolatokat megfogalmazni. Körmeimet a bőrébe vájtam, miközben megmerevedtem, és tobzódtam a testemben táncoló forróság mámoros hullámában. A fejem hátranyaklott, a torkomat védtelenül hagyva, és nyers, reszkető zihálás tört elő a torkomból, ahogy Erik eléggé lelassított ahhoz, hogy visszahozzon a gyönyörű kábaságból.

Amikor kinyitottam a szemem, ő olyan gyengéden, mégis elég intenzíven nézett rám, hogy a torkomban csomóba gyűltek az érzelmek.

Csípőjét a combom közé nyomta, megragadta a szerszámát, és a testem középpontjához vezette. Amikor megállt, mindkét lábammal átkulcsoltam a derekát, és két kezem közé fogtam az arcát.

– Ne merd megkérdezni, hogy biztos vagyok-e benne!

– Nem akarok fájdalmat okozni – suttogta. – Lassan fogadsz majd magadba, de végül teljes egészében befogadsz.

Volt valami leírhatatlanul biztonságos és gyönyörű abban, ahogyan Erik rám nézett. Két keze a lábaimat fogta, és finoman olyan pózba fordított, hogy kényelmes legyen. Masszírozta a testemet, végigsimított lüktető ereimen, és nem engedte el a tekintetemet, miközben belém hatolt, de csak a hegyével.

Megérintettem Erik alsó, ívelt ajkát. Akadtak itt hegyes élek, a lelkem mélyén mégis tudtam, hogy Vérdalnok Erik fény a sötétségemben. Ő volt az a gyönyörű szörnyeteg, akit mindig is akartam. És mindig szeretni fogok.

Az igazat megvallva, már akkor beleszerettem az örökkirályba, amikor először megláttam alkonyt idéző szemét a rácsos cella félhomályában.

Mindketten azt néztük, ahogy Erik lassan egyre mélyebbre hatol belém. Megállt, és gyengéden megcsókolt, amikor összerezzentem a fájdalomtól. Néhányszor lassan levegőt vettem, és ellazultam. Erik lehajtotta a fejét, lihegett, és fogva tartotta a tekintetemet, ahogy mélyebbre merült.

A körmeim a csípőjébe vájtak. Éreztem a fájdalmat, de az eltompult, miközben szeretőm kitöltötte minden porcikámat. Amikor már egészen tövig bennem volt, Erik szünetet tartott. Egy tucat szívdobbanás erejéig meg sem mozdultunk, ajkunk szétnyílt, és egymás lélegzetét nyeldestük.

Erik egyik keze összefonódott az enyémmel, a másikat az ágyra nyomta, a testét csak annyira emelve fel, hogy ne préseljen bele a derékaljba. Ismét megcsókolta domborodó mellemet, a nyelve a bimbóm körül kavargott, ahogy mozogni kezdett bennem.

A lábam közötti parázs lángra lobbant. Lassú, egyenletes forróság bomlott ki odalent szétterjedő, folyékony tűzként. Minden egyes lassú lökése nekiütődött az érzékeny idegcsomónak, amíg a testem szinte lángra lobbant a perzselő hőségtől és a nyomástól.

Zihálva markoltam a hajába. A szemét lehunyta, miközben halk nyögés hagyta el a torkát az erősödő gyönyörtől.

– Csodálatos, ahogy körülveszel odalent – recsegte Erik két lökés között. – Téged nekem teremtettek, Livia.

Mozgattam a csípőmet, képtelen voltam megállni, hogy ne akarjak még többet, mintha csak arra vágynék, hogy Erik kettétörjön engem. Olyan ritmust diktált, amitől vonaglottam és nyüszítettem. Nem volt túl vad ahhoz, hogy állandó fájdalmat érezzek, de nem is volt annyira lassú, hogy ne érezzem csípőjének minden egyes lökését.

Hőség terjedt szét a testünk között, az izzadsága az arcáról a mellemre csöpögött. Beszívtam mindent, a cserzett bőr és a tenger édes illatát a hajában, a mohafa szappan illatát a bőrén, az Alek gyógyítása után még érezhető vérszagot.

Továbbra is válaszokat akartam. Ahhoz, hogy megértsem őt, semmi többért. Bármilyen sötétség várt is még felfedezésre, mindet meg akartam ismerni. Mohón magamba akartam nyelni.

A bokáim rákulcsolódtak Erik hátára. A szeme vörösen villant. Légzését szaggatott zihálás váltotta fel. Izgalom árasztotta el a bensőmet, visszarángatva a kínzóan édes határhoz, amire mindig is vágytam e pillanat után.

Erik lökései egyre mélyebbek és vadabbak lettek. A felgyülemlett mámor selymes gyönyörré olvadt. A fejem búbjától lucskos magomig. Amikor az felrobbant, a nevét zokogtam, ahogy a testem az övének nyomódott. Erősen tartott, arcát a nyakamba temetve. Zihálás és szitkok törtek elő a szájából, miközben egyre mélyebbre hatolt kielégülésem gyönyörű kínjában, amíg meg nem lelte a sajátját.

A farka megrándult bennem, ahogy gyönyöre forró patakja elárasztotta minden egyes porcikámat. Az érzés, hogy valósággal kifordítva jelöl meg engem, a gyönyör, a mámor, a szerelem olyan áradata volt, amit soha nem fogok megunni.

Hosszú ideig nem mozdultunk, egyszerűen csak öleltük egymást és ziháltunk. Erik nem emelte fel a tekintetét, csak erősebben szorított, mintha egyek lennénk. Mialatt gyengéden simogatta a bőrömet, felderengett bennem a gondolat, hogy az örökkirály talán ugyanolyan biztonságra vágyik ölelésem menedékében, mint amennyire nekem van szükségem az ő vigaszára.

Kisvártatva elhúzódott, és felmarkolt egy puha gyolcsot. Erősen ráncolta a homlokát, amikor elhúzódott, és láttam, hogy egy kevés vér tapad a gyolcsra és az ágyneműre.

– Jól vagy? – kérdezte szinte mérgesen. A dühe nem nekem szólt, inkább úgy tűnt, hogy saját magára haragszik.

Megérintettem az ajkát.

– Elmondhatatlanul jól.

Erik feszültsége szertefoszlott. Még megcirógatott, majd lassan egyik kezét az arcomhoz emelte, és kisimított néhány kócos fürtöt a szememből.

– Ne sajnálj engem, Dalosmadár!

Vigyorogva simogattam meg az arcát.

– Soha nem foglak, Kígyó.

45. fejezet

A Kígyó

Livia vágyakozva csavargatta az egyik hajtincsemet. Arcát a mellkasomhoz nyomta, meztelen teste az enyémhez simult.

Nem tudtam felidézni, mikor voltam ennyire… nyugodt. Az állandóan fortyogó dühöm a férfi ellen, aki levágta az apámat, mindig jelen volt.

A mások által táplált harag és gyűlölet azt a megingathatatlan hitet ébresztette bennem, hogy a földhajlító halálával végre elnyerem apám elfogadását, bárhol is legyen a Túlvilágon. Ha kiérdemlem apám elfogadását, akkor a népét is megkapom. Nem tekintenek majd rám többé megtört örökösként, aki csak azért kapta a koronát, mert a bebörtönzése miatt megölték az igazi királyt.

– Erik – suttogta Livia.

– Hmm? – A karom ösztönösen is megfeszült körülötte, mintha a testem észlelné, hogy nagyobb távolság van köztünk, és az túl sok.

– Honnan ismered Stieget?

Tudtam, hogy jönni fognak ezek a kérdések. Nem volt értelme tovább kerülgetni őket. A lány az enyém volt.

– A harcosod is fogoly volt – feleltem. – Az egyik tündeháborútok során fogták el, és mellém zárták be. Ő védett meg engem.

– Nem is tudtam, hogy Stieg fogságba esett. – Livia felkönyökölt, öklével támasztva meg a fejét. Nem nézett rám mérgesen az igazság miatt. Semmi más nem lakozott abban a szempárban, csak a vágy, hogy többet megtudjon rólam.

– Még kicsi voltam, ezért néhány emlékem homályos – vallottam be. – De rá emlékszem. Emlékszem, hogyan harcolt az őrökkel, amikor azok a szívemen akartak sebet ejteni. Azután megbíztam benne.

– Alek azt mondta, hogy az én… az én népem mentett meg téged. Hogyan?

– Nem tudom pontosan, a harcos azonban mindig azt mondogatta, hogy a népe eljön értünk. Így is lett. Stieg megsérült, és én is alig tudtam járni, ezért emlékszem, hogy egy nő cipelt ki. Úgy rémlik, vérszínű haja volt.

Livia élesen beszívta a levegőt.

– Malin királynő. Ő Jonas és Sander barátaim anyja.

Homályosan rémlett, hogy Stieg királynőnek hívta őt, ám ez javarészt összemosódott az emlékeimben.

– Láttam viszont az apádat. Mintha bármikor kész lett volna ránk támadni, amit továbbra sem értek, hiszen anyád is ott volt. Ő állította meg. – Résnyire húztam a szemem. – Soha nem láttam még ilyen vadságot felgyülemleni senki szemében. Bántott téged valaha is?

– Nem. Soha. – Szomorú mosoly futott át az arcán. – Tudtad, hogy az apám túlélt egy sorsátkot?

Megráztam a fejem.

– Ez a vérszomj átka volt. Odahaza az egyik királynő néha még mindig a Megátkozott Királynak hívja.

Átkok bőven akadtak Örökkönben is. Narza úrnő tudta, hogyan mondjon átkokat, és nem sok kétségem volt afelől, hogy ez a hatalma fékezte meg apámat, és ezért engedett a követeléseinek. Ez volt az oka annak, hogy apám velem ölette meg az anyámat, és nem ő maga tette meg. Narza nem habozott volna elpusztítani Thorvaldot, na de a gyermeket, akit a lánya annyira szeretett? Ezért fogta vissza a kezét.

– Ez lehet a magyarázata, hogy apám miért kapta elő olyan gyorsan a fejszéit, ha ez a sürgetés még ott lüktetett a vérében – suttogta.

A vérszomjhoz vonzódás számomra sem volt idegen. A véres és mocskos átokban elveszve, szinte egy csepp szégyen sem maradt bennem, amiért ilyen gyűlöletet tápláltam az ellen, aki segített megmenteni.

– Próbáltam meggyőzni magam arról, hogy valami, amit mondott, nem igaz. – Tekintetemet a fenti gerendákra szegeztem, képtelen voltam Liviára nézni. – Amikor Thorvald megvetően szitkozódott, hogy mi lett belőlem, az apád… kiállt mellettem.

– Micsoda?

Talán tényleg szörnyeteg voltam. Olyan sokáig eltemettem magamban az apró részleteket a harag és a késztetés alá, hogy annyira brutálissá váljak a trónon, akár az apám.

– Azt mondta, több bátorságot mutattam, mint a felnőtt harcosok, mert túléltem a kínzást, és szívesen befogadnak, ha a saját népem nem látna szívesen.

– Akkor ő ezt komolyan is gondolta, Erik. – Livia hangja remegett. – Az apám nem tűri még a legapróbb fenyegetést sem, ha gyerekekről van szó.

Végigsimítottam borostás arcomat.

– Tudom, ugyanis újra felajánlotta. – A szégyen erősen, savasan és forrón égette a nyelvemet. – A nagy háború végén. Azt mondta, hogy azok után, amit a nagybátyádért tettem, helyet kaphatok az éjnépnél.

– Ezt soha nem említette. Sem a bácsikáim.

– Mert gondoskodtam róla, hogy veszélyt jelentsek rá. – Feltornáztam magam, és nekidőltem a fejtámlának. Livia azonnal hozzám bújt, és átkarolta a derekamat. – Megfogadtam, hogy visszatérek, és megölöm őt. Meggyógyítottam a nagybátyádat, hogy törlesszek Stiegnek, de az apáddal közöltem, hogy Thorvald miatt mindig is az adósom lesz.

– Nem értem, miért. Hiszen akkor volt esély a békére!

– Harald bácsikám nyelve maga volt a méreg, drágám. Értsd meg, szentül hittem, hogy Örökkön kiválasztott királya csak így nyerheti el az előző uralkodó kegyeit. Tudtam, hogy Thorvald éltében fikarcnyit sem törődött velem, így a halála maradt az egyetlen esélyem. Az igazat megvallva, ha apám nem hal meg, biztosra veszem, hogy megölt volna. – Keserűen felkacagtam. – Amikor a másik örököséről kérdeztél, azért nyugtalanított, mert már hallottam hírét, hogy van egy fattya. Ő volt a tartalék.

– Gondolod, hogy ez igaz?

– Nincs kétségem afelől, hogy Thorvald egy másik fiút akart, de ha lenne másik örökös, akkor már kihívott volna engem. – Nem sok értelme lenne, hogy várjon. Ha a vére jogán igényt akar támasztani a trónra, akkor azt már régen meg kellett volna tennie, amikor még gyengébb, fiatalabb és kevésbé erőszakos voltam.

Livia végighúzta az ujját a mellkasom egyik sebhelyén.

– És te nem akartál maradni? Úgy értem, a népemmel.

– Miattad akartam. – Felfelé billentettem az állát. – Kíváncsivá tettél. Tudtam, hogy a földhajlító örököse vagy, és közelebb akartam kerülni… hozzád. Ám mivel Harald meghalt, a seregünk meggyengült, így nem hagyhattam magára Örökkönt. Túl sok függött az ígéreteimtől, amelyeket tettem.

Hosszú ideig hallgattunk, mígnem Livia így szólt:

– Köszönöm, hogy meggyógyítottad Alekszijt. Ő inkább a testvérem, mint az unokafivérem. Viszont Gavyn is nagyon érdekel.

– Akkor meg kell ölnöm őt.

Kuncogott, és oldalba csípett.

– Nem úgy, te féltékeny démon! Milyen képességgel bír?

Erre megfeszült az állam.

– Livia, ha ezt elmondom neked, akkor erről nem beszélhetsz senkinek. Gavynt a hangja miatt ugyanis kivégeztetné a többi ház nagyura.

A szeme elkerekedett.

– Esküszöm, egy szót sem szólok.

Sietve elmagyaráztam, hogyan tud alakot váltani, és hogy ezt miért tekintik veszélyes tudásnak. Hogy miért tette őt ez kémmé és lehetséges orgyilkossá.

– Celine szerint mindent neked köszönhetnek – jegyezte meg Livia. – Ő… ő elárulta, hogy szirénvérrel született.

– Celine-nek rohadtul nagy a szája – morogtam. Az ujjaim Livia hajába túrtak. – De valóban azok közé tartoznak, akik az ígéreteimtől függnek. Az apjuk volt a Csontok Házának ura. Számos bűnt követett el a korona ellen. Az egyik az volt, hogy Gavyn hangját eltitkolta, ám miután Gavyn megszületett, Thorvald megparancsolta az apjuknak, hogy ölje meg a párját, aki egy nagy hatalmú szirén volt.

Az apámról szóló igazságok elmesélésétől még jobban gyűlöltem őt, egyben azonban kicsit kevésbé is gyűlöltem.

– Mivel Thorvald a saját fiának is azt parancsolta közvetve, hogy ölje meg az ő párját, végeredményben arról akart meggyőződni, hogy a többi nagyúr is ugyanilyen odaadással viseltet-e Örökkön iránt.

Rövid szünet után folytattam.

– A különbség csupán az volt, hogy Gavyn apja szerette a párját. Elrejtette őt, de soha nem szakította meg a köteléküket. Thorvald halála után a bácsikám rájött, hogy a nő nemcsak hogy életben van, de még egy második gyermeket is szült a Csontok Házának. Egy szirén leányt. Harald erre kivégeztette Gavyn apjának párját, és kivágta Celine-ből a dalát. – Nagyot fújtam. – A bácsikám azt tervezte, hogy rákényszeríti Gavyn apját, fejezze be a saját lánya megkínzását, én azonban valami másra adtam parancsot. Noha fiatal király voltam, mégiscsak király.

– Közbeléptél, hogy megmentsd Celine életét?

– Harald soha nem hagyta, hogy barátaim legyenek, még Derűtől is megfosztott. Akár hiszed, akár nem, valaha közel álltunk egymáshoz, úgy, mint te és az unokafivéred. Gavyn viszont közeli barátomnak számított, már amennyire az lehetett, mert a képességei révén be tudott jutni a palota területére, és ki is. Így barátkozott össze a két örökös, akiknek voltak titkaik. Tudtam, milyen az, amikor megfosztanak az anyádtól, és nem akartam, hogy ő is elveszítse az apját és a húgát. Ezért azt mondtam a bácsikámnak, szükségem van Celine-re, mint akin gyakorolhatom a mérgező képességemet.

Erre csókot nyomott a szívem fölé, és átvetette az egyik lábát a csípőmön.

– Celine-t elrejtettem a szolgák között. Haraldnak fel sem tűntek ezek a dolgok. A háború után a lányt a hajómon tartottam, és megmutattam neki, hogyan szólítom a tengert. Szirénvére segített neki kifejleszteni egy új, egyedi hangot, amivel a hullámokat hívhatja. Új nevet adtunk neki, és senki sem tudja, hogy

Gavyn húga. Gavyn megígértette velem, hogy titokban tartom a kilétét, különben a húgát felhasználhatják ellene. Vagy akár meg is ölhetik Celine-t, ha bárki, aki úgy gondolkodik, mint Harald és Thorvald, rájönne, kinek a vérvonalába is tartozik.

Livia felsóhajtott.

– Még mindig nevetségesnek tartom, ha egy nép azt hiszi, hogy önmagunkon kívül bárkit is szeretni gyengeség.

Lágy vonásait fürkészve azon töprengtem, hogy Livia az én gyengém. Ha ellenem használnák, szétesnék. Ugyanakkor bizonyos szempontból ő volt a legnagyobb erősségem is. A gondolatra, hogy újra bántani akarják, előtört belőlem a leghevesebb vágy, hogy harcoljak és öljek az ő átkozott nevében.

Gavynért, Celine-ért vagy az apjuk miatt nem indítottam háborút. Még akkor sem, ha tudtam, hogy mélyen legbelül nagyon is törődöm velük. De Livia miatt felégetnék bármilyen királyságot, és bármilyen háborúba belekezdenék, ha ez azt jelentené, hogy ő biztonságban van.

– Mi történt az apjukkal? – kérdezte most Dalosmadár.

– Harald megkínozta – feleltem. – Napokon át akarta folytatni a kínzást, de a férfi az első éjszaka után valahogy eltűnt a cellájából. Senki sem bukkant rá újra.

– Gavyn volt?

Vállat vontam, és ismét kerültem a tekintetét.

– Alighanem lehetett valami köze hozzá.

Nem erőltette tovább a dolgot, és egy ideig csendben maradt.

Elakadt a lélegzetem, amikor aztán teljesen rám mászott, és lovagló ülésben rátelepedett a csípőmre. Lángolt a szeme.

– Te, Vérdalnok Erik, az a fajta sötétség vagy, akit követnék az égen és a tengereken át.

A fejem a fejtámlának csapódott, amikor Livia lenyúlt közénk, és megfogta a farkamat.

– Te nő… – Belemarkoltam az ágyneműbe, miközben ő hüvelykujjával simogatta érzékeny makkomat, és köröket rajzolt rá.

Livia a szerszámomat lucskos középpontjához húzta, és huncutul rám vigyorgott.

– Mondd, hogy az enyém vagy! Mondd ki!

A levegő kurtán, reszelősen hagyta el a torkomat, amikor magába csúsztatta a farkamat, egészen a tövéig. Én úgy fogtam a derekát, mint a tengeren a vihar tombolása ellen kitett nehezéket.

– A tiéd vagyok. – Arcomat a nyakába temettem. – Az istenekre, a tiéd vagyok!

Hagytam aludni Liviát. Sewell, Celine és Larsson is csatlakozott az ajtók őrségéhez. Az Örökhajó legénysége nem fog elárulni engem. Meghalnának, ha megtennék. A vérkötelékek miatt ez lenne a sorsuk, ha a saját társaik ellen fordulnának. Ezek szinte mélyebbek voltak, mint a hangjuk kötelékei, amelyek a házukhoz fűzik őket. Gavyn legénysége ugyanígy járna, még azok a szerencsétlen fattyak is, akik Joron és Hesh nagyurak alatt hajóznak.

Amikor beléptem az ebédlőbe, Alekszij éppen egy tál szirupos és mézes zabkása fölé hajolt. Derű csendben és komoran őrködött a hátsó falnál.

Kihúztam az egyik széket, és leültem.

Alekszij szeme résnyire szűkült.

– Mit művelsz az unokatestvéremmel?

Kuncogtam.

– Nem akarod tudni.

Az állán egy izom lüktetett, miközben még jobban belekeverte a mézet a táljába.

– Önként teszi?

– Nem erőszakolok meg senkit. – Lejjebb csúsztam a széken, és kinyújtottam mindkét lábamat. – Feltételezem, hogy elmondták neked, milyen fontossággal bír a kuzinod Örökkönnek.

– Aki ott áll, ő mesélt a haldokló országról, igen. Elmondta, hogy Livia fúriája meg tudja gyógyítani. Azt is hozzátette, hogy szerinted Livia valahogyan kötődik a királyi címedhez, amit nevetségesnek tartok.

– Nem érdekel. – Nem is érdekelt. A köztünk létrejött akaratlan kötelék semmit sem jelentett nekem. Nem ez táplálta a tetteimet, vagy dobogtatta meg a szívemet, amikor Livia Ferusról volt szó. Ő a saját cselekedetei miatt tartott a markában. Ha nem lett volna gyógyító képessége, akkor is elmennék érte a poklokba is. Főleg azután, ahogy megcsókolt, ahogy harcolt értem, és hogy addig lovagolt rajtam, amíg már azt sem tudtam, hol vagyok.

– Pedig jobb lenne, ha érdekelne. A bácsikám soha nem fogja hagyni, hogy megtartsd őt.

– Ez nem az ő döntése.

– Ó? Hanem Liviáé? – Alekszij felvonta a szemöldökét. – Hazaengednéd, ha tényleg azt akarná?

Lenéztem a kezemre. Bizonyos értelemben még mindig a túszom volt. Magamnak akartam őt, de vajon lehet-e valaha is teljesen az enyém, ha úgy érzi, erővel tartom itt?

Leráztam magamról a gondolatot, és az unokafivérére pillantottam.

– Azért jöttem, hogy elmagyarázzam, a bőrén látott sebek nem tőlem származnak. Az unokatestvéred feneette harcosként küzdött, amikor orgyilkosok támadtak rám, és azért, hogy a mágiáját a saját céljaikra fordíthassák.

A szeme elfeketedett a dühtől.

– Ezek az orgyilkosok meghaltak, igaz?

– Nocsak, hát ilyen brutálisak a békés földi tündék! – Elvigyorodtam, és ettem egy kanállal szűkös ételéből. – Az egyikük halt csak meg, akit Livia ölt meg. Kettő még a celláimban rohad. Lenyűgöző, hogy milyen nagy kockázatot vállaltál, hogy megmentsd őt, ezért arra gondoltam, talán segítenél kihallgatni őket. Tudnom kell, ki küldte őket, és utána, ha szeretnéd, segíthetsz nekem megpecsételni a sorsukat.

Keveset tudtam arról a fiúról, akit az apjába kapaszkodva láttam, amikor a háború befejeződött. Most azonban egy olyan férfit láttam, akinek becsületessége alatt titkolt komiszság lapult.

A szája sarka mosolyra görbült.

– Örömömre szolgálna, Vérdalnok.

46. fejezet

A Dalosmadár

A tömeg már gyülekezett a nagycsarnokban. Celine és Larsson ébresztett hajnal után. Csalódás volt, hogy egyedül ébredtem, Eriket sehol sem találtam. Szóltak, hogy öltözzek fel, és kövessem őket a csarnokba. A testem gyönyörteli fájdalomtól sajgott, és legszívesebben visszamásztam volna Vérdalnok ágyába, ahol újra és újra fejembe véshettem volna minden egyes sebhelyét.

A csarnok bejáratánál Alekszij állt Derű mellett. Az összes poklokra, eszemet vesztett bolond voltam, amiért egy időre teljesen elfelejtettem, hogy az unokafivérem majdnem meghalt, miközben engem keresett.

Könnycsepp csordult ki a szemem sarkából, amikor erősen megöleltem.

– Nem bántanak. – Ezek voltak az első szavak, amiket sikerült kinyögnöm.

– Ezt már tudom. Vérdalnokkal beszélgettünk még hajnal előtt.

Forróság öntötte el az arcomat. Miután mi… Erik felkereste a kuzinomat.

– Ó! Biztosra veszem, hogy érdekes beszélgetés volt.

– Az nem kifejezés. – Alekszij hátralépett, lágy mosollyal az arcán. – Beszélnünk kell majd, Liv. Hamarosan. Szeretném a történetet a te szádból is hallani.

Megragadtam a karját, és bólintottam.

– Mindent elmondok neked, de neked is mesélned kell az otthonomról, a szüleimről.

Alek elszontyolodott.

– Soha nem láttam korábban Valen bácsit annak a dúvadnak, aminek egykor nevezték, de azt hiszem, most már néhányszor igen.

Fájdalom hasított a szívembe. Nem maradhatnak így a szüleim, akik azon tűnődnek, vajon milyen durván bántalmazhatnak engem mindennap. Most, hogy Alek eljutott ide, üzennünk kell nekik.

– Beszélek a királlyal – suttogtam. – Meglelhetjük a módját, hogy véget vessünk a harcnak.

Alek mosolygott, ám nem voltam biztos benne, hogy hisz nekem.

Celine és Larsson is csatlakozott hozzánk, így röviden bemutattam őket Aleknek. Celine vonásaira kiült a kétkedés, de Alek köszönésképpen odabólintott neki. Larsson sokkal barátságosabb volt, és kérdéseket tett fel Aleknek a Hasadékon átvezető útról, majd elnevezte Véridézőnek, hogy megmutassa, máris befogadta őt Örökkön kultúrájába, pedig még a csarnok közepére sem értünk.

– Mindjárt jövök, Livie. – Alek megszorította a karomat. – A királynak szüksége van rám.

– Szüksége van rád? Mihez… – De már ott sem volt.

A nyakamat nyújtogattam, próbáltam átnézni a tömeg feje felett, amikor a súlyos ajtószárnyak feltárultak. Erik bukkant elő, tetőtől talpig feketében, a fején vérvörös árnyalatú arany fejdísszel. Soha nem láttam még a királyi koronát azelőtt. A szélei élesek voltak, mint a tarjagos hullámok, és kicsit fokozta Vérdalnok komisz kinézetét.

– Vér folyik az aranyban – magyarázta Celine halkan, miután megjegyeztem, hogy milyen szép. – És varázslatot is mondtak a koronára, így csak az igazi örökös viselheti anélkül, hogy megégetné a bőrét. Ma Erik azt szeretné, ha tudnák, hogy ő az örökkirály.

– Miért? Mit fog csinálni?

Nem is kellett válaszolnia. A saját szememmel láthattam.

Derű és – a poklokra is! – Alek segítségével Erik bevonszolta a zsíros hajú orgyilkost és Kígyószeműt a csarnokba. Köteleket kötöttek a nyakukra – meztelenek voltak, zúzódások borították őket, és már véreztek.

Erik a tömeg közepén elengedte őket. A közelben állók elhúzódtak a foglyoktól, majd körülvették őket. Az egybegyűltek feje felett Erik tekintete megtalált. A szemében lángolt az erőszak, de a vigyor az arcán többet árult el. Mindent elmondott, amit a testünk beszélt tegnap este.

– A királyt megtámadni egy dolog – szólalt meg Erik. – Nem ez volt az első alkalom, és nem is hiszem, hogy az utolsó.

Összerándult a gyomrom. Hogy újra ilyen közel került a Túlvilághoz, újfajta félelemmel töltött el, ami mindenféle lehetőségeket felvetett.

Nagy levegőt vettem. Erik rám nézett. Vigyorgott, és a szívem nagyot dobbant a hangjától. Te Livia Ferus vagy, harcosok vére, tested egy istennőé, a király farkának elpusztítója…

Felhorkantam a nevetéstől, az alsó ajkamba haraptam, és elfordítottam a tekintetem. Te rohadék!

Erik arcára árnyék vetült, amikor újra a tömegre nézett.

– De az, hogy megtámadják őt…

A szívem majd megállt, amikor Erik rám mutatott, és mintha minden fej egyszerre fordult volna felém. Ne törj meg, ne inogj meg! Erik a népére nézett, és követelte, hogy úgy tekintsenek rá, mint a királyra, aki mindig is akart lenni. Én az övé voltam. Muszáj lesz kihúznom magam, és az övé lenni.

– Hogy megpróbáljanak megfosztani minket a reménytől, amit ő hozott Örökkönnek – folytatta komor és irgalmat nem ismerő hangon –, az olyan sértés, amit nem tudok gyors halállal megbocsátani. Még rosszabb, hogy ezek az árulók nem hajlandók elmondani, ki küldte őket.

A tömeg felzúgott. Erik odalépett Derűhöz, és kivette a kezéből a bronztőrt.

– Megígértem, hogy kiontom a vérüket a lábad elé – mondta nekem, mintha senki más nem lenne ott. – És én megtartom az ígéreteimet.

– A király többre becsüli az ellenséget, mint Örökkönt! – kiáltotta Kígyószemű.

Az ujjaim elzsibbadtak, amikor a terem felhördült.

A másik orgyilkos hangja érdes volt és száraz, de követte a társa példáját.

– Hajlandó volt feláldozni magát a szajháért, hajlandó volt védtelenül hagyni titeket.

– A király nem király! – kiáltotta Kígyószemű, miközben a tömegre feszült csend telepedett. – Megesküdött, hogy lemészárolja az ellenségeinket, most pedig életben hagyja őket, az udvarunkba hozza őket, mindezt azért, hogy a szajhája leszopja a farkát.

A néhány meglepett kiáltást visszaverték a falak, és most már gúnyosabb hangokat is lehetett hallani. A rémület orvul rontott nekem, amikor nem egy indulatos tekintet szegeződött rám. Celine úgy lépett előre, mintha a védőpajzsom lenne.

A feneette poklokra! Ha kihúzza a pengéjét, akkor a tömeg ránk támad.

Aztán a hangos suttogást csend váltotta fel, amikor Erik utat tört magának a tömegben, és alig öt öles lépéssel előttem termett, és átkarolta a derekamat. Felkiáltottam, amikor szinte a vállára kapott, és a csarnok elejébe viharzott.

Időm sem maradt megkérdezni, hogy mit csinál, mert máris ledobott valami széles, fából faragott székre.

Pislogtam, és a szívverésem felgyorsult, amikor megláttam a szépen faragott fát a tenyerem alatt. A szám tátva maradt. Erik kihúzta magát, miközben fújtatva elhátrált, és a szeme lángolt.

A trónszékére dobott le.

Egyenrangúvá tett magával.

– Thorvald halott! – üvöltötte Erik, és a tömeg felé fordult. – Húsz forgással ezelőtt apám koronájának árnyékába kerültem, majd ugyanúgy, tíz forgáson át engem hibáztattatok egy olyan háború végkimenetele miatt, amit én soha nem akartam. A háború miatt, amit a nagybátyám indított a földi tündék ellen. – Lassan körbefordult, mindenki tekintetét magába szívta. – Vérdalnok Erik vagyok, és nem hajolok meg többé mások szavai és örökségei előtt. Én viselem Örökkön koronáját, én hajózom az Örökhajón, és én viselem ennek a királyságnak a jelét. Én. A. Királyotok. Vagyok. És ő… – A háta mögé mutatott. – Ő az enyém. Ő az örökkirálynő.

A körmeimmel a trón fájába martam. Rámeredtem az engem bámuló zavart, bizonytalan arcokra, és gyanakvó pillantásokkal is találkoztam. Egy részem gyűlölte őket, mert rosszul bántak a királlyal, és ez a részem legszívesebben rájuk üvöltött volna, hogy miért nem bíznak benne.

Erik minden tőle telhetőt megtett, hogy megvédje a királyságát. Lemondott az esélyről, hogy elfogadja az őt tisztelő nép, azért, hogy neheztelő alattvalóit átnavigálja a háború utáni bánatos időszakon.

– Ő az első örökkirálynő – mondta kissé elfúló hangon, és visszafordult hozzám. – Ha ő erre vágyik. Nem foglak kényszeríteni, hogy maradj, Dalosmadár. A döntés a tiéd.

Az érzelmektől elszorult a torkom. Erik szabadon engedett.

A tekintetem végigszaladt az arcokon, és rátalált Celine-re. A szeme elkerekedett, a száját eltátotta, de vigyorgott. Alek nagyjából ugyanígy, kissé döbbenten nézett rám. Szerettem őt, szerettem mindenkit, akit magam mögött hagytam. Hiányzott a családom, az országom, hiányoztak a lustálkodós napok a barátaimmal. Még Rorik idétlenkedései is szörnyen hiányoztak.

Nyeltem egyet, és újra megleltem a király tekintetét. Ahogyan Vérdalnok Erik hiányozna, abba a szívem mindenestül belepusztulna. Szenvedélyre vágytam, és felfordulásra, olyan szerelemre, ami egyfajta mámoros vágyat szült.

Erre találtam rá az ellenségemben.

– Akár van koronám, akár nincs – szólaltam meg halkan –, mindig a tiéd leszek.

Erik élesen kifújta a levegőt. Az ajka komisz vigyorra húzódott.

– A királyt megtámadni egy dolog – ismételte meg, és a hangjába ismét sötétség költözött. A pengével a kezében odament Kígyószeműhöz, megragadta a nyakára tekert kötelet, és hátrarántotta a férfi fejét. Erik lehajolt az orgyilkoshoz. – De amiért megtámadtad a királynőjét, darabokban mész a Túlvilágra.

Erik átdöfte a tőrt Kígyószemű bordái között, és a hatalmas nagycsarnokban gyötrődő kiáltások hangzottak fel.

Kihúztam magam a trónon, keresztbe tettem az egyik lábamat, és mindkét kezemmel a karfára támaszkodva figyeltem. Nem kaptam el a tekintetem, miközben Erik lemészárolta őket, ígéretéhez híven a vérüket ontva a lábam elé. Csodálatosan brutálisan csinálta. Olyan eleganciával gyilkolt, amiről soha nem gondoltam, hogy valaha is lebilincselőnek találom, de nem tudtam félrenézni.

Erik megmérgezte őket, aztán az énekével meggyógyította őket, csak azért, hogy aztán újra megmérgezze őket. Levágta az ujjaikat, a fülüket. Mindkét orgyilkost megvakította, aztán amikor már alig maradt bennük élet, hátulról átdöfte a nyakukat.

Amikor végzett, már úszott a vérben. Csontok és húscafatok hevertek szanaszét a nagycsarnokban. A tömeg hallgatott, de hosszú, elhúzódó csend után az udvartartásának tagjai egymás után ereszkedtek térdre.

Erik föléjük magasodott, alkonyt idéző tekintetét rám szegezve.

Végignéztem a lábam előtt zajló vérengzésen. Vérfoltok pettyezték a ruhám szegélyét. Talán jobb lenne, ha félnék a Vérdalnok szemében látható pillantástól. Mert az birtokló, tébolyodott és vad volt. De én nem féltem. Elvesztem benne.

A szám apró vigyorra húzódott. Te vagy az én gyönyörű szörnyetegem.

47. fejezet

A Kígyó

Napokkal azután, hogy Liviát a trónra ültettem, a palotában még mindig nagy fejetlenség uralkodott, ahogy a szolgák, az udvaroncok és a köznép próbáltak alkalmazkodni ahhoz, hogy egy nő került hatalomra. De nem fogom visszavonni a döntésemet. Legbelül helyesnek éreztem, mintha ez lenne az út, amit mindig is választanom kellett volna.

Az ácsok félig-meddig befejezték a hatalmas nagyteremben felállítandó ikertrónust. Faragott rókák és borostyán díszítették, a háttámla közepén pedig egy fecske. A királyi kovács nekilátott, hogy elkészítse Liviának a tölgyleveleket formázó fejdíszt, amit a következő teliholdkor esedékes ünnepélyes koronázáson ad át nekünk.

Persze, ha tudtam volna, hogy a házak nagyurai ennyire szeretnék majd az őrültségemet megvitatni, előbb megöltem volna mindannyiukat – Gavynt kivéve, aki módfelett szórakoztatónak találta az egészet –, ezzel egyszer s mindenkorra leszámolva velük.

– Lord Hesh – kezdtem, és nagyon igyekeztem unottnak tűnni. A férfi inkább látszott kőből lenni, mint húsból. Toronyszerű testén mindössze a fogai voltak kicsik, mivel folyamatosan csikorgatta őket nyavalyás állkapcsában. – Mint mondtam, ha érdekelne a véleményed a királyi udvarról, akkor kikértem volna. Sajna, nem igazán érdekel.

– Királyom – vágott közbe Joron. Karcsú volt, akár valami betegeskedő fa, göcsörtös tagokkal. – Nem azt akarjuk megszabni, hogyan uralkodj az udvarodban, de amit tettél… az a mi szemünkben gyengeség. Amit a földi tündéknek adtál…

– Mit adtam? – csattantam fel. – Mit adtam nekik? Az egyesülés lehetőségét? Felhívást a békére? Emlékszel azokra a napokra, amikor az örök nép felkereste a birodalmaikat, amikor komoly kereskedelem zajlott a népeink között, amikor az országok együttesen virágoztak?

Joron felhördült.

– Azok más idők voltak, nagyuram.

– És újra azok lesznek. – Az asztal túlsó végéhez fordultam, egyik kezemet ökölbe szorítva a lábam felett. – Narza úrnő, te mit mondasz? Te is azt hiszed, hogy a királynő gyengeséget hoz Örökkönre?

– Mi mást mondana egy nő? – morogta Hesh.

– Nem hiszem, hogy hozzád beszéltem. – Figyelmeztető pillantást vetettem a nagyúrra, és élveztem, ahogy összeszorította az ajkát. – Mit szólsz hozzá, nagyanyám?

Narza eddig hallgatott, de minden ház nagy meglepetésére megérkezett, miután Joron összehívta a tanácsot, hogy megvitassák az örökkirálynő jelentette blaszfémiát. A nagyanyám nem sokat törődött velem az anyám halála után. Mindig is nehezteltem rá emiatt, szerettem volna, hogy raboljon el, vigyen a házába, és így megmeneküljek apám kegyetlenségétől.

Ám soha nem jött értem.

Furcsa módon e pillanatban nem közönyösen nézett rám. Inkább úgy, mintha meg sem ismerne.

– Azt mondom – kezdte –, hogy a királyunkra sok-sok forgás óta nehezedik a megtört királyság terhe. A gyógyuláshoz időnként óriási változások szükségeltetnek. Derűlátó vagyok: tetted, hogy megváltoztasd a dolgok menetét, csak a népünk javára válik.

Nem éppen dicséret volt, de többet jelentett, mint amit a jóváhagyásától vártam. Hesh és Joron addig dörmögött, amíg Gavyn ékesszólóan ki nem fejezte lelkesedését az új királynő iránt.

– A király és a királynő – mondta – máris eltüntette az elfeketedést a Csontok Házának távoli szigetén. Együtt erősebbek, és én a magam részéről sokkal jobban kedvelem a királyt, ha a királynő mellette van.

Résnyire húztam a szemem, ám elfojtottam a késztetést, hogy belerúgjak a nyavalyás sípcsontjába az asztal alatt.

Lassan felálltam. Elég sokáig tartották távol tőlem Liviát, és már belefáradtam a handabandázásukba.

– Az az igazság, hogy nincs szükségem a jóváhagyásotokra. Egyikőtökére sem. Sőt, Joron nagyúr, én alaposan megfontolnám a helyedben, hogyan támogasd királyodat és királynődet. Vagy előfordulhat, hogy a palota felfigyel a lótuszkereskedelemre, amit a távoli tengereken hajózó kalózokkal kezdtél.

Joron szeme elkerekedett, és a harsány bolond összerezzent ültében, amikor tenyeremmel az asztalra csaptam.

– Mi több – folytattam –, a skondelli lótuszkereskedelemben folytatott részvételed elgondolkodtatott. Talán te pénzelted a Skurk-házat, hogy elárulja a királyodat.

– Nem. – Joron hevesen rázta a fejét. – Nem, felséges uram. Én… soha nem keverednék ilyesmibe azzal a házzal. Mi a lótuszt tanulmányoztuk, ennyi az egész. Hogy új felhasználási módokat találjunk. Esküszöm neked!

Elrántottam a kezem, mielőtt ez a tökfilkó megcsókolhatta volna az átkozott gyűrűimet, és gyors pillantást vetettem Gavynre. Ő elvégezte a kötelességét, és nem egy hitvány titokra bukkant.

– És Hesh – doboltam az ujjaimmal az asztalon. – Te, amikor visszatérsz a tartományodba, rájössz majd, hogy a kúriád alatt tartott szirének már nem a tieid, bármilyen torz okból is őrizgetted ott őket.

Narza tekintetében gyors, engesztelhetetlen düh lobbant.

– Mi ez az egész? Te bebörtönözted a házam véreit?

Hesh a nőket vérvonala bővítésére szánta, de a felszín alatt félt Narzától.

– Betolakodók voltak. Jogomban állt őrizetbe venni őket.

– Hazudsz! – dühöngött az asszony. – A hangjukat akarod, erről van szó? A tartományodba szeretnél csalogatni másokat is? Vagy csak az a célod, hogy használd a testüket, abban a reményben, hátha egy olyan különleges adottsággal rendelkező örököst nemzhetsz, mint a királyunk?

Ismét az asztalra csaptam.

– Legyen ez figyelmeztetés! Nem érdekel, mi a véleményetek a királynőről, de figyelni fogom, hogy rendíthetetlen hűséggel támogatjátok-e őt. Sőt, azt javaslom, hogy mindannyian nézzetek körül a saját házatok táján, és fontoljátok meg, mennyivel erősebbek lennétek, ha ti is ugyanezt tennétek.

Aztán újabb szó nélkül elhagytam a tanácstermet.

Alistair a folyosón várakozott. Bosszúsan meredtem rá, és megpróbáltam elsuhanni mellette.

– Nem kerülhetsz örökké, királyom.

– De igen, és kerülni is foglak.

Alistair felhorkant.

– Vannak ügyek, amelyek a figyelmedet igénylik, hacsak nem szeretnéd, hogy átadjam őket új királynőnknek. Neki sokkal kedvesebb a hangja, és nem hajigál pengéket.

Nehezen, de elfojtottam a vigyoromat.

– Nem, nem akarom, hogy a királynőhöz utald az ügyeket, mivel most éppen hozzá megyek, és az elvonná a figyelmét rólam. Ugyanazért nem akarom, hogy velem közöld őket.

Alistair vékony orrán át fújtatott, ahogy tartani próbálta a lépést.

– Igyekszem sajnálni téged, nagyuram, igazán igyekszem. Ám csillogó palotában élsz, tiéd a királyi hatalom, gyönyörű párod van…

– Az istenekre, vénember, mit akarsz tőlem? – álltam meg a folyosó közepén, és odafordultam hozzá.

– A béketárgyalásokról van szó. – Alistair végigsimított túlságosan szoros bélelt vértjén. – Még mindig szeretnél fegyverszünetet kötni a földi tündékkel a koronázás előtt? Amennyiben igen, akkor mindannyiunk javára válna, ha nem haragítanánk magunkra a házak nagyurait.

Ha valami nyugtalanított, akkor az a gondolat volt, hogy fegyverszünetet kössek azzal, aki többször is békét ajánlott nekem, csak azért, hogy aztán ellopjam a szívét, és kétségek között hagyjam őrlődni, milyen borzalmakat kell kiállnia a lányának nap mint nap.

Esélyes volt, hogy visszaveszi őt, és az egyik fejszéjét a koponyámba vágja.

– Hesh és Joron nagyurak tőlem aztán lesüllyedhetnek az Öröktenger fenekére is – közöltem. – Ha nem tudják elfogadni, hogy Örökkön magától nem gyógyul meg, és hogy egy nő a megmentőjük, akkor ennek a kockázatát nekik kell vállalniuk.

De ha dacolnak az én Dalosmadarammal, ugyanúgy végzik, mint az orgyilkosok.

– Livia éppen levelet ír, amit a népének küld, semleges találkozóra invitálva őket – folytattam. – Ha a földi herceg és hercegnő is felszólal értünk, lehet béke. Ezt a nagyuraknak el kell fogadniuk.

– Gondoskodom róla, hogy a palotában legyen hely a földi tündék küldöttségének – csettintett Alistair. – Ó, és még valami! – Bélelt vértje alól előhúzott egy erszényt. – Ahogy kérted. Elkészültek.

Elvigyorodtam, amikor belenéztem az erszénybe.

– Tökéletes.

A szolgák és a palota személyzete továbbra is kerültek engem, de a tekintetüket már nem töltötte el akkora félelem, ahogy elhaladtam mellettük – inkább mintha kíváncsiak lettek volna, hogy megőrültem-e, vagy tényleg maradt még szívem.

– Királyom!

Félúton jártam a termeimbe vezető lépcsőn, és a hangtól megriadtam.

– Narza? Azt hittem, hogy a tanácsteremben befejeztük a beszélgetésünket.

A magát vak boszorkánynak álcázó nagyanyám kilépett az egyik ablakmélyedésből.

– Neki adtad a szíved? Legutóbb, amikor valaki ezt állította, az majdnem elpusztította a Királyok Házának vérvonalát.

Közelebb hajoltam hozzá.

– Akkor csak hadd égjen le!

Narza oldalra döntötte a fejét, és vadul meredt rám.

– Felperzselem Örökkönt – ismételtem meg halkan –, és mindent újra kezdek, ha muszáj. Nincs olyan világ, ahol én ne lennék Liviáé.

– Akkor vigyázz a kötelékre, Erik! Még mindig nem tudjuk, ki áll az elfeketedés varázslata mögött – hümmögte a nagyanyám. – Veszély bújik meg közöttünk.

– És én a királynőmmel együtt nézek szembe vele.

– Remélem, unokám. Azt hiszem, ez majd elválik. – Ravasz mosoly derengett fel az illúziók keltette, banyaszerű vonásain, de nem mondott többet, csak visszahátrált az alkóvba.

Mire a szállásom ajtajához értem, már a türelmem végére jutottam, és arra gondoltam, ha bárki is megakadályoz abban, hogy találkozzam Liviával, akkor azt teszem, amit Alistair mondott, és elkezdek késeket hajigálni.

– Miért van ez az átkozott tömeg a termeimben?

Livia felnézett a kandallónál álló asztal mellől – ahogyan Alek, Derű és Celine is.

– Véleményeket kértem a levelemről – vigyorgott Livia. – Próbálom a nyakadon tartani a fejed, Vérdalnok. Ahogy ők is. Talán egy kis hála nem ártana.

– Á, értem! – Kinyitottam a folyosóra vezető ajtót. – Mindnyájatoknak mélységes elismerésem, amiért elhúzzátok a beleteket a szobánkból.

Celine Alekre és Liviára mutatott.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha ti ketten beszéltek a népetekkel, nem a király. Ő mindannyiunkat megölet, amint kinyitja a száját. – Rám meredt, ahogy elsétált mellettem. – Utoljára segítettem neked, felség.

– Kétlem.

Derű követte. Már gyerekkorunk óta folyton mogorva volt, most azonban valahogy vidámabbak lettek a vonásai. Még így is szinte alig nézett rám. Ez kölcsönös volt. Alek habozva lépkedett felém.

– Leginkább neked szól ez – mordultam fel. – Miért vagy még mindig itt? Menj haza!

– Az adósságot törleszteni kell, Vérdalnok. – A szája sarka felfelé kunkorodott. – Hidd el, Livia hangjánál többre lesz szükség a nagybátyámnál az érdekedben!

Bizonytalan pillantást vetett Liviára, majd követte a többiek példáját.

A következő lélegzetvételnél máris átkaroltam Dalosmadár derekát, és ajkam a nyakára tapadt.

– Látom, még több ablakot festettél meg. – A tekintetem a válla felett arra a képre siklott, amin egy csapdába esett szörny várt arra, hogy újra találkozzon szerelmével az égben.

Éjtűz regéje mindig is a kedvenc mítoszom volt. Tetszett, hogy Liviáé is ez lett.

– Tegnap éjjel magamra hagytál. Rémálmok gyötörtek, és azért festettem ezt, hogy elűzzem őket.

Erősebben szorítottam a derekát.

– Ez nem tetszik nekem. Ha nem tudsz aludni, az sem érdekel, ha az átkozott tenger túlsó felén vagyok, akkor is hívj, és én majd jövök!

– Nem foglak hívni minden szörnyű álom miatt. Forgások óta bánok el egyedül Lidérc démonaival, szóval nem lesz semmi baj.

Felemeltem a fejem.

– De nem kell többé egyedül lenned.

Hosszú ideig állta a tekintetemet, aztán lassan megcsókolt, hogy aztán rásózzon a vállamra.

– Egyébként borzalmas a modorod.

– Az. – Csókot nyomtam a nyakára, majd kinyitottam az Alistairtől kapott erszényt. – Van valamim a számodra.

Livia szeme felcsillant, amikor kivette a halvány színű nyakláncot. Folyékony aranyba maratott és festett rúnák sorakoztak a karcsú ékszeren, amihez tartozott egy pár hozzáillő filigrános fülbevaló is.

– Erik, ezek gyönyörűek.

– Királynőhöz méltóak. – Hátul bekapcsoltam a nyakláncát, az ujjaim elidőztek meleg bőrén. – Mostantól mindenki tudni fogja, hogy mi vár rá, ha csak egy ujjal is bántani akar.

Barázda képződött a két szemöldöke között, ahogy megvizsgálta a fülbevalóját.

– Ezek csontból készültek.

– Igen. – Megérintettem az egyik aranyrúnát a nyakláncán.

– Milyen csontból?

Megfogtam az állát, és az ajkát az enyémhez húztam.

– Bárki bántson téged, a nyakadban fogod hordani.

– Az istenekre, ezek… – A nyakláncra pislogott. – Ezek az orgyilkosok csontjai?

A döbbenete elgondolkodtatott, hogy nem mentem-e túl messzire, nem mutattam-e túl sokat sötétebb énemből, ám a következő pillanatban Livia szája az enyémre tapadt. Körmeit a nyakamba vájta, és közelebb húzott, mintha nem bírná elviselni a köztünk lévő csekély távolságot sem.

Majd elvált tőlem, és azt suttogta:

– Követném a sötétségedet az égen és a tengereken át.

Újra meg akartam csókolni, ő azonban az ajkamra szorította egyik ujját.

– Bár jobb, ha tudod, hogy mindenki, akit most kidobtál, azért jött, hogy segítsen neked, amikor apámhoz megyünk, és…

– Dalosmadár! – A két tenyerem közé fogtam az arcát. – Az elmúlt két nap java részében távol tartottak tőled. Elfogyott a türelmem. Azt akarod, hogy menjek utánuk, és dicsérjem meg őket ezért, vagy inkább azt szeretnéd, hogy benned legyek?

Livia nyelt egyet. Tekintetem követte karcsú nyakának hullámzását. Nem tétovázott, és két kezével máris az övemnél matatott. Én ugyanilyen eszeveszett vággyal téptem le róla a ruháját és a fűzőjét.

Nem volt időnk, hogy eljussunk az ágyig, mert Livia máris magához rántotta a csípőmet, amitől elvesztettem az egyensúlyomat, ő pedig háttal a falnak tántorodott. Az egyik tenyeremet a feje mellett a falnak támasztottam, a másik végigsiklott hosszú combján, a bordái közötti mélyedéseken, egészen a melle domborulatáig.

Livia megrándult, amikor a hüvelykujjamat a megkeményedett mellbimbójának nyomtam. A fogaim végigkaristolták a nyakát. Felnyögött, és kettőnk közé préselte a kezét, karcsú ujjai ráfonódtak a hímvesszőmre. Minden vér kifutott a fejemből. Nem tehettem semmit ellene. Ennek a nőnek minden egyes érintésére a testem tombolva követelt még többet, mint egy kamasz, aki nem tud uralkodni a saját nyavalyás farkán.

Néhány lassú rántás után Livia idegesen az ajkába harapott, és hátralökött.

– Túl sok? – kérdeztem.

Megrázta a fejét, és majdnem megállt a szívem, amikor körbefordított, hogy immár én álljak háttal a falnak, majd térdre ereszkedett.

A vérem túlhevült, a homlokomat csípte a verejték, pedig ő még semmit sem csinált. Csupán felnézett rám, huncut mosollyal az ajkán.

– Ez tetszik?

Hangos nyögés szakadt ki a torkomból. Beletúrtam a hajába.

– Nekem csak te kellesz. Nekem ez tetszik. Minden belőled. Igazság szerint ilyet még senki sem tett velem. Senki nem imádott engem.

A légyottjaim eloltott lámpásokat, elfordított arcokat és fásult érzelmeket jelentettek. Hogy láthattam Liviát, aki a kezével megérintette minden sebhelyemet, hogy a teste felhevült, mert még többet akart belőlem, újabb csapást mért a kettőnk között tartani próbált pajzsokra.

Livia nyelve előkígyózott, és a farkam csúcsát ingerelte, mielőtt puha, telt ajka rázárult volna. Az arcom lángolt. Azért küzdöttem, nehogy elveszítsem a nyavalyás eszméletemet, miközben a nyelve fel-alá siklott.

A testem megmerevedett és remegett az elfojtott gyönyörtől, ahogy Livia mindkét keze végigsiklott a lábamon. Egyik puha tenyerét a szerszámomra fonta, és forró szájával együtt kényeztetett. Gyenge csontú lábam majdnem összecsuklott alattam, és kénytelen voltam a falat használni mankónak.

Halk morgás tört elő a torkából, és én teljesen kikészültem.

– Livia, te átkozottul jól szórakozol.

Micsoda látvány volt – nézni rám tapadó telt ajkát, hogy a szája úgy szívott magába, mintha a legtitkosabb vágya az lenne, hogy megízleljen. Önkéntelenül is löktem egyet a csípőmön. Erre rátört az öklendezés, és könnycsepp csordult ki a szemzugából.

– A fenébe, bocsánat! – hörögtem hangosan, és megpróbáltam elhúzódni.

Livia elfojtott sziszegéssel felelt, átkarolta a csípőmet, és visszahúzott.

– Ez az, drágám! Az istenekre, ez az! – Megrándultam, amikor a perzselő kielégülés egyre közelebb került. A vér valósággal forrt az agyamban. Azt akartam, hogy a teste szorosan öleljen körül. Belé akartam önteni a magomat. Elkínzott nyögést hallatva megragadtam a haját, és eltoltam magamtól.

Az arca kipirult, az ajka csillogott, és kérdőn nézett rám, hogy valamit rosszul csinált-e.

– Tökéletes vagy, Dalosmadár. Túlságosan is tökéletes – ziháltam minden egyes szót, aztán felhúztam a térdéről, és megperdítettem, hogy ismét ő legyen háttal a falnak. Nem volt időm az ágyhoz botorkálni, hanem megmarkoltam Livia combját alulról, és a derekam köré fontam. A szerszámom hegye a nyílásához simult. – Együtt.

Vadul bólogatott, és a vállamba markolt, miközben nyöszörgött és a fülcimpámat harapdálta. Volt abban valami vad, majdnem állatias, ahogyan magához szorított. Mindazok után, ami történt, még mindig akart engem. Azért volt itt, mert engem akart. Örökkönt akarta.

Nem voltam jóságos, ám olyan férfi igen, aki megtartotta a szavát. Ha haza akart volna térni, ha el akart volna hagyni engem, nem lennék utána más, csak egy érzéketlen, hitvány alak, de álltam volna a szavam. Még nem kért meg rá. Úgy fogok élni, hogy soha ne is kelljen.

A makkomat odaigazítottam, és épp csak behatoltam a résén. Livia teste erre ívben meghajolt, és lejjebb lökte a csípőjét, magához rántva engem, amíg mélyen bele nem csúsztam. Egyszerre nyögtünk fel. A szemhéja megrebbent. Én nehezen, de nyitva tartottam szememet, elmerültem szelíd vonásaiban, gyönyörében, a szája sarkában megbújó apró mosolyban.

A csípőm vadul járt, zabolátlanul egymásnak csattanó testünk zaja visszhangzott a szobában. Az ujjaim a mellbimbójába csíptek, miközben a másik mellét nyalogattam. Livia az alsó ajkába harapott. A hajamat tépte.

A mély, hosszú lökésektől a szívem úgy dobogott, hogy a fejem szinte lángra lobbant. A rám törő tébolyító kábulatban egyszerre éreztem, hogy nem vagyok a magam ura, és hogy nagyon is az vagyok. Aztán kihúztam a farkamat.

Livia tiltakozva felkiáltott, de azonnal elhallgatott, amikor megfogtam a lábát, és felemeltem.

Mindkét bokáját a derekam köré kulcsolta, két karját a nyakam köré fonta.

– Erik, közel vagyok. Nagyon közel.

– Velem együtt, drágám. Velem együtt menj el! – Ismét beléhatoltam.

Livia hangosan nyögött, mintha nem kapna levegőt, de amikor megpróbáltam lassítani a tempót, káromkodott, és úgy lökte a testét nekem, mintha kék-zöld foltokat akarna hagyni, amiért ilyen ostoba voltam.

Heves borzongás futott végig a testén, ahogy a nevemet kiáltotta. Résének falai összezárultak körülöttem. Livia nyöszörgött, miközben a teste vonaglott a zabolátlan kielégüléstől. Én egy szívdobbanással később követtem, és mozdulatlanná dermedtem, amikor beleélveztem. Két lábával átkulcsolta a derekamat, a fejét hátrahajtotta, és a kielégülés utolsó lüktetései rezegtek közöttünk.

Livia mellkasa vadul hullámzott.

– Kígyó.

– Dalosmadár. – Megcsókoltam a nyakán lüktető eret, beszívtam az illatát.

– Szeretlek. Minden sötét, gyönyörű porcikádat.

Mintha egy marok fonódott volna rá, úgy szorult össze a torkom. A szavak cserben hagytak, így hát megcsókoltam őt. Addig csókoltam, amíg meg nem értette, hogy világokat zúznék össze érte. Átszelném az eget és a tengereket az ő fényét kergetve.

És soha nem pihennék meg.

48. fejezet

A Dalosmadár

– Valen bácsi a fejét akarja majd – közölte Alek. A társalgó egyik székén ült, csizmáját feltéve az asztal szélére.

– Tudom. – Kibámultam az ablakon, amire Éjtüzet és csillag szeretőjét festettem az éjszakai égbolton. Az ujjaimmal végigsimítottam a köztük lévő távolságon. Néha az égi szerelmesek mítosza túlságosan is hasonlított az én életemhez. Mintha a szenvedély és a szerelem, amit Vérdalnok Erik iránt éreztem, arra lett volna ítélve, hogy elválasszon minket.

– Biztosan ezt akarod, Liv? Van választásod. Tudod. Nem kell úgy érezned, hogy muszáj maradnod, mint nekem.

Rámosolyogtam a vállam felett.

– Alek, én kislány korom óta szeretem a tengeri királyt, a háború óta, amiben ráadásul a másik oldalon álltam. Össze vagyunk kötve.

– Igen, hát persze – csúfolódott Alekszij. – A medálja miatt. Éppen ezért aggódom. Mindketten azt hiszitek, hogy ennek így kell lennie, holott talán ez csak a békeközvetítés eszköze lehet.

– Én vágyom rá, Alek. – A nyakamban levő csontláncot kezdtem babrálni. Ő az én gyönyörű szörnyetegem. – Ő az én hjärtám. Kötelék ide vagy oda.

Alekszij arca megenyhült. A hjärta azt jelentette, hogy valaki olyan erős szerelemre talált, ami olyan, mint a szíve dobbanása: igazi harmónia két lélek között.

– Azt hiszem, azért nem akarod, hogy itt maradjak, mert ha Erik mellett vagyok, akkor nem lehetek melletted. – Játékosan, de kihívóan felhúztam a szemöldököm.

– Sem te, sem Vérdalnok nem szabadulhat meg tőlem. Komolyan gondoltam, amit mondtam, és őt fogom szolgálni, amíg a királysága rászorul.

– Tudod, hogy Tor bácsi megmentésére úgy tekint, mint amivel Stiegnek törlesztett azért, mert megvédte őt kisfiúként? Te mégsem mondasz le arról, hogy kettőtök között van egy rendezetlen adósság.

– Tisztában vagyok vele – legyintett Alek. – De az igazság arról, amit ő tett dádzsért, azóta nyomaszt. Ezért akartam Pusztító lenni. El akartam fogni az örökkirályt, amikor újra átjön, mert tudtam, hogy meg fogja tenni. Az istenekre, úgy tudtam! Le akartam rántani a leplet az igazságról, kicsikarni a béketárgyalásokat, hogy aztán nagy pompával, hősi lakomával ünnepeljenek, jövendőbeli gyermekeim pedig tiszteljenek, amiért bátor harcosként megpuhítottam az örökkirály szívét. – Hátradőlt ültében, és másik csizmás lábát is feltette az asztalra. – Köszönöm, kuzin, hogy megfosztottál ettől a hősies képzelgésemtől.

Kuncogtam, és ismét az ablak felé fordultam. Még mindig szürreális volt, hogy az unokafivérem itt volt velem, de örültem neki. Alek úgy lépett be Örökkönbe, mint a világok közötti egyensúly. Ahol én Thorvald gyilkosának a lánya voltam, ott Alekszij az Erik által megmentett apa fia.

Sok udvaronc érdeklődését felkeltette, és már jól kijött Sewell-lel, aki aranyrókának nevezte őt. Feltételeztem, hogy Alek szeme miatt. Még Derű is elvigyorodott, amikor Aleknek sikerült Celine-t és Larssont megnevettetnie.

Velünk tartott, amikor a királyság különböző szigeteire hajóztunk, hogy visszaszorítsuk az elfeketedést. Alek napról napra egyre jobban felismerte, hogy Örökkön nem az az ellenség, aminek hittük. Ők is ugyanolyan tündék voltak, mint mi, akik a birodalmukért harcoltak. A családjukat védelmezték, ahogy mi is.

Az azóta eltelt hetekben, hogy Erik nekem adta az örökkirálynői címet, nem egy éjszakát töltöttem azzal, hogy kora reggelig beszélgettem az unokafivéremmel. Néha Erik is csatlakozott hozzánk. Jelenléte sötét volt és selymes, és csak néhány szót szólt. Sebezhető pillanataiban bevallotta, az adott neki reményt a cellájában oly sok forgással ezelőtt, hogy arra várt, megérkezzem hozzá, és felolvassam neki a meséket.

Leginkább azonban hallgatott, vagy magunkra hagyott Alekkel, hogy kettesben beszélgessünk.

Komor pillanataiban Alek elmesélte, hogy a barátaink mennyi fájdalmat éltek át az elrablásom miatt. Mira majdnem végzett az egyik testőrével, amikor azok elvonszolták, mert megpróbált eljutni hozzám. Sander minden ébren töltött óráját Mira apjával töltötte, aki szívesen rajzolt térképeket, és érdekelte a térképészet, megpróbálva utat találni Örökkönbe.

Jonas – a játékos, felelőtlen Jonas – Alekszij szerint nagy ritkán szólt csak egy-két szót, és a szeme tintafekete lett barátságtalan, lidérces mágiájától, mióta eltűntem.

Muszáj lesz megnyugtatnom a szüleimet. És látnom kellett a barátaimat.

Közeledett a hazatérésem ideje, amikor majd találkozom velük. De nem Liviaként, az éjnép trónörököseként. Hanem az örökkirálynőként. Azért megyek, hogy a tengeri nép nevében szóljak. Hogy apámmal az ellensége királynőjeként nézzek farkasszemet.

Furcsa lenne félni tőle. Apám nagyon szeretett engem, és én soha nem fogok kételkedni benne. Talán ez volt itt a baj. Mert eléggé szeretett ahhoz, hogy megölje azt, aki elrabolt tőle. Eléggé szeretett ahhoz, hogy azt higgye, Erik valamiféle varázslatot bocsátott rám, és hogy csak úgy szabadíthatott meg tőle, hogy Erik vérét ontja.

Ezernyi ötlet fogant meg a fejemben. Csatakos lett a tenyerem, és a szívem ismerősen, vadul újra kalapálni kezdett.

Behunytam a szemem. Livia Ferus vagyok, harcosok lánya, országok gyógyítója, Örökkön királynője.

A karom még mindig bizsergett, de elképzeltem, ahogy Erik ehhez hozzáfűzi valamelyik vulgáris címét, mint mondjuk a király nyelvének ínyencfalatját. Igyekezett mindegyiket egyre csábítóbbá tenni.

– Itt meglelted a békét, Liv. – Alek mellém lépett, és a festményt tanulmányozta. – Nem tűnsz olyan… gondterheltnek.

– Szeretem a népünket, Alek. Szeretem a családunkat. De amikor idejöttem, úgy éreztem, mintha hazaérkeztem volna. – Belenéztem a szemébe. – Nem tudom megmagyarázni. Még amikor gyűlölni próbáltam Eriket, amiért elrabolt, akkor is volt bennem egy érzés, hogy ott vagyok, ahol lennem kell.

Alekszij sokáig hallgatott, és habozott, mielőtt megfogta a kezemet.

– Akkor melletted fogok állni, amíg a népünk végre békét nem köt Örökkönnel. Most pedig jobb, ha megyek. Celine ragaszkodik hozzá, hogy jelen legyek a koronád végleges kialakításánál, királynő.

A gyomrom kavargott, ám ezúttal derűs forróság öntötte el. Örökkön királynője. Vérdalnok Erik királynője. Szinte hinni sem akartam, és minden reggel legalább öt hosszú csók kellett a királytól, mire az elmém elfogadta az igazságot.

Ez volt az életem.

Valaki bekopogott. Aztán meg sem várva a választ, Larsson dugta be a fejét az ajtón.

– Livia, akarom mondani, királynőm – kacsintott rám. – Az elsötétedés módfelett durván terjedni kezdett a Fekete-szigetek melletti dombhátakon. A király visszatérőben van a Csontok Házának tartományából, és félúton találkozunk vele.

A Fekete-szigetek közel estek Narza úrnő és tengeri boszorkányai rejtett öbleihez. Erik szerint nehéz volt az ottani vizeken hajózni, mert az egy alattomos tengerszakasz közepén terült el. Ez azt jelenthette, hogy az ottani elfeketedés nagy fontossággal bírhatott Eriknek, amiért ilyen későn akart foglalkozni vele még a mai napon, miközben közeledett a dagály.

– Jól van. Hagyok egy levelet Aleknek és Celine-nek, és tudatom velük.

Sietve átöltöztem egyszerű vászonruhába, és követtem Larssont a rakpartra. Az Örökhajó legénységének Erik parancsolt, de mindannyian képzett tengerészek voltak, és valahányszor visszatértek a királyi városba, gyakran a saját hajójukat használták a különböző szigetekre tett rövid utakhoz.

Larsson szlúpjának elefántcsontfehér deszkázata volt, és nagy fekete vitorlákkal büszkélkedhetett.

– Te nem akartál a Csontok Házába menni? – kérdeztem, miközben egy törött deszkán átlépve elindultam a rakpartra vezető kanyargós lépcsőkön.

– Tudod, hogy a király a királynője közelében tartja kevés megbízható tündéjét. – Larsson kivillantotta fehér fogait, megfogta a kezem, és átsegített az utolsó lépcsőhöz vezető peremen.

A szél az arcomba csapta a hajamat. Szemügyre vettem az elhagyatottan álló szlúpokat és szkiffeket a rakparton.

– Ma furcsán üres a part.

– Azt hiszem, mindenki nyugtalankodik a béketárgyalások miatt – mondta Larsson. – Úgy érzik, hogy a világuk hamarosan megváltozik. Nem mondanám, hogy tévednek.

A Hasadék nyitva marad. A népeink új békét kovácsolnak. Reméltem, hogy az elkövetkező napokban ezeket meg is láthatjuk.

– Várj, Larsson! – Derű intett oda nekünk, aki a felső lépcsőn érkezett.

– Hamarosan visszajövünk, Szívjáró – felelte Larsson.

– Várjatok! – Derű könnyedén, kettesével vette a fokokat, ruganyosan, az unokafivéréhez hasonlóan. – Hová mentek?

– A Fekete-szigeteken visszatért az elfeketedés – válaszoltam. – Ott találkozunk a királlyal.

Derű szeme résnyire szűkült.

– Igen, láttam az üzenetet. Hullámhívó elérte a királyt, hogy megkérdezze, mi is találkozunk-e vele, vagy maradjunk a palotában. A baj csak az, hogy a királynak fogalma sem volt róla, miről beszél.

Amikor Larsson erősebben markolta a karomat, a szívem kihagyott egy ütemet.

– Bárcsak ne tetted volna, Szívjáró! – szólalt meg Larsson halkan. – Igazán kedveltelek.

Egyetlen lélegzetvétel alatt történt mindent.

Larsson pengét rántott. Derű a sajátja után kapott, de egy szívdobbanással lassabb volt. Larsson mélyen Derű hasába döfte a kését. Felsikoltottam, ám ekkor a rakpart árnyékából két férfi ugrott rám hátulról, átkarolták a derekamat, és a szlúp felé rángattak.

Larsson kitépte a kését Derű gyomrából, majd nézte, ahogy elzuhan, aztán letörölte róla a vért Derű sötét hajában.

– Bocs, cimbora – mondta Larsson gúnyosan. – Muszáj volt megtennem. A helyedben azért elkerülném apádat a Túlvilágon. Azt hiszem, talán rájött, hogy te tudtad, Vérdalnok meg fogja ölni.

Derű állára vér csorgott. A koponyám lüktetett, elnyomva minden zajt, de tudtam, hogy a nevét kiáltottam. Könyörögtem neki, hogy lélegezzen. Háromszor kiáltottam Erik után, mielőtt a hátam mögött álló egyik tagbaszakadt haramia egy koszos rongyot tömött a számba.

Csapkodtam, rúgkapáltam, küzdöttem, de mindegyik háromszor akkora volt, mint én. A lábam még a földhöz sem ért.

A férfi, aki a derekamnál fogott, a fedélzetre dobott. A csípőcsontom nekiütődött a deszkának. Fájdalom nyilallt az oldalamba, de négykézláb odébb másztam, és kiköptem a büdös rongyot. Larsson parancsot kiáltott, hogy bontsanak vitorlát, majd három nagy lépéssel átszelte a fedélzetet.

Mielőtt átlendülhettem volna a korláton, megragadta a hajamat, és visszarángatott.

– Te rohadék! – A csuklójába karmoltam, és vér serkent.

Olyan erősen vágott pofon, hogy azt hittem, eltört az állkapcsom. Letörölte a vért a csuklójáról, és újra megragadta a hajamat.

A fesztelen, kedves férfi eltűnt, az arcára baljós vigyor ült ki, sötét szeme gyűlölettől izzott.

– Örökkön ereje. – Másfajta, gonosz nevetést hallatott, és megsimogatta az arcom. – Itt az ideje, hogy az igazi királynak légy hasznára, ne pedig szánalmas fivéremnek.

A szívem majd megállt. Ugyanaz a düh, amit az elfeketedés előidézőjétől éreztem, most Larsson szeméből áradt.

– Bár Vérdalnok javára kell írnom, hogy átkozottul nehéz megölni. – Larsson szája vékony vonallá keskenyedett. – És hogy te milyen komisz kis jószág vagy! Gyökerekkel megölni egy képzett gyilkost! Pedig azt hittem már mindent láttam, egészen addig a napig.

Az orgyilkosok. Kegyetlenül mellbe vágott a felismerés, hogy Larsson küldte rám őket.

Szemfényvesztő volt. Ez a hazug alak mindannyiunkat átvert.

– Mindez a te műved – mondtam halkan. – Te indítottad az elfeketedést.

– Az egy szerencsétlen kísérlet, ami kissé kicsúszott a kezünkből. Most viszont itt vagy nekünk te, és nem szorulunk az olyan értéktelen söpredékre, mint Lucien Skurk, hogy segítsen nekünk megfékezni az elüszkösödést.

Átkozott rohadék! Résnyire húztam a szemem.

– Soha nem fogok segíteni nektek.

– Majd meglátjuk, királynő – meredt rám mogorván Larsson, és csettintett. – Vigyétek le!

Két csicskája talpra rángatott, és a hajó tatja melletti szűk zugba vonszolt, ahol vasláncok és bilincsek várták a tagjaimat.

Mielőtt még végeztek volna, még valaki megjelent.

A szemem vagy fél lélegzetvételnyi időre elkerekedett a döbbenettől, ahogy elméletek, kérdések és düh kavargott a gondolataimban.

Végül az ajkam legörbült, és csak annyit tudtam kinyögni, mielőtt egy újabb mocskos rongyot dugtak a számba:

– Mindnyájatokat le fog mészárolni.

49. fejezet

A Kígyó

A hajóorr hasította a vizet. Hullámok csapódtak a hajótestnek, a tengervíz beömlött a fedélzetre. Első pillantásom a palotára esett, és átadtam Koponyafalónak a kormányt, majd a korláthoz rohantam. Egy szigettel, egyetlen nyavalyás szigettel voltam arrébb, amikor Celine szólt nekem.

A Fekete-szigetekről nem jelentettek üszkösödést. Különben Narza riadót fújt volna. Vagyis felesleges lett volna Liviának odahajóznia.

Még soha nem éreztem ilyen rémületet. A mellkasom szinte behorpadt tőle. Nem tudtam elég nagy levegőt venni, és azonnal elhagytam a Gavyn tartományában fekvő, vasban gazdag szigeteket. Az ott lakó királyi kovács pengéket készített az átkeléshez a Hasadékon, de egyben Örökkön ajándékait is a földi tündéknek.

Most mindez nem számított. Mindent hátrahagytam, hogy eszeveszett sietséggel hazatérhessek.

– Erik! Egyenesen előttünk – mutatott Gavyn az öbölre. Habozás nélkül felszállt utánam az Örökhajóra. – A rakparton.

Egy férfi feküdt a lépcsőn, és szánalmasan próbált feltápászkodni, hogy visszavonszolja magát a hosszú úton a palotába.

– A fenébe! – Még azelőtt átlendültem a korláton, hogy a hajó kikötött volna. A hullámok visszafelé húztak, de egy vad kézmozdulatomra kidobtak a partra. Úgy rohantam a lépcsőkhöz, hogy már lángoló fájdalom járta át a sérült lábamat. – Derű, te fattyú!

Derű köhögött, az állára vér tapadt. A derekát fogta, és volt képe vigyorogni.

– Elég sokáig tartott… Én azonnal jöttem… azonnal, amikor téged… leszúrtak.

Az ölembe hajtotta a fejét, a szíve vadul vert. Már majdnem elvérzett. A tenyerem húsos részét a fogaimhoz nyomtam, amíg vér nem serkent, majd a kezemet Derű nyílt sebére szorítottam.

Behunyta a szemét. A fejét a mellkasomnál tartva énekeltem. Ugyanazt a halk dallamot, mint amikor Alek összetörve megérkezett. Derű belső szerveit már elöntötte a vér. Elszívtam onnan. A vágás áthatolt a belein, én pedig megparancsoltam, hogy a seb záródjon be. Sziszegett a kellemetlen érzéstől, amikor a húsa kívülről az inakra tapadt, és elkezdett visszahúzódni a helyére.

– Elég! – könyökölt az oldalamba. – Most már tudok járni.

– Még nem zárult be a seb.

– Akkor teszek majd rá egy átkozott kötést. Elrabolta a lányt, Erik.

A rémület a mellkasomba hatolt, gondolataimat az őrület és a pusztulás közötti keskeny párkányra rángatta. Derű tántorogva talpra állt, és megragadta a karomat.

– Erik! – Lekent egy pofont, így kényszerítve, hogy ránézzek. – Ne veszítsd el a fejed!

– Már túl késő, unokafivérem – feleltem fagyosan. – Larsson miatt már elveszítettem, amikor elragadta Liviát. Most pedig csak arra tudok gondolni, hogy a kezemben tartom a fejét.

– Az is megteszi.

Hármasával vettem a palota főbejáratához vezető lépcsőket.

– Hogyan játszotta ki Larsson a legénység vérkötelékét?

– Nem tudom – mondta Derű kifulladva, aki valahogy tartotta velem a lépést.

– Léteznek varázsigék az ilyesmi megtörésére – közölte a közben megérkezett Gavyn. – Lehet, hogy a tengeri boszorkányok segítették.

Bosszúsan felszisszentem, és ezerféleképpen elképzeltem, ahogyan Larsson minden átkozott tagját kicsontozom, ha egyszer újra rátalálok.

A fájdalom elsöprő volt, szinte fojtogatott. Közel tíz átkozott forgás óta hajózott velem az a fattyú. Hűséges volt. Most pedig ezt csinálta. Annyira gyűlölt engem, hogy a saját királyságát is kockára tette érte – ez az árulás kérges szívem legmélyebb zugaiba hatolt.

Nem értük el a palotakaput, mert Celine, Sewell és Alekszij még előtte kirontottak rajta.

– Miért vagy csupa vér? – sápadt el Celine, amikor meglátta Derűt.

– Nem fontos. – Félreütötte a kezét, amikor a nő a dereka felé nyúlt.

– Hol van Livia? – tört át Alek a többieken.

– Elvitték. – Ez volt minden, amit mondtam, mielőtt berohantam a nagycsarnokba.

– Erik – szólalt meg Derű –, jobb, ha tudod, hogy Larssonnak a korona kell. Néhány pillanatig hozzáértem, mielőtt elment. Azt hiszi, hogy a korona az övé.

– Megőrült! – csattant fel Celine.

– Két angolna – kántálta Sewell. – A szelek két angolnáról suttognak.

Összepréseltem a számat. A „szelek” Sewellnél a pletykát jelentették. Két angolna. Kettő belőlem.

– Thorvald fattya lenne?

– Egykor elhittem, hogy az – mondta Sewell tisztán és világosan. Megütögette a mellkasát. – Láttam a suttogásokat a napfényben.

Hallgattam egy keveset.

– Láttad Thorvaldot egy másik gyerekkel?

Az öreg megrázta a fejét, bosszúság ült ki az arcára, ahogy a szavakat keresgélte.

– Láttam őt, és egy… rókát.

Sewell bárki másnál jobban ismerte Thorvaldot. Az Örökhajón szolgált, mielőtt a Hasadék lezárult volna a földi tündék elől. Mielőtt gyerekként elraboltak volna, az örök nép gyakran ellátogatott a földi tündék birodalmaiba. Kereskedelem, varázslatok csereberéje, mocskos ügyletek – mindez egészséges félelem közepette zajlott a különböző tündék között.

Ám a helyzet megváltozott, amikor meghívták apámat és elrabolták az örökösét. Lehetséges, hogy még az árulás előtt apám egy földi tündével hált? Lehetséges, hogy fattyút nemzett a világok között?

– Bármi lehetséges – morogta Derű, amikor az orrom alatt eldünnyögtem a gondolataimat. – Az apáink ugyanolyanok voltak, ha ágytársakról volt szó, és ezt te is tudod. Nem ismerték a hűséget.

– Akkor elindítom a hajszát – közölte Gavyn, és vállon ragadott. – Átfésülöm a királyságot, Erik. A legkisebb víztömeget is átkutatom, amíg meg nem találom Liviát.

Mondani akartam valamit, kifejezni az udvarias hálálkodást, amit Dalosmadaram szeretett volna hallani tőlem, de elszorult a torkom. Hallgattam inkább, csupán bólintottam, és a tenyeremmel rácsaptam egyet a nyakára.

Gavyn Celine-hez fordult, és csókot nyomott a homlokára.

– Vigyázz a királyra, Hullámhívó!

– Larsson tudja majd, hogy utánamész. – Könnyek csillogtak Celine hosszú szempilláin. – Ne merészelj meghalni, te öntelt nagyúr!

Gavyn erre szorosan magához ölelte, ám a húga feje felett Sewellre nézett. A hajószakács a nadrágzsebébe dugta mindkét kezét, és tekintetét a padlóra szegezte, kerülve Gavyn pillantását.

– Dádzs. – Gavyn elengedte Celine-t, de egyik karját továbbra is a húga vállán tartotta, a másikkal pedig Sewell nyakát ölelte át. – Nem lesz semmi bajom. Te is vigyázz magadra! Vigyázz Celre!

Sewell a vállához húzta Celine fejét, mire a lánya átölelte a derekát.

Amikor Livia megkérdezte, hogy Gavyn szabadította-e ki az apját a tömlöcből a kínzás első napja után, homályos választ adtam neki. Olyan sok forgás óta őriztem ezt a titkot, hogy ösztönösen cselekedtem. Gyerekkorom óta tudtam, hogy Gavyn tört be a cellába, és szabadította ki az apját a rács nélküli ablakon. Végtére is én hagytam azt a vödör esővizet a cella sarkában.

Túl sok forgás óta igyekeztünk Sewell arcát elrejteni a házak nagyurai elől: az Örökhajón dugdostuk, ahol nem volt szem előtt, ahol járhatta a tengert, de egyben biztonságban is lehetett. Ahol az igazság, hogy a lánya még mindig élt, beleveszhetett a tenger mondáiba és történeteibe.

Ahol végre mindhármukat békén hagyták.

Sewellnek továbbra is vágott az esze, a teste erős maradt, a gyermekei iránt érzett szeretete pedig mit sem változott. Harald durva kínzása csupán a szavakat keverte össze a fejében.

– Nincs több időnk – mondtam. – Meg kell találnunk Larssont!

– Erik, ha ő tényleg Thorvald vére, ha Liviát használja arra, hogy elmossa az elfeketedést, akkor ellened fordíthatja a házakat – vélekedett Gavyn.

– Igaza van – felelte Derű keserűen. – Már így is jókora felfordulást okoztál. – Megadóan felemelte a kezét, amikor rámeredtem. – Nem mondtam, hogy ez a felfordulás nem tesz jót. Csak azt állítom, hogy tudjuk, Joron és Hesh nem helyeselte a királynő ötletét.

– Több pengét kell magad mögött tudnod, hogy eltemesd Larssont – jelentette ki Gavyn.

Alekszij vállon ragadott, a szeme vadul csillogott.

– Szükséged van azoknak a segítségére, akik ugyanolyan bőszen küzdenének a királynődért, mint te.

A testem megfeszült, ám pontosan értettem, mire gondol. Liviáért bármit megtennék. Csak azt reméltem, hogy ez a lépés nem kerül a fejembe azelőtt, hogy megtalálom őt.

A gyönyörűen burjánzó bokor előtt guggolva kezembe fogtam az egyik virágát, és megsimogattam a bársonyos szirmokat az ujjaim között. A levelek és fürtök Livia alkotásai voltak. Az egyik kezem a nyakamban hordott ezüstfecskére fonódott.

Újra itt lesz majd, megszelídíti a vad ágakat és virágokat. Nem nyugszom addig, amíg vissza nem tér. Amíg meg nem hallom, ahogyan játékosan Kígyónak nevez. Amíg a teste az enyémhez nem simul.

A harangok kongani kezdtek a város felett.

– Erik! – Derű kerülte meg a bokrot. – A legénység gyülekezik.

Felálltam, és egy utolsó pillantást vetettem Livia kertjére. Visszahozta az életet Örökkönbe. Belém.

Az Örökhajó legénysége álmosan és ziláltan gyűlt össze a rakpartnál, ahol elbúcsúztak a feleségüktől, gyermekeiktől és a rumjuktól. Amikor megláttak, a többség igyekezett lehajtani a fejét, én azonban túl gyorsan vágtam át a tömegen, hogy törődjek ezzel.

– Erik! – szólt oda Derű a hátam mögül. – Mielőtt ebbe belevágunk, légy biztos benne, hogy ezt a lépést kell tennünk.

– Nincs mit átgondoljak, unokafivérem – csattantam fel. – Liviát elvitték. Nincs olyan kockázat, amit ne vállalnék, hogy visszaszerezzem.

Derű vállon ragadott, és rávett, hogy megforduljak.

– Megölhetnek téged, és én… – Az állán egy izom lüktetett. – Erik, egykor a testvérem voltál. Csak te vagy nekem.

Fél lélegzetvételnyi ideig haboztam, mielőtt megpaskoltam az arcát.

– Nem látogatok addig a Túlvilágra, amíg Liviát vissza nem szerzem. Segíts nekem visszahozni őt!

Kétszer jól megrázta a vállamat.

– Veled tartok a végsőkig.

Bólintottam.

– Tudom, hogy te ölted meg – suttogta, ahogy a pallóhoz tartottunk. – A hűségemet addigra már elnyerted, de mikor megölted Haraldot, vérrel pecsételted meg.

Hallgattam, nem ismertem el semmit, ám nem is tagadtam.

Zárt ajtók mögött Harald verte és durván bántalmazta Derűt, de annyira, hogy gyakran a Túlvilág kapujából kellett visszahozni. Még fiúk voltunk, ő azonban már éket vert közénk, ám e testvéri köteléknek még mindig maradt egy halvány lenyomata. Soha nem mondtam el senkinek, hogy én surrantam be Harald harci sátrába, amikor a csata a végéhez közeledett, megmérgeztem, majd elvágtam a torkát, hogy merényletnek tűnjön.

Mindig is gyanítottam, hogy Derű tudta – abból, ahogyan engem méregetett a táborban, amikor Harald testét a tengerhez vitték.

Felrohantunk a fedélzetre, ahol a legénység nagyja már elfoglalta a helyét, dúdolták hátborzongató dalukat, és munkához láttak a magasan járó hold alatt.

Celine megállt a tatfedélzet lépcsője mellett, és átnyújtotta nekem háromszögletű kalapomat.

Lenyeltem a nyugtalanságomat, és lassan a fejemre tettem.

– Elindult?

Bólintott.

– Gavyn a tengereken fog vadászni. A Csontok Háza az igazi örökkirály mellett áll.

Felkaptattam a kormánykerékhez vezető lépcsőn. Alekszij áthajolt a korláton. Árnyak borultak a szemére, amikor rám nézett. Neki kell majd beszélnie, méghozzá gyorsan. De így is fennállt az esély, hogy a földhajlító dühe még az unokaöccse hangját is elnyomja, amikor a szárazföldre lépünk.

Megragadtam a kormánykerék fogantyúit, egy utolsó pillantást vetettem a holdfényben csillogó királyi városra, majd intettem egyet. A szél belekapott a vérvörös vitorlákba. A hajó megremegett. A szemem résnyire szűkült, ahogy végigmértem a nyüzsgő legénységet.

– Felkészülni a merülésre, hitvány férgek!

Kiáltások és parancsok harsantak a fedélzeten. Tekintetemet az égbolt csillagaira szegeztem, ahol Éjtűz és szerelme tündökölt. Átszelem érted az eget, Dalosmadár.

A hajóorr előredőlt, széthasítva a fekete felszínt. A legénység kísértetiesen énekelt, ahogy a víz forrni kezdett körülöttünk, és levitt minket a hullámok alá, kortyról kortyra.

Nem ember ő, űz, míg van erő.

Nem pihensz, míg vége nincs.

A hullámsír nekünk gyógyír,

Az örökkirály a bilincs!

Alekszij sápadt volt, amikor a hajó felbukkant a Hasadék túloldalán. Elfehéredett ujjakkal szorongatta a korlátot.

Derű vállon veregette.

– Minden rendben, földi tünde? Azt hittem, elvileg harcos vagy.

Alekszij lesöpörte a válláról a kezét.

– Felkavaró ez az átkelés.

– De azért jobb, mint hajó nélkül menni.

– Persze, inkább választom a hajót, mint hogy a Hasadék összezúzzon. – Alek mellém lépett. – Maradjunk távol! A Pusztítók nem jönnek túl közel a Hasadékhoz. A hajó itt biztonságban lesz.

Elengedtem a kormánykerék fogantyúit.

– Hullámhívó! – szeltem át a fedélzetet Celine-hez sietve. – Vedd át a kormányt! A hajó a tiéd, amíg vissza nem térek.

– Veled kellene mennem – suttogta úgy, hogy csak én hallhassam.

– Neked itt kell maradnod. Őrizd a hajót! – Levettem háromszögletű kalapomat, és átadtam neki. – Muszáj itt maradnod, mert így tudni fogod, ha Gavyn megtalálta őt.

Celine nagyot nyelt, de a fejére tette a kalapot.

– Igenis, királyom!

Az Örökhajó legénysége is hátramaradt, csupán Derű és Alekszij tartott velem a kis csónakban. Alek a fűrészes partvonalú szigetek sötétebbik oldalára irányított minket. A nagy hullámok miatt a hosszúhajóik nem hajózhattak ezen az útvonalon.

Az örökkirály hatalma azonban lecsillapította a tengert.

– A parti őrjáratoknak itt kellene lenniük – jegyezte meg Alek, miután kihúztuk a csónakot a sziklás partra. Tőrt vett elő a lábára erősített tokból, és tekintete az erődbe vezető üres ösvényekre szegeződött. – Ne keltsetek feltűnést! Lehet, hogy előbb támadnak, és már csak a sírjaink felett állva fognak kérdezősködni.

Ami azt jelenti, hogy esetleg megölik a saját hercegüket még azelőtt, hogy egy szót szólhatna az érdekünkben.

Meghúztuk hát magunkat a domboldal védelmében, Derű és Alek három lépéssel haladt előttem. Néhány lépésenként végigsimítottam az ujjaimmal a hosszú füvön. Livia fúriamágiája ebben a talajban élt, és ettől közel éreztem őt magamhoz.

– Nincsenek itt – dörmögte Derű, és előhúzta a saját pengéjét. – Valami nincs rendjén.

– Egyetértek. – Alekszij megpörgette a tőrt a markában, és átlépett a dombgerincen.

A következő lélegzetvételnél mintha árnyak borultak volna ránk.

– Illúziók! – kiáltotta Alek.

A nyavalya törje ki! Akadtak tündeklánok, amelyek hitvány mágiája az elmét illúziókkal és szemfényvesztéssel tévesztette meg.

Harcosok üvöltése tépte szét a sötétséget. Mintha minden irányból jött volna – a fejünk fölül, a lábunk alól, oldalról. A pengém után kaptam, ám abban a pillanatban, ahogy a kezem a markolatra fonódott, Alekszij és Derű eltűntek.

A nevüket kiáltottam, és odafutottam, ahol a föld elenyészett alóluk. A dombocska tetejébe vájt elrejtett gödör nyelte el őket. A porfelhőn túl háló pattant ki, és rögzült a verem tetején.

Az árnyak elhalványultak, és köpenyes harcosok bukkantak elő a magas fűből.

A fenébe! Alekszij kiáltásai tompán hallatszottak az őrök bömbölése mellett. A legcsekélyebb habozás nélkül vettek körül. Nem harcoltam. Nem hátráltam. Kezek ragadtak meg, és az arcomat a földre nyomták.

Nem kapálóztam, amikor fagyos pengét tartottak a torkomhoz. Kegyetlen és nyers nevetés dörrent.

– Te Vérdalnok vagy. És van merszed idedugni a képedet!

Egy férfi nézett le rám. A haját befonva, hátrakötve hordta, a nyakát és a mellkasát rúnák díszítették. Fekete festékkel kente be az állát és a szurokfekete szeme körüli részt. Tekintete természetellenesen sötét volt, mintha nem lenne szemfehérje. Az arcát borosta borította, és eszelősen vigyorgott.

– Én Jonas vagyok az Eriksson-házból. Reméltem, hogy én leszek az, aki elkap téged.

Jonas. Ismertem ezt a nevet. Livia említette, amikor… a poklokra is, a barátja volt! Egy másik királyi földi tünde. Nem kellett rá okot találnia, hogy megöljön minket.

– Nem mondasz semmit? – Jonas oldalba rúgott. Felnyögtem, de a szám zárva maradt. Leguggolt hozzám. – Elvetted őket tőlem. Mindannyiunktól. Itt helyben ki kellene belezzelek.

A fájdalom beszélt belőle. Kétségtelenül azt hitte, hogy lemészároltam Liviát és Alekszijt. Megtiszteltem azzal, hogy álltam a pillantását, ám nem szólaltam meg. Mi értelme lett volna? Egy szavamat sem hitte volna, Alek nélkül nem.

Lassan hüvelyébe dugta a pengéjét, és felállt.

– Szedjétek össze a csapdába esett tengeri tündéket! – Rám vigyorgott. – Vérdalnokot Valenhez viszem. Jegyezd meg jól az arcom, tengeri király! Mert egy pillanatra sem fogok félrenézni, amikor az éjnép uralkodója darabokra szaggat téged.

Köszönetnyilvánítás

Némileg nehezen találom a szavakat, amikor ezt írom. Ugyanis soha nem fogom tudni megköszönni eléggé az olvasóimnak, hogy szeretik ezeket a világokat. Először is, A Megtört Királyságokat. Eléggé szerettétek ezeket a „földi tündéket” ahhoz, hogy kiterjesszem a történetet az Örök Királyság durva és titokzatos világára. Micsoda utazás volt ez! Köszönöm, a szívem legmélyéből köszönöm!

Annyira hálás vagyok a családomnak, amiért elviselik a kora reggeli viking-rock zenét, és a késő esti írói szeánszokat, amikor megalkotom ezeket a szereplőket. Derek és srácok, nagyon imádlak titeket! Az égbolton és minden tengeren át is, a szívem a tiétek.

Köszönöm Sara Sorensennek, hogy kiszúrta a cselekményben a lyukakat. Neked most már világokon átívelően kell meglelned ezeket az ellentmondásokat, és mindig hálás leszek érte, amiért olyasmikre is gondoltál, ami soha senki másnak nem jutna eszébe. Köszönöm Megan Mitchellnek, hogy olyan ügyesen megtalálja a gépelési hibákat, még azután is, hogy vagy ezerszer átolvastam a könyvet. Köszönöm másik szerkesztőmnek, Jennifer Murgiának is. Hidd el, nélküled ezek a regények borzasztóan félkészek lennének!

Köszönöm a Wicked Darlingsnak, hogy feldobják a napjaimat elméleteikkel, kérdéseikkel és gifjeikkel. Érti, aki érti.

Köszönöm apámnak a mennyben, hogy erre az útra vezetett. Megváltoztatta az életemet. Éljenek a további komisz, de romantikus történetek!

A könyv elektronikus változatának kiadója

Kossuth Kiadó Zrt.

www.kossuth.hu

A kiadásért felel a Kossuth Kiadó Zrt. vezetője.

Az e-könyv létrehozásában közreműködött:

Katona Zoltán, Pekó Zsolt

Projektvezető: Földes László

A fordítás alapja:

L. J. Andrews: The Ever King

First published in 2023 by L. J. Andrews

Fordította

Sziklai István

Szerkesztette

Takács Gábor

Borítóterv

MerryBookRound Designs

Illusztrációk

Nora Adamszki

Samaiya Beaumont

Salome Totladze

Térkép

Eric Bunnell

Epub: ISBN 978-963-636-721-3
Mobi: ISBN 978-963-636-722-0

Copyright © L. J. Andrews 2023

© Kossuth Kiadó 2025

© Hungarian translation Sziklai István 2025

www.multimediaplaza.com

info@multimediaplaza.com