LJ Andrews

THE EVER QUEEN

AZ ÖRÖKKIRÁLYNŐ

ÖRÖKTENGER

Kossuth Kiadó

Tartalom

Ez történt az Öröktenger királyában

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

54. fejezet

55. fejezet

Epilógus

Szójegyzék

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Figyelmeztetés
a tartalommal kapcsolatban:

A könyvben az alábbi tartalmak lelhetőek fel,
amelyek felzaklathatják az olvasót:

Erőszak

Nemi erőszak kísérlete (nem a főszereplők között)

Véres jelenetek

Nyílt szexuális tartalom

Közeli családtagok meggyilkolása

Kínzás

Komor témák

Elszigetelődés

Testi és érzelmi bántalmazás

Emberrablás

Erőszakkal fenyegetőzés nők ellen

Óvatos olvasás ajánlott!

Azoknak, akiknek a lelke elhagyja a testét,
amikor a gazfickó azt mondja:
„Szia, szépségem…”

     NEM EMBER Ő…

                       …ŰZ, MÍG VAN ERŐ

NEM PIHENSZ, MÍG VÉGE NINCS,

                                      A HULLÁMSÍR…

          …NEKÜNK GYÓGYÍR.

      AZ ÖRÖKKIRÁLY A BILINCS!

Ez történt az Öröktenger királyában

Üdv ismét az Öröktengeren! Ez a könyv ott folytatódik, ahol az Öröktenger királya befejeződött, de az összefoglalás kedvéért következzen néhány részlet, amit érdemes tudni.

Valen Ferus, az éjnép tündéinek királya, a földhajlító, húsz évvel ezelőtt megölte Erik apját, Thorvaldot. A bukott örökkirály rátámadt Valen egyik családtagjára, amikor kiderült, hogy Eriket a földi tündék durván bántalmazták a fogságban, ami maradandó hegekkel és azzal járt, hogy megsántult az egyik lábára. Az éjnép királya megölte az örökkirályt ezért a támadásért.

Tíz évvel Thorvald halála után a földi tündék és a tengeri tündék nagy háborúba keveredtek, amiben a földi tündék arattak győzelmet.

Népének tudta nélkül Livia Ferus, a földhajlító lánya, titokban odaosont az ifjú örökkirály börtöncellájához, és meséket olvasott neki az összebarátkozó dalosmadárról és kígyóról. Végül a tizenéves Eriket száműzték az Örök Királyságba, gátakkal és védővarázslatokkal zárva el egymástól a két világot a Hasadékban.

További tíz év elmúltával Livia hozzáért ezekhez a védővarázsokhoz, és ezzel mit sem sejtve véget vetett az örökkirály száműzetésének. Erik és csapata megtámadta a földi tündék erődjét, és elrabolta Liviát, hogy Erik felhasználhassa őt a földhajlító ellen. Erik úgy gondolta, hogy Valen Ferus birtokában van a halott Thorvald király elveszett hatalma.

Livia fúriamágiája begyógyítja a földet, és így nekilátott megszüntetni a pestist, amelyet az Örök Királyságban elfeketedésnek neveznek. Hamarosan Erik a nagyanyja és a tengeri boszorkányok uralkodójának, Lady Narzának a segítségével rájön, hogy az a hatalom, amelyet egykor apjának tulajdonított, Livia ereiben csörgedezik – csak nem úgy, ahogyan azt várta.

Kiderül, hogy miután Livia az egyik éjszaka, még a háború után, amikor Erikhez ment felolvasni, eltörte a hatalmas talizmánt, és így a mágia szívköteléket hozott létre a földi tündék hercegnője és az ifjú örökkirály között.

Az Örök Királyság meggyógyításán munkálkodó Livia megtalálja a helyét a tengeri tündék között. Barátságot köt Hullámhívó Celine-nel, az Örökhajón utazó egyetlen nővel, és Sewell-lel, a hajószakáccsal.

Csontrothasztó Gavyn (vagy Fürkész Gavyn, ha Eriket kérdezzük) a Csontok Házának nagyura, és Erik egyik legmegbízhatóbb embere Celine, Csontőr Larsson és unokatestvére, Derű mellett. Gavyn és Erik azt tervezik, hogy újra varázslatokkal zárják el a Hasadékot, hogy Livia népének tagjai ne haljanak meg, amikor megpróbálják visszaszerezni a lányt.

Eközben, minél többet van együtt Erik és Livia, annál jobban egymásba szeretnek. De vannak, akik gyűlölik az örökkirályt. Orgyilkosok törnek Erik életére, miközben megkísérlik elrabolni vagy megölni Liviát, de a köteléküknek köszönhetően mindketten túlélik a támadást.

Röviddel ezután, miközben Gavyn újra megpróbálja lezárni a Hasadékot, Livia unokafivérének, Alekszijnek sikerül rátapadnia a csontúrra, mielőtt az eltűnne a hullámok között, és majdnem belehal, amikor a Hasadék áramlatai elragadják.

Erik gyógyító dalával megmenti Alekszijt, és Livia megtudja, hogy nem ez az első alkalom, hogy megteszi. A háború alatt Erik meggyógyította Livia haldokló nagybátyját is, hogy viszonozza a szívességet, amit Stieg, a földi tündék harcosa tett neki, aki megvédte, amikor gyerekként fogságba esett.

Ahogy a gyűlölet kezd megszűnni a földi és a tengeri tündék között, majd felváltja az egyesülés iránti vágy, Livia megmutatja unokafivérének újonnan kivívott helyét Örökkönben, azt remélve, hogy Alekszij Erik mellé áll, amikor megpróbálják majd meggyőzni Livia apját, hogy fogadja el az örökkirályt.

Erik, hogy bizonyítsa, Liviának helye van az oldalán, trónra ülteti a lányt, magával egyenlőnek ismerve őt el a népe előtt, és kinevezi őt az első örökkirálynőnek.

Együtt szőnek terveket arról, hogy Livia népéhez királyként és királynőként visszatérve egyesítik a földi tündéket és a tengeri birodalmat mint szövetségeseket. Mielőtt azonban vitorlát bonthatnának, Larsson elárulja őket: kiderül, hogy ő Erik féltestvére, és az a terve, hogy megvív Örökkön koronájáért. Liviát Larsson és valaki más, akit a lány felismer, elrabolja a férfi hajójáról.

Erik kétségbeesetten szeretné megtalálni Liviát, ezért elküldi Gavynt az Öröktengerre, hogy kutassa fel a lányt, ő pedig vállalja a kockázatot, és újra átkel a Hasadékon, visszatérve ellenségei földjére. Derűn, Alekszijen, és Eriken azonban rajtaüt Jonas, a földi tündék birodalmának egyik hercege. A könyv úgy ér véget, hogy Jonas közli Erikkel, Valen Ferushoz viszi, ahol bevégzi az életét.

Prológus

Azon a napon

A végzete nem lesz más.

Az igazság az, hogy a fiú mindig is tudta, hogy így fog végződni a története – hiszen így jár az, aki háborúban a vesztes oldalra kerül.

A víz gyengéden nyaldosta a partot a háta mögött. Harcosok álltak közte és az otthona között. A nedves homok bejutott piszkos nadrágjába, ami kék-zöld térdét fedte, de a tenger hidegétől kissé megkönnyebbült, és így ismét rendesen kapott levegőt.

A szűkös cellában, a könyörtelen kőfalak között töltött éjszakáknak vége volt. Most pedig szembenéz a sorsával.

Mellette egy másik fiú várt hasonló büntetésre. A fiú, akit az ifjú királynak gyűlölnie kellett volna. De a király nem tudta teljes szívéből megvetni a másik fiatal tengeri tündét. Ez csak egy újabb kudarc volt, amit felírhatott azok mellé, amelyek addig érték, és amelyek miatt még nem tudott olyan király lenni, amilyennek az apja szerette volna látni.

A viharvert és piszkos másik fiú volt az egyetlen, aki még itt volt vele az otthonából.

Birodalmának többi lakója már elmenekült csontból és puhafából épült, fekete-kék vitorlájú, feltűnő hajóikon. Amint a harc véget ért, eltűntek a hevesen csapkodó hullámok között.

A fiúkirály félt a parton állóktól, félt az övükön viselt kardoktól, a vértől a körmük alatt. De még mindig maradt egy kis hatalma – látta ezt abból, ahogyan az álluk meg-megrándult, óvatos testtartásukból, miként rábámultak, mintha a következő pillanatban rájuk vethetné magát. Félt tőlük, de tévedés ne essék, a földi tündék is féltek a tenger királyától.

Miközben a másik tengeri tündére az ellenséges birodalmak királyai és királynői által kiszabott ítéletet hallgatta, az ifjú király véraláfutásos ujjaival szorongatta új, kis talizmánját. A lány megpróbálta értékesebbnek feltüntetni, mint amennyit valójában ért – ezüstnek nevezni elég fellengzős dolog volt, mert a kis fecske inkább látszott puha ónnak.

Ám mégis, attól a pillanattól kezdve, hogy kis dalosmadara elsuhant a magas fűben, az ifjú király ragaszkodott búcsúajándékához. A gyűlölet méregként fortyogott a vérében, de nem… mégsem tudta kiverni a fejéből a madárkát, aki a legsötétebb éjszakáin szép meséket mondott neki.

Egy pillantás. Egy utolsó pillantás. Még egy lopott pillantást akart vetni a lányra, mielőtt a hullámok alá zárják. Ám amikor felemelte a tekintetét, pillantása az ellenségével találkozott, akit a háború meggyötört ugyan, de attól még halálos maradt tetőtől talpig feketébe öltözve.

A tündekirály sötét szempárja, amellyel köveket tudott meghajlítani, úgy meredt rá, mint a napot elnyelő éjszaka. Talán a sorsa nem is a száműzetés lesz. Lehet, hogy a földhajlító király gondolkodás nélkül kiontja mérgező vérét a homokra.

– Nem hívtál ki engem, fiú – mondta most az ellenség királya.

A kihívás. A tengeri király kizárólag ebből az okból érkezett a földi birodalmakba. Hogy aztán mint valami bolond, szégyent hozzon a királyságára. Egy pillanatnyi gyengeség, egy gyógyító dal, amelyet haldokló ellenségének dalolt, elég volt ahhoz, hogy a fiú elveszítse esélyét arra, hogy visszaszerezze apja oly sok forgással ezelőtt elveszett hatalmát.

– Más dolgok fosztottak meg ettől a lehetőségtől.

Mindössze ennyit mondott az ifjú király.

A félelem ott lakozott benne, de nem mutatta ki. A gyengeség nem illett az örökkirályokhoz. Így a fiú felemelte az állát, és várta ugyanazt a sötét, halálos csapást, ami az apja szívét is kivágta.

A földhajlító térdre ereszkedett, és szinte összedugta az orrát a fiúéval, ami nyugtalanságot keltett benne.

Miért ereszkedne le a győztes király a legyőzött szintjére?

A földhajlító király könnyedén kitörhette volna a nyakát, mégis lágy, szinte kedves hangon szólalt meg:

– Itt maradhatsz. Népünk szívesen fogad, és ha akarod, továbbra is vezetheted a népedet. Az itteni királyok és királynők majd segítségedre lesznek.

Hogy maradjon? A Dalosmadár apja, az ellenség, a férfi, akit meg akart ölni, azt akarja, hogy… maradjon?

Gyorsabban, mint ahogy az éjszakai égbolton lehullik egy csillag, a fiú átpillantott az ellenséges király válla felett. A lány dérsápadt anyja mellett állt. Szép zöld ruhát viselt, és aranylánc keretezte finom, sötét fürtjeit. Ez nem az az egyszerű hálóing volt, amelyet bő prémes köpenye alatt hordott, amikor kiszökött a fiú cellájához.

A zafírszemű lány tekintete találkozott az övével, és a fiú érezte, hogy valami megváltozik benne. Valami erősen belemarkolt a keblébe, mélyen; még soha nem élt át ilyesmit.

Maradj! Maradhatott, és akkor tovább hallgathatta a lány meséit, miközben… a királyok irányítják őt. Erről szólt ez az egész, újabb lehetőséget kínálva Harald vagy Thorvald új változatának, hogy a saját ízlése szerint formálja őt a neki tetsző királlyá.

A fiú legörbülő ajkakkal nézett vissza az ellenségére.

– Tudom, mit jelent, amikor a királyok a segítségemre lesznek, Földhajlító – morogta a fiú halkan.

– Én nem vagyok a nagybátyád, fiú. És nem vagyok az apád sem.

Az istenekre, talán gondolatolvasó is? A fiú visszafojtotta a lélegzetét, nem tudva, mit tegyen, amikor ellensége, a férfi, aki bármelyik pillanatban elvághatja a torkát, ismét lehalkította a hangját.

Még lágyabban, még kedvesebben beszélt, mintha a földi király ismerte volna a titkát, és megérezte volna, hogy vonzódik a kismadárhoz, aki az anyja mellett állt. Mintha a földhajlító nem bánná, ha a tengeri kígyó összebarátkozik a dalosmadárral.

– Maradj itt, Vérdalnok Erik! – mondta. – Vannak itt olyanok, akiknek a javára szolgálna, ha maradnál.

A fiú ismét a lányra nézett. Akiknek a javára szolgálna? A lány javát szolgálná, ha ő itt maradna, a lány világában? Kétséges. A fiú azonban mégis szeretett volna igent mondani. Minden másnál jobban el akarta felejteni apja megvetését, el akarta felejteni a gyűlöletet, hogy itt maradhasson a kismadárral és a meséivel.

De a gyűlölet szeszélyes dolog. Az elmosódott vágy és sóvárgás eltűnhet, amikor a gyűlölet és a félelem erőre kap.

A fiú maga választotta meg a sorsát. Úgy döntött, nem marad ott, ahol a dalosmadarak csábos dalokat zengenek. Ő a vérre esküdött fel, amikor az ellenség békét ajánlott. A fiú gondoskodott róla, hogy a földhajlítónak ne legyen más választása, mint bezárni őt.

Miközben a hullámok rázúdultak az ifjú örökkirály fejére, és az erős áramlatok elnyelték, majd hazaröpítették, ő a lányra gondolt.

Az járt a fejében, hogy egy nap talán megleli a módját, hogy befejezze azt a mesét, amelyet ellenségei földjén kezdett el. És ezzel megfoszthatja az ellenséges királyt a lánytól, mivel, ahogy arra már rájött, a lány nem hozzájuk tartozott.

Mindig is arra szánták, hogy az övé legyen.

1. fejezet

A Kígyó

Liviáért.

A neve a földi tünde harcosok minden rúgásánál, minden rám mért ütésüknél végigfutott a fejemben.

Életben kellett maradnom érte. Muszáj visszatérnem az Örökhajóra, hogy megtaláljam őt. Ehhez pedig mindössze annyit kellett tennem, hogy elég sokáig életben maradok, és így Alekszij szót emelhet értem.

Jonas, az egyik földi tündebirodalom hercege gúnyosan rám mosolygott, miközben a katonái valami piszkos bőrdarabot tömtek a számba. Beszívtam a bőr pézsmaízét: mintha korábban verejtéktől csatakos nadrágba dugták volna, hogy aztán a forró napon aszalják.

Jonas a karomnál fogva felrángatott. Tűz gyulladt a combomban, mintha láng emésztené a csontot.

– Jelezzetek a parti őrségnek! – parancsolta. – Lehet, hogy több ilyen rohadék is van odakint a hullámokon!

Még egy kicsit. Még egy kicsit életben kell maradnom!

Két harcos indult meg trappolva a csapda felé, amibe Alek és Derű beleesett. Hamarosan ráébrednek a tévedésükre. Odaállok majd a földhajlító elé – ha kell, térden csúszom –, és aztán rohadt gyorsan visszahajózunk Örökkönbe, hogy megtaláljuk a királynőmet.

Nem ellenkeztem, amikor Jonas két harcosának parancsot adott, hogy kössék össze a két csuklómat. Nem ellenkeztem akkor sem, amikor odarángattak, ahol egy sor földi csődör várt a lovasaira. A lények furcsán néztek ki. Már láttam ilyeneket korábban, de Örökkön hortánjaitól eltérően ezek a jószágok aligha tűntek alkalmasnak arra, hogy a hullámokon ússzanak. Tompák a fogaik, kerekdedek a patáik, lobogó farkuk pedig tündehajra emlékeztet.

– Henrik! – intett oda Jonas az egyik harcosnak. – Ha jobban belegondolok, hagyjuk a többi tengeri tündét egy kicsit odalent aszalódni. A királyra akarok koncentrálni.

A harcos biccentett, és megállt a dombon lévő víznyelőtől tíz lépésre.

A fenébe! Ott hagyják Alekszijt.

A veremből kihallatszott Alek és Derű elfojtott kiabálása, de semmit nem lehetett belőle érteni. Talán varázslat okozta, a sors átka, de úgy hangzott, mintha valami távoli ajtó túloldaláról kiáltoznának. Alek saját népe sem vette észre, hogy egy hercegüket ejtették foglyul. A herceget, akinek a hangjára és a támogatására nagy szükségem volt.

A pánik hulláma vasabroncsként szorította össze a mellkasomat. A számba tömött bűzös bőrdarab miatt csak morogva tudtam tiltakozni. Jonas erre csak alattomosan kuncogott egyet, felült a lovára, és megrántotta a csuklómra tekert kötelet. Megbotlottam.

Jonas lehajolt a lova hátáról, és résnyire húzta a szemét.

– Tartsd a lépést, Vérdalnok!

Halott voltam.

A herceg újra megrántotta a kötelet, és én bicegve elindultam; a fullasztó kudarc súlya minden egyes lépésnél a vállamra nehezedett.

Mi lesz Liviával, ha nem jutok el hozzá? Vajon Gavyn megtalálja? Talán haza tudja majd vinni, haza ide, és ezzel megszabadítja Örökkön gondjaitól. És akkor Livia… visszatérhet a békéhez, amit én zúztam szét.

Arcomat az ég felé fordítottam. Itt mások voltak a csillagok. Csak Űrjárót ismertem fel, de ő a hátam mögött lebegett a tenger felett.

Amikor meghalok, remélem… Azt reméltem, hogy az istenek megengedik, hogy Űrjáróhoz hasonlóan mindkét égen élhessek. Így mindig láthatnám őt.

A harcosok egyenletes tempóban haladtak. Voltak alkalmak, amikor megbotlottam, de a földi herceg nem lassított, csak rám förmedt, hogy szedjem össze magam, és lépkedjek gyorsabban. Mire elértük a főerőd baljós kapuját, már verejték lepte el a homlokomat, a lábamat pedig már régóta nem égető, hanem éles, zsibbasztó szúrások ostromolták, mintha tűkkel szurkálnák minden pórusomat.

Az egyik őrtoronyban egy harcos görbe kürtjébe fújt. A menet egy kis időre megállt a kapunál, így maradt időm, hogy a számba tömött, lucskos bőrdarabon át nagy kortyokban nyeljem a levegőt.

Vasláncok csörrentek, vastag kötelek feszültek meg nyögve, amikor a súlyos csapórács felemelkedett a helyéről, és így a harcosok beléphettek a várba.

Árgus tekintetek lesték minden nyavalyás mozdulatunkat, ahogy elindultunk befelé. A mormogás árnyékként követett minket, amikor a várbeliek felismertek engem.

A nagycsarnokba vezető széles, boltíves ajtó előtt megálltunk.

Jonas átemelte lábát a lova hátára terített prém felett, és a földre ugrott. Odahajolt az ajtóban álló őrhöz.

– Hol van Valen király?

– A toronyban, nagyuram.

– Hozd ide! Azonnal!

Az őrt láthatóan meglepte a herceg metsző hangja. Ebből nem volt nehéz kitalálni, hogy nem szokott így beszélni. Nem kétséges, hogy a földi tündék többsége másképp viselkedett azóta, hogy elraboltam a hercegnőjüket.

Nem is olyan régen ezeket az ablakokat még ünnepi szalagokkal és árnyékoló ernyőkkel díszítették. Az asztalokon a maszkabálra készített ragacsos kenyerek és cukros édességek sorjáztak halmokban. Most a csarnokban az édességeket csípős sör, kardok és rosszul megrajzolt térképek váltották fel, amelyek, sejtésem szerint, Örökkönt ábrázolták – amilyennek elképzelték.

A rajzok azonban rosszak voltak. Ezek alapján soha nem találnák meg Liviát, és soha nem jutnának át a Hasadékon karcsú hajóikkal, amelyek inkább hasonlítottak tengeri kígyókra, mint hajókra.

Nem halhattam meg itt, mert akkor Livia is meghal.

Tudtam, hogy Larsson képes gyilkolni, méghozzá könyörtelenül. Eleget láttam belőle ahhoz, hogy az átkozott Csontőr nevet adjam neki.

A beszélgetés elhalt, amikor Jonas rántott egyet a kötélen.

– Elfogtuk Vérdalnokot!

Többen felhördültek. Pengéket kaptak fel az asztalról. Jonas nagyot lökött rajtam, amitől térdre rogytam. A bőrdarab kiesett a számból, mire a tetőgerendák hangos nevetést vertek vissza. Két kopott, sáros, csizmás láb lépett elém.

– Emeld fel, Stieg! – kiáltotta valaki hátulról.

A férfi letérdelt. Lassan felemeltem a tekintetem, hogy a harcos szemébe nézzek.

Stieg állán még mindig látszottak a sebhelyek, amelyek befont szakálla alól kandikáltak ki. Az egyik sebhelye a szemöldökét szelte át – ezt akkor szerezte, amikor velem együtt raboskodott ugyanabban a cellában, sok-sok forgással ezelőtt.

Ha valaki meghallgat, akkor az a harcos lesz.

– Nem bántottam a lányt! – kiáltottam gyorsan. – Egyiküket sem bántottam. Meg kell hallgatnod…

– Figyelmeztettelek! – mondta Stieg, hangjában árnyalatnyi szomorúsággal. – Most már nem tudlak megvédeni, örökkirály.

– Hallgass meg! – recsegtem. – A hercegedet ejtettétek csapdába a dombon, Stieg.

A neve hallatán összefutott a szemöldöke. Stieg felállt, és talpra ráncigált. Nem engedte el a karomat, és úgy fordított, hogy a csarnok felé nézzek, de odaintett két férfinak, akik az egyik keskeny ajtó mellett álltak.

Amikor azok elhagyták a termet, feltámadt bennem némi halvány remény.

Kétlépésnyire tőlem Jonas még mindig alattomosan mosolygott, ezúttal egy olyan férfi mellett, aki a kiköpött mása volt. A fivére. Livia említette, hogy a hercegek ikrek.

A legsűrűbb tintához illő feketeség árasztotta el a szemük fehérjét, ahogy sötét mágiájuk áramlani kezdett.

A hercegek körül harcosok álltak, akik olyan erővel szorongatták a pengéiket, hogy az ujjaik belefehéredtek. Férfiak, nők, mindannyian úgy fürkésztek, mintha a puszta tekintetükkel akarnának megnyúzni. Jonas közelében állt az a lány, aki Livia mellett volt azon az éjszakán, amikor elraboltam őt.

Most egy tőr lapjával paskolgatta kecses tenyerét. Rúnák voltak a homlokára, az állára és a torkára tetoválva. Talán ő nézett ki a legvadabbnak közülük.

Nem messze tőlem kivágódott a kétszárnyú ajtó, neki a falaknak, amitől két pajzs is lezuhant az akasztójáról, a terem pedig elcsendesedett, mint amikor a parttól eltávolodik a hullám.

Az ajtóban ott állt a földhajlító király, mindkét kezében egy-egy fejszével, válla pedig emelkedett és süllyedt, ahogy erősen, dühösen beszívta és kifújta a levegőt. A tekintete, ami a háború végén még szánalmat sugárzott a fiú iránt, most szinte tapintható rosszindulatot árasztott.

Maradj itt, Vérdalnok Erik!

Ez a férfi nem a békét kereste. Vért akart ontani.

Véraláfutásos fekete szemében ott lüktetett a vérszomj árnyéka. Sötét haja kócosan, vadul hullt a homlokába. A háború alatt hatalmat és méltóságot árasztó király volt, de most inkább állatnak tűnt, mint tündének.

Nem volt időm mindebből sokat felfogni, mert Valen Ferus, apám gyilkosa, megpörgette egyik fekete acél csatafejszéjét. Hosszú éjtündelábaival villámgyorsan átszelte a köztünk lévő távolságot.

Stieg elengedett abban a pillanatban, amikor hátam a kőfalnak csapódott. A levegő kiszökött a tüdőmből az ütés erejétől, és nem is tudtam újra beszívni, mert Valen a fejszéje nyelét a torkomnak nyomta.

– Hol van? – ordította a képembe.

Régen kiejtett szavai visszhangoztak a fejemben: „Maradj!”

Biztosra vettem, hogy a földhajlító király most majd gondoskodik róla, hogy mindig itt maradjak. Elintézi, hogy a csontjaim addig heverjenek ezen a földön, amíg el nem porladnak.

2. fejezet

A Dalosmadár

A levegő furcsa volt, sima, és túlzottan fűszeres – kardamom- és citrusillatú. Újabb nagy levegőt vettem, keresve a tiszta tengert és a királyi városból érkező szellő melegét.

Felnyögtem, ahogy megmozdultam a süppedős felületen. A hátam alatt olyan bolyhosnak éreztem, mintha mohaágyon feküdnék, de a mellkasomban olyan fájdalom lobbant, mintha valaki rozsdás karóval döfte volna át a testemet, amit aztán benne is hagyott.

Lassan kinyitottam az egyik szemem. A szempilláim sótól ragadtak, de azt nem tudtam, hogy a könnyektől vagy a tengertől. Az igazat megvallva, néhány lélegzetvételig nem sokra emlékeztem, amíg aztán…

Larsson!

Erre a másik szemem is kipattant, amitől néhány kiszáradt szempillám rajta is maradt nedves arcomon. Felültem, félig-meddig arra számítva, hogy a vasláncok vagy a torkomra tett nyakörv visszarántanak.

De egyik sem volt ott. Körülöttem boltozatos, csúcsíves ablakokat láttam, amelyeket nyitva hagytak, beengedve az éji szellőt a… szobába. A torony lekerekített élei felfelé egy csúcsos tető erős szarufáiig futottak.

A poklokra is, hova kerültem?

Vastag zöld-arany függönyök omlottak alá az ágy négy, lenyűgözően faragott oszlopán; rózsaszín, narancssárga és kék színű, tengeri naplementét ábrázoló szőnyeg borította a durván gyalult padlódeszkákat, és láttam az egyik falhoz tolva egy gesztenyeszínű fésülködőasztalt is, rajta ezüstkefék, fésűk és bőrillatosító olajok.

Valaki vékony, tiszta, kézzel szőtt selyem hálóruhát adott rám. A hajam kusza fonatban lógott a vállamra, mintha többször is aludtam volna rajta, és ki kellett volna fésülni. Csak halvány véraláfutások maradtak a csípőmön még akkorról, amikor Larsson hajójának fedélzetére dobtak.

Milyen régen rabolt el?

Miféle játékot űzött?

Nyirkos cellákra számítottam, húgyra és más undokságokra a lábam körül, talán még arra is, hogy a Túlvilágon ébredek. De azt nem vártam, hogy egy olyan fényűző szobába kerülök, ami a Vérvörös-erődben lévő termeimre emlékeztet.

Egy ideig a lábamat a padlódeszkák felett lóbáltam, mintha csak bármikor megharaphatna valami pikkelyes, sokfogú lény, majd leengedtem a földre, és megmozgattam a lábujjaimat. Azoknak a pillanatoknak a részletei, amelyek azóta teltek el, hogy elraboltak a királyi városból, kezdtek a helyükre illeszkedni.

Larsson csellel kicsalt a király termeiből, de… az istenekre, Derű…

Szívjáró Derűre gondoltam, ahogy elvérzik a rakpartnál, a kőlépcsőn. A kép élesen megmaradt az elmémben, olyan valóságosan és metszőn, hogy szinte éreztem a vére ízét a nyelvemen.

Ökölbe szorítottam a kezeimet, és a homlokomhoz nyomtam őket. Derű, az a morcos gazember! Mindig azt hittem, hogy utál engem, de ő rájött, hogy valami baj van, és mégis értem jött. Azért jött, hogy megvédjen.

Előregörnyedtem ültömben, ujjaimmal sátrat formáltam a szám előtt. Miért pont Larsson?

– Testvérek.

A szó kicsúszott a számon, halk kinyilatkoztatásként csendült az üres szobában. A szívverésem felgyorsult. Világosan és mérgezően jelent meg a gondolat a fejemben… Larsson Eriket a testvérének nevezte.

A pletykák, miszerint Thorvaldnak van másik gyereke is, nem igazán foglalkoztatták Eriket; szentül hitte, hogy ha Thorvaldnak lenne gyereke, akkor az már régóta kihívta volna, bejelentve a trónigényét. De én megéreztem – azt a furcsa keserűséget, az elvesztett örökség miatti igényt –, ami az elfeketedés fertőzött talaja alatt rejtőzött.

Az istenekre, mindannyiunkat átvertek!

Apró, szokatlanul gúnyos mosolyra húztam a szám szélét, abba a halvány reménybe kapaszkodva – hogy amikor Erik megtalálja Larssont, letépi a húsát a csontjairól, akár a fivére, akár nem. Ezúttal, amikor a szívem sötétebb zuga tolakodott előre, nem taszítottam el.

A hüvelykujjaimmal két oldalról megnyomkodtam a homlokomat, hogy enyhítsem a fejfájást, és folytattam annak kiszűrését, ami összeütközésbe került az igazsággal, és ami nem volt előttem egyértelmű. Larsson azt hitte, hogy ő az igazi király, és ezzel nem volt egyedül.

Két kezemet végül az ölembe ejtettem, és a fogaim hangosan koccantak össze, amikor összezártam az állkapcsomat. Mások is segítették Larsson árulását, és egy arc egyre tisztábban rajzolódott ki előttem, ahogyan a köd eloszlott a fejemből.

A szoba túloldalán nyíló, boltíves ajtó reteszének kattanása vonta magára a figyelmemet. Az ajtószárnyakra csillagképeket faragtak, amelyek az ajtó kinyitásakor szétváltak. Kapkodva az ágy másik oldalára másztam, kétségbeesetten keresve ott valami pengét, hegyes fadarabot, bármit, amivel megvédhetem magam.

Larsson arcára számítottam a félhomályban. Ehelyett egy ismeretlen nő ragyogó tekintetével találkoztam. Ezüstös alkonyt idéző haja leomlott keskeny hátán. Füle hegyesen meredt, és finom aranyláncok lógtak róla. De a szeme döbbentett meg. Úgy fénylett, mint valami szétrobbanó csillag, olyan kéken, hogy már szinte ragyogott.

Telt, sötétre festett ajka megrándult.

– Felébredtél hát. Nem bíztam abban, hogy a tengeri boszorkány tényleg rendesen ápol, ezért vettem a bátorságot, és magam is hozzájárultam a dologhoz néhány gyógyfűvel.

– Te Fione-nak dolgozol – morogtam összeszorított fogaimon át, még mindig valami éles tárgyat keresve, amivel sebet ejthetek ennek a nőnek a bőrén.

Aznap, amikor Larsson elrabolt, a porcelánarcú asszony fogadott a hajóján. A tengeri boszorkány: ő is benne volt ebben. Hogy milyen céllal, milyen mélységig, azt nem tudtam. Ha Erik lemészárolja Larssont, a szívem sötét zuga arra vágyott, hogy én onthassam ki a nő vérét.

– Én senkinek nem dolgozom. – A nő úgy jött közelebb, mintha puha táncot lejtene. Noha keze és arcvonásai finomak voltak, a teste mégis elég erősnek tűnt ahhoz, hogy pengét fogva végezzen másokkal. – Az igazat megvallva, a tengeri boszorkányt módfelett unalmasnak találom. Talán egy kicsit ellenszenvesnek is.

Erre felhúztam a szemöldököm.

– Ki vagy te?

Ő az egyik ablakhoz sétált, és félrehúzta a vékony, szivárványszínű függönyt, felfedve az odakinti üde, sötét éjszakát. Beszívta a levegőt, megtöltve vele a tüdejét, majd szeszélyesen sóhajtott egyet, és kifújta a levegőt, mielőtt újra felém fordult.

– Jobban hasonlítok rád, mint gondolnád.

Egy lépéssel közelebb jött, én pedig nagyjából ennyit hátráltam előle.

– Téged is elrabolt Larsson?

– Ó, nem! Nem egészen. – Ezüstgyűrűk díszítették minden ujját, és most megcsillantak a gyertyafényben, ahogy megmozdította őket. – Ez az én otthonom. Bár nem igazán vagyok oda egyik-másik vendégért.

Furcsamód nyugodtan beszélt, de a kék szempárban megcsillant egy szemernyi bosszúság is.

– Hol vagyok?

– Éjréve palotájában.

– Ez semmit sem mond nekem.

– Nem vagyok benne biztos, hogy mindennek mondania kell valamit. – Összefonta az ujjait, közelebb jött, és a szoba közepén megállt. – Az a célom, hogy ne essen bántódásod. Sok dologba nem volt beleszólásom, de nem fogom eltűrni, hogy feleslegesen bántalmazzanak.

Gúnyosan elmosolyodtam.

– Úgy beszélsz, mintha hálásnak kellene lennem neked. De nem vagyok az. Csontőr Larsson ártani akar az örökkirálynak, akit szeretek, és el akarja lopni a koronáját. Ha te egy ilyen pokolfajzattal állsz össze, akkor nem vagy a barátom.

– Ha ő az elsőszülött örökös, akkor valóban lopásnak számít, ha elveszi azt a koronát, ami jogosan megilleti?

– Vérdalnok Erik örült volna, ha van testvére – mondtam elcsukló hangon. – Ha te és Larsson úgy gondoljátok, hogy minderre szükség volt, akkor nem ismeritek a királyotokat.

A nő gúnyosan felnevetett.

– A tengeri király nem az én királyom.

– Jól van. Akkor hát biztosan felveszlek az árulók listájára.

A hölgy ajka szétvált, fehér fogai kivillantak. Szája nem kegyetlen mosolyra húzódott, inkább olyan volt, mintha valami vicceset mondtam volna.

– Nem érted: ő tényleg nem a királyom. És én nem vagyok tengeri tünde.

Szemügyre vettem az arcát. Elég tündeszerűnek tűnt, de nem voltak éles fogai, sem a tengertől cserzett bőre.

– Nos, én a földi tündék királyi hercegnője vagyok. Akármelyik oldalon állsz is, azzal, hogy Csontőrrel társultál, valakit elárultál.

– Hacsak nem vagyok tünde. – Ismét körülnézett, tekintete végigsuhant a szobán. – Mint már mondtam, ez a palota az otthonom. Megtiszteltetés számomra, hogy találkozhatok egy másik hercegnővel.

– Királynővel – vetettem oda. – Én királynő vagyok. – Egy pillanatig mozdulatlanná dermedtem, ökölbe szorítva a kezem, de aztán lassan és keserűen kifújtam a levegőt a tüdőmből. – De ha nem vagy tünde, akkor…

– Ti elfnek neveznétek – szakított félbe. – De egészen pontosan a Dokkalfar klánból származom, vagyis az árnyelfek közé tartozom.

Pislogtam egyet.

– Elf?

Dokkalfar klán. Elfek. Hány éjszakán át olvastak nekem anyám, apám, a nagyszüleim meséket az istenek választott népéről?

A tündék őseiről. Az őstündékről.

– Több ezer évvel ezelőtt a más országok közötti háborúk és viszályok arra késztették az elfklánokat, hogy saját, de egymástól távol eső zugokba telepedjenek le, és így békében élhessenek. – A nő elmosolyodott, és leült az ágy szélére. – Mi mindig is itt voltunk. Közelebb állunk a tengeri tündékhez, mint a te néped, mivel mi is a sötét tengerek szigetein élünk. De a te néped a legfiatalabb kultúra. Te tudsz a legkevesebbet az elfek hagyományairól.

Átültem az ágy másik oldalára, egyik bokámat a combom alá húztam, és odafordultam felé. A szívverésem felgyorsult. Vajon ez a nő veszélyes? Meg fog támadni? Megnyaltam a számat, ami annyira száraz volt, mint a forró homok, és óvatosan formáltam a szavakat.

– Ha te elf hercegnő vagy, akkor miért állsz Csontőr Larsson oldalán?

Nem lehetett nálam idősebb, de a szemében olyan fáradtságot láttam, ami arról árulkodott, mintha az élet nem mindig lett volna kegyes hozzá.

– Begyógyultak a sebeid?

Az elf felfogta a ruháját, ahogy átmászott a derékaljon, hogy leüljön mellém, és megvizsgálja a nyakamon látható kék-zöld foltokat.

Elhúzódtam.

– Jól vagyok. De kitérsz a kérdésem elől.

A közömbös erő látszatát keltő maszk megrepedt. Nagyot sóhajtott, és a kezére nézett, miközben az egyik gyűrűjét forgatni kezdte a középső ujján.

– Elhinnéd, ha azt mondanám, hogy nem örülök a szenvedésednek?

– Mivel látod, hogy akaratom ellenére tartanak itt, és te nem teszel semmit, hogy kiszabadíts, nem. Nem hinném el.

A felindulás lángja ezüsttel színezte ragyogó kék szemét.

– Nem igazán volt más választásom, mint azok mellé állni, akik fellázadtak ellened.

– Te is fogoly vagy?

– Nem tartanak megkötözve, de vannak bizonyos okok, amiért nem állíthatom meg a királyod vagy a királyságod elleni támadást. – A szavai tüskeként szúrtak. – Régóta készültek rá, alaposan megtervezték, és minden szükséges előkészületet megtettek, hogy végrehajtsák. Viszont… – Nagyot nyelt. – Gondoskodom róla, hogy neked ne essen bántódásod. Jelenleg csak távol kell tartaniuk téged a tengeri királytól.

– Én pedig soha nem adom fel a harcot, hogy visszatérhessek hozzá.

A nő arckifejezése elfancsalodott.

– Gyere velem, tünde! Szeretném megmutatni neked Éjrévét. Talán akkor egy kicsit jobban el tudom magyarázni az egészet.

A nő odasétált az ajtóhoz. Amikor a kilincsért nyúlt, ismét megtorpant.

– Talán meglelhetnénk a módját, hogyan segítsünk egymáson.

– Nem bízom benned.

Értelmetlen lett volna kerülgetni az igazságot. Nagyon is lehetséges, hogy ez a nő valami csapdába csal, akár egyenesen a halálba, amit Larsson vérszomjasan követel.

– Tudom. – Kinyitotta az ajtót, és intett, hogy kövessem. – De úgyis a szökésedet fogod tervezgetni, velem vagy nélkülem. Hogy egyáltalán legyen rá esélyed, meg kell értened, hol vagy, és mivel állsz szemben.

– Te… te segítesz nekem megszökni?

– Egyáltalán nem. – Rám mosolygott a válla felett. – De elmondok neked valamit, tünde. Hogy mihez kezdesz vele, az teljesen rajtad múlik.

3. fejezet

A Kígyó

Mivel egymástól egy orrhossznyira voltunk csak, jól láttam, ahogy a vörösen villogó gyűlölet elönti a földhajlító szemét. Eszembe jutott, amit Livia mondott egyszer nekem – az apja fiatalkorában a vérszomj átkát hordozta magában. Úgy tűnt, mintha megszabadult volna tőle, de most, ahogy ránéztem, már nem voltam ebben annyira biztos.

Valen megfojt, mielőtt egy szót is szólhatnék.

Bölcs döntés volt tőle; tudta, mire képes a vérem. Kétségtelenül ez volt a legjobb megoldás: így láthatta, ahogy a fény kialszik nyavalyás szememben.

Valen még erősebben nyomta a fejszéjét a nyakamhoz; az ajkam a fájdalomtól összerándult, ahogy a fegyver nyelével a falhoz préselt.

– Mindent összevetve, fiú, a legnagyobb hibád az volt, hogy elraboltad a lányomat. Tudva, hogy a fiamnak és az unokaöcsémnek is ártottál, csontszilánkokra törve küldelek át a Túlvilágra!

Próbáltam megrázni a fejem. Fekete foltok ugráltak a szemem előtt, mint az éjszakai köd pelyhei. Valahogy sikerült felemelni a kezemet, és megragadni a csuklóját, hogy ellökjem. Valen még közelebb lépett, teste remegett a dühtől, a fájdalomtól, a félelemtől.

– Nem – hörögtem.

Ennyi nem volt elég, de nem tudtam elég levegőt venni ahhoz, hogy mást is mondjak.

Karcsú kéz fonódott a karjára.

– Valen, nem halhat meg! – A poklokra is, Livia anyja volt az! Megrángatta a férje karját, miközben fakó tekintetét rám szegezte: az a szempár olyan metsző volt, mint a cakkos jég. – Még nem.

– Meghalhat, és meg is fog.

A királynő kettőnk közé furakodott.

– Ha meghal, nem találjuk meg a lányunkat.

Eltelt egy szívverésnyi pillanat, majd kettő, aztán a földhajlító lassan elhúzódott. Testének izmai megmerevedtek, keményen megfeszültek, mintha minden lépés, amivel távolabb került tőlem, forró kínként tombolt volna a tagjaiban.

Amikor végre elhúzta a nyakamtól a fejszéje nyelét, a testem feladta. Zihálva térdre estem, a vér forró ízét éreztem a nyelvemen. A torkomban felkavarodott az epe. Az istenekre, mindjárt lerókázom a nyavalyás csizmáját!

Gyorsan beszívtam a levegőt az orromon át, amíg a vér és a savó bűzös keverékének íze enyhült. A kézfejemmel megtöröltem a számat. Vörös csík maradt utána. Több földi tünde is felhördült, és önkéntelenül is hátralépett.

Még a király és a királynő is eltávolodott tőlem.

Féltek a véremtől. Pislogtam párat, és kezemet a nadrágomba töröltem. A lábam úgy égett, mintha a csontjaim folyékony tűzzé változtak volna, amikor térdre rogytam. Ha most felállok, azt fenyegetésnek tekintették volna. Azzal velük egyenrangú ellenség lennék.

Livia miatt addig térdelek az ellenségeim csarnokában, ameddig csak kell. Bárhol is volt az apám a Túlvilágon, nem volt kétségem afelől, hogy szégyenében forrongott a vére.

De Thorvald megcsókolhatta a seggem.

– Nem bántottam őket.

A szavak halkan, rekedten törtek elő a számból, alig lehetett hallani őket, ahogy fújtatva vettem a levegőt.

A földhajlító oldalra döntötte a fejét, vad, állatias kifejezés ült az arcán. Fél térdre ereszkedett, és fejszéjének ívelt pengéjével felemelte az államat.

– Add vissza őket nekem, Vérdalnok, és akkor gyorsan végzek veled! Minden pillanat, amivel ezt halogatod, csak egy újabb nappal hosszabbítja meg a kínjaidat. Azt hiszed, megrémít a véred? – Ismét odahajolt hozzám, és halkan folytatta: – Már rákényszerítettél, hogy szembenézzek a legnagyobb félelmemmel. Semmi sem rémít meg benned.

Amikor elrántotta a fejszét, az megvágta a bőrömet. A király, a szavaihoz híven, össze sem rezzent, amikor meglátta a véremet a padlódeszkákra csöpögni. Az egyetlen jel, ami arra utalt, hogy a vérem egyáltalán nyugtalanítja, az volt, hogy kinyújtotta a karját, távol tartva a királynőt, nehogy túl közel kerüljön hozzám.

– Nem bántottam a lányodat.

Ez volt az egyetlen mondat, amit ki tudtam préselni magamból.

– Akkor add vissza, örökkirály! – mondta a királynő, akinek arca olyan rideg és gyönyörű volt, mint a csiszolt márvány.

Livia anyjának válla felett megláttam egy termetes tünde sötét tekintetét, akinek barna bőre hasonlított a földhajlítóéhoz, ahogy a haja is ugyanolyan éjfekete volt.

Soha nem fogom elfelejteni Alekszij apjának arcát, aki hitvesének élettelen teste felett engem fenyegetett, mivel nem hitte el, hogy beleegyezem haldokló szerelmének meggyógyításába.

Most Alek apja gyűlölettel meredt rám, de más is keveredett ebbe a tekintetbe. Megmentettem a párját, de ugyanakkor ő úgy tudta, hogy elraboltam a fiát.

– Ne nézz a fivéremre! Ő már nem áll ki melletted. – Valen újra odahajolt hozzám. – Azzal, hogy elraboltad a gyermekeinket, semmissé tetted a háború alatt felgyűlt adósságunkat.

– Nem harcolni jöttem, király. Én…

– Ha váltságdíjat akarsz kialkudni, itt nem jársz sikerrel – szakított félbe. – Visszaadod a lányomat, aztán a fejedet veszem.

Valen mellbe taszított, amitől a hátamra zuhantam. A következő pillanatban aztán fölém tornyosult, egyik térdével a szívemre nehezedett.

Kiáltások hallatszottak a teremben. Dühös, éles kiáltások.

Felköhögtem a király súlya alatt. Szinte láttam, ahogy a józan gondolatok elhagyják az elméjét, és valami sötét téboly lép a helyükre; arcára kiült a vadság, ahogy alighanem már azt tervezgette, hogyan nyissa fel újra minden sebemet, és tépjen ki minden csontot a testemből, amíg nem marad belőlem más, csak hús és vér.

– Valen bácsi, hagyd abba!

Valen, aki még mindig a földre szorított, és a fejszét félig a koponyám fölé emelte. Kinyitottam a szemem, de nem mertem levegőt venni, mert biztos voltam benne, hogy bármilyen mozdulatot is teszek, az újra feléleszti a király vérszomját.

– Ne öld meg!

Az istenekre! Alekszij.

A herceg átverekedte magát a tömegen, háta mögött egy kis csapat harcossal, akik közül ketten Derűt tartották fogva.

Furcsa megkönnyebbülés öntött el, amikor megláttam unokatestvérem koszos arcát. Derű oldalra döntötte a fejét, mintha csendben aziránt érdeklődne, mennyire súlyosak a sérüléseim.

Éltem. Ez volt a legtöbb, amiben e pillanatban reménykedhettünk.

– Alek!

A herceg apja is nekiállt áttörni a tömegen.

A padlóról, ahol feküdtem, láttam Jonast és fivérét. A herceg, akit nem is olyan régen még elöntött a bősz harag, most lehajtotta a fejét, elrejtve az arcát. Behunyta a szemét, és ha tippelnem kellene, azt mondanám, hogy valósággal elöntötték az érzelmek.

Csak nem akarta, hogy mások is lássák.

Annyira emeltem fel a fejem, hogy lássam, amint Alek két hosszú karjával hevesen átöleli az apját, megveregeti a hátát.

Az apja elhúzódott tőle, és két keze közé fogta fia arcát.

– Élsz!

– Élek! – A herceg izzadtan elvigyorodott. – Hol van dádzs?

– Északon, a határokat őrzi a nagyszüleiddel. Ott most… káosz uralkodik a birodalomban, mióta eltűntél.

Alek a homlokát ráncolta.

A gyomrom összeszorult. Ez megmagyarázta, miért volt az erőd kevésbé őrzött, mint vártam. A harcosok és a királyi családok tagjai szétszóródtak. De miért? Mi történt itt?

Alekszij az apja mellé lépett. Arcát kosz, verejték és borostás állára tapadt haj borította. Rám pillantott, ahogy a földön fekszem, majd a teremben álló többi tünde felé fordult.

– A Pusztítókat annyira hatalmába kerítette a kétségbeesés, hogy minden józan eszüket elvesztették? – Alek hangja keményen és durván harsant. Odalépdelt Jonashoz. A másik herceg csak pislogott, amíg Alek meg nem fogta a fejét, és a homlokát a sajátjához nem húzta. – Használd a fejed, barátom!

– Azt hittem, odavesztél – suttogta Jonas. Egyszerűen, kifulladva mondta.

Alek megveregette Jonas nyakát, majd megragadták egymás karját, és megölelték a kettejük közé lépő nőt. Aki Alekszijba kapaszkodott, és nem mondott semmit, de keskeny válla rázkódott a néma zokogástól.

Fájdalmuk súlyos kőként nehezedett a mellkasomra. Keserűségem, bosszúvágyam, saját sötét elmém egyetlen célja barátokat, családtagokat szakított el egymástól. A legborzalmasabb dolgok járhattak a fejükben, amíg aztán az erőiket egyesítő harcosaik a stratégiai megfontolás helyett a cselekvés mellett döntöttek.

Alek most a bácsikájához fordult.

– Tedd fel a kérdést magadnak, hogy miért jönne Vérdalnok hajója teljes legénysége nélkül a partjainkra azok után, amit tett? Ne öld meg őt, bácsikám! Ez lenne a legnagyobb hiba, amit e pillanatban elkövethetnél.

Valen felállt, a szeme elkerekedett, mintha még mindig kissé kábult lenne.

– Láttam, ahogy elragadott az ár. Hogyan élted túl a Hasadékot?

– Neki köszönhetem – mutatott rám Alek. Megköszörülte a torkát, és újra felemelte a hangját. – A Hasadék szinte darabokra tépett. Nem éltem volna túl, ha Vérdalnok Erik nem ment meg. Ahogy az apámat is megmentette.

– Alekszij! – Alek másik apja megragadta a karját. – Hát tudod?

– Mindig is tudtam – mondta Alek, majd újra a csarnokban állókhoz fordult. – Legyetek azok a harcosok, akiket csodálok, és használjátok a fejeteket! Nem vért ontani jött, és nem érdemli meg, hogy az övét ontsátok. Miután eljutottam az Örök Királyságba, gyorsan megtanultam, hogy noha az az éjszaka fájdalmas volt nekünk, a tengeri tündék okkal jöttek ide.

– Gondolod, hogy fikarcnyit is érdekelnek az okai? Hol van a lányom?

Valen Ferus minden egyes újabb szívveréssel egyre kevésbé tudta megőrizni a türelmét.

Alekszij lehajtotta a fejét.

– Livia… jól volt az Örök Királyságban. Láttam, és beszéltem vele. De az Örök Királyságot megtámadták, és… a királyság ellenségei elrabolták őt.

Alig kecmeregtem talpra, amikor Valen Ferus újra nekem rontott.

– Te elvesztetted a lányomat?

Ha korábban habozott megölni, most már teljesen készen állt rá.

– Ezt az árulást egyikünk sem látta előre – mondta Alekszij. Egyik sáros kezét Valen mellkasának nyomta. – Liviát az egyik közös barátunk árulta el.

Senki sem szólt egy lélegzetvételnyi ideig, majd eltelt még egy légvételnyi idő, aztán Valen öblös, elgyötört dühkiáltást hallatott. És elhajította a fejszéjét. A penge a hátsó fal faborításába fúródott.

– Tüntessétek el a szemem elől!

A király dühöngött, de a királynő dermesztő csendben lépett közelebb, mintha jégből lenne. Livia anyja rezzenetlen tekintettel mért végig. Ő talán még ijesztőbb volt, mint a király. Ha találgatnom kellene, nem lennék meglepve, ha Livia anyja tudná, hogyan kell megölni valakit anélkül, hogy az áldozat egyáltalán tudná, hogy sebet kapott.

– Vigyétek el az örökkirályt, amíg meghallgatjuk hercegünk történetét! – A királynő odahajolt hozzám, hangja nyersen csengett. – Aztán döntünk a sorsáról.

Az egész gyorsan történt. A tünde őrök megragadták mindkét karomat, majd még többen vették körül Derűt, és kettőnket az egyik oldalajtó felé vonszoltak.

– Ne! – Most először álltam ellen. Páni félelembe oltott őrület fészkelte be magát a fejembe. – Erre nincs idő! Át kell vezetnem benneteket a Hasadékon. Ne fecséreljétek az időt azért, mert gyűlöltök. Livia fizet meg érte!

A király és a királynő nem is nézett rám, mintha csak valami múló jelenlét lennék a teremben.

Könyörtelen, égető rettegés szorította össze a torkomat. Meddig fognak a földi tündék a cellában tartani, míg Liviát kínozzák, verik, vagy valami még rosszabbat tesznek vele Larsson hatalomvágya miatt?

Az őrök a folyosó felé rángattak.

Alekszij kétségbeesetten beszélt a nagybátyjához, az apjához, a nagynénjéhez, mindenkihez. Válaszul odadörmögtek neki valamit, amit nem hallottam, mire felnyögött, és megrázta a fejét.

Szörnyű lehetőségek kavarogtak a fejemben. Mire az ajtóhoz rángattak, a homlokom már verejtékben úszott, a lábam fájt a sok vergődéstől.

– Az istenekre, ne tegyétek ezt! – Sikerült kitépnem a karomat az egyik őr markából, és megragadtam az ajtókeretet. – Király uram, kérlek! – A hangom elcsuklott, alig voltam tudatában annak, hogy mit beszélek. – A lányodnak szüksége van rám ahhoz, hogy megtaláljam. Neki… szüksége van rám, hogy emlékeztessem, ne felejtsen el levegőt venni.

Egy pillanatra mintha Valent felrázták volna a szavaim.

Livia anyja átkukucskált a férje válla felett. Fakó szemét könnyfátyol futotta el.

A királynő könnyeit láttam utoljára, mielőtt az ajtót a képembe vágták volna, miután kituszkoltak a nagycsarnokból.

4. fejezet

A Dalosmadár

A nő, akit két ezüst alkarvédős, kék tunikás őr kísért, egy keskeny folyosón vezetett minket végig. A fejünk felett csúcsba futó gerendákra szaténzászlókat akasztottak, amelyeken furcsa csillagképek csillogtak a fényben.

A lábujjaim alig érintették a szőtt futószőnyeget: minden pillanatban készen álltam a menekülésre, folyton ide-oda forogtam, Larsson komisz vigyorát keresve. Akit nem is olyan régen még barátságosnak tartottam.

– Innen egyedül sétálunk tovább, Dorsan – mondta a nő a jobb oldali őrnek.

A férfi vonásai fiatalosak voltak, de szigorúak, mint a kő.

Egyetlen fejmozdulatára a másik őr is megállt az ajtóban, így egyedül léphettünk rá az erdei ösvényre, ami a fák és cserjék alkotta lugason haladt át.

A zöldellő lombkoronák ágai csontos ujjakként fonódtak össze. Fényes fekete páfrányok szegélyezték az ösvényt – bársonyos leveleikbe szőtten csapdába ejtve az éjfélt –, és kanyargós fajárdák hálózták be az erdőt, felfelé vezetve a kaptatókon, és lefelé tartva a vízmosásokba.

Minden járda a nem áramló víz alatt eltűnő cölöpökön állt. Az állóvizek felszínén habra emlékeztető zöld virágok gyűltek össze, amitől a fekete víz úgy festett, mint valami füves rét.

– Ha ezt az utat követed – a nő befelé mutatott –, eljutsz a mocsárvidékre. Gyönyörű hely, de veszélyes is, ha nem maradsz az ösvényen. Azonban a napszárnyúak kellően barátságosak ahhoz, hogy megvilágítsák a biztonságos utat, már ha elég vonzónak találnak téged.

– A napszárnyúak?

A nő csettintett egyet az ujjaival a szeme előtt.

– Aranyszínben csillogó apró rovarok. Szépek, de roppant gyanús kis lények.

A szellő tejfehér virágokat hozott, édes és selymes illatok keveredtek a közeli tenger sós levegőjével. A kéklő hullámok a lemenő nap fényében tüzesen ragyogtak.

– Lehet, hogy el akarsz menekülni – suttogta a nő –, de az ellenségeid egy igencsak makacs varázslatot szőttek, amíg aludtál. Ami téged az ő jelenlétükhöz köt, így ha ők ezen a parton maradnak, te is ott maradsz. Biztosíthatlak róla, hogy a Túlvilág fog szólítani, ha megpróbálsz elmenni.

– Pontosan ezt mondaná egy börtönőr is.

Egy másik ösvény felé indultam, készen arra, hogy átrohanjak a fák között.

Ekkor a kezével megragadta a karom.

– Maradj nyugton! Majd én elviszlek a partra.

Ez biztosan csak tréfa volt, valami trükk, de tiltakozás nélkül követtem a nőt, aki átvágott a fák között, és a part felé indult.

Hátrapillantottam a vállam fölött, fásultan beszívtam a levegőt, majd követtem.

Mire a fák ritkulni kezdtek, és csak a furcsa cserjék tüskés levelei bökdösték a bokámat, különös társam kinyújtotta az egyik karját.

– Várj! Itt mélyen eltemetve van egy védővarázslat.

Azzal felkapott egy a bokrok közé hullott göcsörtös ágat, és az erdő szélén túlra dobta.

Amint az ág földet ért, a homok és a kavicsok annyira elnyelték, hogy csak az egyik éles vége meredt ki a talajból. A föld megkeményedett, és csapdába ejtette az ágat.

A nő felsóhajtott.

– Ez egy kelepcevarázs. Nem halálos, de nem kétséges, hogy a tengeri boszorkány kissé neheztel rád; és ha ez a varázs elkapna, ő hagyna egy darabig a napon aszalódni.

A kétségbeesés abroncsa szorította össze a mellkasomat.

– De el tudom venni – mondta a nő. – Ez nem vérmágia.

– Elvenni?

– Igen. – A szája sarkában halvány mosoly jelent meg. – Értek hozzá, hogy a dolgokat a saját szám íze szerint alakítsam. A szőtt varázslatok, a mágikus vonzódás, és egyben minden mágia valami láthatatlan dolog. Ha azt akarod, hogy a tengernél bizonyítsam az igazamat, akkor elintézem ezt a védővarázst, hogy átkelhessünk rajta.

– Miért segítenél nekem?

– Őszintén? – A nő mindkét karcsú kezével végigsimított ruhája redőin. – Eléggé bosszantanak ezek a varázslatok a szigetemen. Szinte sehova nem tudunk sétálni anélkül, hogy kelepcék vagy éles pengék ne próbálnák utunkat állni. És – újabb habozás következett – nyugtalankodik a szívem. Nem vagyok boldog a történet miatt sem, amit arról hallottam, hogy miért vagy itt.

Talán naivan álltam hozzá a hadművészethez, a csatákhoz és az ellenségekhez. Széltől is óvott, szeretettel teli életem kevés lehetőséget kínált arra, hogy szembe kelljen néznem azok árulásával, akiket ismertem. Lehet, hogy ez a nő is hazudik, lehet, hogy csapdába csal. Ám az arcvonásai lágyak voltak. Volt valami a véremben – a fúriamágia vagy az ösztönöm –, ami arra ösztökélt, hogy őrizzem meg a nyugalmamat az oldalán.

– Akkor hát álld a szavad! – mondtam. – Vigyél minket a partra!

– Most maradj mozdulatlan! Elég közel vagyunk ahhoz, hogy elkapjon minket a lehúzóvarázs.

Ujjait szétterítve nyitotta ki a bokrok és a homok felett.

A következő lélegzetvételnél elöntött a hideg, mintha fagyos szellő simított volna végig rajtam. Nedves ködfoltok fröccsentek az arcomra, valami ide-oda dobált, míg végül hason fekve a földön landoltam.

Köhögve ültem fel. Látszólag semmi sem változott. A tenger ötvenlépésnyire maradt, az erdő mozdulatlanul emelkedett körülöttünk.

– Eltűnt – jelentette ki.

A nő mögöttem állt, két kezét összekulcsolva, csillagfényes haja keretbe foglalta arcát. Valami fényes, ködszerű húzódott vissza mindkét tenyerébe. Fejével a korábban próbaképpen eldobott ág felé intett.

A poklokra is, ahol az korábban a megkeményedett földbe fúródott, most szabadon hevert, puha homokkal borítva, mintha csak úgy odaesett volna.

Habozás nélkül léptünk ki a fák közül a partra.

– Megtörted a védővarázst?

A kérdést suttogtam, és inkább magamnak tettem fel, de a nő bólintott.

– Most már gond nélkül elhagyhatjuk az erdőt, és lejuthatunk a partra. – A nő továbblépdelt a víz felé. – Nos, tedd próbára, amit mondtam! Tedd csak próbára!

A fejem hátsó zugában, a logikát használva, tudtam, hogy őszinte hozzám. Hogy nincs esélyem innen elmenekülni. Mégsem voltam képes ellenállni neki, hiszen mindent kockára tennék csak azért, hogy visszajussak Vérdalnok Erikhez. Így a tenger felé rohantam. Amikor a víz már a térdemet nyaldosta, éles fájdalom hasított belém.

Felkiáltottam, és hátraestem, a hullámok lusta ölelésébe.

Gyengéd kezek nyúltak a hónom alá, és emeltek ki a tengerből.

– Ahogy mondtam. Az első dolog, amit tettek, amint átlépted Éjréve határait, az volt, hogy biztosítsák, ott is maradj.

– Akkor intézd el ezt is, ahogyan a másikat! Kérlek!

Árnyék borult az arcára.

– A vérmágia már egészen más ügy. Azokat mindig fájdalommal, haraggal, kegyetlenséggel, mindenféle gonoszsággal távolítják el. Én nem tudom így eltávolítani. Ezt a védővarázst… – Újra a tenger felé fordult. – Nem merem megérinteni.

Leráztam magamról. A sekély vízben ülve a térdemet a mellkasomhoz nyomtam, és sikítottam – a fájdalomtól, a dühtől, a kétségbeeséstől. A hangom egészen a rózsás felhőkig hatolt. Amikor már sajgott a torkom, a nőre támadtam.

– Miért csinálod ezt? Engedj el, és esküszöm, hogy Örökkön hűsége a tiéd lesz! Segíteni fogunk neked.

A vízzel nem törődve az elf leült mellém. Térdét és ruháját, hozzám hasonlóan, felhúzta a mellkasához. Már-már barátságosan.

Tekintetével a véresen csillogó láthatárt fürkészte, az aznap utolsó maradványait, miközben a lilás alkony és az első csillagok foltjai megjelentek az égbolton.

– Éjréve békés sziget. Egyesek eltűnő szigetnek is nevezik.

– Miért?

– A sziget képes eltűnni a ködben. – A nő elmosolyodott. Csipetnyi büszkeség gyűrt szarkalábakat a szeme sarkába. – Szeretek arra gondolni, hogy ez az istenek ajándéka. Ha veszély fenyeget minket, így az egész klánunkat biztonságba helyezhetjük. Vagy… ha kénytelenek lennénk… áttelepülni… – Habozott, a mosolya eltűnt. Valami az utolsó szavaiban zavarta őt. – Akkor Éjréve máshová költözik.

– A föld maga is varázserővel bír?

– Hát nem minden föld ilyen? – A nő oldalra döntötte a fejét. – Úgy hallottam, hogy a te képességed a talajból ered. Igazi hőstetteket hajtottál végre a birodalmadban és a tengeren. Hiszem, hogy minden föld varázserővel bír.

Komisz mosolyra húztam a számat.

– Lehet, hogy elpusztítom a tiédet a fúriamágiámmal, ha azzal megszabadulok innen.

– Azt hiszem, Éjréve igencsak rossz néven venné, ha megpróbálnád. Jobban tennéd, ha a földünkben rejlő finom mágikus vonzódásra apellálnál, hogy az segítsen neked, ahelyett, hogy elpusztítanád. A mágia szeszélyes minden birodalomban, nemde? Ha megsérted, alighanem meg fog büntetni a bűnödért. A tengeri királyságodat pusztító üszök is ennek bizonyítéka.

– Honnan tudtál róla? – Megráztam a fejem. Nem számított, honnan tudott bármit is, nem igazán. – Az a tengeri boszorkány átka volt, ami kicsúszott az irányítás alól.

– Ó, ez igaz! Bizonyos értelemben – mondta szinte méltatlankodva – a boszorkány és Larsson nem voltak felkészülve sötét varázslataik következményeire. Ahogy mondtam, a vérvarázslatok és a sötét mágia másféle fizikai anyagot, vagyis maradványt hoznak létre. Az üszök, amit látsz, tettük szomorú maradványa, és ez juttatott minket ide.

– Mert mit tettek?

A nő egy lélegzetvételnyi ideig elgondolkodott.

– Már mondtam, tünde. Ez nem valami hirtelen ötlet szülte támadás. Megtervezték, és több forgáson át hajtották végre, mert a tengeri királyságot nem könnyű megdönteni. És ehhez természetesen sötét varázslatok kellenek.

Az elfeketedés erős volt, már-már rohadtul fájdalmas, amikor fúriamágiám belesiklott abba, ami okozta. Halál és kín. Tudtam, hogy valami a talajban szólt hozzám, amikor a fúriamágiámmal mélyre ástam. Volt abban némi logika, hogy ez a förtelmes mágia kegyetlen, fájdalmas maradványokat hagyott maga után.

– Úgy beszélsz, mintha ez semmiség volna, de látom az undort a szemedben.

Hezitált.

– Lehet, hogy nem értek egyet mások cselekedeteivel, de nem vagyok olyan helyzetben, hogy a te gondjaid miatt aggódjak, amikor a saját népemre kell gondolnom.

Izgatottan megráztam a fejem. Nem értettem a nő kedvességét, és azt sem, hogy miért nem segít igazán. Ha ő is fogoly itt, akkor most talált rá a legnagyobb szövetségesére.

– Nos, amit a szigetedről tudok, mindössze annyi, hogy kicsi, de el tud tűnni a ködben. – Visszanéztem a vállam felett. A kőpalota sötét tornyai a fák teteje fölé emelkedtek. – A mágiád révén meg tudsz szüntetni varázslatokat?

– A mágikus vonzódás révén tudok – javított ki. – Bármilyen fizikai anyagot meg tudok szüntetni. Követ, fát, húst, ha igazán koncentrálok.

– De vérvarázslatokat nem.

Megfeszült az álla.

– Mindenkinek jobb, ha nem veszek el olyasmit, ami a szív sötét felét hozza elő: mint amilyen a kapzsiság, a fájdalom, a gyűlölet… ilyesmiket. A vérvarázslatok végtére is sötét vágyakból, halálból, kapzsi indíttatásokból születnek.

Ahogyan beszélt, olyan egyszerűen, mintha mindez olyan átkozottul nyilvánvaló lenne, szórakoztatott.

– Á, nos, most már mindent tökéletesen értek.

– Nem én vagyok a legjobb tanár, amikor a mágikus vonzódást kell elmagyarázni, hiszen lényegében csak a népem tagjaival szoktam beszélni. – Mosoly bujkált a szája sarkában. – Gondolj úgy az erőmre, mint valami megidézésre! Az árnyelfek a legtöbb esetben úgy használhatják az adományaikat, ahogy én.

– Hogy érted, hogy a legtöbb esetben?

A szeme üvegessé vált.

– Elmondom neked, tünde. Vannak adományok, vagy talán inkább átkok, amelyekkel jónak láttak engem felruházni, és ezeket soha nem lenne szabad használnom.

A karomon felállt a szőr. Tovább akartam faggatni, de máris visszatért könnyed, megfontolt hanghordozáshoz, elfojtva ezzel a kíváncsiságomat.

– Vannak elfek, akiket nem sötétít el az, amit elvesz, mint ahogy engem. Egyesek fényt gyűjtenek, és ez lényegében rá van írva a tenyerükre, amikor használják az adományaikat. Bizonyos őstündék még a szobában lévő fényt is átvághatják, és átléphetnek rajta az épület egy másik, fényes részére. Ez azonban nehéz, és rettenetesen kimerítő.

– Furcsa, hogy az árnyelfek fényt használnak.

– Nem azt mondtam, hogy az én népem használja a fényt. De vannak ilyen klánok. – A válla megmerevedett. – A fényelfek… vagyis a ljosalfarok… fényt és tüzet használnak. Hamarosan magad is meggyőződhetsz róla.

– Miért van az az érzésem, hogy folyamatosan utalgatsz dolgokra, de soha nem beszélsz egyértelműen?

– Miért is?

Istenem, milyen bosszantó egy nőszemély! Gondosan szemügyre vettem. Bájos volt az arca, kicsit csintalan, amikor mosolygott. Aztán a következő lélegzetvételnél rájöttem. Én ide voltam kötve. Mi van, ha ő is ugyanerre a sorsra van kárhoztatva? Lehetséges, hogy nem is tudott nekem sokat mondani.

De ha ez igaz volt, akkor is itt volt egy idegen, aki finoman megpróbált segíteni. Ez is egyfajta segítség volt.

Újfajta reménység lobbant a keblemben.

– Van egy szívkötelékem, ami összeköt a királyommal. Az itteni varázslat ugyanúgy pajzsként véd tőle is?

– A minket elrejtő varázs elég erős ahhoz, hogy elzárjon minket az egész világ elől, ha úgy akarjuk – felelte szinte ábrándozva, mintha csak egy pergamenről olvasná fel a szavakat.

– Kell lennie valami módnak, hogy megtörjük.

Erre megrázta a fejét.

– Ezeket a vérvarázslatokat nem lehet megtörni. Most csak azok léphetnek Éjréve szigetére, akiket megjelöltek. És egyedül a tengeri boszorkány jelölheti meg őket.

– De el lehet hagyni a szigetet.

– Csak egyetlen olyan lelket jelöltek meg, aki elhagyhatja a szigetet. Larssonban megvan a képesség, hogy átjusson a védővarázslatokon, de ő nem fog elmenni. Még nem. Te össze vagy kapcsolva a boszorkánnyal, tünde. Ha azonban, mondjuk, kényszerítenének arra, hogy elhagyd a szigetet, az megtörné a varázslatot. De az rettenetesen fájdalmas lenne, és természetesen halálos.

Még a halált is megkockáztatnám, hogy elszabaduljak erről az átkozott helytől.

– És persze a varázsló halála is véget vet bizonyos varázslatoknak.

– Szóval öljem meg Fione-t? Örömmel megteszem.

– Nem érted. Nem tudod megölni azt, aki az ellenlábasod. – Az elf arca eltorzult, komor lett, már-már rettegő. Egy pillanatra hátranézett a válla felett, majd lehalkította a hangját. – A tiltott varázslatok tették őket az ellenségeiddé, és ha már egyszer megkóstolták a tiltott gyümölcsöt, az annyira megrontja őket, hogy az már nem is tiltott többé számukra.

– Tényleg nem értem.

– Nem ölheted meg őket – suttogta. – Csontőrt a tengeri boszorkány pajzsvarázsa óvja. Amíg az a varázslat hat, nem halhat meg. És a boszorkány olyan erős pajzzsal védi magát, hogy csak fehér vaspengével lehet megölni.

– Az meg mi?

Újabb pillantást vetett a fák felé.

– Az őstündék kovácsolták ezt a fegyvert. Az ilyen penge nem a csapásával öl, még vért sem ont. De elrothasztja a szívet, kiszívja a mágiát a pórusokból, amíg az életerő el nem apad. Fájdalmas halál.

– És az őstündék kovácsolták! – kiáltottam fel. – Ha nektek vannak ilyen pengéitek, a poklokra is, miért nem használjátok őket?

– Na, vajon miért nem?

A nő szája résnyire vékonyodott, ajka vértelen lett.

Mert nem tehette. Valami meggátolta, hogy bárki ellen fellépjen; vagyis valaki fenyegette. Mit is mondott? Hogy jobban érdekli a népe jóléte. Mi van, ha Larsson bántott valakit, akit szeretett?

– Hogyan foglalták el a szigeteteket?

– Nem foglalták el. Csontőrt ismerik az elfklánok, ezért nem gondoltam semmi rosszra, amikor ő is tagja volt az ideérkezőknek.

– Ismerik?

– Részben elf – mondta erre a nő kissé zavartan, mintha meglepődött volna, hogy nem tudtam.

A feneette poklokra!

– Akkor hát átvert téged. Barátként jött, aztán elárult.

– Nem mondhatom, hogy ő elárult volna bármit is – mormolta, ujjait a hullámokba merítve. – Nem sokat beszélt. Bár nem néztem jó szemmel a tengeri boszorkányt és a velük tartó tengeri tündéket.

Tündéket. Vagyis volt itt még több tengeri tünde? Larsson egyszer már orgyilkosokat küldött Erikre, de akkor nem töprengtem el kellően azon, hogy talán többen támogatják, mint gondoltam.

– Áll még valaki más Larsson és Fione mellett?

– Áll.

Ezt egy torokhang mondta a hátunk mögött.

A fák szélén az alkony színében játszó hajú alak mosolygott gúnyosan ránk.

– Skadinia – vigyorgott… vagy inkább mordult rá a nőre. – Mi ez az egész?

A nő gyorsan felállt, és kisétált a hullámokból.

– Arion! A megállapodásunk szerint az én feladatom volt gondoskodni a jóllétéről.

– Az a feladatod, hogy életben tartsd, nem pedig az, hogy a parton sétálgass vele.

– A tünde zaklatott volt. Úgy döntöttem, hogy elmondok neki ezt-azt Éjrévéről. Ennyi az egész.

– Akkor miért beszéltél olyan undokul az unokatestvéremről, cridhe?

Nem ismertem a kifejezést, amit használt, de Skadinia elfintorodott a hallatán.

– Én csak őszintén beszéltem Csontőrről. Ha neked ez undokul hangzott, akkor talán neki kellene átgondolnia a tetteit.

Arion tagbaszakadt férfi volt. Fülének hegye élesen elkeskenyedett, és aranydísz ékítette. Szemöldöke vastag és kifejező volt, de a szeme nyugtalanított leginkább. Melegszínű bőrével és hajával ellentétben, a mélybarna szempár fagyos és távoli volt. Mintha magába szívna minden reményt, és aztán hagyná azt meghalni.

Vendéglátóm tehát tőle félt: nem is lehetett kétséges. Eddig Fione, sőt Larsson nevének említése sem változtatott Skadinia hangszínén. Csak amikor valami többre utalt, az zaklatta fel. Arion: szóval ő hozta Larssont a szigetre. Valahogy ez a férfi ejtette csapdába Skadiniát.

Egy másik elf.

A nyavalya törje ki! Ha ez igaz volt, ha Larsson népe az őstündék voltak, akkor nem akármilyen támogatással bírt.

– Itt az idő – szólalt meg a férfi. – Vidd őt a csarnokba! És Skadinia: csendben csináld!

Elakadt a szavam a döbbenettől, amikor Arion intett a kezével, mire aranyló hasadék nyílt a lenyugvó nap halványuló sugaraiban, mintha maga a firmamentum vált volna ketté, ő pedig átlépett rajta, és elhagyta a partot.

Lélegezz! Koncentrálj!

– Gyere! – suttogta társnőm, és megfogta a karom. – Már minden megmutattam, amit csak tudok Éjrévéből.

– Skadinia…

– Skadi – mondta halkan. – Csak egyvalaki hív még a teljes nevemen, és ő nem Arion herceg.

Herceg? Még egy átkozott királyi sarj!

– Skadi – javítottam ki magam. – Világos, hogy valami hozzájuk köt téged, de mi segíthetünk…

– Te nem segíthetsz rajtam – vágott a szavamba epésen. – Nem ismered az elfek szokásait. Figyelj rám, tünde! Nem tehetek érted többet, amíg Arion betartja a megállapodást; ő Éjréve hangja.

Annyi szó maradt kimondatlanul. Meg akartam rázni, ki akartam tépni ezeket a szavakat a torkából, de a következő pillanatban már ott termett a két őr, akiket az ajtónál hagytunk.

Skadi válla megrogyott.

– Melletted leszek. Ő csak vérre szomjazik, tünde! Nem az életedre.

Azzal belém karolt, ahogy Mira vagy Celine tenné, és gyengéden felterelt a kanyargós ösvényen, ahol Csontőr Larsson várt ránk.

5. fejezet

A Dalosmadár

Gyönyörűen faragott gerendák és szarufák szegélyezték az egyes folyosókat. A csarnok futószőnyege misztikus és izgalmas volt, éjszakai szirteket, a holdfényben ragyogó lila virágokat és a partot ostromló éjféli tengert ábrázolta.

Skadi felszegett állal, szinte táncolva haladt. Fenséges volt, de meg-megránduló álla elárulta nyugtalanságát.

A helyiség tágas volt, és furcsamód teraszos kialakítású, hosszú faasztallal a lenti szinten. A falak fele kőből épült, mintha a palotának ezt a részét a kinti sötét szirtek oldalába vályták volna.

A folyami kavicsokból rakott kandallóban fafüst és hamu kellemes illata terjengett. Néhány fal természetes kőből készült, másokat agyaggal és puha fával szigetelték, amelyeken eső áztatta mohafoltok látszottak.

A fekete akácból faragott asztal mentén elhelyezett futószőnyegeken kéklő havas hegycsúcsok és számomra olvashatatlan rúnák díszelegtek. Egyszerű, füstölt halból és zselés gyümölcslepényből álló fogások púpozódtak az ezüsttányérokon, és a fejünk feletti sima csilláron ébenfekete viaszgyertyák pislákoltak.

Az asztal túlsó végén ülő, kék, háromszögletű kalapot viselő férfi jóízűen falatozott: gyökérpürét és szép nagy haldarabokat tömött a szájába.

A szívemben fellángoltak az Erik iránti érzések. Tudnia kellett erről. Figyelmeztetnem kellett.

– Hesh nagyúr!

Hesh, a Pengék Házának ura, újabb falatot kapott be szörcsögve. Harcosokhoz méltó testével, hihetetlenül szögletes állkapcsával a fattyú inkább hasonlított egy ogréra, mint tündére.

– Földi tünde!

– Azt hiszem, te királynőként ismersz.

Hesh öblösen és fenyegetően felnevetett.

– Szerintem pedig mindketten tudjuk, hogy ez a cím mindig is rövid életre volt ítélve, földi tünde.

Összeszorítottam a fogamat, hogy ne kapjak levegő után. Nem félt, nem aggódott Erik bosszúja miatt. A poklokra, mit jelentsen ez? Egész Örökkön az én kígyóm ellen van?

Elzsibbadt szívem mélyéről a félelem felszínre tört.

Ez a félelem elhatalmasodik a gondolataidon, és nem azt mondom, hogy ne engedd, ellenben emlékeztetlek rá, hogy ki vagy. Mert félelmetes ellenség vagy.

Erik szavai és tettei megmutatták, hogy bízik bennem. Lehet, hogy itt halok meg. Ha ez a sorsom, akkor úgy halok meg, hogy megvédem az örökkirályt, kiállok mellette, és harcolok az életért, amiről együtt álmodoztunk.

Ez gyönyörű álom volt, és megérdemelte, hogy küzdjünk érte, akár a halálig is.

Larsson a hátsó ajtón át lépett be. A gyomrom összeszorult. Egykor a barátom volt, egykor velünk nevetett, segített megmenteni engem egy tengeri dalnoktól, mostanra viszont kegyetlen és alattomos lett. Jóképű mosolyra húzta száját borostás álla felett; sötét haja szinte keretbe foglalta az arcát.

– Üdv, hölgyem! – ült le Larsson az asztalfőn álló magas háttámlájú székre. – Örülök, hogy felébredtél, bár csalódott vagyok, hogy nem értesítettek hamarabb.

Tekintetét Skadira szegezte. A nő erre csak közönyösen vállat vont.

– Hogy lehetsz ennyire közömbös? – csettintett Larsson a nyelvével. – Hiszen majdnem rokonok vagyunk.

– Még nem – válaszolta Skadi.

Ekkor még nagyobb zajjal vágódott neki a falnak a két ajtószárny, nemrég Larsson is ott lépett be. További kardos őrök érkeztek, köztük az elf herceg, akibe Fione karolt.

A tengeri boszorkány gyönyörű volt a maga borzasztó módján. Fakó színű haját simán hátrafésülte, és a tarkóján csomóba kötötte. Fekete szatén- és csipkeruhát viselt, és úgy mozgott, mintha gyengéd hullámok sodornák.

– Nagy öröm a földi tündéket az őket megillető helyen látni – szólalt meg a tengeri boszorkány, és odabólintott nekem, miközben elfogadta Larsson kinyújtott kezét. – A kegyelemünknek köszönhetően.

– Okos húzás, Fione! – Mindkét öklöm ökölbe szorult. – Most, hogy végre már nem kell sóvárognod azért, hogy a király hálótársa légy, maradt időd arra, hogy használd az eszed.

– Ugyan már, hölgyem! – mondta Larsson, miután Fione helyet foglalt az asztalnál. – Fione-t szidod, pedig te is ugyanolyan vagy.

– Én királynő vagyok.

– Egy káprázat vagy – vágta rá Larsson. – Egy káprázat, amelyet az öcsém teremtett a saját fejében, hogy elhitesse magával, valaki tényleg őt akarja, pontosan úgy, amilyen.

Larsson szellemesen gúnyolta ki kapcsolatomat az örökkirállyal. Hiszen heteket töltött Erikkel és velem. Tudta, mennyire odavagyunk egymásért.

A kezével az egyik szék felé intett.

– Ülj le! Sok a megbeszélnivalónk. Látom, már találkoztál a sziget hercegnőjével, de találkoztál már a jegyesével is? Arion herceg az unokafivérem.

Larsson ajka felfelé görbült, mintha ez le kéne, hogy nyűgözzön engem. De ehelyett csak értetlenséggel töltött el.

– A jegyesed? – súgtam oda Skadinak.

A hercegnő megborzongott, de csak elfordította a fejét, és a padlóra szegezte a tekintetét. Tőle nem kapok több segítséget, legalábbis a többiek előtt nem. Skadi úgy vélte, ha megismerem ezt a helyet, meglelem a módját, hogy kiszabaduljak innen. Komolyan vettem az ötletét. Minél többet tudok Csontőr Larssonról, annál többet tudok felhasználni ellene.

– Te elf vagy – mondtam suttogva.

Larsson kivett egy nedves, zöld gyümölcsöt az asztal közepén álló tálból.

– Félig az vagyok.

– Erik… – Visszanyeltem a fájdalmat, amit a neve keltett bennem. – Erik nem tudta?

– Senki sem tudta, csak Fione. – Larsson az ujjait egy vászonkendőbe törölte. – Én a bukott örökkirály és a Ljosalfar-klánból származó elf nemesasszony fia vagyok. Ez a klán a fény…

– Ismerem a klánokat. Skadi elmagyarázta őket – vágtam a szavába.

– Ez azért elég erős ötvözet, nem gondolod?

A várt düh alig érezhetően égett csak a gyomromban, de ezt is alig tudtam elviselni.

– Mégsem bírsz a tenger hangjával.

Larsson tenyerével az asztalra csapott. Erre nevetés csapott fel. Arion csücsörített az ajkával vihogás közben, aztán felhajtott egy serleg illatos italt. Majd Hesh következett. Vihogott, horkantott és hahotázott. A pengék ura inkább tűnt tengeri disznónak, mint tündének.

– Van hangom, hölgyem. Csak elfelejtettem megmutatni. – Larsson meglengette az ujjait a feje mellett. – Biztosan kiment a fejemből. Ha Fione nem akadályozza meg, biztosra veszem, hogy Szívjáró minden vágyamat megérezte volna, és akkor megtudja rólam az igazat.

Derű említésére mintha abroncsot fontak volna a mellkasom köré.

– Ő is az unokafivéred volt.

– Igaz. – Larsson mosolya lehervadt. – Ő nem sok vizet zavart. Ez is újabb oka volt annak, amiért nem szívesen öltem meg, de olyan átkozottul hűséges volt Vérdalnokhoz, hogy mindenkinek így a legjobb. Soha nem jött rá, hogy van hangom. Vicces, hogy Thorvald mindkét fia magában hordozza a vér ajándékát. Mert lehet ugyan, hogy a felvett címem a Csontőr, de az én adományom nem a csontokban rejlik.

A hangom metszően csendült.

– Oly büszke vagy, mégsem árulsz el semmit.

– Az elfek vére igen érdekes – folytatta Larsson. – Az unokatestvérem a fényből merít, ahogy a jövendőbelije a sötétségből. Mivel én tengeri tünde és elf is vagyok, nos, én a vérből merítek.

– Mit merítesz belőle?

Utálattal konstatáltam, hogy az állam megremeg.

– Képességeket. Hangokat. Mágiát.

Larsson úgy táncoltatta a szemöldökét, mintha ennek a hírnek örülnöm kéne.

– Ellopod a vér mágikus erejét.

– El bizony. Minél több vért iszom, annál jobban el tudom lopni mások képességeit. Úgy tűnik, hogy a tengeri tündéknél működik ez a legjobban. – Megemelte a nyakában viselt csontláncot. – A halál a legjobb módszer a legtöbb vér megszerzésére. Egy idő után elkezdtem gyűjteni a csontokat. Egyfajta emléknek.

Az istenekre, ez tébolyodott!

– Az elfek népe miért bízik abban, hogy nem fogod elszívni az ő varázserejüket is?

– A kötött szövetséget vérrel pecsételtük meg – ráncolta a homlokát Larsson. – De még enélkül sem ártanék Arionnak vagy az udvarának. Még a jegyesének sem. Hiszen rokonok vagyunk.

– És mi a helyzet a fivéreddel?

Elkapta a tekintetét, vagy mert nem tudta, erre mit feleljen, vagy mert szégyellte magát.

– Ő egy szerencsétlen, mellékes áldozat, aki a koronám útjában áll. Tartogasd a haragodat Thorvaldnak, hölgyem! Ő a felelős ezért.

Nem kétséges, hogy Larsson soha nem fogja magát gonosznak tartani.

– És mi a terved?

– Visszaszerzem az engem megillető helyet. Már a hajón elmondtam.

– Nem veheted el a vérkoronát. Nem veheted el Örökkönt. Erik nem fogja engedni.

Öröktenger királyának koronája nem közönséges korona volt. Durva volt, mint maga Örökkön: ha olyasvalaki teszi a fejére, aki nem a közvetlen leszármazottak vérvonalából származik, a korona megégeti és megfertőzi a bőrét.

Larsson arca rideg lett.

– Vérdalnoknak nem lesz más választása. Csak egy feladatom maradt, mielőtt az engem távol tartó védővarázslat megszűnik, és akkor karcolás nélkül elvehetem a vérkoronát.

– A téged távol tartó védővarázs?

– Szerető apám ajándéka. – Larsson álla valósággal lüktetett. – Láthatóan a gyengébb örököst, mint amilyen Vérdalnok, részesítette előnyben, ezért gondoskodott róla, hogy soha ne térhessek vissza Örökkönbe.

Fione felszisszent.

– Mekkora bolond volt!

– Igen, az volt – mondta Larsson. – Hosszú forgások óta próbáltuk áttörni Thorvald védővarázslatait. Ha tudtam volna, hogy meg kell várnom, amíg azzal az átkozott Hasadékkal kerül a helyére az utolsó darabka is, talán már régen lemészároltam volna Vérdalnokot, élve az eséllyel, hogy a korona természetes úton rám száll. Azzal sok fordulót megspóroltam volna magamnak, ahelyett, hogy szüntelenül a dührohamait és a földi tündék iránti megszállottságát kellett volna hallgatnom.

Ki kellett jutnom erről a nyavalyás szigetről. Meg kellett találnom Eriket. Az egyik tenyeremet a szívemhez nyomtam, és megpróbáltam felidézni azt a belső melegséget, a megnyugvást. Kígyó, kérlek, hallgass meg!

Csak az üresség válaszolt.

– Szóval, muszáj volt megvárnod, amíg a Hasadék megnyílik?

– Ugyanúgy szükségem volt rád is, mint Vérdalnokra – villant fel Larsson tekintete.

– Ironikus, nemde? – Arion arca kipirult a sörtől és a derűtől.

Újratöltötte serlegét a kancsóból, és hosszan ivott.

Ismét Larssonra meredtem.

– És milyen szerepet játszanak az elfek ebben az egészben?

Arion láthatóan teljesen elégedettnek tűnt a Larssonnal kötött szövetséggel, de Skadi nem vágyott rá.

– Arionnal együtt nőttünk fel. Anyám az ő apjának, a fényklánok királyának unokahúga volt. Eleinte unta is, hogy folyton a születési előjogomról beszélek.

– Folyton? – Arion a ruhaujjával megtörölte a száját. – Inkább megszállottan.

– Mivel a védővarázslatok távol tartották Thorvald elsőszülöttét, vagyis engem, valószínűleg soha nem vált volna valóra a vágyam – mondta Larsson. – Amíg Thorvald meg nem halt. Azt hiszem, egy nap ezt illene megköszönnöm az apádnak.

Összeszorítottam a számat.

– És mi jó származott abból a tettből?

– Az örökkirály elsőszülöttjét a tengeri birodalmaktól távol tartó gátak meggyengültek, és elkezdtem utánajárni, hogyan gyengíthetném meg a többit. – Larsson legyintett. – Felesleges ismerned minden részletet, hölgyem, de megtaláltam a visszautat. Amint ez megtörtént, azt hiszem, az unokatestvérem végre belátta ennek előnyét, és ő is nekilátott, hogy király legyen belőle.

Skadi élesen beszívta a levegőt, és behunyta a szemét.

– Mit tettél? – néztem az elf hercegre. – Megölted az apádat?

– Az apám él, tünde.

– Arion közel áll hozzá, hogy az összes elfklán királya legyen – magyarázta Larsson. – De az őstündéknél a király felkenése módfelett nehézkes.

– Nos, ahhoz bizonyítanunk kell, hogy megvan bennünk mindaz, ami a vezérséghez szükséges – kacsintott rám Arion, és újra a serlegével foglalta el magát.

Larsson folytatta.

– Minden elf örökösnek kötelező csatában diadalt aratni.

– Tehát ő segít neked megnyerni a háborút Örökkönben, és ezzel kiérdemli a királyi címet.

– Többről van szó, mint a mindkét klán feletti hatalom megszerzéséről – nézett Larsson Skadira. – De ez elkerülhetetlen.

– Skadi – kérdeztem –, téged erővel kényszerítettek ebbe a jegyességbe?

Skadi erre felnézett.

– Nem érted a szokásainkat, tünde.

– Így van. – Arion felállt. – Skadinia a rokonom lesz; ezt már forgások óta elrendezték.

– Semmi sem volt még eldöntve, és az igazi tárgyalásoknak még forgásokig nem kellett volna sorra kerülnie – dünnyögte Skadi, de a fintora alapján eltöprengtem, hogy vajon meg akart-e egyáltalán szólalni.

– Amikor a sors megnyitja az utat, cridhe, ostobaság lenne figyelmen kívül hagyni ezt a lehetőséget. – Arion fagyos tekintetét most felém fordította. – A rokoni kötelékekben egyedülálló hatalom rejlik, és amikor ő valóban az enyém lesz, semmiben sem fog hiányt szenvedni. Minden megállapodásunkat tiszteletben tartjuk, és ehhez csak hűségesnek kell maradnia a királyához. Szóval ne próbálkozz azzal, hogy másra akard rábeszélni!

Hesh felállt az asztaltól, kendőjével megtörölte a száját.

– Ideje visszatérnem. Lement a nap.

– Tudod, hogy nem láthatnak meg – mondta Larsson halkan.

– Tudom, hogyan kell úgy hajóznom, hogy a palota ne vegye észre.

– Ez igaz, de azt nem tudod, hová ment Vérdalnok.

Erik nem volt a palotában? Nem kétséges, hogy minket keres, de most Hesh fogja őt keresni. Kígyó? Kérlek, válaszolj!

Semmi.

– A tündéim megtalálják – közölte Hesh.

– Mint legutóbb? – Larsson rámeredt a pengék urára. – Emlékszel? Amikor odaküldted a tündéidet, a földi tünde gyökerekkel szúrta át őket.

Nagyot nyeltem. Az istenekre, Hesh keze is benne volt a palota elleni merényletben!

– Ilyen malőr többé nem fog megesni – közölte Hesh, majd döngő léptekkel elhagyta a termet, amelyek még sokáig visszhangzottak a folyosón.

Skadi azt mondta, hogy csak az tud átjutni Fione védelmén, akit megjelöltek. Hesh biztosan a megjelöltek közé tartozott, bár én nem láttam rajta semmilyen rúnát vagy talizmánt.

– Hesh nem örült az akkor mutatott durvaságodnak, hölgyem.

Larsson rám kacsintott, és bekapott egy falat halat.

– Akkor hát az életem már teljes – vágtam vissza.

Larsson kuncogott.

– Be kell vallanom, nem számítottam rá, hogy a szívkötelék segít majd meggyógyítani az öcsémet aznap. Még néhány altató hatású gyógynövényt is belecsempésztem Murdock borába, hogy biztosan ne lássa hasznát a király.

Ebbe belesajdult a szívem. A támadás napján Larsson olyan zaklatottnak, olyan aggódónak tűnt. Az istenekre, most már világos, hogy miért: csak azért izgult, hogy a terve kudarcba fulladt.

Larsson tapsolt.

És azért hoztalak ide, hölgyem, mert létezik ez a szívkötelék. Valójában ez az egyetlen oka, amiért szükségem volt arra, hogy a Hasadékot megnyissák.

Az istenekre, milyen meglepő volt, amikor kiderült, hogy ehhez egy földi tünde hercegnő kell!

– Nem annyira meglepő, mint amikor az derült ki, hogy milyen gyáva vagy.

– Kétlem, hogy sokáig így fogsz érezni.

Keserű kacaj szökkent ki a számból.

– Alig várom azt a pillanatot, amikor ráébredsz, milyen szörnyet szabadítottál el. Erik el fog pusztítani, és az istenekre, remélem, hogy nem sieti el!

– Én pedig alig várom, amikor már nem leszel annyira belehabarodva Vérdalnokba.

Larsson gyorsan felpattant, megragadta a copfomat, majd lerántott a székről, míg végül térdre estem.

Skadi, aki eddig halkan, de nyíltan beszélt, most felkiáltott.

– Mit csinálsz? Azt mondtad, őt csak távol kell tartanod. Azt mondtad, nem fogod bántani.

Arion csettintett az ujjaival, mire elf őrök teremtek a hercegnő mellett, és erősen lefogták.

Skadi tovább kiáltozott, sőt könyörgött.

– És most elveszed tőle, Skadinia – szólalt meg Arion. – Az nem fogja megölni, úgyhogy hagyd abba az okvetetlenkedést!

Skadi szeme kidülledt.

– Nem. Nem fogom megtenni. Nem fogom azt fájdalomkeltésre használni. Tudod, mi történik akkor.

A férfi megfogta az állát.

– Ők az ellenségeink, és olyan hatalommal rendelkeznek, ami előnyt biztosít számukra velünk szemben. Mi ezzel nyerjük meg ezt a csatát, így: hogy két elfvérű kerül trónra, ami a te fajtád javát szolgálja. Meg kell értened, hogy létezik olyan fájdalom, amelyet a nagyobb jó érdekében használnak.

Skadi nyöszörögve rázta a fejét.

Fione lépett oda hozzám.

– Hadd lássam a szívét!

Larsson nem habozott, és egy bicskával felhasította a hálóruhámat a nyakamnál, addig, amíg mindkét domborodó mellem és a mellbimbóm láthatóvá nem vált.

– Nem csoda, hogy az öcsém magának tartott meg téged, hölgyem. Gyönyörű a látvány!

Fione erre csak fújt egyet, és sietve csípős fűszernövényeket szórt a tálkájába. Ugyanaz a bicska most a két mellem között vágott végig. Felkiáltottam, és megpróbáltam elhúzódni, vigyázva, nehogy a penge elmozduljon, és szíven találjon.

– Arion, ne engedd ezt a földünkön! Ne hozd ide a gyűlöletet! – kiáltotta Skadi.

– Tedd meg most, vagy erőszakkal foglalom el ezt a szigetet, Skadinia!

– És ezzel elpusztítod a bizalom és a rokonság kötelékeit – dühöngött a nő. – Ha a kellő idő előtt foglalod el az árnyklán trónját, már az elejétől fogva pocsék király leszel.

Arion erre erősebben szorította meg Skadinia állát, és halkan így szólt:

– Mindent megteszek azért, hogy megszerezzem, ami engem megillet. Érted ezt?

– Nem árthatsz…

– Ha győzök, mit számít, hogy ő él-e vagy meghal? – ordította Arion. – Vérrel fogom kivívni mindkét klán uralkodói tisztségét; te pedig az enyém leszel.

– Soha nem fogok belemenni.

Arion gúnyosan elmosolyodott.

– Én leszek a királyod; nem lesz más választásod. De ha megtagadod, hogy segíts nekem és a rokonomnak ebben a csatában, nem fogom egyhamar elfelejteni, hogy ellenálltál leendő királyodnak.

A herceg felhasznált valakit Skadi ellen. Immár világosabb volt, mint valaha is, hogy a nő fogoly a saját birodalmában.

– Ha tovább habozol, asszony – mondta Larsson –, akkor árulónak fogunk tekinteni. Keresd meg a köteléket, és vedd el!

Fione finom ujjaival az arcomat cirógatta.

– Itt az ideje, hogy kiszakítsuk azt a szívköteléket a testedből.

Nem. Itt nem a halál várt rám. Ők a kötelékemet akarták.

– Gyűlöllek! – kiáltotta Skadi, de a válla körül, az ujjai felett szaténszerű köd hullámzott, és kék szeme úgy villogott, ahogy a hullámok ezüstös taraja az éjszakai tengeren.

Kegyelmet nem ismerő kezek rántottak oldalra. Meztelen mellkasomat egy mozsár fölé nyomták, vér csepegett a cserépbe.

A félelem elzárta a légutaimat. Livia vagyok… Livia Ferus vagyok…

Valami hideg, kemény és emésztő érzés ásta bele magát a seb körül a bőrömbe.

– Így már jobb – szólalt meg Arion.

A könnyektől homályosan megláttam vörös haját, ahogy a síró Skadi fölé hajol. Fekete köd suhant át a mozaiklapok felett, mint elbukott kígyók szellemei, amíg fagyosságuk körbe nem fonta mindkét karomat, csuklómat, majd elmerült a szívemben.

Fione vastag, kátrányhoz hasonlatos anyagot öntött a tálba, és onnan a véremre, és furcsa varázsigét mormolt, amitől a sötétség vért kezdett szívni a sebemből a mozsárba.

– Lopd el te, elf! – parancsolta a tengeri boszorkány. – És akkor gondoskodom róla, hogy a Királyok Házából ne lehessen új köteléket létrehozni.

Az istenekre, reméltem, hogy Erik tudja, milyen szörnyen szeretem őt! Olyan kevés idő telt el, mégis ő lett életem középpontja. Reméltem, hogy nem veszíti el önmagát, amikor ez véget ér.

A varázslat még több vért szívott ki a sebből. A köd egyre jobban rángatta és cibálta testem inait, mintha fagyos ujjak masszírozták volna a szívemet.

Addig vonaglottam és vergődtem, amíg Larsson újra szidalmazni nem kezdett, és a hajamat a tövénél megragadva, erősen nem tartott.

– A kínnak hamarosan vége szakad, hölgyem – súgta oda. – Igazából kétlem, hogy ezután túlságosan zaklatott leszel Vérdalnok miatt. Lehet, hogy azt fogod kívánni, végezzek vele azért, amit veled tett.

A sötétség csápjai belemartak a szegycsontomba. A terem másik végéből nyöszörgést és zokogást hallottam. Elsuttogott bocsánatkérést, félelemmel teli dünnyögést. Skadi nem akarta ezt. Az árnyékok átszőtték csontomat és húsomat, mint sötét tűk és cérnák.

Képtelen voltam uralkodni a fájdalmon, így felkiáltottam. Láthatatlan karmok téptek a szívembe, de úgy, hogy a végén már biztos voltam benne, elvérzek. Larsson hátradöntött, és két lába közé fogta a csípőmet, hogy ne tudjak mozogni. Meztelen melleimmel, véres mellkasommal még soha nem éreztem magam ennyire csapdába esettnek; úgy éreztem, megfulladok.

Az idő már nem létezett. Csak kínt és bánatot éreztem. Mintha valami méreg tépte volna ki a szívemből az összes örömteli pillanatot. Ilyen csüggedést még soha nem tapasztaltam.

A kátrány és a vér a tálban furcsa füstfelhőt pöffentett, amíg csak hamu maradt utána, és a fájdalom megszűnt.

Az arcomon verejték gyöngyözött. Durván és reszelősen szívtam be a levegőt.

– Eltűnt. – Fione közönyösen, üres tekintettel fürkészte a hamut. – A köteléket nem lehet újra létrehozni.

Ugyanaz a bánat vert visszhangot bennem, amikor a könyökhajlatom alatt a bőr bevörösödött és viszketett, de… már nem volt ott a kötőrúna. A Királyok Házának jele eltűnt. Megfosztottak a köteléktől, ami oly sok forgással ezelőtt alakult ki, amikor beleszerettem a börtöncellában ülő komor fiúba.

Bármi is volt az, ami Erikből kiindulva átszőtte a szívemet azon az éjszakán, mostanra megsemmisült.

6. fejezet

A Kígyó

– Talpra, Vérdalnok!

A Pusztítók harcosa a csizmája orrával bökte meg a csípőmet, amikor a nagycsarnokból kibotladozva a hátamra zuhantam.

Tűz lobbant az ereimben. Ökölbe szorítottam mindkét kezemet a testem mellett, és fájdalmasan felüvöltöttem. Nem a lábam miatt, nem a sebhelyeim miatt, nem is a földi tündék rúgásai és ütései miatt. Hanem egy összetört szív sikolya miatt.

Utoljára anyám halálakor éreztem ezt. Kisfiúi lelkemnek úgy tűnt, az talán soha többé nem fog összeforrni, amikor a fény eltűnt anyám szeméből.

Ez most még rosszabb volt.

Fojtogató kín fogta körül a szívemet, a csontjaimat, a lelkemet. Tudtam, hogy Livia népe gyűlölni fog, hogy a halálomat akarják, de azt hittem – az istenekre! –, azt hittem, hogy Alekkel az oldalamon, ha megadom magam, azonnal tengerre szállnak.

Én voltam mindennek az oka. Én utasítottam el minden békeajánlatot, egész életemben azzal fenyegetőztem, hogy visszatérek, és tönkreteszem őket, és aztán meg is tettem. Elloptam a szívüket, és a tenger mélyére vittem. Túl nagy szakadékot hoztam létre, így nem tudták egyesíteni velem erőiket akkor, amikor arra a legnagyobb szükség volt.

Cserben hagytam őt, de többé nem fogom. Egy pillanatra sem.

– Azt mondtam, talpra!

Abban a pillanatban, amikor az őr megragadta a tunikámat, villámgyorsan felültem, és átkaroltam a nyakát, hogy nem kapott levegőt.

– Erik! – Derű hangja figyelmeztetően csengett.

Az őrök, akik mellette voltak, mindjárt rám vetik magukat.

De már elkéstek.

A fogságba ejtett őr a kezemmel birkózott, próbálta megtörni a torkát préselő szorítást. A szeme tágra nyílt, az arca elvörösödött; de én csak még erősebben fogtam.

Kirántottam a csípőjére erősített tokba dugott kis szeletelőbicskát, és megvágtam vele a csuklómon a húst. A harcos felmordult, amikor meglátta, hogy a vérem a bőrömről a kövekre csorog. Néhány csepp a harcos gúnyájára is hullott.

Vicsorogva felálltam, rátámaszkodva, majd megpördítettem az előttem álló őrt, ugyanúgy, ahogy Liviával tettem aznap este, amikor elraboltam. A bicska véres hegyét új foglyom arcához tartottam, mire a társai tőlem öt lépésre megálltak, kezüket fegyvereiktől eltartva kinyújtották, jelezve, hogy bármilyen feszült is a pillanat, de a szándékaik most békések.

– Vérdalnok – szólalt meg a hozzánk legközelebb álló harcos. – Mi a terved? Körül vagy véve.

– A tervem? – A sötétség minden engedékenységet, minden kompromisszumot kioltott a hangomból. – A tervem az, hogy a tengerre szállok. A vérem pillanatok alatt rengeteg katonátokkal végezhet. Engedjetek el engem és az unokafivéremet, mi pedig elmegyünk. És akkor senki sem hal meg.

– Te támadtál ránk, Vérdalnok! Elraboltad a királyi család egyik tagját. Tudod, hogy nem engedhetünk el.

– Ő rabolt el engem! – Recsegő hangomat visszaverték a fáklyatartók, az ajtók. Minden egyes lélegzetvétellel egyre jobban elvesztettem az ép eszemet. Nem érdekelt, hogy a poklok legmélyére süllyedek-e, nem érdekelt, ha így a lelkem is megfeketedik. – Én az ő tulajdona vagyok. Nem fogok egy cellában várakozni. Inkább meghalok, aztán megkeresem őt a Túlvilágról.

– Tedd le a kardot! – Stieg lépett ki a nagycsarnokból, és rám meredt. – Ne tégy egy újabb rossz lépést, Erik! Ne tedd meg újra!

– Bármilyen rossz és gonosz dolgot megtennék, ha azzal visszahozhatnám őt.

Megfordítottam a kést, hogy a penge felém mutasson, és néhány ügyes ujjmozdulattal rámarkoltam a pengére. Addig szorítottam, amíg a vérbuborékok nem buggyantak ki összezárt ujjaim közül.

Az őr, akit fogva tartottam, reszelősen felhördült, ahogy még több vér csöpögött a mellkasára.

– Maradj nyugodt, Frey! – szólt rá Stieg a férfira, akit fogva tartottam.

Már nem figyeltem rá. Gyors mozdulattal megpördítettem a kést, hogy ismét ráfogjak a nyelére, és a pengét az őr torkának szegeztem. Felhasított ujjaimról vér csöpögött a bőrére. Megrándult, igyekezett távol tartani magát a méregtől, de én erre csak még szorosabban fontam a felsőtestére a karomat, hogy közel tartsam magamhoz.

Derű közben a saját őrével tusakodott. A csizmájával térden rúgta a harcost. A férfi felkiáltott, de sikerült továbbra is lefognia az unokafivérem karját, amíg aztán egy másik őr is a segítségére sietett.

– Menj! – kiáltotta Derű vicsorogva. – Hagyj itt, Erik, és szállj tengerre!

A fene vigye el! Mindazok után, amit tett, a legkevésbé sem szerettem volna Derűt a földi tündék kezében hagyni, de… megteszem. Habozás nélkül. Ha választanom kell, hogy elmenekülök a hajóra, hogy megtaláljam Liviát, de Derű fogoly marad – akkor neki a cellájában kell türelmesen kivárnia, amíg visszatérünk a királynőmmel az oldalamon.

Ha Livia népe most napokig fogja tervezgetni, hogyan juthatna át a Hasadékon, ha nem teszik félre a bűneimet és a gyűlöletüket, hogy megmentsék őt, akkor egyedül megyek.

Már elég időt pazaroltam el arra a hiábavaló kísérletre, hogy egyesítsük erőinket.

A véres markomban tartott őr zihált és köhögött, miközben az egyik ablak felé rángattam őt, pajzsként használva.

A fejemben ott kavargott a gondolat, hogy innen lehetetlen menekülni, de a szükség, hogy el kell jutnom a tengerhez, elnyomott minden észszerű megfontolást.

– Erik, innen nincs kiút – makacskodott Stieg. – Ne fuss el újra! Segíteni fogunk.

– Nem segítetek! – kiáltottam.

A hangomra még jobban kinyílt a csarnok kétszárnyú ajtaja. Az ajtóban az éjnép királya mellett további, félig-meddig ismerős arcok jelentek meg, akiket gyerekkoromban talán egy csatatéren láttam.

– Megöllek, ha még egy csepp vérünket is kiontod – csikorgatta Valen a fogait.

– Ölj meg! – ordítottam vissza. Amint elértem az ablakot, ellöktem magamtól az őrt. – Ha nem találom meg Liviát, odatartom neked a torkomat, hogy elvágd. – A véres kés nyelével betörtem mögöttem az ablakot. – Hát nem érted? Fikarcnyit sem érdekel az életem nélküle.

A föld megremegett, és úgy hullámzott, mintha a kőviharos tengerré változott volna. Megtántorodtam, és a falnak dőltem.

– Ne! Az istenek verjenek meg!

Mögöttem, a betört ablakban, vastag, gyökerekkel átszőtt földhalom tört elő a talajból, útját állva vakmerő menekülésemnek.

Valen a padlón térdelt, kezét a kőlapokra téve, és dühösen nézett rám.

– Egy kis föld nem elég ahhoz, hogy megállítson, Földhajlító!

Azzal kinyitottam az oldalam mellé leengedett két tenyeremet.

Ahogyan a kertben vízzel árasztottam el az orgyilkos tüdejét, ugyanúgy szólítottam az őrök testét. Ez néma dal volt, az istenek ajándéka, amelyet apám kihasznált. A képesség, hogy a hangommal a testben lévő vérhez és vízhez szóljak, fegyverként szolgálta örökösét, amelyet apám azok ellen tervezett felhasználni, akik ellenszegülnek vele.

A vonzás itt, a földi birodalomban gyengébb volt, mint otthon, de hamarosan a folyosón álló harcosok köhögni kezdtek. Néhányan a torkukhoz kaptak, és víz csordult ki a szájuk sarkán.

Valen döbbenten nézte, ahogy az emberei térdre rogynak, és fulladozni kezdenek a testükben hirtelen megjelenő folyadéktól.

Pár pillanatig tartott az egész. Csak néhány lélegzetvételig. Ennyi időm maradt, hogy új ablakot találjak, átugorjak a keretben maradt éles üvegszilánkokon, imádkozzak, hogy ne törjem el a lábamat másodszor is, amint földet érek, majd elmeneküljek a földi tündék nyilai és lándzsái elől, amíg el nem érem a tengert.

Úgy, hogy sántítok.

Fegyver nélkül, csak egy sima bicskával.

Gyengécske tervem minden lépése tele volt lyukakkal, de a gondolataimat túlságosan lekötötte a pánikszerű cselekvés kényszere. Úgyhogy nem törődtem velük.

A folyosó felénél jártam, amikor erős, perzselő hőség hasított a mellkasomba.

– A nyavalya törje ki!

Felnyögtem és összerogytam.

– Erik! – kiáltotta Derű.

Szinte alig hallottam valamit. A fájdalom csontig hatolt, mintha valaki széttörte volna a bordáimat, kikaparta volna belőlem a csontvelőt, majd olvadt ércet öntött volna a helyére. Nem tudtam elég mélyen beszívni a levegőt. Sötét foltok homályosították el a látásomat. Mindkét térdem a kőpadlónak csapódott.

Valahol a ködben erős kezek ragadták meg mindkét karomat.

– Ömlik a vér a mellkasából!

– Harcos – recsegtem.

– Erik! – Stieg homályos, távoli alakja nézett le rám. – Mi történt?

Köhögtem, és éreztem a forró vért a nyelvemen. Valami láthatatlan erő szakította szét a testemet. Az egyik tenyeremet a mellkasomra tapasztottam, kétségbeesetten próbáltam a helyén tartani a szívemet.

– Te sújtottál le rá?

A poklokra, ezt mintha a földhajlító mondta volna! Nem érdekelt. Valami gennyedző kórságként tört át a bordáimon. Amikor elhúztam a kezem, friss vér borította az ujjbegyeimet.

A tunikám fűzői között cakkos sebhely húzódott a testemen. Kissé elszörnyedve néztem rá. A vérvörös árnyalatban valami aranyszínűen csillant: olyan volt, mint a napfény szikrája.

– Ne érj hozzá! – Derű hangja tört át a ködön. Lehet, hogy a földi tündék túlságosan megdöbbentek ahhoz, hogy lefogják, de hamarosan az unokafivérem arca derengett fel felettem. – Mit tettél vele?

– Én semmit – hajolt fölém Stieg. – Mitől vérzik?

– Ha meg akarsz halni, érintsd csak meg a vérét, harcos! – csattant fel Derű, majd a mellkasomon lefolyó, már alvadó vérre nézett. – Erik, ez nem szokványos vér. Ez egy átok, valamiféle varázslat.

Varázslat. Üresség. Valami eltűnt belőlem.

Mint a szívbe döfött tőr, olyan kegyetlenül sújtott le rám az igazság.

Ne, az istenekre, ne!

Az a vonzás, az a húzóerő, a legparányibb vigasz, hogy valahol a tengereken és az égen túl ott létezik Livia szépsége, eltűnt.

– Megszűnt. – A fejem visszaesett a padlóra. Értelem nélkül bámultam a mennyezeti gerendákat. – Livia… a szívkötelékünk. Megszűnt.

7. fejezet

A Dalosmadár

A könnyeim elkeveredtek a véremmel. Megragadtam a hálóruhám míderét, kétségbeesetten próbáltam eltakarni a testemet. A vállam remegett a néma zokogástól. Könyörtelen kín bomlott ki az ereimben. Forró kín, olyan, amilyet még soha nem éreztem.

Vég, pusztulás. Halál.

– Skadinia! Állj! – kiáltotta Arion.

Székének falábai megcsikordultak a padlón, és acél súrlódott bőrhüvelyhez.

A könnyek sójától és a fájdalomtól csak homályosan láttam, de így is ki tudtam venni Skadi alakját. Gyűrűs ujjait szétterpesztette, a sötétség tekercsei ölelték körül két tenyerét, karját. Nem árnyék volt, valami több. A tenger tajtéka a holdtalan éjszakában.

– Álljak le? Te mondtad azt, hogy keressem a fájdalmat – dühöngött a nő. – Talán csak azt nem akarod, hogy érezzek bármit is?

– Tévedsz – ellenkezett Arion. – Ő annyira féltve óvott téged, hogy azt sem tudtad, a csatával együtt jár a fájdalom is? Nem maradhatsz szívtelen, amikor minden ellenséged ordít a fájdalomtól. Mi az összes elf jobb jövőjéért harcolunk. Miért nem látod be ezt?

Arion felemelte mindkét karját, felvéve ezzel Skadi testtartását. A gyertyák lángja pislákolni kezdett. A lángok a herceg felé hajoltak, meggörbültek – félreszökkentek. Arion két keze olyan volt, mint a tűz.

– Az ereiben keringő hatalom kellett csak, asszony – fortyant fel Larsson. – A világod biztonságban van, és semmi nem fenyegeti, amíg a tengerek koronája az én fejemen ül. Az elfek hatalma hamarosan minden birodalomra kiterjed. Miért állsz akkor ellen?

Forró és metsző düh lángolt fel kéken Skadi szemében. Nem vesztegetett egyetlen pillantást sem Larssonra, haragja továbbra is elf fajtársára irányult.

– Tudom, mi lesz velem, ha kialakul vele a rokoni kötelék. Azt hiszitek, olyan ostoba vagyok, hogy nem tudom, hogy a kardoddá fogsz tenni? A halálban fogok majd dagonyázni.

Zsongott a fejem. Nem értettem, mi történik, csak azt, hogy valami hatalmába kerítette Skadit. Valami abban a ködben átformálta őt, és kegyetlen, dühös nő lett belőle.

– Ez nem igaz – mondta Arion, de az ajka úgy görbült le, mintha inkább bosszantaná a dolog, mintsem aggódna. – A feleségem leszel, Skadinia. A kettőnk közti vonzás egymást fogja szolgálni.

– Nem vágysz arra, hogy engem szolgálj, Arion.

A férfi tekintete ridegebb lett.

– Ha továbbra is elárulod a népünket, nem lesz más választásom, mint hogy érzéketlenné tegyelek.

Skadi vigyora kegyetlen és ijesztő volt. Üres.

– Akkor megegyeztünk – inkább maradok szívtelen, mint hogy érezzem az undort, amit az okozna, hogy a férjemnek hívjalak.

Skadi meglendítette mindkét karját. Köd csapott össze tűzzel, amikor Arion is meglendítette a kezét.

– Megszeged a megállapodásunkat – csendült Arion fenyegető hangja.

– Te sértetted meg azt ezzel a kínzással. Egy ártatlan megkínzásával, Arion. Nem ez a módja annak, hogy megszerezd a születésednél fogva téged megillető helyet.

– Mit tudsz te a születési előjogokról?

Arion újra lecsapott.

Skadi ruhaujja alól megperzselt bőr bukkant elő. Felkiáltott, és kétrét görnyedt, de még mindig sötét só és köd burkolta be. Amikor felemelte az állát, a szemében valami romlott csillogást láttam – gyűlöletet és vérszomjat –, és a tekintete nem illett a vonásaihoz.

– Skadi – sziszegte Arion, csak a neve felét ejtve ki. – Ne csináld! Lépj ki a sötétből, már túl sokáig dagonyáztál a hisztidben.

– Azt hittem, az imént azt mondtad, hogy érzéketlenné fogsz tenni. Hát nem ezt akartad? Egy szolgálatkész, szelíd feleséget?

Ködcsíkoknál több volt, amikor a sötétség szinte felrobbant, hogy felhőként, valamiféle teremtményként törjön ki Skadi fölött, sötét szárnyait széttárva a teremben. Arion a két kezével védte az arcát. Larsson és Fione lebuktak az asztal alá. Még a néhány jelen lévő elf őr is a falhoz lapult.

Bármilyen erő is rejtőzött a ködben, amikor hozzám ért, nem tett semmi félelmeteset. Hideg és dermesztő ölelést éreztem. Aztán eltűnt. A sötét árnyéklény valósággal kiömlött az ajtón, az ablakokon, a padlódeszkákon át.

Amikor véget ért, kifulladva emeltem fel a fejem.

Nem úgy tűnt, mintha itt valami borzalmas történt volna. Csak halvány sószag terjengett a levegőben. Viszont Skadi mozdulatlanul és sztoikusan állt ott. A fény eltűnt a szeméből.

Az elf őrök Arion parancsára megragadták mindkét karját. Közönyös apátia fedte szép vonásait, amikor elvezették. Nem nézett vissza egyszer sem, mintha az égvilágon semmi sem zavarná.

– Mi lesz ennek a kitörésnek a következménye?

Larsson nagyot lökött az asztalon, mire megzörrentek rajta a serlegek.

Arion letörölte a homlokáról az izzadságot.

– Nem tudom. De többé nem okoz majd gondot. Egyelőre most beleveszett ebbe az állapotba.

– Tartsd is így! – sziszegte Larsson.

– Ne hidd, hogy el akarok bukni, kuzin! – vágott vissza Arion.

Larsson morgott valamit, majd odakiáltott az utolsónak még itt maradt őrnek, hogy vigyen vissza a szobámba. Zsibbadtan, kínoktól gyötörve, nem ellenkeztem.

Skadihoz hasonlóan én sem néztem vissza.

Amikor a hold már magasan állt, és magamra maradtam, homlokomat a hűvös ablakhoz nyomtam. Mire visszaértünk a szobába, új hálóruha várt az ágyamon. Azonnal átöltöztem, hogy elrejtsem a történteket.

Tenyeremmel megmasszíroztam a szívem feletti részt, ahol az állandó égő érzés csak nem akart szűnni. Abból, amit Larsson mondott, úgy tűnt, mintha arra számítana, hogy az Erik iránt érzett haraggal fogom kitölteni a tátongó űrt.

De csak fojtogató sóvárgást éreztem.

Olyat, amiről biztosra vettem, hogy összetöri szívem maradékát, és hamarosan elvisz az istenek csarnokába. Aztán új fájdalom éledt bennem egy alig ismert nő, Skadi iránt. Valami történt a köd leple alatt, valami kockázatos tervet hajtott végre.

Nem tudtam nem arra gondolni, hogy ezt az én érdekemben tette.

És az arcára kiülő dermedtségből ítélve, ez ártott neki. Belesajdult a lelkem. Bármit is tett az a köd, Skadi most már tényleg fogoly lett.

A levegő lehűlt, füstös íze mélyen és sűrűn megült mindent, mintha csak közelednének az első fagyok. A párás levegőben ki lehetett venni az ablakon kívül, az éjszakai virágok körül repkedő szárnyas rovarokat. Aranyszínű villanások futottak végig irizáló szárnyaikon. A napszárnyúak. Tekintetemmel követtem az egyik, majd egy másik repülési mintázatát, néztem, ahogy lepattannak az üvegről, mintha csak engem hívnának, mintha csak bíznának bennem.

Csak Skadi homályos és nem egyenes szavaira hagyatkozhattam, de égett bennem a tűz, ami meggyőzött arról, hogy a Éjréve talajában rejlő mágia megvéd, ha sikerül kijutnom e falak közül.

A csillagok megvilágították a távoli, nyílt és végtelen Öröktengert. Az otthonomat.

Váratlanul könnyes zokogás rázta meg a mellkasomat. A kezemet a szám elé kaptam, hogy elfojtsam a hangokat, és lecsúsztam a fal mentén, majd a térdemet felhúztam egészen a mellemig.

Az ajtó kinyílt.

– Minden rendben, hölgyem? – Larsson állt az ajtóban, sötét haja kibontva, zabolátlanul vette körül szögletes arcát. – Az őreim azt hitték, sikoltozást hallanak, azt hitték, valaki megtámadott.

– Eddig csak te támadtál meg.

Hátamat az ablakpárkánynak nyomva lassan felálltam.

– Ugye tudod, hogy ez nem igazán személyes ügy.

Larsson a falnak nyomott, és egyik ujjával végigsimított az arcomon, majd felnevetett, amikor elfordítottam a fejem.

A gyomrom összeszorult.

– Eriket nem fogod elintézni.

Larsson erre a homlokát ráncolta.

– Még mindig vonzódsz hozzá?

– Több mint vonzódom, te fattyú!

Az arcába köptem.

Larsson felemelte a karját, hogy megüssön, de megtorpant, amikor összerezzentem. Felsóhajtott, és újra mosolyra görbült a szája. A hüvelykujjával felemelte az államat.

– Tudod, a véred több célra is jó. Korábban azt hittem, a lótusszal való kereskedés lesz a megoldás az elfeketedés nyomainak begyógyítására.

– A sötét mágia használatának nyomaira.

– Vannak helyzetek, amikor sötét varázslatokat kell használni sötét varázslatok ellen. Szerinted az normális, hogy egy királyságot védővarázslatok óvjanak valódi királyától? Thorvald gonosz mágiával akart távol tartani. Nem volt más választásom.

Micsoda alak! Az a fajta, aki soha nem vállalná fel önnön sötétségét. Erik brutális volt, néha még gonosz is, de soha nem hárította másokra a kegyetlenségét. Szavaiban és tetteiben fennen hordozta, mint valami zászlót.

– A Skurk-ház egy ideig hasznosnak bizonyult, számos ládányi virágot szerzett meg kalózkodva, hogy kipróbáljuk, de Lucien nem tudta megállni, hogy ne legyen kapzsi.

A karomon felállt a szőr.

– Szóval te rendezted úgy, hogy Erik megölje?

Larsson kuncogott.

– Okos módja a szálak elvarrásának, nem gondolod? Fione pedig egy meglehetősen drága üveg tengeri virágborral végzett Lucien többi testvérével. Azok a tökfilkók még csak végig sem gondolták, hogy milyen veszélyt jelenthet egy jelöletlen üveg, mielőtt felszolgálták volna a következő házi ünnepségükön.

Lucien Skurk aljas teremtmény volt, és tudva, hogy milyen fájdalmat okozott Skondellnek, örültem, hogy Erik megkínozta. De a gondolattól, hogy az egész Skurk-ház Larsson szeszélyének áldozata lett, remegni kezdtek az ujjaim.

– Nyomorult alak vagy.

– Tekints engem sebzettnek – mondta erre nagy adag iróniával. – Amint megláttam a Királyok Házának jelét a bőrödön, tudtam, hogy a véredben megvan az erő, hogy eltakarítsd az üszköt, megtörd a vérkoronára mondott utolsó védővarázst.

– Nem értem.

– Nem is kell. Csak annyit kell tudnod, hogy az a kis köteléked Vérdalnokkal pontosan az volt, ami nekem kellett. – Egyik tenyerével a falnak támaszkodott, a testével csapdába ejtve. – Most, hogy vége, beismerem, hogy tetszik, hogy csak az enyém vagy.

– Ne érj hozzám! – Hátralöktem.

A mozdulat csak arra volt jó, hogy nevetve hozzám nyomja a testét, arra kényszerítve, hogy nekisimuljak kemény mellizmainak.

– Egy király ahhoz ér hozzá, amihez csak akar, hölgyem.

– Büszke lehetsz magadra – morogtam. – Varázslatokra és trükkökre támaszkodtál, hogy megszerezd a trónt, amit Erik kisfiú korában kapott. Ki itt a szánalmas?

Larsson egy lépést hátrált, és a tenyerével pofon vágott. Fájdalom hasított a halántékomba, végigzúdult a torkomon, amit aztán gúnyos horkantás követett. A fájdalom dacára csúfondáros nevetés tört elő a mellkasom mélyéről.

– Gyenge vagy – mondtam, és igyekeztem higgadtan beszélni. – Te idézted elő az elfeketedést, elvesztetted az irányítást felette, és… és Vérdalnok Erik kellett hozzá, hogy véghez vigye a tervedet, mert a saját apád… soha nem akart téged a királyságában látni.

– Fogd. Be!

Larsson keze ökölbe szorult az oldala mellett.

– Örökkön koronája soha nem volt a tiéd, és ezt te is tudod – folytattam, szinte sziszegve. – Most majd Erik a poklokra küld téged, aztán visszarángat onnan, hogy mind kevesebb végtaggal térj vissza oda, mint korábban.

Larsson újra megütött. A gyengék viselkednek így, amikor egy merész nő megcáfolja ostoba szavukat. Ez volt ő: gyenge alak.

Néhány lélegzetvételig állta a tekintetemet. A gyűlölet úgy égett sötét szemében, mint lángok a sötét éjszakában. Aztán az ajka lassan gonosz vigyorra görbült, amitől szörnyű libabőr futott végig a karomon.

– Vérdalnok az eszét veszti majd miattad – közölte Larsson. – Eléggé birtokló fajta, nemde?

Egy erős lökéssel ismét a falnak nyomott, kiszorítva a levegőt a mellkasomból, és a kezét a számra tapasztotta.

A pánik jeges folyadékként ömlött végig az ereimen.

– Vérdalnok teljesen a saját tulajdonának tekint téged. Ami csakis az övé. – Larsson ajka végigsimított az állam élén. – Ezt többször is elmondta. Kíváncsi vagyok, vajon elhalványulna-e a vágya, hogy érted harcoljon, ha én is magamnak követelném a kis földi tündéjét.

Az istenekre, ne!

Larsson a két lábát beleerőltette az enyéim közé, széttárva a combjaimat. Felkiáltottam, amikor a nyakamba harapott. Erősen. A nyelvével lenyalta a sebből serkenő vért, szabad kezével pedig megragadta a szoknyarészt.

Ne! Ne, ez meg fog erőszakolni! Meg fog jelölni. Nyomot hagy rajtam Eriknek, és nekem, hogy mindig lássuk!

Larsson keze a szoknyám alá csúszott.

– Azt hiszem, ide fogom belevésni a nevem, hölgyem.

A kezével a két lábam között nyúlkált. Az ujjaival megpróbált behatolni a résemen.

Lélegezz! Koncentrálj!

Erik sötétsége volt az én fényem. Ő az enyém volt. Ha a szíve az enyém volt, akkor a rosszindulata is.

Mivel a testemet a falhoz szorította fogvatartóm, két karom és lábam Larsson súlya alatt pedig csapdába esett, csak a fogaim maradtak. Olyan erővel haraptam a fülébe, hogy szinte azonnal megéreztem a vér keserű ízét a nyelvemen.

Larsson felüvöltött fájdalmában. Elrántotta mindkét kezét a barlangomtól. A ruhám visszahullott a helyére. Felmordultam és összerezzentem, amikor két csapkodó keze eltalálta a bordáimat, az arcomat, a melleimet, a koponyámat.

Behunytam a szemem, és még erősebben haraptam.

Larsson vadul elrántotta magát, kezével a fejét markolta. Vér csöpögött az ajkamon. Valami húsos és szilárd tapadt a nyelvemhez. Az istenekre! Ó, az istenekre! A gyomrom felkavarodott, hányni akartam, amikor kinyitottam a számat, és valami szétmarcangolt, véres darab csúszott ki belőle.

Egy darab… egy darab volt a füléből. Kiharaptam egy darabot a nyavalyás füléből!

– Te ringyó! – üvöltötte Larsson, és ökle az arcomba csapódott.

Összeestem. Fekete foltok táncoltak a szemem sarkában. A fájdalom nem szűnt. Nekem esett: rúgott, ütött. Meg akart ölni.

Szeretlek, Kígyó! Pusztítsd el őt értem!

Larsson a bordáim közé rúgott a csizmás lábával, amitől arccal előre estem, a hideg kőre. Újabb rúgás érte a hasam táját, mire elhánytam magam. Aztán a rugdosás abbamaradt.

Az elmém ködös volt, és csak annyit akartam, hogy elmerüljek az árnyékokból előkúszó és engem megragadó feledésbe. Köhögtem, de túl zsibbadt volt a testem ahhoz, hogy igazi fájdalmat érezzek. Időnként hangokat hallottam. Tompa hangokat, mintha valami viharos áramlat ragadott volna magával.

A fejem lüktetett, de minél tovább hagytak békén, annál tisztábbá váltak a hangok.

– Ne bántsd tovább! – Fione hangja törte át a durva verést követő csendet. – Hesh jelentést küldött Vérdalnokról.

Larsson súlyos léptekkel távolodott el tőlem. Ez a hang elég bátorságot kölcsönzött, hogy résnyire kinyissam a szemem. Homályosan láttam csak, de annyira igen, hogy ki tudjam venni Fione sötét, vérvörös ajkát.

– Az istenekre, mi járt a fejedben?

Fione éppen Larsson fülét vizsgálgatta.

– Megpróbáltam meggyőzni a ringyót – hazudta a férfi. – Aztán megtámadott. Kérdezd meg az elfeket, hogy vannak-e bilincseik, és hogy a poklokra is, miért áll még mindig Vérdalnok Erik oldalán!

– Adj időt, hogy a kötelék elhalványuljon!

Hangjaik elhaltak, amikor becsapódott mögöttük az ajtó. A hátamra hengeredtem, a fejem lüktetett, a testem sajgott. Nem tudtam, mennyi ideig feküdtem mozdulatlanul. A hálóhoz tartozó keskeny mosdóhelyiségből a ködös éjszaka szalagként folyt át a fejem felett.

Kicsit hunyorítottam, nem tudván, jól látok-e. Mintha Skadi egyik ködfoszlánya lett volna.

Aztán eltűnt.

Halk sóhajra és hangos csattanásra riadtam, amitől felültem. Meggyötört csontjaim tiltakoztak, de a vállam felett hátranéztem a mosdóra.

– Az istenek verjék meg, mi ez a… a fenébe! Mi ez? – Egy férfihang káromkodott és morgott.

Nagy nehezen térdre emelkedtem, de nem tudtam felállni, mielőtt az ajtó nyikorogva kinyílt, és egy arc kukucskált ki a mosdóból.

Még mindig csöpögött a víz markáns álláról, és sötét szeme elkerekedett, amikor meglátott. Majd az ajtó teljesen kinyílt. Fürkész Gavyn – akinek tagbaszakadt, erős alakja még mindig nem változott teljesen vissza a vízzé alakulásból – lépett a szobába.

Nem kaptam levegőt. Nem tudtam gondolkodni.

Gavyn borostás arcára kiült a vigyor.

– Nem tudom, hogyan kerültem ide, de a finom poklokra mondom, nagy megkönnyebbülés, hogy látlak, királynőm!

8. fejezet

A Kígyó

A fájdalom megszűnt, de a bánat megmaradt. Súlyos volt, irgalmat nem ismerő, szinte gyötrő. A háború óta, azóta, hogy az én dalosmadaram eljött, hogy meséket olvasson nekem, eltöltött a fénye, a szépsége, a szíve.

Annyira elmerültem saját gyűlöletemben és haragomban, hogy ezt soha nem vettem igazán észre.

Most úgy éreztem, mintha a testem csak egy burok lenne. Livia nélkül csak félig léteztem.

Ránéztem csupasz mellkasomra. A vérzés elállt, de a bőröm felhasadt és viszketett.

Miután habogtam valamit a szívkötelékről, miután megemlítettem Livia nevét, a földi tündék szinte megőrültek. Félig voltam csak magamnál, de maga a földhajlító követelte, hogy vigyenek el onnan. Stieg és a harcosok engedelmeskedtek.

Parancsokat kiabáltak, hogy vigyázzanak a véremmel, de zárjanak be egy zárt szobába, valahol az erődben.

Ezután Derűt hallottam, amint sietve elmagyaráz mindent, amit a szívkötelékekről tudott, amíg az őrök újra el nem fogták, és el nem választottak minket.

A szívkötelék elvileg elszakíthatatlan volt. A torkomba ragadós és kemény gombóc gyűlt. Eltéphetetlennek kellett volna lennie, mégis elszakadt. Eltűnt. Odalett. Csak halvány emléke maradt.

Az emlékeim innentől zavarosak lettek, annyi szent. Az út során a fájdalom megfosztott az öntudatomtól, de aztán magamhoz tértem.

Egy részem azt kívánta, bárcsak ne tenném.

Ez nem az a valóság volt, amiben élni akartam. A tudat, hogy Livia még mindig odakint van, a tudat, hogy valami történt vele, ami ezt okozta, maradt az egyetlen célom, ez maradt a legerősebb ösztönzőm, hogy magamhoz térjek, hogy harcoljak, hogy hazahozzam.

Ott kellett lennie valahol odakint. Ott kellett lennie.

A fájdalom térdre kényszerített. Még soha nem éltem át ilyen gyötrelmet. Hosszú percekig alig vonszoltam magam, alig kaptam levegőt. Szinte könyörögtem, átkozottul könyörögtem, hogy a Túlvilág tengerei sodorjanak el.

Aztán belenéztem a mosdóhelyiség falán lógó ködös tükörbe. A hajam izzadt hullámokban tapadt a homlokomra. Kosz és piszok borította az arcomat, a herceg és a harcosok bánásmódja miatt kék-zöld foltok éktelenkedtek mindkét karomon és a mellkasomon.

Homlokomat a hideg üveghez nyomtam.

Dalosmadár.

Valami erőtlenül belehasított a szívembe, mintha a kötelékem holt maradványai sóvárognának a párjuk után.

Becsuktam a szemem, és valami ismeretlen, szörnyen nemkívánatos érzés szúrta a szememet.

Az istenekre, nem fogok nevetséges könnyeket hullajtani ellenségeim csarnokában! Mióta nem sírtam? Az anyám halála óta? A kínzásom óta? Még abban sem voltam biztos, hogy sírtam-e apám halála miatt.

A reménytelenség maga alá gyűrt, és a könnyek tűntek az egyetlen megoldásnak, de azok nem oldanának meg semmit. Az összeomlás és a megtörés nem hozza vissza őt.

A kézfejemmel megdörgöltem égő szememet, szívtam egyet az orromon, majd kihúztam magam, hogy szembenézzek a tükörképemmel.

– Ez semmit sem jelent – mondtam a nagy semminek, de elképzeltem, hogy Livia minden szót hall. – Kötelék ide vagy oda, te az enyém vagy, és az istenekre, én a tiéd vagyok, szerelmem.

– Tényleg?

Megdermedtem, felemeltem a tekintetem, és belenéztem az üvegbe.

– Királynő!

Livia anyja lépett a mosdóba, és megállt a kis ablakon beszűrődő hideg holdfény motringjában. Elise királynő a háborúban a férje oldalán harcolt; nem a csillogó palota egyik üvegszilánkja volt. A nő halandó létére elnyerte a tündék koronáját.

És nem egyedül érkezett.

A királynő mellett sötét bőrű asszony állt, akinek az arca gödröcskéit ezüstgömböcskék döfték át. Valami homályos emlék ébredt bennem; már láttam őt korábban. Ő is ott volt a parton, amikor száműztek Örökkönbe. Annak a férfinak az oldalán állt, aki elvette a véremet, hogy gátat emeljen ellenem.

A nő az ajtó közelében maradt, és enyhe mosoly jelent meg az arcán, amikor észrevette, hogy őt nézem.

Elise királynő összekulcsolta kezét karcsú teste előtt. Az egyiken két ujjperce hiányzott, de emlékeim szerint ez soha nem gátolta őt a pengeforgatásban.

A királynő a mellkasomon lévő sebre meredt.

– Olyan régóta csak az erőszakra gondolok Örökkön királya kapcsán, de most, hogy visszatértél, nem hiszem, hogy az visszahozná az én kislányomat.

Közelebb léptem, és kitört belőlem a harag.

– Ahogy én látom, itt az egyetlen, aki megpróbálja visszaszerezni a lányodat, az én vagyok.

A szája sarkában enyhe mosoly jelent meg.

– Furcsa érzések keringenek bennem irántad, örökkirály. Az egyik pillanatban szeretném kivágni a nyelved, és falatonként megetetni veled, a másikban pedig… meg akarlak ölelni… azért, mert úgy szereted Liviát, ahogyan megérdemli.

Valami lüktetni kezdett a koponyámban, hangosan dobolt a csonton.

Milyen játékot űzött ez nő?

A királynő megköszörülte a torkát, összeszedte magát, és ismét rám nézett.

– Alekszij megpróbálta elmagyarázni ezt a… köteléket. – És véres mellkasomra mutatott.

A másik nő horkantva felnevetett.

– Valennek nem igazán tetszett az ötlet, hogy Liv szíve ehhez kötődik.

Elise elmosolyodott, de aztán láthatóan próbálta ezt leplezni, hogy szigorúnak tűnjön.

– Valamiért az unokaöcsém módfelett elszántan védelmez téged. Többször is elmondta a nagycsarnokban, hogy te gyógyítottad meg, pedig hagyhattad is volna, hogy a sérülései végezzenek vele. Elmagyarázta, hogy milyen bajok vannak az országodban. Népünk zöme azt akarja, hogy tartsunk téged bezárva, amíg a többi királyi felség megérkezik.

– A többi királyi felség?

– Megtámadtad a világunkat, Vérdalnok – fortyant fel Elise. – Királyságainkat kötelékek fűzik össze, így a tetteid mindannyiunkat érintenek. Gondolod, hogy a többi király és királynő fikarcnyit sem törődik Liviával? Biztosíthatom, hogy úgy szeretik, mintha a sajátjuk lenne.

– Kase azt akarja, hogy Malin elfeledtesse veled még azt is, hogyan kell levegőt venni – mondta a második nő, akinek mosolya nem tűnt el az arcáról.

Ez az egész csak egy átkozott tréfa volt számukra? Hát nem fogták fel, mi forog kockán?

– Nem csak az én gyermekemet, egy királyi vérből való lányt raboltál el – folytatta Elise –, de a tetteid rettegést keltettek az egész birodalomban. Nemrég ért véget egy háború, Vérdalnok Erik. És most belviszályok, félelem és fenyegetések záporoznak a fejünkre miattad.

– Zavargásokról beszélsz? Rettegésről? – firtattam a dolgot, miközben bosszantott, hogy egy részemet tényleg érdekli mások sorsa. Pedig most nem volt helye a másokkal való törődésnek: csak Livia számított.

Elise odalépett hozzám, olyan közel, hogy pengét is döfhetett volna a hasamba, és már nem lett volna időm félreugrani.

– Nincs semmi olyan, amit békésen ne tudnánk megoldani, de nem is a mi népünk a gond. Viszont tengeri tündék jelennek meg a birodalmat övező hullámokból, ami miatt Pusztító harcosaink megosztva védik az összes partot.

– Hogy mi?

– Néhány éjszakával ezelőtt kezdődött. Emiatt ébernek kell lennünk, miközben el kell fojtanunk a polgárok zavargásait, és fel kell készülnünk egy újabb háborúra. Ez a másik oka, amiért minden trón összegyűlik: hogy megtervezzük a lépéseinket.

– Nem én küldtem őket.

Elise hallgatott, és ránézett a nőre. Társa mosolya mostanra eltűnt, és odabólintott az éjnép királynőjének.

– Az igazat mondja.

Hogy honnan tudta, nem hazudok, nem számított. Ki kellett szabadulnom e falak közül, és a következő harangütés előtt vitorlát kellett bontanom, különben mindannyiukat megmérgezem. Bármennyire is szerette Livia a népét, ők sem lehetnek az oka annak, hogy ne találjam meg újra a dalosmadaramat.

Összefontam az ujjaimat, és lehalkítottam a hangomat.

– Engedj el, és gondoskodom róla, hogy az örökkirály védelmet nyújtson nektek a szakadár tengeri tündék ellen. Biztosítékot kínálok a népednek arra, hogy nem háborúzni jöttünk ide.

– Ismétlem, nem tudom, mit gondoljak rólad – mondta Elise.

– Bocsáss meg, királynő, de nem érted teszem mindezt. Azért jöttem, hogy segítséget kérjek Liviának.

Elise egy hosszú lélegzetvételig csak fürkészően nézett.

– És miért? Miért gyógyítottad meg az unokaöcsémet, amikor a Hasadék megtörte a testét? – A királynő rövid szünetet tartott. – Miért akarna az ellenségünk segíteni abban, hogy a lányom életben maradjon?

Lehalkítottam a hangomat.

– Mégis mit gondol, miért, Elise királynő?

Egy fejjel alacsonyabb volt nálam, de amikor az éjnép királynője a szemembe nézett, el kellett volna fojtanom magamban az ösztönös vágyat, hogy lesütöm a tekintetemet: mintha belém rúgtak volna.

– Nézz a szemembe, Vérdalnok Erik, és mesélj a lányomról!

Az ösztönöm most azt súgta, hogy vitatkozzak és harcoljak, de a királynő szemében megláttam valami vadságot, valami brutalitást. Tudni akarta, mi lakozik a szívemben, tudni akarta, hogy én is elmennék-e úgy a lányáért a poklok mélyére, ahogyan ő tenné.

– A lányod… – Megköszörültem a torkom, hogy megszabaduljak a gombóctól, és nyelvemmel megnyaltam kiszáradt ajkamat. – A lányod az én jelzőfényem. Soha nem fogom megbánni, hogy elraboltam, mert ő lett az otthonom. Szeretem őt, királynő! Nincs olyan részem, ami mást választana. Engedjen. El!

Egy könnycsepp hullott alá a királynő szeme sarkából.

– Hiszek neked.

– Jól teszed – szólalt meg a másik nő nyersen. – Eddig még egyetlen hazugságot sem ejtett ki a száján.

– Ugyan mit számít a te szavad? – csattantam fel, elveszítve a türelmemet.

A nő ajka kissé felfelé görbült.

– Mert megérzem a hazugság ízét, Vérdalnok.

A pillanatnyi megdöbbenéstől elállt a szavam, majd felforrt bennem a méreg.

– Akkor a poklokra, miért vagyok még mindig itt? Engedjetek el! A harcosaitokat kerestem, a segítségüket kértem, de ha csak ülünk itt, és terveket szövünk, akkor inkább egymagam cselekszem. Itt nem tudják, hogyan mennek a dolgok Örökkönben, nem tudják, hogy milyen… ez a fattyú, aki elrabolta tőlem Liviát. Minél tovább várunk, annál több hatalmat szerezhet, annál többet… vehet el Liviától.

– Gondolod, hogy nem vagyok ezzel tisztában? Gondolod, hogy egyikünk sincs ezzel tisztában? – A szelíd, lágy hangú királynő burka összetört, és kiszabadult a Livia anyjában ott rejlő ádáz harcos. – Egy pillanatig se hidd, hogy ezekben a hosszú hetekben máson járt volna az eszem, mint a lányomon, Vérdalnok Erik! Ez a te műved, és mindent meg fogunk tenni, hogy visszaszerezzük őt, de nem jöhetsz ide azt követelve, hogy azonnal bontsunk vitorlát. Ki kell alakítanunk a védelmünket, ki kell dolgoznunk a megfelelő stratégiát. Te vagy az oka ennek a késlekedésnek azáltal, hogy elraboltad Liviát, hogy bizalmatlanságot keltettél bennünk, nem pedig mi.

– Akkor mit keresel itt?

Elise pislogott, szeme üveges és könnyes volt a dühtől.

– Hallani akarom az igazságot, örökkirály! Alekszij mellett másokat is magad mellé kell állítanod. Junius – intett a hazugságészlelő felé – és én szót emelünk érted abban a reményben, hogy így gyorsabban megtaláljuk Liviát.

A királynő azt tervezte, hogy mellém áll? A saját férje ellen?

Reméltem, de soha nem számítottam rá, hogy bárki – főleg nem Livia anyja – hinni fog nekem. Miután már ilyen régóta itt ragadtam, kezdtem azt hinni, nem érik be kevesebbel, csak azzal, ha a vérem a földjüket áztatja majd.

Elise az ajtó felé fordult.

– Küldünk majd ennivalót. Gyógynövényeket a sebed begyógyítására, ha szükséged van rájuk. És hívatunk, amint a többiek megérkeznek.

Durván kifújtam a levegőt.

– Királynő, ne tarts itt!

– Itt nem csak az én szavamnak van hatalma. Mindannyiunkkal szembe kell nézned. – Elise fakó tekintete visszatért a mellkasomon esett sebhez. – Alekszij szívköteléknek hívta.

A tenyeremmel megdörzsöltem a sebet.

– Igen. Ez Örökkön ősi mágiája.

– Miért tűnt el most?

Nem igazán tudtam, hogyan magyarázzam el.

– Nem tudom. Úgy éreztem, mintha a szívemet kitépnék a testemből. Amikor… amikor Liviát elrabolták, elhalványult, de ez? – Az istenekre, alig találtam a szavakat! – Ez más érzés.

– Mégis kétségbeesetten keresed őt.

Összeráncoltam a homlokomat.

– Nem a kötelék miatt szerettem őt, királynő.

Elise aranyhajának egyik tincsét furcsa, kerekded csúcsú füle mögé tűrte.

– Tudnod kell, Vérdalnok, hogy valószínűleg a lányom iránti szerelmed mentette meg az életedet. Egyelőre. Van még egy utolsó kérdésem, és remélem, elég tiszteletet tanúsítasz a Livia anyjaként betöltött szerepem iránt ahhoz, hogy az igazat mondd. Nyilvánvalóan látszik, hogy én nem vagyok tünde. Hátrányára lennék a népemnek, vagy éppen előnyére, ha a királyságodba hajóznék?

A fenébe!

– Királynő, tanúja voltam harci képességeinek a csatatéren. Nem felejtettem el azt a napot, amikor segített engem megmenteni, és…

– Ne húzd az időt, örökkirály!

Megdörzsöltem a tarkómat. A tenyerem alatt a sebhelyek nyugtalanul bizseregtek.

– A Hasadék áramlatai még a tündéknek is veszélyesek. De a halandók megfulladnak tőle, igaz?

Elise lehajtotta a fejét.

– Igen. Megfulladnak.

– Félek, hogy a gát túl erős, és hogy túl sok időbe telne átkelni rajta. Nem tudom, hogyan viselnéd, királynő.

– Liviában is sok a halandóvér. A férjem anyja is halandó.

A földhajlító csak féltünde volt? Nem gondoltam volna.

– Nem ismerem mindenre a választ, de Livia hozzám volt kötve, amikor elraboltam, királynő – mondtam kissé habozva. – A tudta nélkül, mégis össze voltunk kötve. Az Örökkön akkor már a része volt, így nem árthatott neki.

Csend lett, de egy pillanat múlva Elise felszegte az állát, és kinyitotta az ajtót.

– Köszönöm. Ezt akartam tudni. Hamarosan érted küldünk.

– Királynő, ne hagyj itt!

A hazugságészlelő már ki is lépett az ajtón, de Elise habozott.

– Lehet, hogy hiszek a szavaidnak, de nem kockáztatok, amikor a lányom visszaszerzéséről van szó, és a férjem sem. Ne felejtsd el, hogy miattad lettünk ellenségek!

Azzal a királynő elhagyta a szobát, kissé legyőzötten, meggörnyedt vállal, és a retesz a helyére csattant odakint.

Magamra maradtam, és a kétségbeesés kegyetlen karmai fojtogattak. Felkaptam egy fából faragott széket a szoba sarkából, és a bezárt ajtóhoz vágtam, majd lassan lecsúsztam a fal mentén, amíg a testem le nem ért a padlóra.

Arcomat a tenyerembe temettem, kifulladva, dühösen, még jobban összetörve, mint korábban.

Dalosmadár. Semmi válasz.

Azóta, hogy egy börtöncellában ülő, elveszett fiúnak meséket mondott, Livia Ferust most először vesztettem teljesen szem elől.

9. fejezet

A Kígyó

– Hű, a fenébe… mármint… ez szoros volt.

Felkaptam a fejem. A tarkóm lüktetett. Nem tudtam, mennyi ideig álltam az ajtó előtt, de kényszerű magányomat lágy, ifjonti hang szakította meg az ablakon kívülről.

A komor hajnal áttört a bársonyos éjszakán, de az ablakot még mindig sűrű felhők vonták árnyékba a tenger felől. Kattogás és kaparászás hallatszott az üveg irányából, de nem láttam semmit, amíg aztán az ablak nyikorgó hanggal kinyílt.

Gyorsan felálltam, és a fogamat csikorgattam, hogy legyűrjem a csontjaimat átjáró, izzó fájdalomszikrákat.

A ködös hajnalból egy kámzsás fej kémlelt be a szobába.

Egy kis test gördült át az ablakpárkányon. Nem valami kecsesen, és többször is elkáromkodta magát, amiért azonnal elnézést kért, mintha attól tartana, hogy ezen megsértődöm. Kisvártatva a jövevény hátravetette a kámzsáját, és a szoba túlsó végéből Livia öccse meredt rám.

A poklokra, mi ez?

– Most már jobb vagyok. – Ezzel kis szeletelőbicskát húzott elő a csizmájából. – Szóval ne próbálkozz semmivel!

– Herceg. – Kinyújtottam a kezem. – Anyád tudja, hogy itt vagy?

A fiú továbbra is morcosan nézett, a bicskát suhogtatta, miközben csatazajt utánzott, és megrázta a fejét.

– Mégis mit gondolsz? Nem véletlenül öltöztem orrgyilkosnak; nem mintha mádzs megengedné, hogy megtegyem.

– Szóval erről van szó?

Igyekeztem elrejteni a hangomba lopódzó pökhendi nevetést. Ha Livia öccse rám akar támadni, tegye csak! Hiszen kinyitotta nekem az ablakot. Megvolt a kiút. Egyszer már legyőztem ezt a fiút. A dalosmadaramnak meg kell bocsátania ezért, de újra megtenném.

Az ifjú herceg felhorkant, majd morcosan az övébe dugta a dikicset.

– Mindenki azt hiszi, te vagy az egyetlen, aki elvihet minket Livhez.

– Igazán? És te mit gondolsz?

Lassan a nyitott ablak felé léptem.

A fiú vállat vont, és a padlódeszkákat kezdte rugdosni.

– Mádzs láthatóan így gondolja. Dádzzsal vitatkoztak is rólad. Azt hitték, nem hallom őket, de Sol bácsi szerint mindenki nyugtalanul várja a többi király és királynő érkezését. Szerinte most mindenki nagyon loppanékony.

Feltételeztem, hogy azt akarta mondani, hogy orgyilkos meg hogy lobbanékony, de nem javítottam ki. Nem volt időm ilyesmire. Mégis, volt valami a fiú hangjában, akár a finom remegés, vagy csak az új igazság megismerésére irányuló elszántság, ami megállított.

– Miért jöttél, herceg? Hogy megölj, vagy valami másért?

A fiú rövid hallgatás után megszólalt:

– Nagy bajba fogok kerülni, de Alek azt mondja, hogy el kell menned. Szerintem mádzs és dádzs is így gondolja, de vannak szabályok meg mindenféle szarság – mármint dolog –, mivel minden király és királynő egyenlően uralkodik. És tervet kell kovácsolniuk, mielőtt a királyok és királynők elmennek, hogy az itteni rosszak ne próbálják meg elfoglalni a trónt.

– Szorult helyzetnek tűnik, de ez nem magyarázza meg, hogy miért vagy itt.

A fiú a szemét forgatta, és egy pillanatra úgy tűnt, mintha elfelejtené, hogy utál engem.

– Jonas azt mondta, majdnem sírva fakadtál a nagycsarnokban, amikor megmondták, nem mehetsz Livie-ért. Ez igaz?

– Nem sírtam.

A fiú erre kissé megvetően felhorkant.

– Mindenki ezt mondja, de hiába! Mádzs szerint odavagy Livie-ért, és minden alkalommal, amikor ezt mondja, dádzs azt feleli, hogy meg fog ölni téged. Mádzs pedig folyamatosan emlékezteti őt, hogy valamikor ők is ellenségek voltak.

Újra léptem egyet az ablak felé, míg a herceg figyelmét lekötötte egy kilazult vasszög padlón.

– Ezt a történetet nem ismerem – mondtam. – Egykor a szüleid nem szívelték egymást?

Megálltam, amikor a herceg elmosolyodott: halvány mosoly volt, de mosoly. Lehalkította a hangját, mintha valami nagy titkot készülne megosztani velem.

– Mádzs és dádzs két olyan házból származik, amelyek egykor a legnagyobb ellenségek voltak. Igazándiból gyűlölniük kellett volna egymást. De mádzs megmentette dádzs seggét – mármint az életét –, és azután letették a fogadalmat. Ez azonban még az éjnép és a halandók háborúskodása idején történt.

Mosolyra görbült az ajkam. Nem kétséges, honnan örökölte Livia harcias szellemét.

A fiú elhallgatott, amikor elcsuklott a hangja. Két öklét a szeméhez nyomta, láthatóan zavarba jött attól, hogy könnyek csillognak a szemében. A válla remegett, ajkát összepréselte.

– Nem akarom, hogy más is elmenjen, de azt sem akarom, hogy soha ne lássam többé a nővéremet, és… miért raboltad el, Vérdalnok? Mit ártott neked?

Minden szava késként hatolt a mellembe.

– Azért raboltam el, mert azt hittem, így teszek az én családom kedvére. De tévedtem.

Az ifjú herceg a tunikája ujjába törölte az orrát. Amikor felemelte a fejét, a szeme nedves ónixként csillogott.

– Folyton az jár a fejemben, hogy ha… ha erősebb vagyok akkor, megvédhettem volna őt, és…

– Az egyáltalán nem a te hibád volt – feleltem őszintén. Már csak három lépés választott el az ablaktól, és nem tudtam, hogyan surranhatnék ki anélkül, hogy újra bántanám a fiút. Természetesen haboztam ilyesmit tenni, de nem láttam más kiutat. – Az egyetlen ok, amiért azon az éjszakán legyőztelek, az volt, hogy magasabb vagyok.

A fiú felhorkant.

– Nem ez az egyetlen oka.

– Láttam, hogyan bántál azzal a fejszével. A nővéred szerencsés, hogy ilyen fivére van. Hidd el, amit mondok, mert szinte biztos, hogy engem a bátyám meg akar ölni.

A hercegfi karba fonta a kezét, és felhúzta az egyik szemöldökét.

– Miért osonsz úgy az ablak felé, mintha nem látnám?

Amikor hirtelen megálltam, belesajdult a lábam. Nem maradt más választásom.

– Figyelj rám, herceg…

– A nevem Rorik. Az istenekre, Livie nem mondta el neked?

– Rorik. – Léptem egyet a fiú felé. – Nem szeretném ezt még egyszer megtenni, de el kell jutnom a tengerhez, és utána a nővéredhez. Remélem, megbocsátasz, de…

– A poklokra, mégis mit gondolsz, miért vagyok itt? – Az ifjú herceg lépett egyet oldalra, és úgy húzta fel a szemöldökét, mintha hirtelen megőrültem volna. – Én is részese vagyok a cselszövénynek.

Cselszövésnek?

Rorik mindkét kezével az ablak felé intett, mintha csak egyértelmű lenne, mire gondol.

Minthogyha csak erre a jelre várt volna, furcsa, turbékoló hang hallatszott be az ablakon át, akárha a földi birodalom egyik galambja adná ki.

– A nyavalyás poklokra! – zsörtölődött Rorik, és tenyerével a homlokára csapott. – Tudtam, hogy elkezdek majd beszélni… Alek mondta, hogy ne tegyem, de tudnom kellett, miért vitted el őt, meg minden.

– Herceg…

– Ro-rik. Roooorik, Vérdalnok!

– Rorik, miről beszélsz?

A herceg ismét a szemét forgatta, és felnyögött.

– Alek és a többiek tudják, hogy nem várhatod meg, amíg a királyok és királynők megérkeznek. Úgy értem, Ari és Saga legkorábban holnap napkeltére ér ide. Kase-nek és Malnak még tovább fog tartani. Szerintem Calista és Silas alighanem a következő harangütésre már itt lesz, de ők csak az egyik királyi pár. – A fiú az ablak felé intett. – Szóval, tűnj el! A fejemet kockáztatom, és alighanem egy egész forgásig nem kapok majd mézes süteményt miattad. Nagyon sok mindennel tartozol nekem.

A fiú lehuppant az ágyra, és felsorolta az összes sérelmet, amit nekem köszönhetett – a dudort a tarkóján, a nővére elrablását, hogy a nővére elvesztése után sírva fakadt hasonló korú társai előtt, és hogy most még az édessége is veszélybe került.

Teljesen összezavart. Ez valami csel? Vagy próba? Nem, Elise és a földhajlító soha nem tennék kockára a fiuk életét.

Lassan, óvatosan hátradőltem, és kinéztem a nyitott ablakon. Sűrű köd borította az alattunk húzódó macskaköves utakat. Sehol egy őr, sehol harcosok?

– Menj! – intett Rorik. – Mira csak egy ideig tudja fenntartani az illúziót.

A lenti sötétből sziszegés hallatszott. A köd fokozatosan eloszlott, és már ki tudtam venni három, teljesen feketébe öltözött alakot, akik Rorikhoz hasonló kámzsát viseltek.

– Erik! – vetette hátra a csuklyáját Alekszij. – Gyere már, te átkozott hülye! Kevés az időnk!

A nyavalyás istenekre! A herceg szabadít ki a saját erődjükből. Elkerekedett szemmel néztem vissza Livia öccsére.

– Ne csapj be minket, Vérdalnok! – suttogta.

Mit mondhattam volna? A fiúnak nem volt oka hinni nekem, viszont láthatóan teljes mértékben bízott unokatestvére szavában.

Gyorsan odabólintottam a fiatal hercegnek, majd átemeltem a lábam a párkányon. Alekszij olyan volt, mint valami fantom az éjszakában. Harci kiképzése megmutatkozott hangtalan lépteiben, és ahogy a falétrát a tető pereméhez támasztotta.

Az utolsó fokról guggolásba ugrottam, de megtántorodtam, amikor a többi arc is kivehetővé vált.

Jonas herceg szemét vastag fekete festékkel húzta ki, és úgy festett, mintha valaki fekete festékbe mártotta volna az ujjait, hogy aztán végighúzza az arcán.

– Még mindig sajognak kissé a tagjaid az első találkozásunktól, Vérdalnok?

– Ez meg mi? – kérdeztem Alekszijtől nyersen.

– Egy szörnyű ötlet. – Mindössze ennyit válaszolt, és kikémlelt a kerekded torony mögül.

Jonas közelebb hajolt, alattomos mosoly ült ki az arcára.

– Vissza akarjuk kapni Livet. Alek szólt nekünk a te érdekedben, és ezért légy hálás! Tudd meg, hogy bár segítek neked megszökni, kockáztatva az árulást és az összes többi szarságot, de nem fogok bocsánatot kérni azért, hogy megzúztam a bordáidat. Rohadtul megérdemelted.

– Mehetünk? – hallatszott ekkor egy fáradt, kimerült női hang.

Ugyanaz a nő volt, aki úgy nézett rám, mintha jobb lenne, ha kibeleznének; most egy nagy kövön ült, és vékony ujjaival a fejét masszírozta.

Sötétbarna haja volt, néhány napszítta vörös csíkkal, amely szoros fonatban hullott a vállára. Fénylő szeme résnyire szűkült, amikor meglátott.

– Megígértem Livie-nek, hogy ha a maszkbálon vele táncoló férfi bántja, levágom a farkát. Remélem, tudod, hogy én megtartom az ígéreteimet, Vérdalnok.

– Vigyázz, mit mondasz, Mira! – tette Jonas a kezét a nő vállára. – Alek a jelek szerint azt hiszi, hogy mostanra az lett Liv kedvenc része Vérdalnokból.

– És ezek a földi tündék királyságainak reménybeli örökösei, örökkirály – forgatta a szemét Alek.

Apró kövek roppantak újabb léptek súlya alatt a macskaköveken. Ösztönösen is behátráltam az árnyékba, amikor felbukkant egy újabb kámzsás alak.

– Sander – sziszegte Jonas. – Kész?

Az újonnan érkező hátravetette csuklyáját, felfedve arcát, ami nagyon hasonlított Jonaséra, és az ő mohazöld szempárját is fekete festék fogta körül. Bőrkötésű könyv volt az övébe dugva.

– Pirkadatig nem jönnek elő. Ugye tudjátok, hogy Hamu meg fog ölni minket, amiért leitattuk?

– Hamu miatt nem aggódom – mondta Jonas. – De Tova? Ő haragtartó.

Nem ismertem őket. Nem is érdekeltek.

Sander herceg most felém fordult.

– Junie azt mondta, hogy igazat szól, ugye?

– Igen.

Jonas karba fonta a kezét, és a száját összepréselte, mintha nem lenne túl boldog a dolog miatt.

– Légy hálás, amiért a hazugságészlelő elég kíváncsi volt ahhoz, hogy meghallgasson, Vérdalnok! – közölte Sander. – Alvóelixírt tettünk azoknak a sörébe, akik gyakorlatilag felneveltek minket. Most megbízunk benned, hogy elviszel minket Livhez. Tudjuk, hogy nem várhatjuk meg a tanácsot, és biztosíthatlak, ha a szüleink és Mira szülei megérkeznek, rád is zúdul majd a haragjuk. És az csak mindent tovább késleltetne.

– Úgy sejtem, hogy az mindnyájatoknak tetszene.

– Hidd el, hogy tetszene! – mondta Jonas. – De Sander további ismereteket szerzett erről a szívkötelékdologról. És a jelek szerint igencsak erős lehetett: mintha csak tényleg törődnél Livvel, ha vérezni kezdtél tőle. És ott vannak még Alek biztosítékai…

– Amit jobb lett volna, ha azonnal elhisztek – vágott a szavába Alekszij.

– Nézzétek, már alig vártam, hogy Valen szétcincálja ezt a fattyút – vallotta be Jonas. – És most elvetted tőlem az egyetlen örömömet, ami megvolt az elmúlt hetekben, úgyhogy hagyd abba a nyafogást!

– Még egy kis ideig fenn tudom tartani az illúziót, ami visszatartja a Pusztítókat – szólalt meg Mira panaszosan. – És ti, bolondok, itt akartok maradni, hogy tovább fecsegjetek, vagy inkább megyünk?

Most tűnt csak fel, hogy a sűrű köd valójában nem is létezik. Nem éreztem sót a nyelvemen. Illúzió volt. A hercegnő ujjai remegtek, homlokán verejték gyöngyözött.

– Tudjátok, mi a dolgotok? – kérdezte Jonas.

A három királyi sarj bólintott.

Alekszij a kézfejével megpaskolta a mellkasomat.

– Maradj az árnyékban, Erik!

Ismét a fejükre húzták a kámzsájukat, és a torony fala mentén kiosontak az erőd hátsó részénél elterülő, négyzet alakú térre. Itt zsúptetős istállót, szénakazlakat és szépen sorba rendezett, szárított zabot láttam. A téren fegyverek, fejszék, kardok és pajzsok hevertek, és földi gyökérzöldségekkel meg édes körtékkel teli ládák álltak, lefedve ponyvával, várva a reggeli tömeget.

A lámpások fényében széles vállú, lándzsákkal és kardokkal felszerelt alakok árnyékai imbolyogtak a kőfalakon.

– Pusztítók – suttogta Alek.

Mindannyian behúzódtunk az egyik kecskekarám meg az istálló közé – az utóbbiban furcsa teremtmények éltek, amik patáikkal és hosszú, lengedező farkukkal a mi vaskosabb hortánjainkra emlékeztettek.

Kezemet a csípőm alatt görcsölő izomcsomóra nyomtam, és beharaptam a számat, amikor úgy éreztem, hogy a nyomástól mindjárt eltörik a csont, és visszafojtottam a lélegzetemet, amikor két járőröző Pusztító-tiszt sétált el mellettünk.

– Siessünk!

Jonas vezetett minket, és egy négyzet alakú, gyeptetős épület felé rohant, aminek csak a felső részén sorakoztak keskeny ablakok.

Alekszij mellett maradtam. Nem gondoltam, hogy ez csapda lenne, és nem is próbáltam boncolgatni, hogy miért fordulnának ezek a királyi sarjak váratlanul saját népük, királyaik és királynőik ellen, hogy segítsenek az ellenségüknek. Azt tudtam, hogy Alekszij szereti Liviát, és gyanítottam, hogy a többiek is.

Nem miattam voltak itt, hanem miatta.

Jonas felemelte a kezét az épület sarkánál.

– Ki van őrségben, Mir?

– Edda.

Jonas erre levette a köpenyét, és átadta a testvérének. Megigazgatta sötét tunikájának nyakrészét. Aztán a herceg mindkét kezével felborzolta hullámos, gesztenyebarna haját.

– Tökéletes.

Nem maradt időm megkérdezni, hogy mit tervez, mert Jonas máris kilépett a rejtekünkből, és éppen annyira botladozott csak, hogy azért feltűnjön, túl sokat ivott.

– Edda? – Hangja elmosódottan és furcsán, vágytól telten csendült. – Az istenekre, hogy lehet, hogy bőrruhában még szebb vagy, mint nélküle?

A nő halkan válaszolt, de a kuncogása tisztán hallatszott, és máris nyilvánvalóvá vált, hogy mi a terv.

Megráztam a fejem.

– Ez biztosan nem fog beválni.

Alekszij elvigyorodott.

– Nem ismered Jonast.

Végtelennek tűnő pillanatokig vártunk. Az istenekre, megmérgezhetném az őrt a véremmel, és akkor máris továbbmehetnénk!

Ekkor egy súlyos kéz csapott a falra.

– Ez a jel, hogy készen áll. Nesztelenül lépkedj! – suttogta Sander, majd kilépett az árnyékból, és az épület ajtaja felé kanyarodott.

Kétrét görnyedve követtem.

A sarkon túl megpillantottam Jonast. A nyavalyás istenekre, az őr mellét éppen a szemközti falnak nyomta! A teste ketrecbe zárta a nőt, aki háttal állt neki, hosszú aranyhaját a férfi ujjai markolták. Edda hátradöntötte a fejét, neki a férfi vállának, zihálása megtörte az éjszaka csendjét, miközben a herceg két kezével és szájával kényeztette a testét.

Ha nem szerettem volna minél gyorsabban elhagyni ezt a birodalmat, hogy megtaláljam a dalosmadaramat, talán felnevetek azon, hogy a herceg milyen gyorsan elterelte az őr figyelmét.

Az új épület belsejében penész és nyirkos talaj szaga érződött, és az árnyékok közül egy rekedtes hang szólalt meg.

– Erik?

Megdermedt ereimben a vér.

– Derű!

Megláncolták, és mint egy állatot, az egyik oszlophoz kötözték a jelek szerint egy raktár céljául szolgáló kunyhóban: Derű most felemelte a fejét. Sander herceg máris letérdelt az unokafivérem elé.

– Mi folyik itt? – vicsorgott Derű.

– A tengerhez megyünk, Szívjáró – mondta neki Alekszij.

Sander herceg ügyes kezű volt. Nem számítottam erre tőle. Míg a testvére domináns és harapós alak volt, addig Sander csendesnek tűnt, aki elmerül a saját gondolataiban. De hát gyakran éppen azok a legravaszabbak, akiknek sok idejük jut gondolkodni.

Bálnacsont álkulcsot dugott Derű bilincseinek zárjába. Alig három lélegzetvétel telt el, amikor kattanás hallatszott. Derű sietve ledobta magáról láncait, felállt, megbotlott az egyik kilazult padlódeszkában, és egyenesen nekiesett Mira hercegnőnek.

Aki ellökte.

– Vigyázz, hova nyúlkálsz, tengeri tünde!

Derű erre halkan felszisszent, majd odalépett hozzám.

– Megsebesültél?

– Nem.

– A kötelék?

Az állam megfeszült.

– Elveszett. Üresség tölt el helyette.

Derű vörös szemében düh lobbant.

– Megfizet még ezért.

– Igen. Megfizet.

– Siessetek! – mondta Alekszij. – Mira, fedezz újra minket!

A hercegnő nagy levegőt vett, mielőtt elhagytuk a menedéket. Sűrű köd lebegett körülöttünk, mintha csak valami közeledő vihar előjele árasztotta volna el a földi tündék erődjének repedéseit és folyosóit. Érdekelt a tündemágia, de most minden kérdésemet mélyre temettem Livia kedvéért.

Hamarosan mindent elmagyaráz majd a karjaimban fekve. Lehetőleg meztelenül. Az ágyunkban.

Odakint az őr hangosan zihált, Jonas nevét kiabálta, a férfi mindkét keze a nő bőrnadrágjában kutakodott. Mi a falak mögött guggoltunk, megvárva, amíg Jonas öblös hangján röviden el nem búcsúzik, amit a nő magas hangú nevetése követett.

A férfi kócos hajjal csatlakozott hozzánk, arcán elkenődött a festék.

– Nos? – Átvette a köpenyét a testvérétől, és Derűre pillantott. – Á, látom, sikerrel jártunk.

Mira addig fürkészte Derű arcát, amíg az oda nem fordult hozzá.

– Mi az, asszony?

– Ne mozogj! – csattant fel a nő. – Most alkotom meg az arcvonásaidat. Edda hamarosan megnézi, itt vagy-e, és jobb, ha ott leszel, legalábbis addig, amíg elég előnyre teszünk szert.

– Mira igen ügyesen tud újraalkotni bárkit – magyarázta Alekszij. – De egyszerűbb és hihetőbb, ha az arcodat az emlékezetébe vési.

Még több késlekedés. Behunytam a szemem, és elfojtottam a vágyamat, hogy menjünk már, hogy kerüljünk a kapun kívülre.

Hamarosan a hercegnő odabólintott Alekszijnek.

– Kitart, amíg el nem megyünk.

– Csodás – mondta erre Jonas. – És az én ügyességemet senki sem dicséri meg?

– Nem – válaszolta Sander. – A mindennap látott ócska trükködben nem volt semmi látványos.

– Íme, a saját testvérem! – csettintett Jonas a nyelvével. – A következőt majd te csábítod el, Sander. Elaltathatod őt azzal, hogy elmeséled a legújabb lebilincselő könyvedet.

Sietve indultunk a külső kapu felé. Nem törődve fájó csontjaimmal, kétrét görnyedtem, amikor a királyi sarjak azt mondták, hogy görnyedjek kétrét, és futottam, amikor azt mondták, hogy fussak, egészen addig, amíg el nem értük azt a szirtet, amiről Liviával együtt ugrottunk le. Az istenekre, mintha nagyon régen lett volna!

– Korábban figyelmeztettem Elise királynőt, hogy a Hasadék valószínűleg megöli. – A hercegi ikrekre mutattam. – Mivel halandók vagytok, jobban teszitek, ha itt maradtok.

Jonas szeme elsötétült, mintha az éjszaka elnyelte volna annak zöld színét, semmit sem hagyva maga után.

– Bocsássatok meg, de Vérdalnok tényleg halandónak nevezett engem? Nem látta a szemünket? – Sanderre nézett. – Vagy nem működik?

– Ti nem tündék vagytok.

A fülük nem hegyes, hanem lekerekített volt, ugyanolyan, mint az éjnép királynőjének.

– Csak azért, mert a fülünk normális méretű, már azt hiszed, hogy halandók vagyunk? – Jonas a kezét szénfekete szeme fölé emelte. – Úgy festek, mintha nem lenne mágia a véremben, örökkirály?

– Alvereknek hívják őket – mondta Alekszij. – A tündenép rokonai, és nagyon érzékenyek a furcsa kinézetű füleikre, ha nem tűnt volna fel.

Erre csak legyintettem.

– Jól van. Kövessetek, de az életetek rajtatok múlik! Nem lesz időm Örökkönben megóvni a királyi nyakatokat.

– Tudjuk, mivel állunk szemben, te nyavalyás seggfej! – Mira karba fonta a kezét a mellkasán, és a homlokát ráncolta. – Alek sokat mesélt nekünk, de mindannyian emlékszünk a tengeri tündék erejére abból az időből, amikor ránk támadtak… amikor te ránk támadtál.

Kivillantottam a fogaimat, és lenéztem a sziklapárkányról. Hangos kürtszó harsant az erődből.

– Az idő lejárt – közölte Alekszij. – Lebuktunk. Menjünk, különben mindannyian a tömlöcben végezzük!

– Kövessetek! – Nem vesztegettem tovább az időt, hanem hátravetettem magam a párkányról. Becsukott szemmel, széttárt karral szólítottam a tengert. A hűs hullámok tompították az esést, és a sötét áramlatok árnyékában vérvörös vitorlák emelkedtek fel a tengerfenékről, hogy hazavigyenek minket.

10. fejezet

A Kígyó

Miután a hajó beszippantott minket a fedélközbe, és aztán a víz elszivárgott, leengedve minket a padlódeszkákra, elindultam felfelé a kormányhoz. Alekszij és a többiek a nyomomban maradtak.

– Ennek a szörnyűségnek több szintje is van – dörmögte Jonas. – És hosszabb, mint gondoltam, de miért nem tudtak a mi hajóink átjutni a Hasadékon?

– Jo – nevetett fel Sander –, nézd már meg, mennyire más ez a hajó és a mi hosszúhajóink! Számos vitorlája és szintje van…

– Fedélzete – javította ki Alekszij. – Megtudtam, hogy fedélzetnek hívják őket.

Nem úgy tűnt, mintha Jonas odafigyelne. Megállt a lejáró mellett, egyik kezével végigsimított a korláton.

– Ez… csont?

– Igen – morogtam. – Maradjatok a közelemben, amíg meg nem találjuk a helyeteket.

– Mit ért azalatt, hogy a helyünket? – súgta oda Mira Alekszijnak.

– Mindenkinek megvan a maga helye a hajón.

– Te máris igazi tengeri tünde vagy, Véridéző – bokszolt bele Derű Alek karjába, és úgy tűnt, mintha nem is törődne azzal, hogy a hercegnő tekintete résnyire szűkült, amikor túl közel lépett hozzá.

– Király a fedélzeten! – kiáltotta el magát a legénység egyik tagja, amikor kiléptem a főfedélzetre.

Az Örökhajó legénysége sürgött-forgott, és csak annyi időre álltak meg, hogy fejet hajtsanak, amikor elsántikáltam mellettük a kormány felé tartva.

Hogy aztán egy éles, keserű hang megállítson minket.

– Szívjáró! Véridéző! Átkozott nyomorultak!

Hullámhívó Celine állt a kormányhoz vezető lépcsőn, dühös gátat képezve, eltorlaszolva az utat.

Szemében fellángolt a félelemmel vegyes düh.

– Semmi nyomot, semmi biztosítékot nem hagytatok az itt maradtaknak. Mégis mit gondoljak a királyomról, amíg itt várunk? Most pedig csak úgy idedugjátok a vigyori képeteket: azt várjátok, hogy megéljenzünk titeket?

Celine lezúdult a lépcsőn. A kék kendő alól, amivel a haját a homlokából hátrafogta, ezüstös tincsek csillantak a fényben, ahogy hátravetette haját a vállán. Az ujjaival megcsavarta a teljesen ép fülében lévő tüskét, azzal a mozdulattal, amihez gyakran folyamodott, amikor ki akarta kaparni valaki szemét.

Rám egy pillantást sem vetett, csak eldübörgött mellettem, mintha valami kísértet lennék a hajón, belebokszolt Alekszij vállába, és megpróbálta felpofozni Derűt, de ő elhajolt előle.

– A fenébe, Hullámhívó, hagyd abba! – sziszegte Derű. – Azt hitted, hogy csak lustálkodtunk? Engem vasra vertek.

– Hamarosan még rosszabb helyzetbe kerülsz, ha rajtam múlik. És te, Véridéző! – Celine a tunikája zsebébe nyúlt, és egy ezüstérmét dobott oda Aleknek. – Csak álltam itt, és már elképzeltem, hogy miként árultál el minket.

– Ennyire kevésre tartasz engem még az Örökkönben kötött barátságunk után is?

– Igen! Elég sok erőszakos dolog jutott eszembe rólad. – Celine lángoló tekintete ezután Alekről rám szegeződött. Szorosan összezárta az ajkát, és elfintorodott. – Örülök, hogy élsz, Erik király.

Odabólintottam.

– Hullámhívó! Végeztél a kis szónoklatoddal?

– Te… te megsebesültél?

– Nem.

– Hazugságot szól a szád, kis angolna. – Sewell lépett elő Viharhozó mögül, megkerülve az árbócot, és odasétált hozzám, megvizsgálva az új karcolásokat és vágásokat az ajkamon meg a szemöldökömön. – Egy farkas harapdált össze?

– Ez csak néhány aprócska harapás – feleltem, és kinyújtottam a karomat a fedélzetre érkezett új királyi sarjak felé. – De szerintem, talán ideiglenesen, fegyverszünetet kötöttünk.

Sewell halkan felnyögött.

– Még több ravaszdi róka.

– Földi tündék? – harapta be Celine az alsó ajkát.

– Királyi földi tündék – kontráztam, és elfordultam.

– Bízol bennük, Alek? – suttogta Mira, és megragadta a herceg karját.

– Az életemmel felelek értük, Mir.

Milyen furcsa látvány lenne: az Örökhajó tengerészei a földi tündék királyi sarjaival együtt menetelnek. Elhessegettem a gondolatot, és belekapaszkodtam a meglelt, erőtlen békébe. Liviának szüksége lesz rá.

– Felkészülni a merülésre! – kiáltottam. – Fordítsátok szélbe a hajót!

A hajó habozás nélkül fordult. Parancsokat kiáltoztak a fedélzeten. A vitorlák nagy csattanással megfeszültek, majd teljesen kibomlottak. A köteleket rögzítették, a nyílásokat lezárták.

Celine végre megengedte, hogy a kormányhoz gyűljünk. Egyik kezemmel megmarkoltam a kormányt, és átadtam magam a morajló erőnek, ahogy összekapcsolódtam a hajóval.

– Kapaszkodjatok! – kiáltottam oda a királyi sarjaknak. – Ez a rész nem lesz ínyetekre!

Egy kézmozdulatomra a szél kitöltötte a vitorlákat, amelyek hatalmas, vérben ázó felhőkként duzzadtak.

A tenger úgy nyaldosta a hajótestet, mintha minden áramlat egy orsó lenne, ami lefelé húz minket. Mélyen beszívtam a sós, tengeri levegőt, majd a főfedélzet felé fordultam.

– Lobogót felhúzni! – harsogtam.

Az embereim ugrottak, és nagy nyögések közepette addig rángatták a köteleket, amíg a kígyókoponya mögött keresztezett két pengét ábrázoló zászló odafent nem lobogott, hogy máris csapkodni kezdjen az egyre erősebb szélben.

– Felkészülni az úszásra, fiúk! – kiáltotta egy görnyedt férfi, akinek a füle tiszta lyuk volt a sok fűrészes fogú ellenféllel vívott harctól. A legénység bömbölve és süvítve helyeselt, majd mindenki elfoglalta helyét a fedélzeten.

Megragadtam a kormányt, miközben a hajó hevesen megrázkódott az orrától a tatjáig, mintha csak egy tengeri hullám lenne. Jövünk, Dalosmadár!

Hatalmas, csapkodó hullámok és tajték rántotta le a hajó orrát a víz alá. Ahogy a tenger rétegről rétegre öntötte el a fedélzetet, a legénység kísérteties dalra fakadt:

Nem ember ő, űz, míg van erő.

Nem pihensz, míg vége nincs.

A hullámsír nekünk gyógyír,

A jeges tenger teljesen elnyelt engem, mire befejezték az utolsó sort.

Az örökkirály a bilincs!

A víz tajtékos zuhatagként hullt alá, amikor az orrárbóc faragott tengeri kígyójának állkapcsa áttörte a felszínt. Halvány napfény tört meg a fedélzet sötét fáján melengető prizmaként, mialatt a hajó hosszan beszívta a levegőt, ahogy az ég felé tört. Egy újabb szívveréssel később a hajógerinc ismét visszacsapódott a tenger felszínére, a heves hullámzás pedig addig rázta a hajót, amíg az újra egyenesbe nem került.

Hosszan beszívtam a levegőt az orromon át. Örökkön.

A hullámok ide-oda dobálták a hajót, a vitorlák csapkodtak, a legénység pedig odalent parancsokat kiabált, hogy rögzítsék a köteleket, kössék le a ládákat és a hordókat.

A kormány mögül öblös, torokhangú öklendezés hallatszott, mintha valaki éppen a belét hányná ki a hullámokba, hogy ott a csattogó állkapcsú ezüsthalak felfalják.

Derű pont befejezte füstölőpapírja szélének megnyalását.

– Ügyesen csináltad, herceg.

Válaszul Sander újra hányt. Jonas megnyugtatásképpen párszor megveregette a hátát, bár neki is elég sápadt volt a képe.

Nem a hercegi ikrek voltak az egyetlenek, akik rosszul lettek a földi tündék közül.

A főfedélzeten Sewell folyamatosan azt kiabálta Alekszijnek és Mirának, hogy „a tengert célozzátok”, Celine pedig vadul azt bömbölte: „Hányjatok csak a fedélzetre, de ti fogjátok tisztára nyalni, nyavalyások!”

Pedig igyekeztem úgy hajózni a hullámok alatt, hogy azt még a királyi sarjak is el tudják viselni. Elég közel jártunk a kívánt célponthoz, és a láthatáron, a tengeri párán át már ki lehetett venni a Csontok Házának toronymagas szirtjeit a végtelen vízesésekkel.

– Hullámhívó, küldj üzenetet Csontrothasztó nagyúrnak! Mondd meg neki, hogy a király találkozót kér tőle.

Celine szeme elkerekedett, de csak bólintott. Nem tudtam, hogy Gavyn a birtokán tartózkodik-e, vagy továbbra is Örökkönben kószál valamerre, Liviát keresve. Ő volt az egyetlen a királyságban, aki tudott a szorult helyzetünkről.

Szükségem volt valamire – iránymutatásra, tervre, valamiféle reményre.

Az Örökhajó legénysége persze tudta, hogy elárultak minket. Tudták, hogy elrabolták a királynőmet, de Gavyn szerepéről nem volt tudomásuk. Számukra ez csak az egyik Ház nagyura és a királyuk közötti magánjellegű találkozó lesz, nem több új söröknél, új nőknél, új pihenésnél.

Lehunyt szemmel próbáltam elcsitítani az elmémet, szerettem volna elérni Liviát, kétségbeesetten vágytam hallani megnyugtató hangját. De hiába.

– Megint… megint lemerülünk? – kérdezte Sander kissé kifulladva.

– Nem. Oda tartunk. – A szirtekre mutattam. – Addig is szokjátok meg a tengeren utazást! Alig álltok a lábatokon.

Sander morcosan nézett rám, de a szája sarkában mosoly játszott, amikor Derű megpaskolta a karját, és adott neki egy darab kétszersültet.

– Egyél! Az segít.

Sander elvette a kétszersültet, és kettétörte.

– Honnan tudod ezt, tengeri tünde?

Derű vállat vont.

– A királynőnk mondta egyszer.

Livia említésére éles fájdalom hasított a mellkasomba. Minél tovább voltunk távol egymástól, annál inkább pengeként vágott belém a neve, egyre mélyebbre és mélyebbre hatolva.

– Vérdalnok, kérdéseim vannak. – Jonas lépett a kormány mellé. – Tudni szeretném, miért nem áztunk bőrig, amikor alig pár perce még a tenger akart befolyni az agyamba?

– Nem lenne valami jó, ha folyton vizesek lennénk – feleltem. – Ezért minden darab fába, minden vitorlafonatba és minden csontba varázslat van beleszőve a hajón, hogy újra meg újra lemerülhessünk és a felszínre bukkanhassunk.

Jonas kissé zavartan vizsgálgatta enyhén nedves tunikáját.

– Sander erre biztosan azt mondaná, hogy mindez nagyon érdekes, és valószínűleg szeretne erről olvasni is, de én nem fogom megadni neked ezt az örömöt. Ez csak kissé érdekes.

Korábban ez a férfi legyőzött, és nem kétséges, hogy élvezettel ölt volna meg, de e pillanatban megértettem, miért élvezte Livia a társaságát.

Úgyhogy én is elviselhető alaknak találtam.

– Ő tényleg a királynőd? – kérdezte Jonas, a szokottnál visszafogottabb hangon. A könnyedség eltűnt az arcáról, helyére nyugtalanság költözött. – Letettétek a fogadalmat? Tudnod kell, hogy otthon minden királynő módfelett fel lenne háborodva, ha így lenne. Különösen az anyám, akinek nincsenek lányai, akiket felkészíthetne a fogadalmi szertartásra.

Erősebben markoltam a kormány fogantyúit.

– A királyok nem tesznek fogadalmat Örökkönben, legalábbis eddig soha nem tettek. Az én szavam tette őt királynővé, de ő több annál.

– Több annál, Vérdalnok? Ezt szeretném megérteni. Hogyan lehet, hogy eljöttél a földünkre, megtámadtál minket, elraboltad őt, majd ugyanolyan dühösen, ugyanolyan tűzzel lobogva visszatértél, csak éppen most kizárólag Livia érdekében?

– Emlékszel a háborúra, herceg? A következményekre?

– Soha nem fogom elfelejteni. És emlékszem rád is. – Aztán a fejével Derű felé intett. – Még az unokatestvéredre is emlékszem. A két fiúra, akik annyira hasonlítottak rám, és mindössze ők maradtak meg a hatalmas tengeri tündeseregből.

– Én sem fogom soha elfelejteni – feleltem rekedt hangon. – Soha nem fogom elfelejteni, hogy egy földi tünde lány, apám gyilkosának lánya, minden este eljött a cellámhoz, és megpróbált összebarátkozni velem.

– Miről beszélsz?

Gúnyosan felnevetettem.

– Azt hiszed, hogy a kis ünnepségetek volt az első este, amikor mi találkoztunk? Azt hiszed, véletlen volt, hogy a földhajlító lányát választottam ki? – Benyúltam a tunikámba, és az ujjaim közé fogtam az ezüstfecskés medált. – Gondold ezt végig még egyszer, herceg!

Jonas szeme elsötétült.

– Láttam már ezt. A csata után totemeket készítettünk, Livie pedig megvette ezt a talizmánt, és… – Felemelte a tekintetét. – De rémálmai voltak arról, hogy visszatérsz. Azt hittem, fél tőled.

– Talán bizonyos értelemben félt is. Azon az éjszakán, amikor ezt nekem adta, megfogadtam, hogy visszatérek. Akkor azt hittem, azért, hogy megöljem a földhajlítót, de minden megváltozott.

– Soha nem mondta, hogy azért aggódott, mert rohadtul ismert téged.

– Most már tudod. – Néhány lélegzetvételnyi szünetet tartottam. – A szívem már hetek óta az övé. A háború óta kötődtem hozzá. Ezt értem azalatt, amikor azt mondom, hogy ő több a királynőmnél. Ő minden gondolatom, minden lélegzetem, herceg.

Jonas hátradöntötte a fejét, és felbámult a tiszta kék égre. Az állkapcsa megfeszült. Nem tudtam eldönteni, hogy dühös-e, vagy csak meghökkent. Kisvártatva megköszörülte a torkát, és bólintott.

– Szóval hová megyünk, és ez hogyan segít nekünk megtalálni Livet?

Felhúztam a szemöldököm, megfeszítettem az izmaimat, és felkészültem, hogy még több epésséggel kell megküzdenem a kötelékért.

– Ennyi volna?

– Mit akarsz még, mit mondjak? – Jonas oldalra döntötte a fejét. – Livie olyan, mintha a húgom lenne, és azt szerettem volna, hogy olyan férfi jusson neki, aki mindig megharcol érte, mindig szereti. Természetesen nem gondoltam, hogy te leszel az, de hát ez a helyzet. Remélem, hogy sikerül szétroncsolnom azokat a fattyakat, akik elárultak téged. Tudod, képes vagyok rá. Rémálmokkal roncsolom szét az agyukat.

– Hogy mi? – szakította félbe Celine. – Mit mondtál?

Jonas rávillantotta hófehér mosolyát.

– Így van, kedvesem. A rémálmoknak roncsoló hatásuk is lehet.

– Hullámhívó – szólaltam meg –, ismerkedj meg a több földi tündével…

– Én nem tünde vagyok – vágott közbe Jonas, és Celine-re mosolygott. – Hanem alver. Ami sokkal jobb, mint a közönséges tünde.

Szórakoztató volt nézni, ahogy az ékesszóló herceg megpróbálja elcsábítani Hullámhívó Celine-t, azt a nőt, aki a legmogorvább férfiak között élt, és akinek első szárnypróbálgatásait, hogy nőiességét és durvaságát egyaránt elfogadja, éppen Livia kezdeményezte.

Nem az a fajta nő volt, aki felismeri, ha egy herceg megpróbálja elcsábítani.

– Ő Jonas herceg – folytattam, és aztán sorban rámutattam minden egyes királyi sarjra –, ott pedig, Véridéző mellett, a fivére, Sander áll, és Mira hercegnő.

– Mi a keresztneved? – Jonas egyik szája sarka felfelé kunkorodott, amikor Celine-re nézett. – Szeretném tudni, hogy hívjalak, ha valaha is kettesben leszünk.

– Jogos a kérésed – mondta erre a nő. – Imádom, amikor a férfiak a nevemet kiáltják, miközben kibelezem őket.

Sander nevetett, és belebokszolt a fivére vállába.

– Erik, nem hallottam semmit Gavynről. – Celine hangját kimondatlan súlyok húzták lefelé. – De a nagyúr házának kapuja megnyílik előttünk.

Talán Gavyn nem tudott válaszolni. Talán üzenetet hagyott hátra, hogy lássák szívesen az Örökhajót. Úgyhogy Celine-t azzal a paranccsal küldtem el, hogy a hajó készüljön a horgonyvetésre és a partraszállásra.

Mira és Sander is szerettek volna vele tartani, mert érdekelte őket, hogyan dolgozik a legénység a számos kötéllel és vitorlával, és hogy milyen feladatok vannak egy ilyen nagy hajón. A hercegnő máris otthonosan érezte magát Sewell és Koponyafaló társaságában, és elmagyarázta nekik, hogyan haladnak a földi tündék hosszúhajói a folyókon, és hogyan használnak sok evezőt akár tengeren, akár édesvízen.

A Csontok Házát mindig sűrű köd borította, ami a fővölgyet körülvevő szirtekről és hegygerincekről alázubogó végtelen ezüstös vízesésekből származott. Kevesebb erdő, mocsár és fa volt itt, mint a Ködök Házánál, de a lápok és a számos patak miatt mégis nyirkos volt a levegő.

Gavynnek lapos, homokos talajú földjei voltak, kevésbé alkalmasak arra, hogy bőséges mennyiségű gabonát termeljenek rajtuk, mint a Pengék Házának és a Hullámok Házának birtokain, de Gavyn háznépe jártas volt az ásványok, kövek és a pénzünkhöz használt drágakövek bányászatában. A réteken található olajos fűszálakból pergament és vékony papírt préseltek. A kalapokhoz, övekhez és csizmákhoz szükséges bőrt a hatalmas kosszacsordákból nyerték – ezek szarvas lények voltak, hasonlóak a földi tündék hizlalt sertéseihez.

A Csontok Házának félelmetes volt a neve, és brutálisan csengett, de az itt élők szorgalmasak voltak, és uruk ösztönözte őket, hogy fejlesszék készségeiket. Gavyn, aki maga is elég szorgos és kíváncsi volt, arra sarkallta népét, hogy képezze magát, és önállóan gondolkodjon. Fiatal kora ellenére tehetséges vezérnek számított.

Sewell lehajtotta a fejét, és mélyen a szemébe húzta bőrkalapját. Mióta nem járt már a saját házában? Mindig a királyi városban keresett menedéket, amikor kikötöttünk, és mindig Gavyn látogatta meg ott.

– Minden rendben, Hullámhívó? – suttogtam.

– Igen, királyom.

Celine mondta e szavakat, de le nem vette szigorú tekintetét a fakapu mögött a nagyúr házának magas nyeregtetőiről.

Nem fogják felismerni. Celine túl fiatal volt, amikor az anyját kivégezték, és Sewellt megfosztották a hatalmától. Az igazat megvallva, nem voltam biztos benne, hogy érdekel-e, ha felismerik. Biztonságban akartam őket tudni, annyi szent, és éltek olyanok Örökkönben, akik Sewellt árulónak tartották, csak mert Thorvald annak nevezte, de már fárasztott, hogy fejet kell hajtanom az efféle gondolatok előtt.

Máris felforgattuk Örökkön társadalmi rendjét azzal, hogy királynőt koronáztunk. Talán eljött az ideje annak is, hogy ugyanezt megtegyük a hajón szolgáló leghűségesebb árulóért is.

Gavyn háza a part mellett állt, és a kétszárnyú fakapu már nyitva volt. A kúriát sima gyöngykőből építették, és a tetőpalánkokon összezúzott kagylók csillogtak. A magas ablakok túl sok napfényt engedtek be, a ház körül pedig szökőkutakat és az Örökkön minden tájáról összegyűjtött foltos köveket lehetett látni.

Amikor Gavyn kint tartózkodó háznépe meglátta az Örökhajót, illetve engem, térdre ereszkedett, és lehajtotta a fejét. Suttogások követtek minket a széles kőlépcsőn: egyesek azt dünnyögték, hogy a társaságunkban vannak olyanok, akik nem igazán hasonlítanak tengeri tündékre.

Amint elértük a kinti lépcsőfeljárót, a fekete akácból faragott súlyos kétszárnyú ajtó felnyögött önnön súlya alatt, és kinyílt.

Kinyújtottam a karomat, megállítva a mögöttem jövőket. Gavyn udvarházának félhomályos csarnokából ugyanis finom kék köpenyt és sötét nadrágot viselő férfi bukkant fel.

A szemem tágra nyílt.

– Te meg mit keresel itt?

A férfi derékban meghajolt, így dérfehér haja eltakarta éles vonásait. A tekintete sokakat megrémített, de bennem mindig inkább kíváncsiságot keltett. Szürke színe olyan volt, mint a tenger felett tomboló viharé, olyan éles és mély, hogy a színe mintha a pupillája körül kavargott volna.

– Üdv néked, Erik király!

– Hol van Csontrothasztó nagyúr, Örvény?

Valami nem volt itt rendjén.

Örvény kiegyenesedett, és közelebb lépett.

– Nincs itt, királyom. A Ködök Háza tart igényt a Csontok Házára.

11. fejezet

A Kígyó

– Felesleges fegyvert rántanod. – Örvény kinyújtotta a kezét, amikor Celine előhúzta a tőrét. – Hát nem mindannyian ugyanazt akarjuk?

– Mondd meg te, Örvény! – feleltem. – Miért foglalt el Lady Narza Háza egy másikat?

Forró düh gyűlt csomóba a mellkasomban. Ha a saját nagyanyám elárult a távollétemben, akkor betartom az ígéretemet, és felégetem Örökkönt, hogy új tündékkel, új nagyurakkal és új törvényekkel kezdjek új életet.

– A csontúr mellé álltunk a tanácsban.

– És hol van Lord Gavyn?

Örvény egyik lábáról a másikra állt.

– Odabent elmagyarázom.

Celine erre összeroppant. A hangja remegett.

– És honnan tudjuk, hogy igazat szólsz? Honnan tudjuk, hogy nem ártottál a Ház urának?

– Nem bántottam, kisasszony – mondta Örvény, és a szemében még több együttérzés tükröződött.

Kinyújtottam a kezem, hogy visszatartsam Celine-t.

– Hol van Narza? Beszélni akarok vele.

– A boszorkányok úrnője sincs itt. – Örvény egy lépést tett felém. – Miután furcsa találkozásra került sor közte és a csontúr között, Lord Gavyn elmondta neki, hová mentél. Lady Narza itt hagyott engem maga helyett, ő pedig a szelek szárnyán elindult, hogy megkeressen téged.

– Nem dereng fény a ködben? – dörmögte Sewell, és hangjából egyértelműen kiérződött a feszültség.

– Mond valamit – közöltem. – Ha te itt vagy, és Narza elment, akkor ki vezeti a Ködök Házát?

– Jelenleg megbízható tanácsadók kezében van. Most, hogy te visszatértél, én is visszatérek oda. A boszorkányok úrnője arra kérte a fiamat, hogy ha te térnél vissza előbb, csatlakozzon a kereséshez az egyik hajónkkal és egy kisebb legénységgel, királyom.

Ekkor egy másik ajtó nyílt ki, és azon halványzöld tunikát viselő magas férfi lépett ki. Rézszínű haját a nyakánál összekötve hordta, és gondosan hegyes füle mögé simította. Úgy festett, mint aki puszta kedvtelésből hajózik, kis öblökben szeret ringatózni a szelíd hullámokon, és soha nem merészkedik ki a szél és viharok fenyegette nyílt tengerre.

Talán Varázstörő Tavish szerette, ha alábecsülték.

Nem ismertem a jellemét, de tudtam, hogy veszedelmes varázshasználó. Egyike a keveseknek, aki a hangjával ki tudta szagolni a boszorkányátkok gyenge pontjait. Kevés varázslat tudott ellenállni Tavishnek, ha ő ki akarta azt bogozni.

Tavish meghajtotta a fejét, és ravaszkás mosoly ült ki borostás arcára.

– Királyom.

A férfi alig több mint tíz forgással volt idősebb nálam, és nagyra becsülték a Ködök Házában.

– Segíteni fog, ha szükséged lesz rá, Erik király – erősködött Örvény.

A hangjából kiérződött a tisztelet, és olyan gyengédség, amitől a hátam nyugtalanítóan lúdbőrzött. De hát mindig is ideges lettem a társaságában. Örvény Lady Narza jobbkeze volt, egyike kevés bizalmasának, akit befogadott a belső körébe.

Senki sem tudta igazán, ki Narza párja, csak pletykák és gyanúk keringtek. Nekem soha nem mondtak semmit anyám apjáról, de a forgások során gyakran elgondolkodtam azon, hogy amikor Örvényre nézek, vajon nem a nagyapámat látom-e.

Örvény félreállt, és intett, hogy lépjünk be a kúria nagycsarnokába.

– Gyertek! Odabent elmondom, amit tudok.

Viharhozót elküldtem, hogy értesítse az Örökhajó legénységét, menjenek a tér belső piacára, egyenek, pihenjenek, aludjanak, vagy tegyenek, amit akarnak, amíg várakoznak. A királyi sarjak, Derű, Celine és Sewell, mellettem maradtak.

Szó nélkül indultam befelé Örvény mellett, ügyet sem vetve Tavishre, és a folyosón álló néhány boszorkányra, meg a Ködök Házának tengeri udvarnépére. Selyemköntöseik, korallrózsaszín és ezüstkék hajuk nem illett a Csontok Háza szolgáinak visszafogott színeihez és tartózkodó arcukhoz.

Örvény egy nagy szalonba vezetett minket, ahol fényesre csiszolt íróasztal állt, rajta szépen egymásra rakott pergamenek és halcsont tollak. Hínárszínű szaténkanapékat helyeztek el a kézzel szőtt szőnyegekre, a mennyezetről pedig üvegcsillár lógott aromás viaszgyertyákkal, amelyek a szobát a reggeli tengeri köd állandó, üde és hűvös illatával töltötték meg.

Engedelmes szolgák surrantak be hangtalan léptekkel, ezüsttálcákon piskótákat, édes bort és fűszernövényekbe tekert sült halat hozva.

Alek kapott fel elsőnek egy adag ennivalót, de Jonas sem sokkal maradt le mögötte. Mira a szemét forgatta, szótlanul panaszkodva farkaséhségük miatt, de azért elegánsan ő is elvett pár süteményt, mielőtt Celine és Derű mellé húzódott a sarokba.

A két nőtől nem messze három férfi szedte össze az üres tálcákat, és már indulni készültek, amikor az egyikük megpillantotta a hercegnőt. A férfi egyik keze gyapjúnadrágja zsebébe vándorolt. Én háttal álltam, egészen addig, amíg a húrpengetésből gyönyörű dallam nem formálódott, olyan gyengéd, édes, bájos zene, olyan muzsika, amit egy derűs reggelen szívesen hallgat a tünde.

Nem tulajdonítottam neki nagyobb jelentőséget, amíg Jonas hangja meg nem törte a zenét.

– A poklok fenekére, Mira, mit csinálsz?

A hercegnő szeme megüvegesedett. Az ujjaival Derű hegyes fülét cirógatta. Az unokafivérem olyan sápadt lett, mint a téli ég. Felszisszent, amikor Mira a tenyerével végigsimított a mellkasán.

– Nem is vagy olyan szörnyű, ugye, tengeri tünde?

A poklokra is, a nő megpróbált beleharapni Derű fülébe!

Derű úgy festett, mint aki mindjárt elvágja a saját torkát.

– Filib, hagyd abba a zenélést!

Örvény dörgő hangjába beleremegett a fejünk felett a csillár.

A nyavalyás istenekre, ezek az átkozott tengeri dalnokok!

A tengeri tündéknek alig tűntek fel Örökkön dalai, nekünk ezek olyanok voltak, mintha csak a tarkónkat vakargatnák. A tengeri dalnokoknak még a nőket kedvelő földi tündék felett sem volt hatalmuk, de ha ezeket a férfiakat vagy nőket egy szirén mellé állítjuk, akkor őket ugyanúgy megigézte volna a zene, mint a hercegnőt.

A tengeri dalnok térdre ereszkedett.

– Bocsáss meg! – nyöszörögte. – Csak… már nagyon sok forgás eltelt azóta, hogy bárki is értékelte volna a dalomat.

Átvágtam a szobán, és megragadtam a tengeri dalnok sűrű, aranyszínű haját.

– A földi tündék az én védelmem alatt állnak. Ha még egyszer játszol nekik, az lesz az utolsó dalod.

– Igenis, felséges úr!

Amint elengedtem a haját, a tengeri dalnok kirohant a szobából. Miráról kezdett lefoszlani a transz, de Celine-nek még így is le kellett fejtenie Derűről.

A hercegnő résnyire húzta össze a szemét.

– Mi az, tengeri tünde? Túl hatalmasnak tartod magad hozzám? Ne feledd, hogy megmentettelek.

– Most viszont én mentelek meg téged. Ezzel kvittek vagyunk, asszony.

Derű ökölbe szorította mindkét kezét, és mintha nehezére esett volna, hogy ne lépjen közelebb.

– Folyton viccelődtünk a tengeri dalnokokkal – szólalt meg Jonas –, de soha nem gondoltam volna, hogy ilyen erősek.

– Ne becsüld alá őket!

Ha ilyen ütemben mennek a dolgok, minden királyi sarjat magamnak kell követelnem, ahogy Liviával is tettem, hogy az elméjüket megóvjam a tenger dalaitól.

– Liviával is ez történt – vigyorodott el Celine, amikor Mira transzállapota teljesen elmúlt, és a hercegnő elpirult, arcát a tenyerébe temette. – A dal kiváltja a vágyat. Képtelen volt levenni a nyavalyás kezét a királyról.

– Én nem vágyom őrá – jelentette ki határozottan Mira, és dühösen nézett Derűre, aki közben odasétált Alekszijhez.

Celine kacsintott, és megvonta az egyik vállát.

– Ha te mondod, földi tünde.

– Elég ebből! Mondd el, amit tudsz, Örvény!

Letelepedtem a Gavyn íróasztala előtti öblös székbe.

Örvény az asztal szélére ült, kezét karba fonta kék dolmányán. Önmagában is hatalmas varázsló volt, de e pillanatban inkább tűnt királynak, mint én.

– Jól vagy, királyom?

– Nem ezért vagyunk itt.

– Bocsáss meg, de elmentél a földi tündékhez, és aggódtunk… a boszorkányok úrnője aggódott.

– Ó, az éjnép királya még mindig a fejét akarja – szólt közbe Jonas, és újabb falat halat dobott a szájába, majd teli szájjal folytatta. – De mi kiszabadítottuk.

Tavish a középső ablak melletti széken foglalt helyet. Átvetette egyik lábát a térdén, és elvigyorodott.

– A földi tündék elárulták a népüket?

– Hasonló indítékok vezérelnek minket – mondtam, és résnyire húztam a szemem. – De nem azért jöttem ide, hogy én meséljek. Örvény, áruld el nekem, miért nincs itt a csontúr!

– Minket idehívattak. Lord Gavyn kutatott-keresett, de hiába: nem sikerült megtalálnia az eltűnt királynőt. Úgy gondolta, talán létezik valamilyen varázslat, vagy bármi más, amit felhasználhatnánk a keresésben. Amikor Lady Narza meghallotta, hová mentél, rám bízta a csonturat, és vitorlát bontott.

– Narza átkelt a Hasadékon?

– Tegnap este, naplemente előtt. – Örvény végigsimított az állát borító ezüstös borostán, az aggódás ráncai vájtak barázdát az arcára. – Gyorsan hajózott a felszín alatt. Mostanra biztosan odaért már.

Megfordultam, és Derűre néztem.

– Miattunk veszélyes helyzetbe került.

– Narzát nem könnyű legyűrni – dörmögte Tavish, de az ablak felé nézett, mintha elveszett volna a saját gondolataiban.

– De hová ment Gavyn?

– Mielőtt még megfelelő varázslatot találtunk volna, hogy segítsünk neki, valami… elragadta. Nem tudom, hogyan magyarázzam el – mondta Örvény. – Lent voltunk a parton. Azt mondta, hogy a Toronyba akar menni, hogy a kalmárokat becserkészve kiderítse, miről keringenek pletykák.

– Bölcs gondolat – jegyezte meg Sewell.

Való igaz. A Toronyban mindig nyüzsögtek a tengerjárók. Ha Liviáról lehetett valamit hallani, akkor azon a helyen biztosan.

– És mi az, amit nehéz megmagyarázni? – kérdeztem.

– Úgy készült az indulásra, ahogy szokott.

Örvény habozott, láthatóan feszélyezte, amikor Gavyn képességeiről kellett beszélnie.

– Te tudod?

Sewell felnyögött – a levegő reszketegen hagyta el a száját –, és rámeredt fia üres íróasztalára.

– Hogy ő egy fürkész? Igen. De a hangja nálunk biztonságban van – nyugtatott meg Örvény. – Remek vezér, és nagyon nem szeretném ebben gátolni. Ahogy mondtam, épp a tengerre készült, amikor… sötétség borította be. És elragadta.

Celine felszisszent.

– Micsoda? Ez meg mit jelent?

– A sötétségnek hatalma volt – közölte Tavish komoran és nyersen. – Valamiféle erő volt az. Nem tudom, micsoda, és próbáltam ugyan felfejteni, de túl hamar eltűnt. A csontúrral együtt.

Gavynt tehát elragadta egy átkozott varázslat. Ez nem lehetett igaz. Felálltam, és fel-alá kezdtem járkálni az íróasztal mögött.

– Larsson tud róla – suttogta Celine, bevallva azt, amitől mindannyian tartottunk.

– A fenébe! – Belerúgtam Gavyn íróasztalának lábába. Eközben Alekszij a többi királyi sarjnak suttogott, elmagyarázva, hogy mi Gavyn szerepe, és milyen képességei vannak. Nagyot fújtattam. – Jól van. Akkor most már Liviát és Gavynt is keressük.

– Mikor tűnt el?

Sewell hangja tisztán csengett, de egyben nyersen és megtörten is.

Örvény sóhajtott egyet.

– Két éjszakával ezelőtt.

A fene vigye el!

Alekszij is fel-alá járkált, egyik hüvelykujját harci pengéje hollófekete markolatán tartva. Jonas oldalra döntötte a fejét, és úgy hallgatta, ahogy Sander valamit suttog, amit én nem hallottam. Mira karját Celine vállára tette, mintha régi cimborák lennének, mintha a hercegnő már tudott volna arról, hogy Celine jól ismeri ezt a Házat és az eltűnt nagyurat.

– A Toronyba megyünk – szólaltam meg végül. – Gavynnek igaza volt. Ha keringenek pletykák eltűnt királynőkről és nagyurakról, akkor azokat a Toronyban fogjuk megtalálni. – Megfordultam, és az ajtó felé viharzottam. – Nagyon köszönöm, Örvény!

– Várj! – Örvény letépte a nyakában lógó bőrszíjat. A végén kis ezüstdarab lógott, amelybe a tudás rúnáját vésték. – Ezt vidd el!

– Mi ez?

– Bárcsak lenne ilyen a királynőn vagy a csontúron! Ezzel megtalálhatunk téged, ha szükség lenne rá, ha hallunk valamit, vagy ha a legénységed bajba kerül.

A fejemet kissé előrehajtottam, és a bőrszíjat a nyakamba akasztottam. Az ezüst csengve koccant neki a mellkasomon pihenő fecskének.

– És Tavish is elkísér.

– Lemondasz a fiadról, hogy nekem segíts, Örvény?

A hangomban gyanakvás csengett.

A férfi nem vette le rólam a szemét.

– Ő maga ragaszkodik hozzá, Erik király.

– Ez furcsa, nem gondolod? Eddig alig volt közötök a Királyok Házához.

Örvény ajka megrándult.

– Mindig is a Királyok Házának oldalán álltunk azóta, hogy a kölyökkirály a trónra ült. És ez mindig is így marad, Erik.

Egy ideig fürkésztem a férfit: a kimondatlan szavak és gyanakvás olyan sűrűn ültek meg közöttünk, mintha kézzelfogható, tapintható tárgyak lennének. Ők nem a Thorvald-féle Királyok Házának oldalán álltak, hanem a király fiáén.

Mert míg Thorvald nem tőlük származott, addig én… én igen. De most nem volt időm ezen tűnődni.

– Senkire sem várok – szóltam vissza a vállam felett. – Ha tengerre akarsz szállni, Tavish, akkor szedd össze a legénységedet, és kövess minket!

Tavish egyetértően dörmögte:

– Vezess, Erik király!

12. fejezet

A Dalosmadár

Nem hittem a szememnek.

– Gav… Gavyn?

A sápadt és szinte áttetsző – mintha a húsa még nem vastagodott volna meg kellően a csontjain – Fürkész Gavyn állt az ajtóban. Gyorsan odalépett hozzám, és letérdelt mellém.

Szája vicsorra torzult, amikor megnézte a sebhelyeket az arcomon és a két karomon.

– Az istenekre, megölöm, mielőtt a királynak esélye lenne rá!

Megfogtam a csuklóját.

– Ő itt van?

Gavyn megrázta a fejét.

– Nem. Én kezdtelek keresni, míg a király a földi birodalmakba ment.

– Elment… a népemhez?

A nyavalyás istenekre!

– Nem tudom, mi történik jelenleg a Hasadékon túl – vallotta be Gavyn. – De kapcsolatba léptem a Ködök Házával. Maga a boszorkányok úrnője sietett a király segítségére.

A remény lángja lobbant fel a mellkasomban. Hesh Erik ellen foglalt állást. Joronról nem tudtunk semmit a Hullámok Házából, de ha Gavyn és Narza Erik mellett voltak, akkor egyenrangú ellenfele lesz Larssonnak. Másrészt viszont Larsson uralma alatt állt egy mitikus elf sziget, és Skadi okkal tartott tőle. Az a nő tudott valamit, valami mást, ami őt és valószínűleg minket is fenyegetett.

– Mit művelt ez veled? – Gavyn a fogát csikorgatta, ahogy megvizsgálta a mellkasomon ejtett nyílt sebet és az arcomon a kék-zöld foltokat.

Igyekeztem nyugodt hangon, de sietve elmondani, hogyan távolították el a szívköteléket, majd miért kaptam a verést.

– Mi másra használhatta volna még a szívköteléket, mint az elfeketedés begyógyítására?

– Úgy tüntette fel, mintha többről lenne szó, mintha az segítene neki megszerezni a vérkoronát. Azt hitte, hogy így elnyeri a támogatásomat, mivel többé nem fogok semmit érezni a király iránt.

Gavyn a térdemre tette a kezét.

– Mondd meg az igazat, Livia! Változtatott ez a király iránti érzéseiden?

– Igen.

Gavyn arcára fájdalom ült ki.

– Félreértesz – suttogtam. – Nem az változott meg, hogy milyen nagyon szeretem Vérdalnok Eriket, de annyi szent, hogy az megváltozott, mire vagyok hajlandó, hogy ismét találkozzak vele. Valami átalakult bennem. Régen féltem az erőszaktól és a vérontástól. Most csak arra tudok gondolni, hogy megbüntetem őket ezért. Azt hiszem, szörnyeteggé tettek, Gavyn.

A tenyerébe fogta az arcomat.

– Nem. A királynőnkből félelmetes ellenfelet faragtak maguknak. Alig várom, hogy rájöjjenek a tévedésükre.

Megdörzsöltem az arcomat, hogy kiűzzem a nyugtalanságot a gondolataimból.

– Hallottál valamit a királyról? Az apám megpróbálja majd megölni.

– És ő vállalta ezt a kockázatot, Livia – mondta. – Erik tudja, hogy senki sem fog keményebben küzdeni érted, mint a saját néped.

– Te pedig kockáztattad az életed, hogy megkeress. Örülök… Örülök, hogy hűséges vagy Erikhez.

– Azt hiszed, csak Erikért teszem ezt? – Gavyn megdörzsölte a tarkóját, mintha ő is nehezen palástolná idegességét. – Tartozom neked. Hogyne kerestem volna meg azt a nőt, aki életben tartotta az apámat az Örökhajón?

– Az apádat? – Mintha újabb ütés érte volna a koponyámat, úgy zuhogtak rám a szavai. – Sewellt?

Ezer pokol, a Celine és a szakács közötti lopott pillantások most már teljesen értelmet nyertek! Hogy miért aggódott annyira, amikor a férfit megsebesülve találta a hajókonyhában, hogy miért sírt, hogy Sewell miért érintette meg az arcát az ujjaival oly gyengéden.

– Lord Sewellnek hívták, de én mindig csak dádzsnak neveztem. – Gavyn szinte szégyenlősen mosolygott. – Tudom, mit tettél nemcsak érte, hanem a húgomért is. Miután anyánk meghalt, és Cel torkából kitépték szirénhangját, félt másoktól, dádzsot, Eriket és engem kivéve. Nem kellett volna megölelned, mégis megtetted. Vigyáztál rá.

– Ő is vigyázott rám. – Az istenekre, mennyire hiányoztak mindannyian! Hosszan kifújtam a levegőt. – Hálás vagyok, hogy Eriknek még ott vagytok egy csomóan, miután… miután elvesztette Derűt.

– Elvesztette? – horkant fel Gavyn. – Azt a nyavalyást egy kés nem teríti le. Szívjáró él.

Megkönnyebbülten nekidőltem a hűvös falnak, és hagytam, hogy könnyek csorogjanak a szemem sarkából.

– Most pedig meg kell kérdeznem: hol a poklokban vagyunk? – Gavyn körbenézett a szobában, az állán rángott egy izom. – A Csontok Házának partján álltam, aztán mintha egy vaskampó fúródott volna a gerincembe, és egyenesen idehúzott.

A sötétség. A köd. Amit láttam. Majd megállt a szívem. Ennek biztosan köze volt Skadihoz.

A kezemmel gesztikulálva, dadogva és szinte kiabálva elmeséltem, hogyan tört elő Skadiból az a furcsa sötétség, elmondtam, hogy milyen dühös lett az ellenem elkövetett erőszak miatt, és hogy amikor Gavyn megjelent, mintha ugyanaz a ködgomoly rángatta volna át a mosdóhelyiségen.

Amikor befejeztem, Gavyn oldalra döntötte a fejét.

– Te azt hiszed, hogy engem egy elf nő hozott ide?

– Ez tűnik az egyetlen lehetőségnek. A partokat védővarázslatok őrzik, de ő a képességével át tud jutni rajtuk – magyaráztam. – Csak annyit tudok, hogy ezt a szigetet Éjrévének hívják, és ha akarják, eltűnhet. Az igazat megvallva, nem értem teljesen az itt működő mágiát.

– Tényleg azt hiszed, hogy itt az elfek népe él?

– Nem olyanok, mint azok a tündék, akiket eddig megismertem, Gavyn.

Káromkodott egyet.

– És ez a nő azt mondta, hogy nem hagyhatod el a szigetet?

– Megpróbáltam. Azt mondta, hogy egy varázslat tart engem Larsson közelében.

– A fenébe! Nem maradhatunk itt. Ha tényleg ez a nő a felelős azért, hogy valamiképpen rám talált Örökkön túlsó felén, akkor talán megtörte a védővarázst is. Ez esélyt kínálhat neked a menekülésre.

A felhőtlen nyár forróságát idéző remény ismét fellángolt a mellkasomban. Lehetséges. Skadi valami elképesztő dolgot tett, annyi szent. Talán több védővarázslatot is megtört a szigeten.

Lélegezz! Koncentrálj!

Elmeséltem mindent, amit Larssontól megtudtam – hogy a mágiájával mások képességeit tudja kölcsönvenni, hogy milyen szerepet játszott az elfeketedésben, hogy a tengeri boszorkány a szeretője. Meséltem Gavynnek Heshről, és arról, hogy szerintem a pengék nagyurát valamilyen varázslattal jelölték meg, így tud átjutni a szigetet óvó védővarázslatokon.

Mire befejeztem, Gavyn fel-alá járkált. Beletúrt sűrű, fekete hajába, majd leült az ágy szélére.

– Anyám hitt az elfek létezésében. Mindig azt mondta, hogy még mindig a nyílt tengeren élnek, hatalmas szigeteiken, égbe nyúló hegyek között, és ahonnan látható az istenek csarnoka. Nem kérdéses, hogy hatalmasok, és nyugtalanít, hogy Csontőr oldalán állnak.

A gyomrom mélyén éles szúrást éreztem, mintha valami mérgező, tüskés dudva tekeredne a zsigereim köré, amit gyűlölet tölt el Larsson és Fione iránt. Akik úgy játszadoztak mások életével, mintha azok jelentéktelen bábuk lennének. Ők csak elvettek, de soha nem adtak semmit.

– Szóval Larsson műve az egész?

Gavyn átbaktatott a szobán, és a hüvelykujjával megérintette a járomcsontomat.

Borzongás futott végig a gerincemen, amikor eszembe jutott, Larsson hogyan érintett meg, hogy a szája miként tapadt a bőrömre.

– Megfenyegetett, hogy megbillogoz, hogy a testével vesz birtokba, és nyomot hagy rajtam, hadd lássa Erik, ha… ha valaha is kiszabadulok innen.

– A fattyú! – Gavyn lekuporodott előttem. – Bármit is tett, Livia, véletlenül se higgy a szavainak! Gyerekkorom óta ismerem Vérdalnok Eriket, és soha nem láttam még olyan szabadnak a lelkét, mint amikor veled van. Sosem gondoltam volna, hogy ezt mondom a királyomról. Nem hittem, hogy tudja, hogyan kell, de ő igazán szeret téged.

– Tudom. – Letöröltem egy újabb könnycseppet, és kihúztam magam. – Larsson nem jutott messzire. Én, nos, kiharaptam egy darabot a füléből: ezért vert meg.

Gavyn szája mosolyra húzódott, és két kezébe fogta az arcomat.

– Ha így van, akkor soha ne mondd el a királyomnak, de szerintem elérted, hogy én is beléd szeressek.

Mosolyogva löktem el magamtól, kiélvezve – még ha csak egy pillanatra is – bánatomban egy kis vidámságot.

Gavyn az ablakhoz sétált, és a szélének dőlt, nehogy meglássák a palotánál járőrözők.

– Vannak őrök, de tudom, hogyan juthatok ki – mondtam neki.

– Én ki tudok surranni ebből a szobából. A hangom odavonz a célomhoz közeli vízhez. A folyosókat veszem célba, és meglátom, hová jutok.

– Nem tudnál egyszerűen kivinni ebből a szobából? Úgy tudom, egyszer segítettél Sewellnek megszökni a cellájából.

Gavyn tekintetével az ajtófélfát vizsgálgatta, mintha a megfelelő támadási pontot keresné.

– Erik vizet hagyott a cellában, de én nem alakváltással juttattam ki az apámat. Altatót kevertem az őrök italába, és elloptam a kulcsaikat. Ahhoz, hogy biztonságosan alakot válthassak valakivel együtt, nagyon sok víz kell; ahhoz el kell jutnunk a tengerhez. Most a biztonságra kell koncentrálnunk, Livia. Emlékezz, mekkora hiba volt, amikor az unokatestvéreddel a hátamon váltottam alakot!

– Azt hittem, a Hasadék gyötörte úgy meg.

– Részben igen, de hozzájárult az én rosszul megtervezett átváltozásom is. Mintha a hangom felhasította volna. Ehhez jött még a Hasadék ereje, és még mindig nem tudom, hogy élte túl. Megnézem, mi van odakint, rendben? – A fejével az ajtó felé intett.

Megragadtam a kezét.

– Légy óvatos, Gavyn!

Gavyn elővett egy kis fiolát az övére erősített erszényből. Az üvegcsét vékony zsinórral tekerték körbe, és egy viharvert dugó zárta le.

– Ez mi?

– Olyan méreg, ami elsorvasztja a tüdőt, ha túl mélyen lélegzik be. Pillanatok alatt hat.

– Csak úgy véletlenül magaddal hordasz ilyen mérget?

Csettintett a nyelvével.

– Ugye nem gondoltad azt, hogy Erik soha nem használta ki a képességemet? Titokban dolgozom, és soha senki nem tudja, hogy a közelben vagyok. Megszoktam, hogy gondoskodom arról, hogy azok, akik a királyom ellen szövetkeztek, ne lássák meg a napfelkeltét.

El kellett volna szörnyednem attól, hogy Gavyn a legkisebb bűntudat nélkül ölt. De nem borzalom töltötte el a keblemet. Inkább a hálaérzettől lángolt, rokonságot éreztem a csontúrral. Megnyugtatta a lelkemet, hogy Erik soha nem volt igazán egyedül fiatal királyként. Még ha néha úgy is érezte.

És most sem volt egyedül.

Gavyn a mosdóhelyiségben mert egy marék jeges vizet az egyik csöbörből. Majd gondosan rácsepegtette a vizet a hálószoba ajtajára, hogy azután még többel térjen vissza, amit az ajtókeretre fröcskölt, amíg aztán egy kisebb erecske át nem csörgedezett az ajtó repedése alatt a túloldalra.

Gavyn ekkor gyorsan átnyújtotta nekem a pengéjét és az övéből előhúzott tőrét.

– Elég lesz ez a víz?

– Bőven elég. – Kihúzta magát, és nagy levegőt vett. – Hamarosan visszajövök. Ha nem tenném, lázadj fel, és légy félelmetes ellenségük, Livia!

Nem volt időm többet mondani, mert Gavyn bőre csillogó vízcseppekké hámlott. Elolvadt az ajtó melletti pocsolyában. Megforgattam a kezemben a bicskát, amit Gavyn az egyik kezembe nyomott, a másikkal pedig erősen markoltam a tőrt.

Nem telt el sok idő – alig néhány lélegzetvétel –, mire morranásokat, káromkodásokat hallottam, majd azt, ahogy valami nehéz – talán egy test – zuhan az ajtónak. Az émelyítő reccsenések élénk képeket idéztek fel bennem törött nyakakról. A sejtes, ziháló hörgés arra engedett következtetni, hogy Gavyn éppen leönti a mérget az ajtót őrzők torkán.

Aztán csend lett.

Még egy lélegzetvételnyi idő telt el, és aztán a retesz megmoccant. Gavyn tőrét lefelé tartottam. A bicskát mellmagasságba emeltem.

Az ajtó kinyílt, és Gavyn, akinek az állát és mindkét kezét vér borította, állt zihálva az ajtóban. A gyomromban felkavarodott az égető émelygés, amikor egy levágott kezet lucskos csattanással a padlóra dobott.

– Minden rendben… királynőm.

A fogai is véresek voltak, de a szemében sötét izgalom csillogott.

A csontúr mögött négy holttest hevert egyetlen véres kupacban. Az egyik férfi torkán olyan sötét erek szakadtak fel, mint amilyen a fa kérge. Egy másik hasonlóan festett, de az ajkáról kicsorduló hab rózsaszín volt. A másik két őrt lekaszabolta – az egyik ugyanolyan tőrt kapott, mint amilyet Gavyn otthagyott nekem: az ametisztmarkolat kilógott az ajkai közül. A negyedik őr szörnyűségesen szép vonásai néma sikolyba fagytak, egyik keze véres csonkban végződött.

– Az istenekre! – Megfogtam Gavyn véres tenyerét, ahogy segített átlépnem az egyik őr felett. – Muszáj volt levágnod a kezét?

– Dehogy! – kacsintott rám Gavyn. – De jobb lesz, ha futsz, Livia! Öt őr volt.

– Hogyan? – Minden vér kiszaladt az arcomból. – És arra nem gondoltál, hogy hamarabb szólj nekem, miszerint valaki elrohant, hogy figyelmeztesse Larssont?

– Bízz a király fürkészében, Livia! Jól értek az orgyilkossághoz.

– Igazán? És milyen eredményeket tudsz felmutatni a tengeren eltűnő elf szigetekről való szökés terén?

A fattyú erre oldalra döntötte a fejét, mintha komolyan fontolóra venné a kérdést.

– Nos, azt hiszem, hamarosan megtudjuk.

Gavyn erősebben markolta a kezemet, és rohanni kezdtünk a sötét folyosón egy kőboltozat felé, anélkül, hogy egyetlen pillantást is vetettünk volna a hálószoba ajtajában lezajlott brutális mészárlásra.

13. fejezet

A Dalosmadár

Hangok dübörögtek fel a sarkon, mindent elnyelni akaró lassú dagályként. Szívem a torkomban dobogott, és minden lépésnél vadul vert és lüktetett, ahogy a folyosón szaladtam.

– Ide be! – Gavyn meglökte a vállamat, és mellkasunk egymáshoz simult, ahogy beugrottunk egy szűk fülkébe, tíz lépésre a csigalépcsőtől.

Itt a falba mélyedéseket véstek, valamiféle tárolóhelynek. Üvegcsék, kötélből font kosarak és illatos fűszerrel megtöltött bőrerszények sorakoztak mindenhol.

– Bújj az egyik kosár mögé! – sziszegte Gavyn a fogai között. Nem hagyott időt tiltakozni, mert máris úgy hajtotta és csavarta a tagjaimat, mintha azok zsinegből lennének. Halk, nyugodt zümmögés törte meg a csendet, mielőtt Gavyn egy kevés nedvességet szívott volna magába a köveken növő mohából, és egy kis pocsolyává alakult át.

Igazán figyelemre méltó volt, hogy milyen kevés víz kellett neki ahhoz, hogy átalakuljon a tengeren is, és nem csoda, hogy a tengeri népből sokan tartottak a fürkészőktől.

Lépések zaja hallatszott. Nehéz és döngő lépteké, amelyek mintha máris a koponyámon tapostak volna. Minden érzékem kiélesedett, két lélegzetvétel között forróság és hideg hullámzott bennem. A félelem harcolt az ártani akarással, a rettegés ütközött meg a merészséggel.

– Úgy volt, ahogy mondtam – hallatszott egy férfi rekedt hangja, aki mintha túl sok erős gyógynövényes füstölőrudat szívott volna. A hangja fájdalomról árulkodott, mintha minden szó kimondása nagy erőfeszítésébe került volna. – Egy férfi termett ott a semmiből, majd vízzé változott, amikor megpróbáltuk megvágni.

Egy másik hang mordult fel, majd szívott egyet az orrán.

– Idun vackája kering az ereidben? Három napkeltével ezelőtt új adagot főzött, és…

– Ép az elmém, te nyavalyás! Be fogom bizonyítani neked…

Visszafojtottam a lélegzetemet, és a kezemet a szívemre tettem, mintha meghallhatnák a dobolását a bordáim alatt, amikor a két sötét ruhás őr elsietett az alkóv mellett.

Addig nem mozdultam a helyemről, amíg a padlón a pocsolya kavarogni és csobogni nem kezdett, hogy Gavynné alakuljon: olyan volt, mint egy tengervízből faragott szobor.

– Gyerünk, siess! – Újra megragadta a kezem, és kirángatott a folyosóra. – Egy sziklán vagyunk. Ez a palota vagy erőd, vagy akármi is ez, a jelek szerint félig a hegyoldalba épült, mint a királyi városban a palota.

Gavyn intett, hogy lapuljak háttal a falnak, majd addig ütögette a csuklómat, míg végül előre nem szegeztem a tőrt.

– Alattunk erdő van. Le kell jutnunk a partra.

– Rendben. – Zihálva kapkodtam a levegőt, a szünetekben beszéltem. – Már jártam az erdőben az elfekkel. Azt hiszem… azt hiszem, újra át tudok jutni rajta.

– Lehet, hogy még több vért kell ontanunk. – Gavyn megállt, amikor elértük az alsó lépcsőfokot. – Benne vagy, Livia?

Azt akarta tudni, elég erős vagyoke ahhoz, hogy végigcsináljam?

Vagy itt maradok, engedve a bénító félelemnek és nyugtalanságnak, amíg Larsson észre nem vesz, vagy eltűnök szem elől, amíg vissza nem találok Erikhez.

Te Öröktenger királynője vagy! Megpörgettem kezemben a tőrt, ahogy azt Tor bácsikám tanította.

– Készen állok.

Gavyn berúgta az ajtót, ami a kivezető bejárati folyosóra nyílt, és ahogy azt vártuk is, ott újabb pengékkel találkoztunk.

Az őrök száma kellően csekély volt ahhoz, hogy esélyünk legyen a menekülésre, de a három a kettő ellen ettől még olyan akadályt jelentett, amelyen talán nem jutunk át sértetlenül.

– Szökik a tünde! – kiáltotta egyikük.

Acél röppent elő a kardhüvelyekből. Az elfek pengéi szélesek voltak, markolattól a hegyükig bronzzal és ezüsttel borítottak. Mintha mindegyiket a forgatójának kovácsolták volna, és ugyanolyan félelmetesnek tűntek, mint amilyen halálosnak.

Apámmal, a bácsikáimmal, a királyságunk első lovagjával folytatott vívóedzéseknek köszönhetően ügyesen tudtam osonni, és fürge is voltam, amikor a hozzám legközelebb álló őrre rontottam. Ruganyosan, vastag karját megmozdítva védte a csapásomat, oldalra ütve a kardomat. Az őr ekkor szabad kezével megragadta a hajamat, és a falhoz szorított. Mielőtt lesújthatott volna, Gavyn kardja hegyét az elf gerincébe döfte. A csontúr tenyerével befogta a férfi száját, hogy elnémítsa sikolyát, majd émelyítő reccsenéssel oldalra rántotta a fejét. Az őr előrebukott, nyaka éles szögben meghajlott.

Felkaptam a földre esett tőrt, és Gavyn után rohantam, aki egy lélegzetvétel alatt ködpárává vált, hogy aztán a következőben közvetlenül az egyik megmaradt őr mögött jelenjen meg.

Gavyn felszakította a torkát a pengéjével, hátulról vágva el a nyakát, anélkül, hogy az egyetlen hangot is kiadhatott volna.

Eddigre a másik férfi ott állt velem szemben. Tekintetét az enyémbe fúrta: szeme borostyánszínű volt vörös erekkel átszőve, mint amikor lángol az égbolt. Majdnem tengeri tünde, majdnem földi tünde volt, de elvetemülten tökéletes álla, sima, napbarnított bőre, fénylő haja elárulta, hogy elf.

A földre vetődtem, oda, ahol egyetlen vékony lebernyeg óvta a farkát, oda, ahol a combjaira kötött bőrszíjak találkoztak a hasát és a derekát védőkkel. A sebezhető ponthoz. Apám, anyám, Sewell, Erik, mind arra tanítottak, hogy minden csapásom gyors és biztos legyen: ez a gondolat töltötte meg a fejem.

Elhajoltam lecsapó kardja éle elől, és pengém hegyét a láb és a törzs találkozásánál lévő résbe döftem. Vér fröccsent a sebből, és az ujjaimra ömlött.

Az őr fájdalmasan felüvöltött, térdre rogyott. Kardja a földre zuhant, és a kőnek csapódó acél erős visszhangot vert. Kihúztam a pengét, és ahogy a feje előrenyaklott, a fegyverrel torkon döftem.

Az őr vért köpött. Egy szívdobbanás, majd még egy, és arccal előre a földre zuhant.

Elhúzódtam, forró, ragacsos vörös foltok borították a hálóruhámat.

– Livia! – Gavyn térden csúszva érkezett hozzám, két kézzel fogta meg a szoknyarészt. – A te véred?

Megrázta a fejem, nagy kortyokban nyeltem a levegőt, amíg a szívverésem lelassult.

– N-n-nem sérültem meg.

A válaszommal elégedett Gavyn újra megfogta a kezem, és kirohantunk az erdőbe.

Gyors és hosszú léptekkel szaladtunk, a cikcakkos járdák fapallóin dübörögve. Egy idő után Gavyn – nem törődve a tiltakozásommal, hogy maradjunk az ösvényen – váltig állította, hogy a levegőben már érzi a tenger illatát, és rohanni kezdett a nyirkos erdőben.

Körülöttünk buja fák, fénylő, fekete levelű páfrányok emelkedtek, amelyek úgy festettek, mintha az éjszakai égboltból vágták volna ki őket. Minél mélyebbre jutottunk, annál több, ujjnyi vastag tüskés cserje nőtt. Minden ágon borostyánszínű bogyók voltak, amelyek szinte szétdurrantak selymes levüktől. A levegő egyre sűrűbb lett a virágok illatától, amibe aztán halványan sós víz és homok szaga keveredett.

A lábam fájt, és úgy éreztem, mintha a tüdőm lángolna, mire Gavyn lelassított, és behúzott két fa közé, amelyek gyökerei úgy tekergőztek, mint a tenger felszínén úszkáló angolnák.

Gavyn némán átkukucskált az egyik sziklapárkány felett.

– A part nincs messze, de ott nyílt terepen leszünk.

– Akkor majd gyorsan futunk – mondtam.

Gavyn felvillantotta fogait, kimutatva brutális oldalát.

– Ahogy parancsolod, királynőm.

A domboldal sziklás volt, és a fák körül kanyargott, amelyek a mély, vízmosásokba vezető meredélyek szélén álltak.

Itt lassabban haladtunk, mint korábban, de ahogy a fák ritkulni kezdtek, a figyelmemet a tenger fekete tükrére összpontosítottam, hátha meglátom a közelgő vérvörös vitorlákat.

A hűvös levegő csípte az arcomat, a szél nyirkos levelek és fakéreg illatát hozta, és furcsa, tengerzöld fények villództak a fák tetején, mint a csillagok. A fénylő csillogások akkor jelentek meg, amikor legalább ötlépésnyire kerültem tőlük, majd elhalványultak, ahogy elrohantam mellettük.

Mintha valamiféle varázslat vezetne minket. Majdnem úgy, ahogy elképzeltem, mint vezérlik a csillagok Éjtüzet az égbolton elveszett szerelméhez.

Ez a gondolat új erőt fújt a tüdőmbe; úgy tekintettem rá, mint valami nyavalyás jelre a sors átkozott Nornáitól, hogy az én utam erre vezet a szerelmemhez, akit mások kegyetlensége rabolt el tőlem.

Amikor a szél enyhe só- és mohaillattal telítődött, könnyek csordultak ki a szemem sarkából. A tenger. Szelíd hullámok törtek meg a kristálydarabkákkal teliszórt hosszú, ívelt homokpadokon, így minden dagálynál a part úgy festett, mint a fenti csillagok tükörképe.

– Siess! – sürgetett Gavyn.

Minden haragvó, mezítlábas léptem homokot vert fel.

– Nem lesz kellemes – mondta Gavyn, anélkül, hogy rám nézett volna. – Az átalakulás. A húgom azt mondta, olyan, mintha apró pengék szurkálnák az utazás során.

Nem érdekelt az sem, ha olyan érzés, mintha a csontjaimat tépnék ki a testemből. Ha megszabadulhatok innen, ha visszatérhetek az örökkirály karjába, akkor zokszó nélkül átmegyek a három poklon is.

A palota tornyából egy harang dübörgő, dühödt hangja hangzott fel az éjben. A sötétben kiáltások, kürtök és további riasztások zaja hallatszott.

– Készülj fel! – ordította Gavyn.

Súlyos léptei már a víz szélén dobogtak.

A testem hátrazuhant. Túl sok fájdalmas lélegzetvétel elteltével azt hittem, a bőröm leolvad a csontjaimról. A vér csípős íze öntötte el a számat. Köd kavargott az agyamban. Pislogva küzdöttem le a kábaságomat, és elfojtott kiáltásokat hallottam.

A térdig érő vízben, Gavyn megállás nélkül rohant neki a vállával valami láthatatlan akadálynak, mintha csak egy ajtót akarna betörni.

– Livia, ez folyton visszalök. Nem tudok átjutni.

A félelem ott lakozott sötét árnyékot vető szemében. Megpróbáltam újra a tenger felé rohanni, de ekkor tűz nyilallt a karomba. Előrezuhantam, és beszívtam a nedves homok szagát. Vér csöpögött a tenyeremből. Mintha égő parázsra tenyereltem volna.

– Gavyn! – A hangom elcsuklott. – Nem tudok elmenni. Nem… nem tudlak követni.

– Nem. – A hangját úgy hallottam, mintha víz alól jönne. – Nem. Próbáld meg újra!

Felemeltem viharvert tenyeremet.

– A varázslat az oka. Az elf azt mondta, hogy… hogy halálos, Gavyn.

A szája eltorzult, mintha világgá akarná kiáltani a dühét, megátkozni a balszerencsét, vagy talán azért könyörögni nekem, hogy próbáljam meg újra.

– Menj! – mondtam gyengéden. Erre megrázta a fejét. – Kérlek, Gavyn! Keresd meg Eriket! Én megpróbálok majd kitalálni valamit, hogyan szabaduljak el innen. Tedd a dolgod, hozd el nekem a királyomat, és én is megteszem a magamét.

– Nem hagyhatlak itt – felelte, és öklével a köztünk emelkedő láthatatlan falat püfölte.

– Dehogynem, és meg is teszed. Nincs más választásunk.

Az álla megfeszült. Őrjöngő, kegyetlen düh uralta most kedves arcvonásait. Ismét elkáromkodta magát.

– Bújj el! Akármennyi ideig is kell bujkálnod, ne hagyd, hogy megtaláljanak! Ígérd meg nekem!

– Jól értek hozzá, hogyan használjam a földet, csontúr.

– Jobb is, ha így lesz. – Azzal Gavyn eltűnt a hullámok között.

Kígyó, szeretlek – suttogtam a szívem mélyén, jól tudva, hogy ez soha nem jut el a királyhoz.

A félrevert harangok még mindig kongtak az éjszakában. Hamarosan a part tele lesz őrökkel, vagy ami még rosszabb: itt lesz Larsson. Elhagytam hát az üres, fekete hullámokat, és rohanni kezdtem az erdő árnyékai felé.

14. fejezet

A Kígyó

A hajóorrban a korlátnak dőltem, kenyérdarabkákat dobálva a tengerbe, és úgy figyeltem a sárga farkú angolnák csapkodó uszonyait, amik csak holdtalan éjszakákon bukkantak a felszínre.

A Csontok Házától a Toronyig vezető út hosszú volt, átszelte az egész királyságot. A felszínen hajózva általában három napig tartott. A víz alatt feleannyi időbe telt.

Nem hagytam választást a királyi sarjaknak; lemerültünk a hullámok alá.

Miután elhagytuk Örvényt, a nappalt és az éjszakát a felszín alatt töltöttük, amíg el nem értük a Ködök Háza birtokának szélét, és ekkor a földi tündék már szinte zokogtak, hogy újra levegőt vehessenek.

– Vérdalnok!

Mira közeledett a hátam mögül. Sötét haját koronaként fonta be a fején, és új szoknyát viselt, hozzá bőrmídert; a szoknya vastag vörös anyaga a bokájáig ért. Celine bizonyára megint morgolódni fog, hogy újfent meg kell osztania valakivel a ruhatárát.

– Hercegnő!

Nem vettem le a szemem a vízben zajló mohó zabálásról.

– Figyelj ide! – Habozott. – El akartam mondani valamit… azt, hogy hiszek neked.

– Miben?

Mira hangosan felsóhajtott, és könyökével a korlátra támaszkodott, utánozva testtartásomat.

Egy ideig nézte, ahogy az angolnák a vízben a kenyérmorzsákat keresik.

– Elhiszem, hogy igazán szereted Livie-t. Hogy ez nem valami furcsa megszállottság vagy hatalmi játszma.

Komoran kuncogtam egyet.

– Ezt ilyen fájdalmas kimondani?

– Igen. Biztosra veszem, hogy közben kicsit okádtam is. – Felsóhajtott. – Azon az éjszakán, amikor elraboltad, magamban úgy éreztem, meghalok. Elképzeltem, milyen szörnyű dolgokat művelsz vele.

Ettől az én gyomrom kavarodott fel. Tudhattam volna. Hiszen ez volt a tervem: szenvedést okozni a földi tündéknek, elhitetni velük, hogy Livia testét használom, hogy darabokra vagdalom.

A gondolat, hogy bármi baja eshet Livia Ferusnak, felkavart, de túlságosan jól értettem az ő félelmüket is. Ugyanaz a rettegés hatott át minden lélegzetvételnél, amióta Larsson elrabolta őt.

Mira megfordult, háttal a korlátnak, és aranyszínű szemét a sötét égboltra emelte.

– Magamat okoltam. Én biztattam, hogy menjen el veled aznap este.

– Biztosíthatlak, hogy semmi sem állíthatott volna meg.

– Tudom. – Habozott. – Az egyik királynő, akit sorskirálynőnek hívunk, az unokatestvérem. Elise biztosan elmondta neki, hogy nem eszem. A poklokra, még a toronyszobámat sem hagytam el egyetlen pillanatra sem! Azt hiszem, az unokatestvérem, a királynő és a királya bírnak azzal az adottsággal, hogy látják a sors kijelölte utakat és a végzetet. Vagy tíz nappal a maszkabál után küldte ezt nekem a királynő.

A hercegnő átnyújtott nekem egy kopott pergamenlapot, ami vékony és törékeny lett a számtalan összehajtástól és kinyitástól.

Egyszerű, közvetlen, szeretetteljes üzenet volt.

Mir!

Ebben egy kissé a sors is közrejátszik. Bíznunk kell benne. Tudod, hogy mit gondolok az átkozott Nornákról, szóval az jelent valamit, ha ezt tőlem hallod.

Ezt mondom folyton Átkozott Királyomnak is. Elég zaklatott miattam, tudod, mivel talán elhallgattam előle a sorsnak ezt a bizonyos fordulatát. Igen, tudtam, hogy a háború vége óta még mindig fennáll a kapcsolat a tengerrel. Értsd meg, hogy amikor utoljára próbáltunk változtatni a sorson, a világunk háborúba süllyedt. Hagynom kellett, hogy ez úgy alakuljon, ahogyan a végzet rendelte.

De abban a pillanatban, amikor meghallottuk a hírt, Silasszal együtt ugyanazt éreztük: hogy ez egy új sors útjának a része. Mindketten ugyanazt gondoltuk:

A gyűlölet és a fájdalom által elorzott szív rendíthetetlen szerelemre lel.

Ennek a történetnek van folytatása, drágám. Maradj éber, maradj erős! Úgy érzem, hamarosan kinyílik a szemünk.

Calista

Még egyszer elolvastam a levelet, mielőtt visszaadtam a hercegnőnek.

– Úgy gondolod, hogy ez rólam és Liviáról szól?

Mira bólintott.

– Elnyerted a szívét, Vérdalnok. Azt hiszem, már tíz forgással ezelőtt. Tudod, amikor megláttalak a maszkabálon, éreztem, hogy vonzódsz Livhez. Még neki is elmondtam. Nem akartam elhinni, hogy ebből bármi jó is kisülhet, de… aztán láttalak itt. Ahogy beszélsz, ahogy követelsz, és mindezt csak azért, hogy megtaláld őt. Készen állsz arra is, hogy lemészárold érte a saját népedet.

– Akik elrabolták, nem az én népem.

– Tudod, hogy értem. – A hercegnő a míder csipkéit babrálta. – Bízom benned. Amikor visszaszerezzük Liviát, amikor visszatérünk, lesz még egy hang, aki melletted áll. Csak azt akartam, hogy tudd.

Az istenekre, de utáltam az ilyen pillanatokat! Nem akartam mást, mint hogy hagyjanak magamra sebzett szívem romjaival, hogy talán kicsit elmerülhessek a nyomorúságomban, aztán még több módot találjak ki arra, hogyan fogom elpusztítani azokat, akik elvették tőlem a dalosmadaramat. Most pedig itt álltam, és Livia elküldött volna a fenébe, ha nem ismerem el, hogy képes vagyok érzésekre.

Összerezzentem a csípőmbe hasító, égető érzéstől, és a hercegnőre néztem.

– Rólad pedig kiderült, hogy elég hasznos vagy. Az illúziómágiád lenyűgöző.

– Ezt a bókot halhatatlan barátságunk kinyilatkoztatásának veszem.

– Ostobaság ezt tenned.

– Túl késő, Vérdalnok. Már megtörtént. – Mira arca ekkor megkomolyodott. – Köszönöm. Hogy harcoltál érte.

– Még ha te is voltál az, aki először elrabolta, te fattyú! – kiáltott oda Jonas. – Úgy tűnik, mindenki elfelejti ezt az apróságot.

Felhúztam a szemöldököm, és visszafordultam a tenger felé, ahogy a három herceg csatlakozott hozzánk. Derű és Celine egy lépéssel lemaradva követték őket, de Liviához hasonlóan, a földi tündék királyi sarjai is lassan megtalálták helyüket a tengeri tündék között.

Kivéve Mirát és Derűt. A hercegnő gondosan tartotta a távolságot az unokatestvéremtől, abban a pillanatban, ahogy a lámpás fénye megvilágította az arcát.

Celine felhorkant.

– A tengeri dalnok keltette hatás már régen elmúlt, földi tünde. Hacsak nem attól félsz, hogy lehetett annak más oka is…

– Hullámhívó! – Derű szólt közbe.

– Biztosíthatlak, hogy semmi sem vonz Szívváróhoz…

– Szívjáró – javította ki Derű, miközben elővette egyik papírból sodort fűszeres füstölőrúdját.

– Az egyetlen, amiért hálás vagyok, hogy volt annyira tisztességes, hogy nem nyúlt hozzám – fújtatott egyet Mira bosszúsan. – Te magad mondtad, Celine, hogy a hatás elkerülhetetlen.

– Ez igaz, de egyben szórakoztató is volt.

Hullámhívó felült a korlátra, két lábát lelógázta.

– Közel járunk a Toronyhoz? – kérdezte Sander, Örökkön térképét kiterítve a fedélzeten.

– Igen – feleltem. – Napkelte előtt odaérünk.

Sander átdugta a fejét a korláton.

– Sok buja sziget van itt, de a térkép szerint a Toronytól nem messze emelkednek a Jégfjordok?

A Ködök Házát körülvevő tengerek inkább sűrű, ködös mocsarakra emlékeztettek. A távolban dimbes-dombos szigetek rajzolódtak ki a horizonton. A terület partjait olyan fák szegélyezték, amelyeknek tekervényes törzsei és buja lombjai hatalmas, zöld koronaként takarták el az eget. Minden települést folyók, tavak és mocsarak szőttek át, ahol színes tengeri madarak és pikkelyes lények éltek, amelyek egyformán otthon érezték magukat vízen és szárazon.

A Ködök Házának területén rengeteg gyógynövényt, követ és kristályt lehetett találni. Tökéletes lakóhelye volt a tengeri boszorkányoknak és varázshasználóknak.

– A Jégfjordok fehér kőből vannak – mondtam. – Nem igazi jégből.

– Alek azt mondta, hogy egyik-másik nemesi ház nem nézte túl jó szemmel az ötletet, hogy legyen királynő is – közölte Jonas. – Gondolod, hogy nekik is közük volt ehhez?

– Ez merész húzás lenne, ráadásul az első alkalom. Az Örök Királyságban még soha nem döntöttek meg királyt. Még csak meg sem próbálták.

– Miért is tennék? – kérdezte Celine. – Az Örök Királyság korábbi királyai hatalmat, pénzt és társakat biztosítottak a házak nagyurainak. A vérkorona nem az ő fejükön ült ugyan, de attól még királyok voltak.

– Erik azonban változtatott a dolgokon – magyarázta Alekszij. – És ez egyeseket felbosszantott.

Larsson Livia nélkül is megtette volna – vélekedtem. – Ha Thorvald vére folyik az ereiben, akkor nyilvánvaló, hogy csak a megfelelő pillanatra várt.

– De miért pont most?

Sander megvakarta sötét, kócos haját, és a térképet tanulmányozta, mintha az megadhatná a válaszokat.

– Ezt akarom kideríteni. – Az ismeretlen válaszok súlyosan és forrón ülték meg a gyomromat. Miért várt Larsson ennyi ideig, ha a testvérem volt? A tizenötödik fordulómon találkoztunk. Akkor sebezhetőbb voltam. – Az elfeketedés nyilvánvalóan része a kísérletének.

Derű a füstölőrúdját a tengerbe pöccintette, és hosszú füstfelhőt fújt ki.

– Livia hetek óta itt volt. Miért tartott neki ilyen sokáig, hogy elrabolja, ha ez az egész az elfeketedés meggyógyításáról és a korona megszerzéséről szólt?

– Mit számít az? – fortyantam fel.

– Számít – felelte Sander, és összetekerte a térképet. – Gondold csak végig! Az áruló várt, és kisebb támadásokat hajtott végre anélkül, hogy felhívta volna magára a figyelmet. Mostanáig. Oka van annak, hogy úgy érezte, most már készen áll az árulásra. Lehet, hogy valahonnan több támogatást kapott.

Nem akartam erre gondolni. Csak azt szerettem volna kitervelni, hogyan juthatok el Liviához. Az elmém egy része minden más veszélyt – Larssont is beleértve – legszívesebben árnyékba borított volna, mintha csak a dalosmadaram visszaszerzésével minden helyrejönne.

De a herceg jól mondta. Larsson okkal cselekedett most.

– Lord Joron a Hullámok Házából sem örült, de nem taszította annyira a királynő gondolata, mint Hesht, a Pengék Házából.

Celine kifújta a levegőt.

– Joronnak csak egy lányörököse van. Talán most már belátja a királynőség előnyeit. Ami azt jelenti, hogy a házának így esélye van arra, hogy a hatalma ne egy új férfiágra szálljon át.

– De ez a Hesh – mondta Jonas, és tűnődve megdörzsölte az állát – a gyanúd szerint nyugtalankodott?

– Ő az Öröktenger főkóbora, a háborúért él. A harc, a pengeforgatás és a hatalom a lételeme. Nem akarja-e, hogy Öröktenger megváltozzon? Ó, nem! Nem örült.

– Akkor én rá gyanakszom – jelentette ki Jonas.

A herceg gyanakodhatott rá, de amíg nem találtam meg a királynőmet, Örökkön összes háza bűnös lesz, amíg ártatlanságát nem bizonyítja azzal, hogy térdre borul a királynő előtt.

A tartókba dugott gyertyák fénye aranyszínbe vonta a Torony tenger által ostromolt falait. A kagylók és kövek csempésztek egy kis játékosságot a kocsma bejáratnál felhalmozott szemétnek és földnek.

– Pesha ismerte Larssont a legjobban. Nem nagyon szokta elhagyni a nagytermeket – magyarázta Derű. – De az is lehet, hogy a hölgyek házában van. Akkor Hullámhívót kell utánaküldeni. Vagy még jobb, ha a hercegnőt küldjük. Szeretném látni, ahogy egy elkényeztetett királyi sarj belép azokba a szobákba.

– Szívváró – kiáltott fel Mira –, ha azt hiszed, hogy én valami elkényeztetett hercegnő vagyok, aki üvegkésekkel játszadozik, akkor nagyot tévedsz!

– Szívjáró – morogta Derű halkan. – Küldd őt a hölgyek házába, Erik! Könyörögve kérlek.

– Először a kocsmába megyünk – közöltem. – Viharhozó!

– Igen, királyom! – Viharhozó széles vállával utat tört magának a legénység soraiban. Meghajolt, és megigazgatta a bal szemgödrén viselt szemkötőt. – Mi a parancs?

– Tartsd a legénységet a hajó közelében! Értesítsd Tavisht, hogy a kocsmában leszünk, és ha valaki megtalálja Peshát, hozza elém!

Viharhozó egyszerűen tisztelgett: elrántotta ujjait a homlokától, majd parancsokat kezdett harsogni a legénység tagjainak.

Magában a kocsmában máris forrni kezdett a vérem. Nem is olyan régen, e falak között kóstoltam meg először a dalosmadaramat. Sóhajai, édes íze a nyelvemen, ahogy karcsú ujjaival a hajamba markolt, és követelte, amit akart, olyan pillanat volt, amit nem fogok egyhamar elfelejteni.

Az istenekre, annyira szerettem volna újra a karjaimban tartani!

A különböző öblökből származó gyökerek és a part menti szárított fűből készült gyógynövények ínycsiklandó illata elkeveredett az izzadt testek és a vágy szagával. A szobák ajtajai, ahol ágyak és durva zsákvászon derékaljak voltak, csukva álltak. Vagyis telt ház volt. Minden helyet megtöltöttek a tengerészek és az aznap éjszakára választott szerelmeik.

Visszanéztem, hogy felkészítsem a királyi sarjakat a dorbézolásra, és hogy felesleges még jobban felhívnunk magunkra a figyelmet, de Mira Sanderrel és Alekszijjal már át is vágott a tömegen, nem törődve a káosszal.

Jonas is otthagyott minket, az egyik asztalt törülgető felszolgálólánnyal beszélgetett. A nő fénylő, vörös haját hegyes füle mögé tűrte. Ha tippelnem kellett volna, azt mondom róla, hogy van benne szirénvér, a vörös ajka miatt, és ahogy folyamatosan dúdolt, és a herceg szíve fölötti pontot simogatta.

– Az istenekre! – ragadta Derű karon Jonast. – Te királyi sarj lennél, nemde?

Jonas rákacsintott a felszolgálóra, majd követte Derűt.

– A szüleim tolvajok voltak, és a szívük mélyén még mindig azok. Sanderrel a szélhámosok között érezzük magunkat a legjobban. Ez a hely pedig olyan, mint otthon.

– Királyi tolvajok? – forgatta Celine a szemét. – Ezt nem hiszem el!

– Hidd csak el! – mondta Sander. – A családi összejöveteleink arról szóltak, hogy vad terveket szőttünk, miként tehetnénk rá a kezünket bármire… mondjuk, egy mézes süteményre a konyhában, egy esti meséket rejtő könyvre a raktárból, vagy egy új piaci útvonalra.

– Apánk még mindig nem fogadta el, hogy király, igaz, Alek?

Alekszij kuncogva bólintott.

– Nálunk, odahaza a királyi sarjak nem olyan sznobok és elbizakodottak, mint nálatok, Hullámhívó. Valószínűleg ezért kedveled Liviát jobban Eriknél.

Celine beharapta az ajkát, hogy visszafojtsa a nevetését, és kihúzott egy széket az egyik nagyobb asztal mellől.

Ha Harald itt lenne, megkövetelné, hogy mindegyikükből vájjak ki egy kis darabot. A közvetlenül ránk váró feladat végrehajtása közben nem megengedett semmiféle könnyedség. Hányszor lökött a földre a bácsikám, és kiabált velem, hogy legyek könyörtelen, miközben az arcomba fröccsent a nyála?

Hányszor mutatta meg Derűnek, hogy egy királynak milyen kegyetlennek kell lennie? Így bírt engedelmességre, ha azt akartam, hogy az unokafivérem kínjai véget érjenek, és így bizonyította be, milyen gyenge vagyok. Hiszen ha egy apa megtörheti a saját fiát, miért ne törhetné meg egy király az alattvalóit?

Idegesítő volt, ahogy a földi tündék királyi sarjai csipkelődtek és gúnyolódtak, hogy aztán a következő pillanatban ez csak úgy átmenjen egyfajta elvetemültségbe. Én viszont nem tudtam könnyed lenni, és nem is akartam az lenni. Livia képes volt öblös nevetésre bírni, ő mosolyt tudott csalni az arcomra. Másoktól nem tartottam igényt ilyesmire.

Ám e pillanatban mégis tudtam, hogy Harald tévedett. Nagy igazság rejlett abban, hogy a lojalitást tisztelettel és bizalommal kell kivívni – nem félelemmel.

Faggyúgyertyák égtek a koszos asztalok közepén. Papírkártyák és fazsetonok csattantak az asztallapokon. Fegyverek kongtak és csörögtek a fán, ahogy a többiek ledobálták pengéiket az asztal tetejére. Én nem ültem le, ehelyett tekintetemmel végigpásztáztam a kocsmát.

Fodros szoknyájú hölgyek ültek a férfiak ölében, akik fogadásokat kötöttek és szerencsejátékokat űztek. A söntéspultnál férfiak csókolgatták nők nyakát. Néhány tekintet találkozott az enyémmel: tulajdonosaik tiszteletteljesen fejet hajtottak, majd ezután nagy ívben elkerülték az asztalunkat.

– Üdvözlöm, királyom! Mindig öröm kiszolgálni az Örökhajót. – A kocsmárosnő gömbölyded csípőjét ringatva jött az asztalunkhoz. – A legfinomabb vadkörtebor most érkezett meg az Üveg-szigetekről. Egy kört a fiúknak?

Celine megköszörülte a torkát.

A kocsmárosnő gúnyosan felnevetett.

– És a kicsi, zsenge hölgyeknek is.

Celine felszisszent, miközben elhajította egyik kését. A penge a kocsmárosnő fülétől egyujjnyira csapódott a fal falécébe.

– Ej, milyen modortalan vagy, te lány! – A kocsmárosnő szinte össze sem rezzent, és kihúzta a kést. A pengével szúrómozdulatot tett Celine felé. – Ezt meg akkor kapod vissza, amikor elhagyod a kocsmámat. Egy pillanattal sem korábban.

Az asztalra csaptam a tenyeremmel.

– Mariope! Peshára van szükségem. Itt van ma este?

– Ó! Nem tudtam, hogy társaságra vágysz, királyom.

– Pesha kell, asszony! Hol van?

Mariope láthatóan ideges lett, és egy piszkos vászonruhával letörölte az asztalt, mintha az megnyugtatná az idegeit.

– Ma este korábban a faluban járt. Biztosra veszem, hogy már visszajött.

– Küldj érte!

Mariope bólintott, és távozott.

– Ki ez a Pesha? – kérdezte Alekszij.

– Larsson kedvelt társasága volt, amikor itt kikötöttünk.

A megígért borból egy kör meg is érkezett az asztalunkhoz, mire Pesha belejtett a kocsmába. Aranyszínű fürtjeit feltornyozta a feje tetején, és a part menti bokrok vadvirágaival tűzte őket tele. Napbarnított bőrére túl sok púdert szórt, ajkát pedig vörösre festette.

Lesimította tengerkék ruháját, megigazgatta dekoltázsát, hogy a melle jól látszódjon, majd tenyerét a vállamra tette.

– Erik király! Úgy hallottam, audienciát kértél tőlem. Megtisztelsz, nagyuram.

Megpróbált az egómra hatni a hízelkedésével, de a hangja remegett. Minden bizonnyal eljutottak hozzá a hegeimről szóló pletykák, és hogy milyen durván bánok a szeretőimmel.

Magam mellé húztam egy széket.

– Ülj le, Pesha! A híreid miatt jöttem, nem miattad.

– Te nem… – Pesha arca kipirult. – Királyom, minden tiszteletem a tiéd, de nekem is pénzt kell keresnem, mint mindenkinek. Egy harangütésen belül találkám lesz, és ha ez hosszúra nyúlik…

Derű réz- és ezüstérmékkel teli disznóbőr erszényt dobott az asztalra.

– Csüccs!

A nő engedelmeskedett, felkapta az új erszényt, és ruhája dekoltázsába dugta. Széles mosollyal villantotta rám tűhegyes fogait.

– Nos, most, hogy ezt elrendeztük, mivel szolgálhatok, Erik király?

– Hallottál mostanában valamit Csontőrről?

Pesha vastag szempillái szárnyakként rebbentek a szeme felett.

– Ó, felség, már régóta nem láttam! Viszont… – Szünetet tartott. – Megismerkedtem néhány olyan férfival, akik összeakadtak az én Csontőrömmel. De nem biztos, hogy mindenre emlékszem, amit esetleg mondtak.

Pesha szemérmes mosollyal elővett egy érmét az erszényéből, és az ujjai között forgatta.

– Hogy merészelsz titkolózni? A királyoddal beszélsz, asszony! – szólalt meg Derű öblös, zengő hangon.

– Tudja ő.

Új keletű rosszindulattal kuncogtam egyet, és a hüvelykujjamat végighúztam az egyik fogam hegyén, amíg egy csepp vér nem buggyant belőle.

Pesha próbált elmenekülni az asztaltól. Számítottam rá, és megragadtam a tarkójánál fogva, majd kifestett arcát odahúztam az enyémhez.

– Kedves Pesha, szeretnéd tudni, hogy én mit várok tőled?

Reszketve behunyta a szemét, és felszisszent, amikor a véremmel csíkot húztam az arcára.

Még erősebben szorítottam a nyakát.

– Válaszolj!

– Igen – zokogta. – Igen, királyom. Mit… mit vársz tőlem?

– Azt várom – feleltem, és az arcomat még közelebb nyomtam az övéhez –, hogy amikor valamit kérek, például, hogy segíts megtalálni a királynőmet, akkor válaszolj! Tudod, elegem van a hazugokból, a csalókból és az árulókból. Nincs türelmem hozzájuk, és inkább megszabadítom a királyságomat az ilyen népektől, ahelyett, hogy alkut kötnék velük. – Suttogóra fogtam a hangomat, közvetlenül a fülébe beszéltem. – Érted?

Pesha bólintott.

– I-igen, királyom. Igen.

Elengedtem, és karnyújtásnyira húzódtam tőle.

– Jó. Most pedig mondd el, amit tudsz!

15. fejezet

A Kígyó

Pesha tekintetét az asztalra szegezte, az ujjai összefonódtak, mint szálak a szövetben. Elmesélte, hogyan töltötte estéit a Tűzvihar – Hesh hajójának – másodtisztjével.

Ez néhány kérdésre választ adott, de sok másikat is felvetett.

– Miért higgyem el, hogy hetek óta nem háltál Larssonnal?

Pesha felemelte az állát.

– Erik király, az istenekre esküszöm, hogy nem háltam vele. Ahogy mondtam, már megtalálta a párját.

A párját. Pesha váltig állította, hogy Larsson egy nővel akart köteléket létrehozni, olyat, mint amilyen az enyém volt Liviával. Ne tévedjünk: ő a vele járó hatalmat akarta. A különbség Larsson és köztem az volt, hogy én szerettem a páromat, szívkötelékkel vagy anélkül. Ő ugyanúgy bedőlne egy ilyen manipulatív ajándéknak, mint az apám.

Erről gondoskodnék.

Az asztalon doboltam az ujjbegyeimmel.

– Biztos vagy benne, hogy a Pengék Háza Larsson mellé állt?

Pesha szívott egyet az orrán.

– Igen. De azt nem tudtam, hogy árulást terveznek, nagyuram.

– Lord Hesh pedig az áruló oldalára állt. Ezt mondta neked a másodtiszt?

– Igen. Csontőrnek megvannak a saját tervei, amennyire tudom, de ha Csontőr hatalomra kerül, Lord Hesh szeretné visszaszerezni azt, amit a földi tündékkel vívott háború során elveszített. Azt akarja, hogy a földi tündék térdet hajtsanak előtte. A Pengék Háza máris tündéket küld át a Hasadékon, hogy egy kicsit meggyötörjék a földi tündéket, mielőtt Hesh megkezdené a harcot.

Ez megmagyarázta, hogy miért láttak a földi tündék királyságában tengeri tündéket, és hogy a Pusztítóknak emiatt kellett megosztaniuk az erőiket.

– Lehet, hogy ezért lépett most Larsson – suttogta Celine. – Talált valamit, valamiféle hatalmat, amiről Hesh is tud, és ez teszi merészebbé.

Ökölbe szorítottam mindkét öklömet a térdemen.

– Amikor a másodtiszt társaságában voltál, elmondta, hol gyülekeznek?

– Jól értek a szakmámhoz, királyom – felelte Pesha. – Beszéltettem, miközben mással is lekötöttem. De attól tartok, nem fog tetszeni a válaszom.

– Azért mondd csak el!

– Arról beszélt, hogy létezik egy sziget, amit nem lehet megtalálni, mert varázslatok védik. Csak a pengék nagyura juthat át rajtuk. Nekem úgy mondta, hogy van rajta valami jel, vagy van hozzá kulcsa. Paedar azt nem tudta, mi ez pontosan, de ez az egyetlen módja, hogy megtalálják a szigetet, és a földjére lépjenek. Még a hajó legénysége sem száll partra. Ez minden, amit tudok, királyom.

Az elmémet máris fojtogató sötétség burkolta be. Olyan heves gyűlölet ébredt bennem, hogy átjárta a bőrömet, és felperzselte szívem romjait. A halál túl gyors lenne Larssonnak.

Meg fog halni, de nagyon lassan. Talán egész hátralevő életemet haldoklással tölti.

Igen. Életem hátralévő részében ezzel töltöm majd az időmet, hogy szép lassan felszeletelem, kitépem, megfaragom a húsát. Addig foglalatoskodom vele, amíg szép lassan csontig nem faragom a testét.

Pesha suttogva kérte, hadd távozzon az asztaltól. Intettem, hogy mehet.

– Sötét hullámok, kis angolna – suttogta Sewell, és félelem tükröződött sötét szemében. – Megmondtam a rókánknak, hogy látják… – Megérintette a könyökhajlatánál a bőrt, megmutatva azt a pontot, ahol Livia a Királyok Házának jelét viselte. – Elrabolják őt, ahogy elvitték a két kis angolnát is, hogy forduljon a kocka.

Sewell azért vesztette el szerelmét és a családját, mert szembeszállt Örökkön szokásaival. Larssonnak lehetnek más okai is, de Hesh is szerepet játszott ebben. Ő is hozzájárult az én dalosmadaram szenvedéséhez – ami miattam történt. Mert én egy új királyságot akartam, nem az apámét.

Figyelnünk kell Heshre és az embereire. Ha azt tervezték, hogy visszatérnek a földi tündékhez, hogy még több vért ontsanak, akkor nem kétséges, hogy voltak olyanok is, akik az Örökhajót kémlelték.

– Bármilyen sötét varázslat is működik itt – vetette fel Alekszij –, azt használhatták Gavyn csapdába ejtésére is. Talán közel járt ahhoz, hogy megtalálja Livet, és rájöttek.

Bólintásommal jeleztem Sewellnek, hogy hajlandó vagyok elfogadni a felvetését, miszerint Gavyn távollétében és Pesha történetében biztosan nincs valami rendben.

– Erik király! – szólított meg ekkor a kocsmárosnő. – Az emeleti szobákban várnak téged.

– Nem.

Mariope egyik lábáról a másikra állt.

– Királyom, szerintem ezt a találkozót nem szabad kihagynod.

– Fürkészek, kis angolna – mondta Sewell szikrányi reménnyel a hangjában.

Az istenekre, igaza volt! Lehet, hogy Gavyn az.

Mariope vezetésével elindultunk felfelé a meredek, istenek verte lépcsőn, és ő az egyik olyan szoba felé terelt minket, ahol máskor is szoktunk találkozni. Mire felértem a tetejére, mint mindig, most is azt fontolgattam, hogy inkább levágatom a lábam. Senki sem kérdezett semmit, csak követett minket: minden királyi sarjat nyugtalanított Pesha története.

Beléptem a szobába, de hirtelen megtorpantam.

– Narza!

Nagyanyám a helyiség keskeny priccse előtt állt. Puha korallszínű árnyalatú haja ezúttal laza hullámokban omlott a vállára. Fejét kagylók és halcsontok koronázták, ruhája pedig tengeri hínárból font szatén volt, ami csillogott a gyertyafényben.

Az állkapcsom megrándult.

– Nem számítottam rá, hogy veled találkozom. Úgy mondták, elhagytad Örökkönt.

Ujjait összefonta a teste előtt, mereven és határozottan, mint mindig.

– Ez így is van. Hajnalban tértünk vissza, de amikor értesítettek, hogy elvitted a talizmánt, azonnal utánad mentem, Erik király. Nem sokkal jártunk mögötted.

A Ködök Háza ismert volt arról, hogy időnként még az Örökhajónál is gyorsabban tudott hajózni az áramlatokra ható varázslataival és szeleket idézve.

Babrálni kezdtem az Örvénytől kapott bőrszíjjal a nyakamban.

– Tekintettel arra, hogyan távoztunk a földi tündék birodalmából, nem igazán tudtam, miként fogadnak majd téged.

– Nem jól fogadtak. – Narza ajka megrándult. – Megállapodtunk, és szerintem ez a te érdekedet szolgálja.

– Megállapodtatok. – Ettől felállt a tarkómon a szőr. – Miben állapodtatok meg?

– Olyasmiben, ami előnyt biztosít neked ellenségeinkkel szemben.

A keskeny mosdóba vezető, boltíves ajtón át ekkor egy másik alak lépett a szobába. Magas és állatias külsejű volt, a kiömlött tinta feketéségét idéző öltözékben, és vörös szövetmaszk takarta az arcát az orrától az álláig. Ekkor lehúzta a maszkot, így jól láthatóvá vált szájának haragos vonala.

– Ezer pokol! – dünnyögte Alekszij.

A szavak elhaltak a torkomban. Egy pillanatig mozdulni sem tudtam, túlságosan döbbent voltam ahhoz, hogy gondolkodjak vagy cselekedjek.

Valen Ferus sötét szeméből szinte ömlött a gyűlölet.

– Üdv, Vérdalnok! Azt hiszem, mi még nem fejeztük be a beszélgetésünket.

16. fejezet

A Kígyó

Acél súrlódott bőrön. Kirántottam tengerészkardomat, de a hátam mögött Celine, Sewell és Derű is ezt tette. Valen csak mindkét kezét rátette feketeacél-fejű baltáira, az övére szíjazott kettős halálra.

Ugyanabból a szobából ekkor még egy férfi lépett ki, aki valamiféle magas orgyilkosnak tűnt. Gyapjúcsuklya ölelte a nyakát, vastag övek fogták karcsúbbra a derekát, és minden tagján kések és tőrök csillogtak.

– Harcos.

– Erik. – Stieg a kardom hegye és a királya közé lépett. – Tedd el a pengédet!

– Nem azért jöttek, hogy megöljenek, Erik király – közölte Narza, és a hangja hátborzongatóan nyugodtan csengett.

– Te nem voltál ott. – Tekintetem állta a földhajlítóét, és nem pislogtam. – Biztosíthatlak, semmi sem okozna neki nagyobb örömet.

Valen megkerülte Stieget, de a királyi sarjak felé fordult – akik mind megszeppenve álltak ott.

Alekszij nyelt egy nagyot.

– Bácsikám.

– Tor megérkezett az erődbe – közölte Valen hűvösen. – Sol azonnal üzent Északra, amint élve előkerültél. Így apád abba az erődbe érkezett, ahol nem volt ott a fia, akit hetek óta halottnak hitt. Láttam, ahogy mindkét apád újra meggyászol. – A földhajlító ezután a hercegnőre nézett. – Láttam a szüleidet, amikor megérkeztek. A két lelket, akik már oly sokakat elvesztettek, és most láttam őket, ahogy eszüket vesztve próbáltak átkelni a tengeren, hogy megkeressék a lányukat, attól tartva, hogy ő is úgy eltűnik, akár az enyém. Na és végül, ti ketten!

A hercegi ikrek kővé dermedtek, de tartották a szájukat, arcukra kiült a földhajlító iránti tisztelet.

– Anyátok és apátok a legtalpraesettebbek közé tartoznak, akiket valaha is ismertem. – Valen olyan közel lépett hozzájuk, hogy az orruk szinte összeért. – Soha többé nem akarom olyan összetörtnek látni őket, mint amikor megérkeztek, és a fiaik nem voltak ott, hogy üdvözöljék őket.

A csend egyre jobban sűrűsödött a helyiségben. Tíz lélegzetvételnyi, vagy még több időre valóságos nyomás nehezedett a testemre, mintha minden földi tünde királyi sarj gyötrelmes bűntudata ott áramlana az ereimben. Derű és Celine óvatosan leengedték kardjaikat, és Sewell mellé léptek.

Eltettem a pengémet, nem tudva, mitévő legyek.

Végül, amikor már úgy éreztük, hogy a falak talán mindannyiunkat összepréselnek, Alekszij lehajtotta a fejét, és a földhajlítóra nézett.

– Bocsáss meg nekünk, bácsikám! Mi szabadítottuk ki az örökkirályt. Ez nem Vérdalnok műve volt. Ismerem Örökkönt. Ismerem ezt az ellenséget, és nem várhattuk be, míg a többiek megérkeznek. Nem várhattunk a tanácsra és a kidolgozott stratégiára.

– Tehát bölcs dolognak tartottátok manipulálni a fiamat, hogy szabadítson ki valakit, aki népünkből sokakat megölt, aki elrabolta a birodalom hercegnőjét, és hogy szó nélkül kövessétek őt.

– Én hagytam hátra levelet – suttogta Mira.

– Á, igen! – Valen szúrós tekintettel meredt rá. – Pontosan ez az, amit minden anya és apa szeretne. Egy levelet, amiben közlöd velük, hogy talán soha többé nem látják viszont a gyermeküket, és amit… tenném hozzá… úgy eldugtál, hogy közel két napig rá sem bukkantak.

Narza megérintette a karomat. A fejét oldalra döntötte, némán azt parancsolva, hogy szólaljak meg. De a poklokra, mit kellene mondanom? Nem akartam időt fecsérelni arra, hogy visszavigyem a királyi sarjakat, ezzel megnyugtatva aggódó családtagjaikat.

Ők döntöttek így, én pedig előre akartam lépni. Nem vissza.

– Haragudj, ha akarsz, Földhajlító, de nem tévedtek. – Hangom egyenletesen, nyugodtan csengett. Belül azonban súlyos aggodalmak gyötörtek. – Napokba telt volna, mire a királyok és királynők megvitatják, hogyan végezzenek ki, ha ott maradok abban a szobában.

Valen szája megfeszült. Minden bizonnyal a koponyámra akart tiporni a csizmájával.

– Nem azt mondjuk, hogy te vagy bárki más nem akarta volna elkezdeni a keresést, bácsikám – szólalt meg ismét Alekszij. – De ez olyan időbe telt, amink nem volt.

– Tudja. – Stieg leült az ágy szélére, arcára nem helyénvaló somolygás ült ki. – Ezért vagyunk itt csak mi ketten. Nekünk is ugyanezt kellett tennünk.

Mira felvonta a szemöldökét.

– Hogy érted ezt?

Valen arca ellágyult, bár még mindig nyúzott és dühös volt, de a haragja falán támadt egy kis repedés.

– Ti egyáltalán nem figyeltetek? Az összes koronás fő összegyűlt az erődben. Gondoljátok, hogy bármelyik szülőtök önként hátramaradt volna?

– Most már te magad is láttad, és talán könnyebben hiszel nekem – mondta Narza. – A hajóink egyszerűen nem tudnak elvinni egy teljes sereget meg a legénységünket.

Jonas erre tétován és feszülten kuncogott egyet, de a herceg szemébe lassan visszatért a szokott csintalan csillogás.

– Szóval elszöktél? Elise meg fog ölni érte.

– Elise találta ki az ötletet. Valakinek utánatok kellett mennie, és ő hitt Vérdalnoknak, amikor azt mondta, hogy az áramlat összezúzná őt. Miután én áthajóztam rajta, egyetértek ezzel. Azért jöttem én, mert ez az ellenségeskedés az én házam és az örökkirály között alakult ki.

Most Sander nevetett fel halkan.

– Tehát mindannyiunknak annyi, miután visszatérünk, téged is beleértve, Valen?

A földhajlító megköszörülte a torkát, és karba fonta a kezét a mellkasán.

– Biztosra veszem, hogy a többi király kemény szavakkal fogja illetni a távozásomat.

– Nem a királyok miatt aggódik – jegyezte meg Stieg. – Hanem a királynők miatt.

Valen levette előbb az egyik bárdot az övéről, majd a másikat is. Az asztalra tette őket, keresztezve a nyelüket, majd hátralépett.

– Fegyverszünetet javaslok, Vérdalnok. Egyelőre. A céljaink egybeesnek. Csak a lányomat akarom megtalálni, és mivel nem hagytál más választást, mint hogy kövesselek ide, veled vagyok. Egyelőre.

Amikor másodszor mondta a szót, a hangja elkomorult, jelezve, hogy bármilyen szövetség is köttessen ebben a dohos szobában, az csak ideiglenes lesz.

Én pedig elfogadom ezt az ideiglenes megoldást.

Letettem a tengerészkardomat az asztalra.

– Megegyeztünk, Földhajlító.

Valen belerúgott az egyik szék lábába, hogy az kicsússzon, majd leült rá. Intett, hogy foglaljak helyet vele szemben.

– Akkor áruld el, mit tudtál meg!

Mire befejeztem Larsson árulásának, és a feltevésnek a magyarázatát, miszerint ő Thorvald törvénytelen fia lehet, továbbá felelevenítettem Pesha történetét, már a többiek is ültek a szobában.

Celine és Sander Stieg mellett foglaltak helyet a keskeny priccsen. Jonas és Alekszij az ablakpárkányon ültek, míg Sewell, Mira és Narza csatlakoztak hozzánk az asztalnál.

– A fiad – kérdezte Valen, és Sewellre nézett – nem szokott így eltűnni?

Nem volt okom arra, hogy eltitkoljam az igazat Gavyn vérvonaláról Valen elől. A földi tündék megvetendőnek tartották, hogy Sewell párját és családját el akarták pusztítani.

Sewell az asztalon dobolt az ujjaival.

– A fiú a tengeren szól. Megnyugtatja a szívünket.

– Azt mondja, hogy a bátyám általában üzen – fordította Celine. – Még ha csak annyit is, hogy tudassa velünk, él. Én mindig dádzzsal vagyok a hajón, de Gavyn külön él. Gyakran levelezünk vagy üzenünk a hullámokon át.

– Mert te hallod őt, és tudsz beszélni vele a tengeren át? – kérdezte Valen, mintha csak azért ismételné meg a szavakat, hogy azok bevésődjenek az agyába.

– Igen. – Celine a kezét bámulta, a térde fel-le ugrált. – Földhajlító, én nem… Nem akarom, hogy elvidd Liviát tőlünk.

– Hullámhívó! – szűrtem a szót összeszorított fogaim között.

– Hadd beszéljen! – mondta Valen. – Hogy érted ezt?

Celine bátor volt, és halálos kardforgató, amikor nem nyugtalanította valami. Azonban a vér szerinti rokonain, rajtam és mostanra Livián kívül, mindenki más mellett olyan csendes volt, mint suttogás a viharban.

Most azonban kihúzta magát, és tétovázás nélkül állta Valen tekintetét.

– Tudom, hogy gyűlölöd, amit a királyom tett, de az ősi mágia hozta őket össze, olyasféle mágia, amit egyikünk sem értett. Még a királyom sem. Örökkön szólította Liviát, és ő most már, szóval, ő most már hozzánk tartozik. Neked fontos, de nekünk is az. Én láttam a köteléket; és az valódi, Földhajlító.

Most először láttam, hogy Valen homlokáról az odagyűrt ráncok eltűnnek. Hátradőlt ültében, és Celine-t fürkészte. Kisvártatva enyhe mosolyra húzta szája sarkát.

– Örülök, hogy nem volt egyedül, amikor erőszakkal idehurcolták.

Livia apja mindig is meg fog vetni a tettemért. Nem hibáztathattam érte – én is undorral fogok Larssonra nézni, amiért ugyanezt tette.

– Nekem most hajóra kell szállnom – szólt ekkor közbe Narza.

Nagyanyám eddig csendben maradt, sztoikus szemlélője volt a találkozónak.

– Visszatérsz a Ködök Házába? – kérdeztem.

– Nem. Átkelek ismét a Hasadékon.

– Micsoda?

– Mint már mondtam, Erik király, megállapodtunk.

– Ebből egy szót sem értek.

Narza felállt, és az ajtó felé indult.

– Mivel az erős bizalom megtört, kellett valami, ami biztosítékul szolgál arra, hogy nem azért mentem, hogy nekik ártsak, és hogy nem fogok ártani a királynak sem.

Nagyanyám odabólintott a földhajlítónak.

– Hova akarsz ezzel kilyukadni?

– Létezik egy ősi mágia, amelyet egykor a békekötések során használtak, hogy csaták vagy kisebb összecsapások után megerősítsék a szövetségeket. Ez a varázslat a neachdai nevet viseli. Minden kötelék arra készteti a megkötőit, hogy védjék meg, de ez az egyetlen hasonlóság közöttük. A többi meglehetősen egyedi, mert annak megállapítását, hogy mi hozza el leginkább a békét, azok döntik el, akik a köteléket kapják.

– Mit tettél, Narza?

A hangom olyan metsző volt, mint egy éles penge.

– A kötelék egy életre szól – folytatta nyersen. – A köteléket csak a halál vagy egy csere szünteti meg: ez utóbbinál valaki más veszi át tőled a neachdait. Így tehát a földi tündékhez láncol a kötelék, és én megfogadtam, hogy megvédem őket, eleget téve meghatározott követeléseiknek.

– A poklokra, mi ez az egész? – meredtem tátott szájjal a földhajlítóra. – Ő Örökkön egyik úrnője.

Valen arca lángolt.

– És a lányom hercegnő.

A nyavalyás istenekre! Megrázta a fejem, és a nagyanyámra néztem.

– Milyen „meghatározott követelésekről” beszélsz? Mit jelent ez pontosan?

Amikor Narza habozott, Valen felállt.

– Arra kértük, hogy maradjon a birodalmunkban, és védjen meg minket a tengeri néptől, ha azok veszélyt jelentenének ránk. Ami helyénvaló, mivel úgy fest, hogy egyre többen terveznek ilyen fenyegetést.

– De hát ő a Ködök Házának feje – vitatkoztam hevesen. – Itt van a családja.

Valen tekintetébe egy fél lélegzetvételnyi időre fájdalom költözött, majd az arcára kiült a ridegség.

– Nincs viszályom a tengeri boszorkánnyal, de ebből majd megtanulod, hogy egy ilyen lépés milyen pusztító hatással lehet másokra, Vérdalnok.

Utáltam minden egyes szavát, de igaza volt. Liviát azzal a szándékkal raboltam el, hogy a porba sújtsam a népét, és azokat, akiket szeretett. Nem álltam különösebben közel Lady Narzához, de a gondolat, hogy máshol kell élnie, kellemetlenül nyomta a mellkasomat.

– Én egyeztem bele, Erik – suttogta Narza, ahogy lassan odasétált hozzám. – Amiért harcolsz, amit teszel, fontosabb, mint az, hogy hol élem le hátralévő napjaimat. Nem egy kegyetlen néphez megyek. Nem fognak bántani. A neachdai békés köteléket jelent új szövetségesek között. Én védem őket, de ők is védenek engem. Mint szövetséges, egyszerűen csak betartom a megállapodás feltételeit. Védtelenek a tengerpartjaik, és én tudom, hogyan mozognak a tengeri tündék; logikus, hogy a birodalmukat meg kell védeni.

– Visszatérsz valaha is?

– Ha igen, akkor sem maradhatok sokáig. A kötelék máris sürget, hogy térjek vissza.

– És ha nem teszed?

Narza oldalra döntötte a fejét.

– Azt hiszem, elég jól ismered a mély kötelékeket ahhoz, hogy kitaláld, unokám.

Akkor meghal. Megszakítja a köteléket, és abba belehal.

– Nem tarthatod fogva őt – mondtam Valennek. – Ő nem árult volna el titeket. És van hazugságészlelőd. Nem volt elég az ő szava?

– Junius már elment, hogy találkozzon a népével, abban a reményben, hogy átadhatja nekik, amit megtudott, hogy ezzel is időt spóroljunk a tanácskozásainkon. Ez a kötelék kompromisszum volt, Vérdalnok – felelte Valen. – Azok után, amit tettél, hogyan várhatod el, hogy megbízzunk a tengeri tündékben? Nem is beszélve arról, hogy minden átkozott trón összes átkozott örököse itt van Örökkönben, kivéve a fiamat. Tudnunk kellett, hogy az összes királyi vérvonal nem fog megszakadni egyetlen alaptalan bizalom miatt.

– Erik – szólalt meg Stieg –, így hozhattunk gyors döntést. Biztosítékra volt szükségünk.

– Ugyan már! – nézett rám Narza, és ajkán puha mosoly játszadozott. – Olyan törékenynek tartasz, mint aki nem tudja megvédeni magát? Most, hogy Hesht gyanúsítjuk, ismerd be, Erik király, ez a jele az egységnek, amire annyira vágytál népünk körében! Amennyiben Hesh megjelenik ott, két világ erői fogadják majd.

– Nem tudjuk, milyen erőket szedett össze Larsson – suttogtam. – Mi van akkor, ha itt lesz rád szükség?

– A házam minden támogatását megkapod, Erik. – Narza szeme olyan lett, mint az üveg, amikor rám nézett. – Keményebben kellett volna harcolnom. Nem kellett volna olyan gyorsan belenyugodnom abba, hogy te is egy másik Thorvald leszel, aki nem tűri, ha hibáztatják. Tévedtem. Te vagy az a király, akire Örökkönnek szüksége van, és a Ködök Háza melletted áll.

Legszívesebben belesüllyedtem volna a padlódeszkákba. Minden szempár ezt a zavarba ejtő párbeszédet figyelte.

A nagyanyám nem volt valami gyengéd, kedves asszony. Vezér volt, tengeri boszorkány, aki rettenetes varázslatokat tudott megidézni. Amikor ezt az oldalát láttam, az enyhe megbánást az arcán, utáltam annak minden pillanatát. De ugyanakkor nem akartam, hogy abbahagyja.

– A néped nem fogja bántani? – kérdeztem Valentől nyersen.

– A legkevésbé sem – válaszolta a földhajlító. – És amikor visszatérünk, személyesen gondoskodom róla, hogy megkapjon mindent, amit csak kíván. Népéből bárki, vagy ahogy te mondtad, a családja, szívesen látott vendég lesz a földünkön.

Úgy éreztem, ez nem elég. Neki akartam esni a földhajlítónak, a harcosnak. Őket akartam hibáztatni a történtekért, a megkötött megállapodásokért, de a felelősség az én vállamat nyomta.

– Hamarosan használnod kell a kagylót, földkirály – szólalt meg most Narza. – Emlékszel még rá, hogyan kell?

Valen a tunikája alól előhúzott egy ezüstláncot. Közepén sápadt, csavart tengeri kagylót láttam.

– Csak bele kell beszélnem?

– Mindig a nevével kezdd!

A földhajlítót láthatóan nem nagyon győzte ez meg, de lassan a szájához emelte a kagylót.

– Ror, hallasz engem?

Nagyanyám odalépett mellém.

– Emlékszel erre a varázslatra?

– A szüretünnepen láttam először. – Néztem, ahogy a földhajlító a füléhez emeli a kagylót, és vár. – Amikor folyton elszöktem, és anyám attól tartott, hogy eltévedek. Megbabonáztál két kagylót, hogy hívhassam őt.

– Szörnyen izgékony gyerek voltál. – Narza lehajtotta a fejét. – Oline-t kicsit megnyugtatta, hogy bármikor beszélhetett veled. Gondoltam, ez ugyanúgy hatna a hátrahagyottakra is.

– Köszönöm. – Megköszörültem a torkomat. – Nagyanyám, ezt az áldozatot soha nem felejtjük el!

– Szükség van a segítségükre. Neked és a királynődnek az a sorsotok, hogy begyógyítsátok a két világ közti gyűlöletet, Erik. Ezt a csontjaimban érzem.

Narza elhallgatott, és egy pillanatig elmosolyodott a szobában zajló csevegés hallatán.

– Komolyan gondolom, amit mondtam: ők nem kegyetlen népek, Erik. De most fájdalom gyötri őket. Neked nem adatott meg kedves apa, de ő… – A földhajlító felé intett. – Olyan apa, aki mindent megtenne, hogy megvédje a gyerekeit. Ezt a köteléket nem vette félvállról, és csak az én bátorításomra fogadta el. Csak a lányát szeretné biztonságban tudni: ennyi az egész. Ne hibáztasd őt az én döntésemért, ne hibáztasd magadat, és ne hagyd, hogy mindez hiábavaló legyen! Találd meg a lányt! És persze, gyere el hozzám néha látogatóba!

Halkan, alig hallhatóan felnevettem.

– Hallom őt! – Valen felállt, és rekedtes nevetés tört elő a torkából.

Furcsa hang volt. Csak a háborúból ismertem ezt a szigorú, de békére vágyó férfit, aki most alighanem arról álmodozott, hogy kiontja a véremet. De így nem ismertem, apaként nem, aki a fia hangjától felnevet.

– Igen – szólt újra a kagylóba. – Mondd meg mádzsnak, hogy megtaláltuk őket. Nem, Rorik – itt hallgatott egy kicsit –, anyád fog Arival beszélni, nem te. – Valen Mirára pillantott, akinek az álla megremegett. – Igen, van Livhez vezető nyomunk. – Valen őszintén elmosolyodott, ahogy Rorik válaszát hallgatta. – Nem, fiam, nem öltem meg. – A földhajlító megrázta a fejét. – Nem. És még nem döntöttem el, hogy örülök-e annak, hogy megkedvelted.

Jonas felhorkant.

– Néhány szóval megnyerted magadnak Rort, örökkirály.

– Azt mondtam neki, hogy félelmetesen bánik a pengével.

– Annyi elég is neki – szólalt meg Alekszij. – Hitesd el vele, hogy ő lesz a Pusztítók következő kapitánya, és Ror a leghűségesebb barátod lesz!

Ez túl furcsa, túl különös volt. Egy dolog volt szövetséget kovácsolni Livia megmentésére, de rokonságot érezni a földi tündékkel teljesen más volt, amit nem tudtam hova tenni.

– Ror, nem hallak.

– Kezd halkulni – magyarázta Narza. – Csak rövid ideig működik, miután elkezdesz beszélni. Ilyen távolságból valószínűleg csak egyszer, talán kétszer nyílik meg naponta.

– Halkul a hangod, fiam. Hamarosan beszélünk – közölte Valen lágy hangon. – Hallgass anyádra és a bácsikáidra, bármit is kérnek tőled! Büszke vagyok rád. Szeretlek.

Furcsa érzés vert gyökeret a keblemben: egy kis irigység, csipetnyi vágyakozás, rengeteg bűntudat. Apám soha nem mondott nekem ilyet. Amikor négyéves koromban elraboltak, azt kiabálta, hogy adják vissza az örökösét – és nem a fiát. A homályos emlék, hogy Thorvald azt követeli, tiszteljem Örökkönt, volt mindaz, ami megmaradt bennem belőle életem legijesztőbb pillanatában.

– Már nem hallom őt. – Valen Stiegre nézett, majd visszadugta az elvarázsolt kagylót a tunikája alá. – Nos, Vérdalnok, indulunk, vagy sem?

A Torony előtt megálltunk a kikötőnél, míg az Örökhajó legénysége berakodta a csekély ellátmányt a szkiffekbe és az evezős csónakokba.

Tavish elhagyta a saját hajóját, és Narzához ment, hogy megbeszéljék, mi legyen nagyanyám hajójának legénységével, és elvitatkoztak a neachdai kötelék előnyeiről. Miután Tavish látta, hogy hiábavalóan próbálja meggyőzni Narzát, komoran elbúcsúzott tőle, és távozott, hogy felkészítse a saját legénységét.

Narza a csillagok fényre emlékeztető ezüstköpenyét terítette a vállára, és a tengeren ringatózó Örökhajóra mutatott.

– Vigyázz magadra, unokám! A kötelék máris visszahúz engem.

Nagyot nyeltem.

– Üzenek majd, amint tudok.

Furcsa, de újfajta ürességet éreztem a keblemben, amikor Narza elsuhant, hogy felszálljon a Tavish kormányozta kisebb hajóra. Nagyanyám ragaszkodott hozzá, hogy az Árnyszárny, a Ködök Házának hajója, itt maradjon, hogy később hasznunkra legyen, és Tavish majd az Örökhajó mellett hajózzon vele.

– Királyom! – Pesha intett oda nekem, mikor a rakpart felénél járhattam.

– Vár ránk a szél, asszony!

Nem álltam meg, hanem mentem tovább a part felé.

– Erik király! – Pesha hangja élesebb lett, és megérintette a karomat. – Várj!

– Mi az?

– Paedar… Nem mondtam el neked, pedig kellett volna, de… Most már nem tudom tovább titokban tartani. Azok után nem, amit megtudtam.

– Beszélj! – sziszegtem.

– Vele… vele volt találkozóm, királyom.

Pesha felkiáltott, amikor megragadtam a karjánál fogva, bár nem annyira azért, hogy fájjon neki, inkább valamennyire a félelem, és valamennyire a remény hajtott, hogy talán…

– Itt van? Nála van Livia?

Könnyek gyűltek hosszú szempilláira.

– Nem, királyom. Paedar csak velem jött találkozni, de ezúttal másvalaki is vele tartott a legénységből. És… aztán meglátták a királyi hajót. Felosontak a fedélzetére.

A tekintetem az Örökhajóra villant. Komor mosoly jelent meg sebhelyes szám sarkában. Hesh emberei feljutottak a király hajójára?

Azt remélik, hogy átküldenek a Túlvilágra.

Ehelyett én küldöm őket oda.

17. fejezet

A Kígyó

– Gondolod, hogy igazat mondott? – vakarta meg borostás állát Derű. – Nem láttam semmi szokatlant.

– Megbújhattak a Torony személyzete között is – vélekedett Alekszij.

– Újabb félkegyelmű orgyilkosok – rogytam le a székre az asztalunknál.

Az orgyilkosok mindig is bosszantottak, de ezek a nyavalyások, bárhol is bújtak meg a fedélzeten, szörnyen idegesítettek. Minden megszakítás, minden késlekedés csak tovább tartott távol Liviától, és még erőszakosabbá tette a lelkemet.

Sewell az egyik ujjával rákoppintott a könyv lapjára.

– Sötét hullámok, kis angolna. Tényleg sötétek. De ha egyet ráveszünk, hogy suttogjon, talán olvashatunk a hamis angolnák fejében.

– Igen. Nagyon is igazad van, Sewell. – Megragadtam a vállánál fogva, és kissé megráztam. – Ha egyet ráveszünk, hogy üvöltsön, talán megtudjuk, hol tartja fogva Hesh vagy Larsson Liviát. Úgyhogy most rábírjuk őket, hogy üvöltsenek.

A fal mellett komoran és csendesen meghúzódó Valen minden mozdulatomat figyelte. A földhajlító keveset szólt az árulókról, csak követte a beszélgetés menetét, és figyelmesen hallgatta sietve kiötlött tervünket arról, miként mutatjuk meg, mi történik az örökkirályt elárulókkal.

Sewell szája megrándult.

– Égesd el a csontjukat, kis angolna!

Amikor a markomba kerülnek, nem csak elégetem őket. Belülről rohasztom el a testüket.

A főfedélzeten Derű és a földi tündék felsorakoztatták a legénységet. Voltak, akik nyugtalanul mocorogtak, mások viszont alig foglalkoztak vele, meggyújtották gyógynövényes füstölőrúdjaikat, és füstfelhőket eregettek a halványuló napfénybe.

Amikor kiléptem a fedélzetre, mind kihúzták magukat.

Látszólag senki sem rítt ki a sorból, és ez csak még jobban felszította a dühömet.

– Szívjáró – szólaltam meg, de úgy, hogy azt senki ne hallja a tenger morajlása miatt. – Van, aki a halálomat akarja?

– Elzárnak engem, Erik. Felkészülten érkeztek varázslatokkal és védőmágiával, mert biztosan tudják, mire képes a hangom.

Védőmágia. Varázslatok. A sziget, ahova csak egy nyavalyás kulcs révén lehet eljutni. Minél több történetet hallottam, annál inkább tudtam, hogy Larssont is segítik átkozott tengeri boszorkányok.

– Akkor az én módszeremmel csináljuk.

– Amúgy is jobb szeretem azt – villantotta ki Derű komiszul a fogsorát.

Tavish lépett el a korláttól. Velünk tartott a fedélzetre, mert ragaszkodott hozzá, hogy segít nekünk a vadászatban.

– Megpróbálom megtörni az átkokat és a varázslatokat.

– Észrevétlenül csináld!

– Észre sem fogják venni.

Átsétált a fedélzet túloldalára.

A legénység első sorának közepén megálltam, két kezemet a hátam mögött összekulcsolva.

– Karokat kinyújtani, nyomorultak! Aki kilép a sorból, azzal megetetem a kardját!

A férfiak ideges dörmögéssel fogadták a parancsot, ahogy feltűrték tunikájuk ujját, felfedve mindenféle sebhelyet és tetoválást. Egyesek óvatosan pillantgattak körbe, és bizonyára feltűnt nekik, hogy hogy Sewell, Celine és Derű nem állnak a sorban, hanem fegyvereket szednek össze.

Valen most meglátja a sötétebb zugokat, lelkemnek azt a peremét, amiről a lánya azt mondta, hogy szereti, és én nem tudtam visszafogni magam, hiába volt ott a földhajlító is. Átkozottul közel jártam ahhoz, hogy ártsak bárkinek, aki miatt Liviának szenvednie kell.

Vagy elfogadja ezt, vagy nem. E pillanatban nem érdekelt.

A sorban az első hajós egy vén gazember volt, akit egyszerűen csak Hegesnek hívtak, mert az arcának egyik felét eltorzította egy egyenes, szörnyű sebhely.

Felvágtam a csuklóján a vékony bőrt.

Heges összerezzent; a szeme eltűnt a bőrredők és vastag szemöldöke között. Mielőtt elhúzódhatott volna, felhasítottam a hüvelykujjamat hegyes fogammal, és az ujjbegyemet a karján ejtett nyílt sebbe nyomtam.

A legénység soraiból újabb morajlás, újabb nyugtalan hangok hallatszottak. De senki sem tett fel kérdéseket. Senki nem húzódott el, de kevesebben néztek a szemembe.

– Nem tettem semmit, ami ártana a kötelékünknek, Erik király – suttogta Heges, szemét még mindig csukva tartva.

Tíz lélegzetvételnyi ideig vártam, majd megvizsgáltam az ereit. Kéken dudorodtak ki vén bőréből, de nem voltak ébenfeketék, nem rángatóztak. A hajóval létrehozott vérkötelék sértetlen volt. Még mindig tiszteletben tartotta. Az Örökhajó legénységének, amíg hűséges maradt hozzám, a hajón nem árthatott a vérem.

Elengedtem Heges karját, és továbbmentem a sor mentén. Egymás után hagyták, hogy megmérgezzem a vérüket.

Viharhozó önként nyújtotta a karját, még mielőtt odaléphettem volna hozzá.

– Nem vagyok bolond, királyom. Tudom, miről van szó. Küldj a tenger poklaiba, ha elárultam királyomat és földi mátkáját!

Most először haboztam. Amikor kisgyerekként megmentettek a földi tündéktől, Viharhozó tizenöt éves volt, aki akkor szolgált először az Örökhajón.

Miután Thorvaldot leterítette Valen fejszéje, Viharhozó, hogy elterelje a figyelmemet, levitt a fedélközbe, elcsent pár édes mézes cukorkát a hajókonyha titkos raktárából, és addig mesélt nekem a Toronytól nem messze elterülő szigetről, ahol született, amíg el nem aludtam.

Egyébként zárkózottan viselkedtem, meglehetősen távolságtartóan álltam a legénységemhez, de Sewellt, Celine-t és Derűt leszámítva egyvalaki volt még, akit nem akartam megölni: Viharhozó.

– Amikor az igazság kiderül – mondta Viharhozó, és olyan közel hajolt hozzám, hogy az elvesztett szemét fedő szemkötő pántja szinte a homlokomhoz ért –, azt mondom, az a legjobb, ha fájdalommal fizetnek érte.

A vére nem fertőződött meg, amikor az enyémmel érintkezett. Lehet, hogy csak képzelődtem, de mintha Celine megkönnyebbülten felsóhajtott volna, amikor továbbmentem a következő tengerészhez.

A második sorban álló harmadik férfi nevét nem tudtam. Ez nem volt teljesen szokatlan. Derű és Larsson több embert toborzott, mint én, és a forgások során, ahogy az elfeketedés teret nyert, már rég nem is próbáltam megismerni az új hajósokat, gondolatban annyira máshol jártam.

Ám a tarkómon mégis felállt a szőr, amikor megnéztem a férfi arcát.

– Újonc vagy?

– Egen – mondta morcosan, és drótszerű, rozsdavörös szakálla alól rám mosolygott.

Megragadtam a csuklóját, és felvágtam a bőrét. A vérem a sebbe csöpögött. Egy lélegzetvétel telt el, majd öt. Semmi.

Nyugtalanul elengedtem a férfi csuklóját, és már a következő tengerészhez akartam lépni, amikor köhögni kezdett. A fattyú kétrét görnyedt, kezét a mellkasához kapta, ahogy sötét, habos nyál csordult ki az ajkán. A szeme beteges sárgára színeződött, és rémülten nézett a szemembe.

– Hogy lehet ez? – öklendezett. – A nő a-a-azt mondta, hogy megvéd… minket.

Tavish felnevetett a fedélzet túloldalán.

– Ó, a kis boszorkányod talán megígérte, de az ilyen védelem csak akkor működik, ha a varázslatot más nem töri meg. – Megmozgatta az ujjait, majd kacsintott, mintha jóbarátok lennénk. – Jó szórakozást, királyom! Á, úgy tűnik, van még egy.

A sor másik szélén egy vastag vászonkabátot viselő férfi őrülten kezdett rohanni a hajó korlátja felé. A hercegi ikrek voltak a legközelebb, és elállták az útját. Jonas és Sander éjfekete szemmel terelték vissza a gyávát a korláttól. Hamarosan a tünde valami lényhez, valami rémséghez fohászkodott, hogy hagyja békén.

Nyöszörögve rogyott térdre. A levegőt sűrűsödő nyomás ülte meg, mintha vihar közeledne. A hercegek térdre ereszkedtek áldozatuk mellett, nem mondtak semmit, de bármit is művelt a mágiájuk, úgy tűnt, mintha az áruló elméjét gyötörné. Aki üvöltött, és láthatatlan dolgok felé csapkodott.

Lidércmágia. Elvigyorodtam: most már örültem, hogy velem tart pár földi tünde.

A lábam előtt fetrengő fattyú a testében szétterjedő méregtől görcsrohamot kapott. Túl egyszerű ez így.

Ujjaim a torkára fonódtak; vérvörös arcát az enyémhez húztam, és dúdolni kezdtem. A hangom halkan, komoran és gonoszan szólt. A teste már nem görcsölt, és az erei világosabbak lettek.

Miután a légzése ismét lelassult, ledobtam a fedéleztre.

– Mi a neved, Örökkön elárulója?

– Pengejuss Paedar, királyom.

– Á, úgy tudom, te a Tűzvihar másodtisztje vagy.

Nem válaszolt azonnal, de aztán lassan bólintott.

– De é-é-én nem csináltam semmit, esküszöm az istenekre! Nem csináltam semmit. A legénységhez kötelék fűz, tudod, és… – Elhallgatott, hogy lenyelje a szájában összegyűlt túl sok nyálat. – Nincs választásunk, ha a nagyurunk parancsot ad. Esküszöm, hogy nem volt más választásunk. De én nem csináltam semmit a nővel.

Lávához hasonló forróság hasított a sebeimbe, a lábaim csontjaiban megmaradt törések mentén, amikor letérdeltem a fattyú elé. Arcán a bőrt megcserzették a napsütésben töltött hosszú napok. Zsinórszerű hajtincsek hulltak széles vállaira, alsó fogai előrébb álltak, mint a felsők, így hegyes szemfogai nem látszódtak.

Nagyobb volt nálam, kétségkívül erősebb is, mégis remegett, mint a horogról lehúzott angolna.

– Azt mondod, nem tettél semmit?

Elég sokáig vártam, hogy Pengejuss végiggondolhassa, mit fogok tenni. Aztán a pengém hegyét beledöftem hasa zsíros részébe.

– Amit nem tettél – sziszegtem a fülébe –, az az, hogy nem vallottad be a királyodnak, hogy a házad ura elárulta a királyságot. Amit nem tettél… – Megforgattam a tengerészkardot a hasában, elnyomva a fájdalmas zokogást. – Az az, hogy nem gátoltad meg Csontőrt abban, hogy ellenem fondorkodjon. – Újra csavartam egyet a pengén, ezt újabb kiáltás követte. – Amit nem tettél, az az, hogy nem árultad el, hová vitték a királynőt. Ez utóbbi természetesen a legszörnyűbb dolog, amit nem tettél.

Megvágtam a nyelvem hegyét, mire a vér kesernyés íze elöntötte a számat, majd arcon köptem, és néztem, ahogy a nyálas vér lefolyik görbe orrán át az ajkára. Az egyik ujjammal letöröltem a nyálat, és bekentem vele belülről a száját.

Üvöltve vergődött, én pedig még mélyebbre döftem a kardomat a hasába.

Az egyik térdemmel hátralöktem a testét, és a szemem sarkából figyeltem, ahogy a teste görcsösen ráng és vonaglik, és hogy elfeketedő erek kígyóznak a nyakán.

A nézők, valószínűleg a földi tündék, felmorajlottak, ahogy kissé rémülten figyelték, mire képes a vérem. Engem ez nem igazán érdekelt. A vérszomj már karmai közé ragadott, és csak azok az átkozott sikolyok érdekeltek, amelyek széthasogatták az éjszakát.

Mire Pengejussal végzett a méreg, addigra egyenként elvesztette az ujjait. Mire a szemét is elvesztette, már hörgött. A szíve megállt, mielőtt levághattam volna a füle hegyét.

A ruhaujjammal letöröltem a vért a szempillámról, és a kifröccsent cseppeket a padlóra ráztam. Majd megpördültem, és láttam, hogy Jonas és Sander még mindig a lábuknál kuporgó, nyöszörgő tünde mellett állnak.

– Vigyétek a fogdába! – kiáltottam, és intettem két hajósnak. – Gondoskodjatok róla, hogy megtudja, mi a sorsra az árulóknak az Örökhajó fedélzetén!

A férfiak Hesh másik orgyilkosát a földön heverő áruló mellett vonszolták el. A számat zord mosolyra húztam, amikor a fattyú a rengeteg vér láttán okádni kezdett.

– Királyom! – kiáltott oda Tavish a fedélzet túlsó feléről.

A szívem olyan mozdulatlanná dermedt, mint a lábam előtt fekvő hulla, amikor Alek törtetett át a legénység sorain, egy másik férfit támogatva.

– Erik! – Gavyn arca nyúzott volt, vér csöpögött az ajkáról. – Megtaláltam.

18. fejezet

A Kígyó

Gavyn a priccsem szélére rogyott, gerince ívbe hajlott, mint a kasza. Tiszta tunikát és félhosszú nadrágot kapott, de maradt mezítláb. Ritkán festett rosszul, most azonban sötét haja kibontva, göndören keretezte arcát, és a szokottnál borostásabb volt barna bőre. Kezében gőzölgő bádogbögrét tartott, benne Sewell szegfűszeg- és mentaillatú kotyvalékával.

– Hogy találtál ránk? – kérdezte Derű.

Mielőtt Gavyn válaszolhatott volna, Tavish felemelte három ujját.

– Elnézést, engedélyt kellett volna kérnem, mielőtt elmondom a jelzőfényvarázst? Gondoltam, jobb lesz valahogy visszahoznunk ide, mivel nem tudta, hogy nyomkövető talizmánt viselsz.

Az istenekre, magamban felírtam, hogy ne felejtsem el megköszönni Örvénynek, amiért velünk küldte a nyavalyás fiát!

– Ha már nincs rám szükség – folytatta Tavish, és közben feltette bőrkalapját –, akkor jobb, ha utánanézek a saját legénységemnek. Úgy érzem, szükségünk lesz pihenőre, hogy felkészüljünk a közelgő csatára.

Még egyet kacsintott, felvillantott még egy mosolyt, aztán magára hagyott minket a szobámban.

– Mesélj! – Ennyit kellett csak mondanom, és Gavyn belevágott a történetbe.

Mint kiderült, Fione lett Larsson új, reménykedő párja. Az igazat megvallva, nem lepett meg, hogy részt vesz az összeesküvésben, mivel már gyanítottam, hogy egy tengeri boszorkány áll Larsson oldalán. És egyetlen tengeri boszorkány élt Örökkönben, aki azt akarta, hogy megfizessek azért, amiért megalázó módon megfosztottam a király leendő párjának címétől – és az Fione volt.

Hesh árulása is megerősítést nyert, bár Celine némi örömmel mesélte el Hesh másodtisztjének lemészárlását, amibe a bátyja nem oly régen belebotlott.

Amit viszont nem értettem, az az volt, hogy Larsson miként talált rá a furcsa szigetre, amiből az erődje lett, én pedig miért nem vettem észre, hogy a nyavalyás a testvérem. Annyira elszántan törekedtem arra, hogy elfogadjanak, hogy észre sem vettem megvetése jeleit?

Míg mások Gavynt az utazásáról faggatták, én a lelkemet, a szívemet, minden belső zugomat átkutattam, hátha meghallom Livia hangját.

Dalosmadár, felelj nekem!

Behunytam a szemem. A rettegés szédítő érzése egészen a gyomromig hatolt. A kötelék, az a fényes pányva, ami megakadályozta, hogy a szívem a kétségbeesésbe süllyedjen, teljesen megszakadt.

– Hol volt, amikor otthagytad? – kérdeztem.

Kinyitottam a szemem, és Gavynre meredtem.

– Úgy mondod, mintha lett volna más választásom.

– Volt is. Ki kellett volna mentened Larsson karmai közül! – Egy lépéssel közelebb mentem. – Ezt kellett volna tenned, ha már egyszer ráleltél, de ehelyett otthagytad.

Gavyn felugrott.

– A sziget nem hagyta, hogy kimentsem. Nem hallottad, mit mondtam? Varázslatok tartják ott.

A tenyeremmel az asztalra csaptam, majd félresöpörtem egy meggyújtatlan gyertyát és egy régi arany iránytűt.

– Nem kifogásokat kértem. Őt kértem, bármi áron.

– Vérdalnok. – Mindenki megrökönyödésére Valen csapott a vállamra, és elhúzott, mielőtt még nekimehettem volna egyetlen igaz barátomnak. – Hallgasd őt végig! Ő az egyetlen szálunk Liviához. Higgadj le!

Gavyn máris megbocsátott. Amikor újra odafordultam felé, az arca komor volt ugyan, de nem gyűlölködő. Lehajtotta a fejét, és az ujjbegyeivel végigsimított a bádogbögre szélén.

– Megpróbáltam visszajutni hozzá, Erik. Azt terveztem, hogy a tengerparton átalakulok vele, de abban a pillanatban, hogy átléptem a védővarázslaton, a sziget kezdett eltűnni előlem. Mintha folyton egy pajzsot húzott volna maga köré, amíg végül elvesztettem szem elől. Nem tudom, hogy Livia meddig tud elrejtőzni ott, vagy harcolni velük, ha megtalálják.

Mintha jég öntötte volna el az ereimet, ami egyre fagyosabb és érzéketlenebb lett, minél tovább mesélte Gavyn, hogyan fedezte fel véletlenül ezt az eltűnő szigetet. A története egybecsengett Pesháéval. Nem sokkal azután, hogy a Ködök Háza megérkezett az udvarházába, Gavyn természetellenes késztetést érzett rá, hogy átalakuljon, mintha a hangja csak saját magától cselekedett volna.

Kiment a szabadba – levegőzni, ahogy ő fogalmazott –, majd váratlanul kénytelen volt átalakulni, hogy aztán a mosdókagylóból ömöljön ki Livia szobájába.

– Miféle hatalom képes ilyesmire?

Celine egy hajfürtöt tekergetett az ujja körül, a térde pedig fel-le ugrált, ahogy ott ült a bátyja mellett.

– Mint már mondtam – közölte Gavyn –, van valami furcsa ezen a szigeten. Liviának azt mondták, hogy a lakói elfek.

– Őstündék. – Sander megrázta a fejét. – Komoly vita folyik arról, hogy kihaltak-e, vagy sem.

– Ez a nép másmilyen volt – magyarázta Gavyn. – És aztán ez a sziget, esküszöm a tenger isteneire, hívott engem. Odavonzott.

– Hogyan sikerült megszöknötök az erődből? – kérdeztem.

Gavyn elmesélte, miként menekültek el a domboldalba épített furcsa palotából, és hogyan mészárolták le az őröket.

Egy részem nem akart többet kérdezni. Nem akartam elképzelni Liviát láncra verve, rémülten, összeverve.

– Mit művelt vele Larsson?

Gavyn tétova pillantást lövellt Valenre. A fenébe! Félt attól, hogy mit reagál a földhajlító.

– Mondd már! – követeltem.

– Larsson és Fione a szigeten élő egyik nő segítségével távolították el a szívköteléket. Nem tudom, hogyan csinálták.

Lefelé rántottam a tunikám nyakát, felfedve a mellkasomon keletkezett sebet.

– Tudom, mi történt. De miért? Larsson igényt tartott Liviára? Kényszerítette őt, hogy kötelék szövődjön közöttük?

– Nem. De volt vele valami célja. A vérkoronát övező védővarázslatokhoz volt köze. Ám Larsson azt is gondolta, hogy emiatt Livia esetleg meggyűlöl téged, mintha az egyetlen oka annak, amiért egyáltalán szeretett, a kötelék lett volna. – Gavyn felemelte mindkét kezét. – Biztosíthatlak, hogy a terve nem sikerült. A királynőd azóta csak még elszántabban keres téged.

– Áruld el, amit elhallgatsz, Gavyn! – szólalt meg Derű. – Érzem, hogy valamit el akarsz titkolni a király és a földhajlító elől.

– Jobb, ha elmondasz mindent, amit tudsz – mondta Valen helyettem.

– Fiam, mondd el az igazat! – szólt oda Sewell halkan a fiának. – Vess véget a hazugságoknak!

– Nem hazudok. Csak kihagyok valamit. – Gavyn habozott. – Az érkezésem nem sokkal azután történt, hogy Larsson… rátámadt. Livia visszaverte a támadást, de Larsson… magának akarta őt, meg akarta jelölni a testét.

A szemem sarkában sötét foltok ugráltak. Minden egyes szó elnyomta a szívemben megmaradt utolsó fénypontokat, és csak gyűlölet, bosszú és düh maradt benne. E ködön át hallottam, ahogy Valen dühöng, éreztem szörnyű haragját, és felfigyeltem rá, amint azt kiabálja, szabadítsuk ki a lányát.

Ebben a földhajlító és én teljesen egyetértettünk.

Szó nélkül elhagytam a szobát, fittyet hányva a nevemet kiáltó néhány hangra. Mintha álomban járnék, valahogy átjutottam a fedélzeten, bebújtam a lejárón, egészen a börtön hátsó cellájáig, ahol Hesh orgyilkosa a sarokban ült, mindkét lábát kinyújtva, bokáját keresztezve.

A következő lélegzetvételnél már ki is nyitottam a rácsos ajtót, és ujjaim a torkára fonódtak.

– Mondd meg, hol van Livia!

Csak hebegett-habogott.

Egyszer, kétszer, majd harmadszor is a falhoz vágtam a fejét, mire a faszilánkokról már csöpögött a vér.

– Erik! – Alekszij lépett a cellába.

– Vissza, Véridéző! – Elengedtem az orgyilkost, és kirántottam a késemet az övemből, majd bemetszést ejtettem a csuklómon. – Hányszor kell megmérgezzelek, amíg annyira fertőzött lesz a véred, hogy már az istenek sem fogadnak el téged? – kérdeztem a gyilkostól.

Hesh hajósa remegve emelte fel a kezét.

– Könyörülj!

– Nincs több könyörület. – A kés hegyét a bordái közé döftem, de csak épp annyira, hogy vér serkenjen a sebből. – Nem akarom, hogy túl sok vért veszíts; azt szeretném, hogy a gondolataid elég tiszták legyenek, hogy mindent a legapróbb részletekig érezz.

– Hagyj életben! – A férfi megragadta a csuklóm, a vérem lecsöpögött az ujjai között. – Hagyj életben, és esküszöm, hogy mindent elmondok, amit tudok!

Gyáva.

Elhúztam a kezem, tudva, hogy most már többen is néznek a rács túloldaláról. A tunikám szegélyével letöröltem a csuklómról a vért, és torz mosoly ült az arcomra.

– Rendben.

A férfi hosszan beszívta a levegőt, és lassan felállt a padlóról.

– Te… soha nem fogod megtalálni a szigetet.

– Pocsék válasz.

– Nem az. – Kinyújtotta mindkét tenyerét, erőtlen pajzsot képezve közöttünk. – Lord Hesh nélkül soha nem fogod megtalálni a szigetet. Őt varázslattal jelölték meg, ami lehetőséget ad neki, hogy átjusson a védővarázslatokon. És tudom… hogy jelenleg Lord Hesh nincs a szigeten. Elhagyta, hogy elküldjön minket, találjunk meg téged, és kiterveljük, hogyan lehetne a leghatékonyabban megtámadni a földi birodalmakat. Biztos benne, hogy hamarosan új király ül majd a trónra, és nem akarja vesztegetni az időt.

Az ikrek elsápadtak. Alek egyik kezét ökölbe szorította, a másikkal kardja markolatát fogta, míg Celine a maga módján vigasztalta őket hármukat, ami inkább úgy hangzott, mintha azt mormolná, ha bármi történik az apjukkal, akkor ő fogja elvágni a tettesek torkát.

Valen és Stieg nem nyugtalankodtak. Stieg még egy önelégült mosolyt is felvillantott, mintha az ötlet inkább bosszantaná, mintsem megijesztené.

– És mi ez a jel vagy kulcs, ami a szigethez kell?

Megforgattam a kést a kezemben, néma emlékeztetőül, hogy mi lesz a hajóssal, ha hazudik.

– Nem vagyok teljesen biztos benne, csak annyit tudok, hogy a tengeri boszorkány műve, és örökre megmarad.

Untam már ezt a játszadozást, ezeket a bonyodalmakat, melyek folyton távol tartanak a dalosmadaramtól.

– Mit tudsz még?

– Semmit. – Térdre esett. – Esküszöm, királyom. Mindent elmondtam.

– Ahogy gondoltam. – A kést végighúztam a tenyeremen, és a kezemmel befogtam a száját. Ő ostobán kinyitotta, hogy felordítson. Forró lehelete, nedves nyelve megérintette a kezemre tapadt vért. Majd elhúztam a kezem, hagytam, hogy hátraessen; erei máris feketére perzselődtek, mint az égett fa.

– Megígérted! – kiáltotta. – Megesküdtél, hogy életben hagysz!

– Megengedtem, hogy élj, ahogy azt ígértem is. – Még visszafordultam a cella ajtajából. – Te voltál az, aki elfelejtettél alkudni arról, hogy meddig.

A vitorlákat duzzasztó szél elvitt volna minket a Pengék Házához. De közben, e sok cselszövény és gyűlölet közepette, Sewell altató hatású gyógynövényeket kevert a király borába. Napok óta nem aludtam igazán, az a fattyú pedig egyszerűen a saját kezébe vette az irányítást, és döntött arról, hogy mennyit pihenjek.

Erre nagyon hamar rájöttem, amint nem tudtam nyitva tartani a szemem, ahogy kardokat, késeket és tőröket szíjaztam a combomra és az övemre, hogy felkészüljek a Pengék Házának felégetésére.

Az egyik pillanatban még egyenesen és erősen álltam, a következőben pedig hátratántorodtam, és félig a királyi kabin priccsére, félig a földre rogytam. Az alvás úgy ragadott magával, mint a levegőt a tüdőből kiszippantó halál. Nem tudtam elmenekülni előle, nem tudtam ellenállni neki.

Liviáról álmodtam.

És soha nem akartam felébredni.

19. fejezet

A Dalosmadár

A tiszta eső, egy kis cserzett bőr tapintása és a só illata elcsitította a szívemet. Az ő meleg testéhez simultam, és hosszan, mohón beszívtam a levegőt.

Az istenekre, semmi sem töltött el olyan eufóriával, mint a meztelen örökkirály mellett feküdni. Öblös, durva nevetés tört elő a torkából, amikor a lábamat a vádlijára fontam, mintha cérnába fűznék tűt, és közelebb húztam.

– Eltöröd a lábujjaidat, ha így folytatod, szerelmem.

– Akkor ne próbálj aludni, ha ilyen messze vagyunk egymástól!

– Messze. – Erik újra felnevetett, és átfordult a vállán, súlya átlökött az ágyon, amíg a mellkasom az övéhez nem nyomódott. Meghökkentően vérvörös szemétől felgyorsult a szívverésem. Kérges ujjbegyeivel végigsimított az államon, mintha minden vonalat, minden görbületet emlékezetébe akarna vésni. – Olyan közel vagyok hozzád, amennyire csak lehetséges, anélkül, hogy benned lennék.

– Á, de épp ez itt a baj, Kígyó! – Az ajkam megérintette a nyakát. A két combom között forróság gyúlt, amikor Erik megfogta a fenekemet, és teljesen erős testére hengerített. – Miért nem vagy bennem?

Kisöpörte a hajamat a homlokomból, és a fülem mögé tűrte.

– Az istenekre, de gyönyörű vagy!

A hangjának törött éle volt, olyan, mint valami üvegszilánk. A széttört szilánkokon túl valami sötét és sivár dübörgött a fejemben. Egy távoli emlék, ami megtörte szépséges illúziómat.

Ez nem a valóság.

– Találj meg, Erik! – suttogtam.

– Próbálkozom, szerelmem. – Mindkét tenyerével végigsimított a hátamon, megérintve rajta minden domborulatot, míg végül megpihent a két combomon, amelyek a derekát fogták közre. – Mondd, hogy legalább ebben a pillanatban biztonságban vagy. Egyelőre.

Becsuktam a szemem, attól tartva, hogy szétzúzom ezt a békét, mégis kétségbeesetten igyekeztem felidézni, mi történik körülöttem.

– Elbújtam.

Erik ujjai végigsiklottak mindkét belső combomon, közel forró középpontomhoz, de ekkor – mekkora egy utolsó gazember! – elhúzta a kezét, mielőtt megérintett volna ott. A szájára kiülő nyavalyás mosoly elárulta, hogy pontosan tudta, mit csinál.

– Teljesen kipirultál, Dalosmadár.

Igazi gazember volt, de én tudtam, hogyan kell térdre kényszeríteni egy gazembert. A két lábam közé nyúltam, és ujjaim ráfonódtak duzzadt farkára.

Erik élesen beszívta a levegőt.

– Te nő!

– Igen?

Vigyorogva simítottam végig a farkán. Olyan valóságosnak, olyan közelinek érződött.

Erik elhúzta mindkét kezét a lábamról, két tenyere közé fogta az arcomat, és felnyögött, amikor a csípője önkéntelenül és lassan, de megrándult, a simogatásomra reagálva. Kisvártatva nyersen felmordult, szinte morgott, és finoman elhúzta a kezemet a farkától.

Erik az ujjaimat az ajkához nyomta.

– Nem hallak.

– Én sem. – Tudtam, mire gondol. Bárhol is volt a valóság, mi nem ott voltunk. Nem voltunk ilyen közel egymáshoz. Mert elszakítottak minket.

– Már tudom, hogyan találjalak meg, Dalosmadár, és meg is foglak.

Nevezzük ezt álomnak, ahol a megismerés szabályai nem úgy működtek, mint ébren, vagy talán egy kicsit a sors hozott minket össze e pillanatban, de gondolkodás nélkül szólaltam meg. Mintha valahol, a tudatom mélyén, tudtam volna, mit csinál. Mintha még mindig hallottam volna őt elszakított kötelékünk maradványain át.

– A szívre célozz, Erik! – Tenyeremet sebhelyes mellkasára nyomtam. A gyönyörű vonalak az erejét, a kitartását mutatták. Többször megcsókoltam, mielőtt felemeltem a tekintetemet. – A szívben fogsz megtalálni.

Sivár hajnal fogadott, amikor kinyitottam a szemem. Nem a palota ágyának meleg selyemlepedőjén ébredtem. Csak avart, nedves gallyakat és hideg földet láttam. Erik soha nem is volt ott.

Az oldalamra fordultam, tenyeremmel végigsimítottam azon a helyen, ahol szerettem volna, hogy legyen, és forró könnycseppem ráhullott egy barna levélre. Itt, a bozótosban rejtettem el Gavyn tőrét és bicskáját.

Miután elmenekültem a tengerpartról, egy fák alkotta természetes lugasban találtam menedékre, de ez nem ugyanaz a hely volt, mint ahol tegnap este elrejtőzem. Most az ágak kupolát képeztek körülöttem.

Kislány koromban építettem hasonlót. Alekkel a családom vára mögötti erdőben állítottuk fel hadi táborunkat, ahol Pusztító-hősöket játszottunk, és egyszer egy lenyűgöző erdei hosszúházat is fabrikáltam magunknak.

Az idők folyamán Mira, Jonas, Sander és mi ketten, Alekkel további apró részletekkel egészítettük ki – prémes bőr lett az ajtó, agyagkeretű ablakokat vágtunk rá, sőt, még egy asztal is bekerült, meg derékaljak, ahol álomra hajthattuk fejünket, mi, a fáradt harcosok.

Most tátott szájjal bámultam a boltíves ágakat, majd a tenyeremet, és minden ujjamat úgy vizsgálgattam, mintha újonnan nőttek volna a kezemre. A fúriamágiám parancsolt volna Éjrévének? A fúriamágia árasztotta forróság ott lüktetett a bőröm alatt. Képzelt vagy valós suttogások hatoltak be a testembe – te vagy az örökkirálynő.

Nem voltam tehetetlen, bármennyire is próbálta Larsson és Fione ezt elhitetni velem.

A királyommal együtt megtisztítottuk a dombokat és a városkákat, a sziklás völgyeket és a mély szurdokokat az elfeketedéstől, amire még a boszorkányok úrnője sem talált gyógymódot. Harcosok ivadéka voltam, a földfúria leánya, és nem voltam tehetetlen.

Egyenként fontam rá ujjaimat egy lekonyuló, zárt szirmú virágra. A szirmok a hideg hajnalban még aludtak, de érintésem nyomán az élet szikrája felébresztette az összes selymes szirmot, míg végül a virág tányérja a komor ég felé nem kezdett nyújtózni.

Nem vagyok tehetetlen.

Ma. Ma elhagyom ezt az átokverte szigetet!

Kitéptem egy jó maréknyi selyemkórót mellőlem, és szánalmas késhüvelyt készítettem belőle, minden szálat a sípcsontomhoz kötözve. Miután a kés és a tőr a tokba került, egyik kezemmel megfogtam a hálóing szoknyarészét, csendben köszönetet rebegtem a sziget fáinak, amiért megvédtek, majd a part felé vettem az irányt.

Ha a földet irányíthattam, mint a fúriamágia leánya, akkor örökkirálynőként a tengernek is megparancsolhatom, hogy vigyen haza?

Két örökzöld fa között siklottam át, és felszisszentem, amikor viharvert, csupasz talpam a fagyos gyökerekre lépett. Egy tüske beletört a sarkamba. Odasántikáltam az egyik kidőlt fatörzshöz, leültem rá, és óvatosan kipiszkáltam a tüske hegyes végét.

Valami halvány fényvillanás vonta magára a tekintetemet. Egyszer, majd kétszer kis aranygömb villant fel a félhomályban. Napszárnyúak. A ködtől nyirkos fák között szétszóródott lények mintha egy vonalba rendeződtek volna, az erdőt átszelő pislákoló fonalat alkotva, ami mintha engem akart volna vezetni.

Megdöbbenve, kissé bizonytalanul indultam az első fénybuborék felé. Gyors szárnycsapások halvány zümmögése ütötte meg a fülemet, amíg a lény el nem tűnt a sötétben, ahogy tovább szárnyalt a sorban következő társa felé.

Nem volt időm kérdéseket feltenni. Skadi egyszer azt mondta, ha a lények megbíznak bennünk, segítenek nekünk a mocsaras és veszélyes terepen vándorolni.

A napszárnyúak egyre tovább és tovább vezettek, ide-oda kanyarogva és fordulva a fák között, a szederrel benőtt erdei ösvényeken, és a zavaros vízből kiálló fagyökereken át.

Végül, miután jó ideig haladtam lefelé egy lejtőn, a fáradtságtól már remegett a lábam. A levegő forró volt, mint a tűz, de a köd már kevésbé maradt sűrű, és egy halvány napsugár hősiesen küzdött, hogy áttörje a baljós felhőtakarót. Minden szélrohamot sűrűn megült a tengeri só és a homok szaga.

Közel jártam.

Óvatosan átmásztam egy kidőlt fatörzsön, és vigyázva lépkedtem, amikor az ösvény elkezdett meredeken lejteni. Megcsúsztam, és a fenekemen siklottam lefelé pár lépést, amíg lapos talajra nem értem.

Láttam, hogy a fák között egyre közeledik valami, amit én imbolygó lámpásnak véltem. Miután ilyen régóta bujkáltam, sejthettem volna, hogy a szigeten nyüzsögnek az őrök, akik alighanem vérre szomjaznak, miután megtalálták elesett harcosaikat. Akár egy, akár tucatnyi elf őr közeledett, nem számított.

Ma. Ma elmegyek innen. Még ha harcolnom is kell érte!

Feltérdeltem, és kihúztam a tőrt a sípcsontomra kötött kórószálakból, amikor egy másik alak lépett oda, ahol kuporogtam.

Nem őr volt, hanem Fione. Kámzsás öltözékben, hosszú, hegyes stilettóval az egyik kezében, a tengeri boszorkány gúnyosan nézett le rám.

– Mintha suta lépteket hallottam volna. Ó, de hát ez a megszökött királynőnk! Már nagyon hiányoztál.

A fenébe! Elhúzódtam tőle. Fione nem követett, csak furcsálló mosollyal figyelte a mozdulataimat.

– Igazán szánandó vagy. – Fione sima vonásaira az álságos szánalom vonásai ültek ki. – Örökkön nem való a szabadon mászkáló földi tündéknek.

A fák sötétjében ágak recsegtek. Kürtszó zavarta fel az erdő nyugalmát, és dörmögő, elmorgott parancsokat hallottam közeledni. Az elfek jöttek értem. Bárhogy is kutattak utánam, sikerrel jártak.

– Nem megyek vissza veled, Fione.

Forróság gyűlt mindkét tenyeremben. A fák megremegtek a hátunk mögött. Egy pillanatra lebilincselt ez a mozgolódás. Aztán valamiféle selymes sötétség öntötte el a keblemet. Mint az éjszaka köpenye terült rám, megvédve szívem gyengéd, kedvesebb zugait attól, amit tenni akart.

Fione lassan előrelépett.

– Légy oly jó, és térj vissza a szobádba, vagy bezárlak és láncra verlek a palota hideg cellájában! És legközelebb nem fogom megállítani Larssont, amikor megpróbálja a kedvét tölteni veled.

– Tudod, mivel próbálkozott, tudod, hogy milyen, mégis mellette állsz.

Döbbenten felkiáltottam, amikor Fione rám vetette magát. Megragadott a hajamnál fogva, és odahúzta magához az arcomat.

A tengeri boszorkány egy görbe kés hegyével finoman végigsimított rajta.

– Mit mondtam neked, földi tünde? Ha nő vagy Örökkönben, jobb, ha tudod, hol a helyed.

– Változott a helyzet – vágtam vissza. – Erik megtett a királynőjévé. Larsson is így tesz majd, vagy te csak egy test leszel az ágyában, hogy utódokat szülj neki?

Egy pillanatra Fione magabiztos vicsora megingott.

– Jobb testnek lenni a király ágyában, mint semminek.

Nem fogok itt meghalni, anélkül nem, hogy legalább még egyszer láthatnám Eriket, a családomat, a barátaimat. A föld valósággal bizsergett a lüktető és kegyetlen élettől. A páfrányok közül indák bukkantak elő, és sötét, tüskés kígyókként kúsztak a földön.

A mellkasomat mintha vaspánt szorította volna össze. Valami könyörtelenség, valami vadság szállta meg. Kinyújtottam a tenyeremet, mire a fák megremegtek.

Fione döbbenten hátrált egy lépést. Habozása csak egy pillanatig tartott, majd a tengeri boszorkány megpördítette kését, hogy a penge az ég felé mutasson. Gondolkodni sem maradt időm, mert máris a szívem felé hajította.

20. fejezet

A Kígyó

Ma este. Ma este a karjaimban fogom tartani a királynőmet.

Az álom után sajgó farokkal ébredtem, a nyelvemen éreztem bőrének ízét, a gondolataimban ott keringett édes mosolya. Ennél kevesebbel nem fogom beérni.

A Livia Ferus iránti szenvedélyem soha nem hunyt ki, de most valóságos tűz gyúlt a keblemben. Nem akarok így ébredni hajnalban: mintha csak a hiánya a legszörnyűbb méreg lett volna; nem akartam többé úgy ébredni, hogy nem érzem a haját az ujjaim között, ahogy a lélegzete a bőrömet súrolja, ahogy a testét az enyémhez nyomja.

Kénszag terjengett a levegőben. A Pengék Háza birtokának szélén jártunk.

Amikor felocsúdtam az altatófőzet hatásából, szörnyű fenyegetéseket helyeztem kilátásba azoknak, akik leitatják a királyt, de ezekre teljesen fittyet hánytak, és a reggel első harangütései alatt megkezdődött a tervezgetés.

Jonas és Sander meglehetősen ijesztőek voltak, ha tervezésről volt szó, hiába jártak egy nekik idegen birodalomban. Mintha a Pengék Házának egyszerű vázlata, annak nem túl részletes leírása máris tucatnyi kidolgozott stratégiát hozott volna elő a fejükben arról, hogyan jussunk be, hogyan pusztítsuk el, és hogyan induljunk tovább Livia felkutatására.

Szédítő hálát és hűséget éreztem irántuk – egyikük sem habozott harcolni érte. Nem csoda, hogy Livia szerette a népét.

Csak magamban ismertem el, hogy megkönnyebbültem, amiért földi tündék is vannak az Örökhajó fedélzetén.

A magabiztosság valósággal elárasztotta a fedélzetet, de akadt itt még valami más is. Valami vad, valami könyörtelen terjengett a levegőben. Nem számított, hogy Livia milyen rövid időt töltött a hajón, vagy egyáltalán Örökkönben, mindannyiunkat maga mögé állított. A legénység hűséges volt hozzám, de egy részem eltűnődött, vajon készek lennének-e harcolni csak azért, hogy megtorolják a dalosmadaramon esett sérelmet.

Ám mintha ő is a legénység része lett volna, akárcsak a királyuk.

Mira hercegnő kifestette a többi királyi sarj arcát. Minden földi tündének sötét festékkel rajzolta körül a szemét, és rúnákat rajzolt a torkára. Ezután Mira ujjait egy ezüsthal vérével teli fatálba mártotta, és az ujjbegyeivel végigsimított az orrukon és a járomcsontjukon.

Celine tátott szájjal meredt Alekre, amikor az véres orral és szájjal áttört a tömegen.

– Úgy nézel ki, mint valami vad sellő, Véridéző.

Alek látszólag elégedetten összeráncolta a homlokát, de aztán megjelentek a hercegi ikrek, mire Celine rémülten felsikoltott.

A vér rácsöpögött Jonas fehér fogaira, amikor önelégülten elmosolyodott.

– Pontosan ezt a reakciót akartam kiváltani.

– Mi baja a szemednek? – kérdezte Celine grimaszolva. – Borzasztóan néz ki.

A szemfehérjüket elnyelte a fénylő feketeség: mintha a végtelen éjszaka lakozott volna a tekintetükben.

– Gazemberek – morogta Alek, amikor Celine közelebb ment a hercegekhez, hogy megbámulja őket, és meghallgassa a lidércmágiájukról szóló magyarázatukat.

– Vérdalnok!

Valen és Stieg közeledtek, tokba dugott kardokkal, arcukon a földi tündék vad harci festésével.

Elátkoztam a véremben feltoluló sokkoló nyugtalanságot, a kisfiús félelmet, ami a régen vívott csatából eredt, amikor láttam, hogy Valen Ferus milyen vadállati brutalitással védelmezi országát. Most is ugyanúgy festett.

A tervezgetés során Valen mindvégig figyelt, mintha csak a szavaimat mérlegelné, és hogy milyen hatalmam van a saját hajómon. Mintha bizonyítani szerette volna, hogy nincs tekintélyem… vagy éppen azt, hogy van.

A földhajlító sok szempontból nyugtalanított, de e vizeken, e hajón, jól boldogultam.

Valen rákönyökölt a korlátra.

– Azt mondod, hogy ennek a nemesi háznak sok harcosa lesz?

Hátam mögött vörösen rikított a láthatár.

– Igen. És mind értenek a pengeforgatáshoz.

Valen megdörgölte az állát.

– Van valami ötleted, hogy mihez kezdjünk a megjelöléssel, amit ez a nagyúr állandóan visel?

– Nincs, de az a tervem, hogy Heshnek nem lesz más választása, mint mindent elmondani nekünk róla. Ő élvezi a vérontást. Én is élvezni fogom.

– Ha ilyen nyomorult alak, miért nem száműzöd?

A bosszúság tombolni kezdett bennem.

– A negyedik forgásomnál kerültem a trónra, Földhajlító, és a gonosz bácsikámnak kellett engedelmeskednem, aki megengedte, hogy ilyen alakok uralkodjanak a nemesi házakon. Aztán tizennégy évesen, a háború után, ismét magamra maradtam, és meg kellett küzdenem az egész királyság tiszteletéért. E hataloméhes világban igen bonyolult volt áttörni Thorvald és az előtte uralkodó összes átkozott király Örökkönben emelt falát.

Előredőltem, és halkan azt mondtam:

– Mondd, amikor a változásért harcoltál az udvarodban, az milyen gyorsan jött el?

Valen szeme fellángolt: olyan lett, mint az égő faszén. Nem szólt semmit, amikor kinézett a tengerre, de az álla úgy megfeszült, hogy láthattam rajta minden ínt, minden lüktető izmot.

– Folyton a hiányosságaimat keresed mint király, hogy kegyetlen gonosztevőnek állíts be, aki nem érdemli meg a lányodat. Soha nem fogom tagadni, hogy nem érdemlem meg, és azt sem, hogy kegyetlen vagyok. Nem vagyok jóságos, Földhajlító. De nem jelentek veszélyt rá.

– Te jelented rá a legnagyobb veszélyt, Erik.

Ez volt az első alkalom, hogy a keresztnevemen szólított. Tekintetemet a hajótestnek csapódó tajtékos hullámokra szegeztem.

– Ha azt hiszed, hogy van számomra fontosabb nála, beleértve a királyságomat is, akkor tévedsz. Csak az érdekel, hogy visszakapjam őt.

– Ezért jelentesz fenyegetést – mondta Valen, és ezúttal kevésbé volt epés a hangja, mint korábban. – Nálad van a szíve, és az olyan felbecsülhetetlen kincs, amit megfogadtam, hogy megvédek attól kezdve, hogy először vett levegőt. Most viszont kénytelen vagyok bízni abban, hogy ugyanaz, aki elrabolta tőlem a lányomat, úgy fog gondoskodni róla, ahogyan megérdemli.

Talán nem értettem az apai szeretetet, de elég eszem volt ahhoz, hogy felismerjem a Valen Ferus szemében villogó erőszakosságot, és óvatosan fogalmazzak.

– Soha nem adok okot arra, hogy ne akard rám bízni Livia szívét.

– Ha ez igaz – a földhajlító sötét pillantása valósággal átdöfte a lelkemet –, akkor jól figyelj ide, örökkirály: ha összetöröd a szívét, bármi is legyen az oka, darabokra zúzom a csontjaidat, és nem fogok habozni, ahogy az erődnél sem tettem.

– Ha összetöröm a szívét, akkor magam nyújtom át neked a kardomat.

Valen arcán megrándult egy izom.

– Akkor hát megértettük egymást!

Sewell lépett ki a fedélközi lejáróból. Tetőtől talpig feketébe öltözött, és úgy festett, mintha valamelyik földi tünde vette volna kezelésbe sűrű haját – a koponyája közepén egy hajfonat futott végig.

Megállt, és rávigyorgott Valenre.

– Felség a felséghez, Farkas. A kis angolna szívében fény gyúl a rókánktól. Ha fordítva hömpölyögnének a hullámok, én a kezedre adnám Dörgőhalat.

Valen alighanem nem értette, mit mond Sewell, de a torkomban ettől szörnyű gombóc nőtt. Valami szánalmas érzés, mintha a sírás kerülgetne, amiért annyira szeretem ezt a tündét, aki egész életemben mellettem volt.

– Komolyan mondod? – kérdezte Valen, és mosoly ült ki csatára kikent arcára. – Ha a te lányodról lenne szó, nyugodt lennél azután, amit a királyod tett?

– Megértetted, mit mond? – kérdeztem, mielőtt még végiggondolhattam volna, hogy félbeszakítom-e.

Valen egy lélegzetvétel erejéig végigmért.

– Sokat beszélgettem Sewell-lel, mióta kihajóztunk. Még egyszer megkérdezem: ha a királyod elrabolta volna a lányodat, nyugodt lennél? Ezt akarod mondani?

– Egen. Ha azt láttam volna, amit láttam, nyugodtan aludnék. – Sewell felnevetett. – Bár azt nem mondom, hogy a kis angolna nem falna fel egy kicsit az ujjaimból a nyelvével.

Valen őszintén elmosolyodott, és ez túlságosan is emlékeztetett a lányára. Sewell újra felnevetett, vállon veregette Valent, és rám kacsintott, mielőtt távoztak volna – együtt.

– Hiszed vagy sem, de Valen melletted áll, mert máris teljes szívéből megbízik benned, Erik – suttogta Stieg.

– Mindig gyűlölni fog, Harcos – mondtam. – És nem is tudom hibáztatni érte.

– Amit te gyűlöletnek látsz, az az apa félelme, hogy soha többé nem látja a lányát. Szerezd vissza Liviát, hagyd, hogy a lányától hallja a történetet, és az éjnép királyában leghűbb szövetségesedre teszel szert.

– Elég sokáig maradtam életben anélkül is, hogy lett volna bárki, akit apámnak hívhattam volna. Most sem kell az ő támogatása. Ha meg tudunk egyezni abban, hogy mindketten szeretjük Liviát, nekem annyi elég.

– Többet is kapsz majd – közölte erre Stieg mindentudó mosollyal. – Valen Ferust már azelőtt ismertem, hogy király lett belőle. Soha nem találkoztam még senkivel, aki ilyen elszántan harcolna a családjáért. Akár tetszik, akár nem, fiú, most már te is a házának tagja vagy.

Aztán a többiekhez hasonlóan Stieg is otthagyott.

Kételkedtem benne, hogy Valen különösebben törődni fog velem, de bíztam abban, hogy a végsőkig harcolni fog, amíg meg nem találjuk Liviát, és igazából én csak ezt akartam.

– A Pengék Háza! – kiáltotta Heges a hajóorrból. A köd olyan sűrű volt, hogy szinte vágni lehetett, és a hajó fedélzetén kísértetujjakként hömpölygött végig, majd mintha a bokánk után kapdosott volna. Amikor a hajóorr áttört rajta, a meleg pirkadat fénye ragyogott fel a Pengék Házának távoli, lángoló hegycsúcsain.

A körmeim belemélyedtek a korlát fájába.

– Lándzsás csapatok, a helyükre! – kiáltottam, miközben felsántikáltam a lépcsőn a kormányhoz. – Készüljetek a zsarátnokkövekkel!

Parancsom visszhangja végigfutott a fedélzeten. A párok összeálltak, és elfoglalták helyüket a lándzsáknál. A legénység mintegy brutális keringőt járt, ahogy mindenki a posztjára futott, mindenki felkészült a vitorlák, a kötélzet és a zsarátnoklándzsák kezelésére. Minden penge készen állt a vérontásra.

A kormánynál állva kitéptem a távcsövet Viharhozó kezéből. A Pengék Házának fővárosa egyszerű, mohatetős, kő- és uszadék fából épült házikókból állt. A lakosok fűvel tömött derékaljakon aludtak, és a gőzölgő hegyek lábánál fekvő sötét, vulkanikus talajon igen termékeny növényeket termesztettek.

Mivel kevesebb földjük volt, mint más házaknak, Hesh a településeket inkább erődítményeknek, mint falunak építette meg. A fiúk kétévesen kapták meg első fegyverüket, a lányokat pedig hároméves koruktól kezdve tanították arra, hogyan fenjék meg őket.

A sziget partja mentén tengeri falakat emeltek, amelyek tetejére hatalmas torbocsilokat helyeztek, mellettük fekete vasüstökben olajat tartottak. A Pengék Házának őrei fáklyákkal és disznóbőrbe bugyolált kövekkel várakoztak ugyanott, hogy azokat az óriási parittyába tegyék.

– Várják a szelet – dörmögte Viharhozó.

Ez várható volt.

A sziget nyugati oldalán Hesh kisebb hadihajói sorakoztak, vitorláik útra készen, a legénység ide-oda mászkált a hajópallókon: mind a Hasadék ellen készült. De a Tűzvihar a tengeren horgonyzott, fekete vitorlái teljesen felhúzva, zászlaja – a két keresztezett kard – fennen lobogott.

– A földi birodalmak ellen indulnak. – Áthajoltam a tatbástya korlátja fölött, és onnan figyeltem az alattam lévő hajósaimat. A nyüzsgés abbamaradt, amikor a többségük észrevett, és felém fordult. – Ma Örökkön egyik árulójával kerülünk szembe. És mit teszünk az árulókkal?

– Megbillogozzuk a csontjaikat!

– Megetetjük őket a tengerrel!

– Vérükkel festjük meg a homokot!

Szünet nélkül gúnyolódtak, és sistergő gyűlölettel ócsárolták az árulót, ami új keletű keserűséggel hömpölygött végig a fedélzeten. Az árulás, a hűtlenség, a lázadás, mindez a legszörnyűbb bűn volt a legénység szemében, amit vérkötelék fűzött a kapitányukhoz, a hazájukhoz.

– Fosztogassatok kedvetekre, öljetek le, akit csak akartok, de kíméljétek meg a nőket, a gyerekeket és a Pengék nagyurát! – Tekintetem végigfutott az odalent álló, vad tekintetű férfiakon. – Hesh az enyém.

Derű állt eddig a kormánynál, de most némán átadta, mire megragadtam a fogantyúkat.

– Viharhozó, fordíts minket szélbe!

Mindkét karját széttárva Viharhozó egyik lábával fellépett a korlátra, és komoran énekelni kezdett – lágy, mégis erős, fagyos, egyben félelmetes hangon. Az orrban Celine burukkolása egy ritmust zengett Viharhozóéval – méz simult a tűzhöz. Külön-külön is félelmetesek voltak, együtt viszont megállíthatatlanok.

A kötelek pendülve feszültek meg ennek az erőnek a hatására. A hajó meglódult.

Gyorsan szeltük a hullámokat. Mögöttünk közeledett a vihar. Tőlünk húsz lépésre mindenfelé rosszra fordult az idő. Dörgött az ég, villámok cikáztak élesen, zuhogott az eső – nagyjából mindenhol ez történt.

Amikor a part már alig volt messzebb egy hajóhossznál, átadtam a kormányt Koponyafalónak, majd odasántikáltam a korláthoz.

Derű, Jonas, Sander, Gavyn és vagy féltucatnyi legényem gyűlt körém. A földhajlító Sewell-lel, Mirával, Alekszijjel, Stieggel és másik fél tucat hajóssal a fedélközi lejáró felé tartott. Derű válla felett megláttam Valen tekintetét.

Egy pillanatra, mielőtt eltűnt volna a fedélközben, mintha ugyanaz a gondolat járt volna mindkettőnk fejében: hogy bármi áron visszaszerezzük Liviát.

Sietve megmarkoltam a tőrömet, és hátul a derekamra csatolt tokba dugtam. A hüvelyébe dugott késemet a fogaim közé szorítottam, és ellenőriztem, hogy a tengerészkardomat megfelelően kötöttem-e fel.

Derű kissé őrült kiáltása harsant:

– Bánják meg a napot, amikor az Örökhajó ellen fordultak!

Átléptem a korlát felett, majd a lenti sötét vízbe ugrottam.

21. fejezet

A Kígyó

Buborékok kavarogtak-örvénylettek körülöttem, ahogy az örökkirályt követő legénység tagjai egymás után vetették bele magukat a hullámokba. A Tűzvihar sötét hajóteste felé úsztam, egyenesen előre.

Hamarosan Celine és Viharhozó bevégzik feladatukat, és visszavonják a vihart, de csak annyira, hogy láthatóvá váljanak a vérvörös vitorlák, és a Pengék Háza tagjainak szívverése felgyorsuljon.

Lábammal rúgtam magam előre, miközben karommal is segítettem haladásomat az áramlatban: nyugodtan, otthonosan úsztam. Derű megelőzött, és elsőként érintette meg a hajótestet. Jonas, Sander és a nyomunkban haladó harcosok úgy egy lélegzetvételnyire voltak mögöttünk. A víz alatt látni nem jelentett gondot a tengeri tündéknek. Talán a látás kissé torzult ugyan, de soha nem okozott fájdalmat, soha nem égett tőle a szemünk. Derű bólintott, jelezve, hogy ott lesz mellettem.

Mindkét karomat kinyújtva, tenyeremet széttárva dúdoltam, hívtam a tengert, hogy emeljen fel minket. A hullámzó áramlatok feleltek a királyuknak, és a víz gyengéden felemelt, egyre feljebb, míg fel nem bukkantam a felszínre, és meg nem tudtam ragadni a korlátot.

Az éj leple alatt egy ragadozó tökéletességével lopóztunk fel a fedélzetre.

Nedves hajszálak csúsztak ki a fejkendőm alól, és a víz rácsorgott mosolyra görbülő ajkamra, ahol még mindig a fogaim közé szorítottam a kést. Hesh legénysége szorgosan sürgött-forgott. Tengeri dallamok zengtek a fedélzeten. A pengéket kupacokba rakták: akadtak köztük élesek, de voltak ott fénytelenek, és alvadt vérfoltokkal borítottak is.

Egy hordó mögé kuporodtam, háttal Derűnek, és kikaptam a kést a számból, tengerészkardomat pedig előhúztam a hüvelyéből. Az ikrek egy kötéltekercset kerültek meg osonva. Mint valami sötét hullám, a többiek úgy özönlöttek át a korláton.

A feszültség szinte sistergett a levegőben. Mindenféle jelzés és szó nélkül otthagytam a hordót, és kiléptem a holdfény megtört sugaraiba. Késem éle egyetlen mozdulattal vágta át egy tagbaszakadt nyavalyás torkát, aki éppen savanykás rumot szürcsölt. A férfinak egy kásás hangú nyögésre futotta, mielőtt összeesett és elterült volna a saját vérében.

Pengéink egymás után hatoltak bele a gyanútlan hajósok testébe e vérmocskos fantomtáncban. Sander befogta valakinek a száját, Jonas felhasította a máját. Derű meggörnyedve lopakodott, és heves mozdulatokkal tekerte meg kését áldozataiban. Én inkább azonnal szerettem átvágni a torkukat, elnémítva a kiáltásukat, majd nézni, ahogy a szemük elkerekedik, amikor felismerik királyukat, mielőtt az acéllal átszelem a nyakukat.

Lépteink véres sávot vágtak a fedélzetbe. A tenger felől hullámzó, fénylő ködgomoly közeledett a város felé. A hercegnő, lévén illuzionista, valóban nagyon hasznosnak bizonyult.

– A fenébe! – sziszegte Gavyn, amikor kését egy sötét, foltos szakállú, alvó férfi mellkasába döfte, csak hogy rájöjjön, a holttest melletti köpenyhalom megmoccan.

Vaskos, kőtömbhöz hasonlatos óriás riadt ott fel. Rémület tükröződött az arcán, amikor meglátta véres társát.

Éppen elég ideje maradt, hogy élesen, fülsiketítően füttyentsen egyet, mielőtt visszahanyatlott volna, amikor egy kétségbeesett döfést követően kés fúródott a fülébe.

De a figyelmeztetés elhangzott, és Hesh legénysége harcba szállt.

Acélpengék siklottak elő bőrhüvelyekből. A fejünket követelő kiáltásokba beleremegtek a fedélzet deszkái. Valahol az orrnál tűz lobbant az éjszakában, jelzőfény figyelmeztette a Pengék Házának erődjét.

Mintegy végszóra, harangok kondultak meg Hesh kőfalain, az őrök kiáltásai vertek visszhangot a parton.

Tedd a dolgod, Földhajlító!

Kardommal beledöftem egy rám rohanó férfi puha hasába, aki ostobán túl magasra emelte tengerészkardját, így tökéletes célpontot nyújtott nekem. Egy másik penge zúdult felém. Hárítottam, a támadót térden rúgtam. Mire a következő ellenfél felé fordultam, a nyomorult már halott volt.

Jonas és Sander egymás mellett maradtak. A fekete szemű hercegi ikrek valóságos táncot lejtettek egy csapat zokogó férfi körül, akik azért könyörögtek, hogy legyen vége a borzalmaknak.

Bármit is ültettek a fejükbe, az belülről elrothasztotta őket. A két herceg célratörő csapásokkal véget vetett szenvedéseiknek, majd mentek tovább.

Derűt öten vették körül, de arcán vigyor ült. Mielőtt az első lecsaphatott volna, Gavyn öltött alakot a fedélzet egyik tócsájából. Tőrét oldalról valaki nyakába döfte, majd újra eltűnt a vízben. Derű előreszökkent, megölte az egyik megdöbbent bolondot, de Gavyn máris újra megjelent, és lemészárolta a következőt.

Valaki egy fahusánggal sújtott felém. A hóna alatt siklottam el, a fegyver elsüvített az arcom mellett. Amikor újra visszanyertem az egyensúlyomat, tengerészkardommal magam mögé, a dereka felé suhintottam, és néztem, ahogy mögöttem a földre zuhan. A pillanatra beállt szünetben kirántottam a kést a tokjából, rámarkoltam a pengére, és görbülő ujjaim között kipréseltem a vért.

Két férfi támadt rám. A kést a földre dobtam, és véres kézzel fogadtam a csapásaikat. Amikor a pengéink keresztezték egymást, vértől iszamós tenyeremmel befogtam ellenfelem száját.

Egymás után zuhantak a földre, köhögve, fuldokolva, nyakukon kidagadtak a fekete erek.

Én viszont egyre jobban sántítottam, de nem álltam meg.

Ötlépésnyire tőlem nyílt a kapitányi kabin. Három férfi őrizte, de a szemükben félelem csillogott. A középső őr tört meg elsőként.

A fattyú felemelte egyik remegő kezét, és rekedten azt mondta:

– Ki-királyom, mi csak…

Sosem tudtam meg, mit tettek. Mielőtt még egy szót ki tudott volna ejteni, levágtam. A jobb oldalon állónak a tenyeremmel fogtam be a száját és az orrát, és Hesh szobájának ajtajához nyomtam, miközben a teste megadta magát a méregnek.

A bal oldalon álló férfinak azt morogtam:

– Nyisd ki ezt az ajtót, vagy találkozol az istenekkel, és utána követni fog a társad, a szeretőd, és az összes kis fattyad. Addig nem nyugszom, amíg a vérvonaladat ki nem törlöm Örökkönből.

A férfi pislogott, nagy levegőt vett, és közben körbenézett a fedélzeten uralkodó káoszon, a korlátokon és a kötéltekercseken heverő hullákon. Remegő ujjakkal dugott egy rézkulcsot a zárba.

Berúgtam az ajtót, ügyet sem vetve a combomon végigfutó tűzforró fájdalomra.

– Üdv, Hesh! Nem vártál?

Lord Hesh félig meztelenül pattant fel a priccséről. Egy nő nyüszítve rejtette a takaró alá meztelen keblét.

– Vérdalnok!

Hesh ezt úgy mondta, mintha csak egyszerűen bosszantaná, amiért megzavartam.

– Á, már nem vagyok a királyod?

Gúnyosan felnevetett, és felkapta a kardját a szoba közepén álló asztalról.

– Fiú, tudod a választ, különben nem lennél itt. Sajna, csak az idődet pazaroltad.

– Megölni téged soha nem időpazarlás.

– Ölj meg, és soha nem találod meg a lányt! Ha életben hagysz, soha nem vezetlek el hozzá. Jobb, ha lemondasz a koronádról, és megkímélsz minket a vérontástól és a szégyentől.

Az istenekre, milyen sikoltozásra tudnám bírni! Szinte már éreztem az üvöltésének az ízét.

– Szerintem mindannyiunk érdeke, de legalábbis a te házadé, hogy eláruld, hol a kulcs, amivel be lehet jutni a szigetre, ahol Larsson a lányt fogva tartja.

Hesh erre felhúzta a szemöldökét.

– Szóval megtudtál néhány dolgot.

– Többet, mint gondolnád. – Megpörgettem a pengét a markomban, és balra léptem, amikor Hesh utánozta a mozdulatomat. Körözni kezdtünk egymás körül, mint két vadállat, amik a leggyengébb pontot keresik, ahová lecsaphatnak.

Bármennyire is megvetett engem, a bácsikám ragaszkodott hozzá, hogy megtanuljam forgatni a kardot, amint járni tudok. Kirántottam a derekamra szíjazott tőrt a hüvelyéből, és áthajítottam a helyiségen.

Hesh felordított, egyik kezével a csípőjéből kiálló markolathoz kapott. Ez stratégiai döntés volt. Nem akartam, hogy a fattyú meghaljon. Még nem. Kétségbeesetten suhintott egyet a kardjával. Pengém élével blokkoltam a csapást, és kiütöttem a kezéből a kardot.

– Te voltál a legjobb, akit apám talált a pengék urának? – Gúnyosan felsóhajtottam. – Micsoda csalódás!

A nő az ágyban felsikított, amikor megragadtam Hesh sűrű, napszítta haját, és a rohadékot a fedélzetre rángattam.

– Dobjátok el a pengéiteket! – harsogtam túl a csatazajt. – Vagy lássátok, ahogy az uratok a poklokra száll, és aztán ti is követitek.

A Tűzvihar vérkötelékkel összefűzött megmaradt legénysége habozott, de aztán a kardok súlyos csattanással hullottak le a földre. A Jonas és Sander gyötörte férfiak zokogtak, amikor a két herceg szeme mohazöldre váltott. Derű viszont fittyet hányt a parancsomra, és elvágta a már korábban földre szorított ellenfele torkát, majd önelégült mosollyal rám nézett.

Gavyn leguggolt Lord Hesh elé, és rávicsorgott.

– Mindent tudok, hogy mit tettél, áruló. Megtaláltam a lányt. És kiszabadítottam abból a szobából.

Hesh szeme elkerekedett.

– Az lehetetlen.

– Talán nem kellett volna egy imposztor király mellé állnod.

Gavyn leereszkedően megpaskolta Hesh arcát, majd felállt.

– Azt mondod, megtaláltad, még sincs itt a lány veled. – Hesh kuncogott, de összerándult, amikor a még mindig a csípőjében lévő penge megmoccant. – Rájöttél, hogy a kis földi tünde nem tud megszökni onnan, igaz?

A tőröm markolatával fejbe vágtam.

– Ha már a földi tündékről van szó, ők is hallották a pletykát, miszerint az a tévképzeted, hogy elfoglalod a birodalmukat. Azt hiszem, rájössz majd, hogy egyáltalán nem áll szándékukban ezt hagyni.

Mielőtt elhúzódhatott volna, kitéptem a tőrt a csípőjéből, és háttal a fedélzetre löktem. Aztán az egyik térdemmel a pengék urának mellkasára térdeltem, erővel oldalra nyújtottam a karját, majd a pengém hegyét a csuklójába döftem, egészen addig, amíg a hegy át nem hatolt a csontján és a húsán, és a hajó fedélzetébe nem fúródott.

Hesh fájdalmában felordított.

Az egyik csizmámat a tőr markolatának nyomtam. Hesh fájdalmában vonaglott és sziszegett.

– Jobb, ha beismered a vereségedet, és megkímélsz mindenkit a vérontástól és a szégyentől.

– Menj a poklokba, Vérdalnok!

Erre vállat vontam, és kihúztam a tőrt a csuklójából.

– Vajon mit fognak gondolni rólad Házad tagjai, ha megtudják, hogy te hoztad ezt a fejükre?

Derű és Celine segített felemelni Hesht a hajó korlátjához, és arccal a part felé fordították.

Mögöttem az egyik emberem elkurjantotta magát az éjszakában. Nem telt sok időbe, csupán néhány pillanatba, mikor az egyik zsarátnoklándzsa nagyot dörrent, és kilőtt egy zsarátnokkövet a Pengék Házának tengerpartjára.

– Nem túl ijesztő, tudom – dörmögtem Hesh fülébe. – De ne aggódj! Ez csak a jel volt.

A part mentén az éjszaka leple megremegett. Elhalványult, mint a tengeri köd, és feltárta a Mira illúziója mögötti igazságot. Az Örökhajó legénysége részben a kapuőrökkel harcolt, részben a hálóruhás, rémült népet terelte a partra.

– Azt a férfit nézd! – mutattam oda, ahol egy alak térdelt a földön.

A hajón nem éreztem a történések erejét, de az édes sikolyok sok mindent elárultak. A falak megremegtek. A talaj megrepedt. A Pengék Házának szirtjein a tüzes tavakból kimert láva, melyet hatalmas üstökben tároltak, ráömlött a kapura, és a lángok elnyelték Hesh őreinek egy részét.

Sötét öröm járta át mellkasomat, ahogy a rengő és nyögő földet néztem. A tekintetem a Hesh erődje mögötti hegycsúcsra vándorolt. Füst gomolygott a tetején lévő kürtőből. Egy tűzhegy. Minél tovább parancsolta a földhajlító Örökkön talajának, hogy az adjon, a hegy annál több hamut és salakot köpött.

A lángok elérték a gyeppel fedett tetőket. A nép menekült, gyermekeiket szorosan magukhoz ölelve, kétségbeesetten futottak a saját hegyeikből alázúduló tűzvihar elől.

Nem örültem a gyermekek sikolyainak, de a legénységem ott volt, hogy az ártatlanokat a hullámok között a ladikjainkhoz terelje. Sewell vezette őket, Alekszijjel az oldalán, akik oda-odakiabáltak a gyerekeknek és a nőknek.

Valen dühe elszabadította a Pengék Házának földje alatt rejlő tüzet. Ha Hesh tovább makacskodik, akkor végignézheti, ahogy királyságának kisebbik része a tengerbe süllyed. A pengék ura némileg rémülten bámulta a káoszt.

– Mostanra biztosan rájöttél – suttogtam, megragadva a tarkójánál fogva –, hogy a földhajlító király nem nézte jó szemmel a népe ellen irányuló fenyegetéseidet.

– Királyom, kérlek! – Hesh szobájából kirohant a takaróba burkolózó nő, és átfutott a fedélzeten. – Kérlek, állítsd ezt le! Könyörgök!

Térdre esett, megragadta a lábamat, könnyek gyűltek a szemébe.

– em nekem kéne könyörögnöd, hölgyem. A nagyurad inkább végignézi, ahogy minden porrá ég, csak hogy megőrizze a titkait.

A nő üveges tekintete Heshre vándorolt. Pír öntötte el az arcát, a könnyei felszáradtak.

– Kérlek, királyom, a kicsikém a szárazföldön maradt. N-n-nincs senkim, aki érte menjen. Egyedül van, és ártatlan.

Az istenek verjenek meg, Hesh!

– Én pedig elvesztettem a királynőmet. Úgy tűnik, mindkettőnknek komoly megpróbáltatásokat kell kiállnunk, hölgyem.

A nő olyan erővel csikorgatta a fogait, mintha a csontjai próbálnák a helyükre nyomni a kilazult fogakat.

– Őlordsága sokat fecseg, amikor ágyba visz egy nőt: szeret dicsekedni a hőstetteivel meg hasonlókkal. Attól tartok, csak úgy tud kielégülni, ha magáról beszél.

A velünk a hajóra érkező tengerészek harsogó nevetése végiggördült a fedélzeten.

– Fogd be a szád, vagy elveszíted a nyelved, Evanlee – morogta Hesh.

– Ó! – Újra fejbe vertem az ököllel. – És ki fogja kivágni? Te? Azt kétlem. Mit tudsz, asszony?

A nő nagyot fújtatott, és lassan felállt.

– Azt mondta, csak ő képes megtalálni azt a rejtekhelyet, ahol az új király gyűjti a seregét. Egy helyet a Sötét-szigetek szélén.

A törékeny, de kőkemény külső, ami megakadályozta, hogy az egész Házat a tenger fenekére süllyesszem, repedezni kezdett.

– A Sötét-szigetek. Larsson mindvégig a Sötét-szigeteken volt.

A királyi várostól nem messzire. A Toronytól sem messzire. Anélkül hajóztam el a Dalosmadaram mellett, hogy tudtam volna róla.

– Ha ez igaz, akkor sötét átkok lakoznak ezen a rejtett földön – suttogta Evanlee. – Senki más nem távozik onnan anélkül, hogy el ne tévedne. Ezt Hesh mondta nekem. Csak ő ismeri az odavezető utat. Ezt teszi a jel, ami benne van. És az a jel szólítja az istenek elátkozott földjét.

– Ami benne van?

– A csontjaiban, uram. – Hesh káromkodásaival és fenyegetéseivel nem törődve a nő hevesen bólintott. – A szíve fölött. Ő maga mondta, még meg is mutatta a varázslat hagyta égő nyomot.

A szívben fogsz megtalálni.

Megcsíptem a nő állát.

– Köszönöm, hölgyem! Te és a gyermeked menedékre leltek a királyi városban.

A nő remegve fújta ki a levegőt. Egy pillanatra megcsókolta az ujjaimat, mielőtt hátralöktem Hesht. Nem lehetett megmondani, hogy mennyire kényes ez a varázslat. Nem fogok kockáztatni egyetlen rossz mozdulatot sem. Úgy nem, hogy már ilyen közel jártunk.

Tarkón ragadtam Gavynt.

– Ki kell menned a partra.

– Miért?

– Hozd ide Hústépőt!

– Erik, ne!

– Csináld, Gavyn! Vagy a saját félelmeid fontosabbak, mint Livia élete?

Ez nem volt tisztességes tőlem, annyi szent, és Gavyn valószínűleg haragudni fog rám, amiért ilyen lehetetlen választás elé állítottam. De nem érdekelt.

Nem mondott azonban semmit, csak átugrott a korláton, és belevetette magát a hullámokba.

A Pengék Háza lángolt a messzeségben. Néhány szlúp és evezős csónak a tengeren a Királyok Háza felé igyekezett, rajtuk a menekültekkel, köztük Evanleevel és lányával. A többiek a felperzselt vidéken maradtak, hogy Házuk új nagyurával együtt várják be királyuk visszatértét.

Hosszú ideig kellett várniuk.

Hesh még élt, de amint hasznossága véget ér, abban a pillanatban halott lesz.

Visszatértünk az Örökhajóra, miután a Tűzvihart a tenger legmélyebb fenekére küldtük.

Néhány lépésre tőlünk Valen a Koponyafaló főzte gyógyteát kortyolgatta, ami segített feltölteni a vérében keringő fúriamágiát. Igencsak kifárasztotta Livia apját, hogy a földet annyira megrepesztette, hogy a hegy tüzet köpjön. Ám a bögréje pereme felett az őrülettel határos vérszomjjal meredt Heshre.

Gavyn és Celine Sewell mellett álltak, afféle ikerpajzsként, és mindketten összerezzentek, amikor megérkeztem. Celine alig hallhatóan azt suttogta, hogy könyörüljek. Ügyet sem vetettem rájuk.

– Sewell! Gavyn elmondta neked, hogy szükségem van Hústépőre.

Sewell egyik lábáról a másikra állt.

– Ezt suttogta.

Megragadtam a vállánál fogva, és halkan azt mondtam:

– Tudom, hogy amit kérek, kockázatos.

A lágy, jószívű kifejezést az arcán felváltotta annak a férfinak az ábrázata, akit kisfiúként ismertem – a bátor uralkodóé, aki megvédte királyságát, aki a legalattomosabb tengereken hajózott.

– A rókánkért, kis angolna?

Vállon veregettem.

– A rókánkért.

Sewell odalépett Lord Heshhez. A szavak néha összekeveredtek ugyan a száján, de Harald kínzása fikarcnyit sem tompította Sewell tengeri hangját.

– Erik, ha ez az életébe kerül…

Gavyn nem fejezte be a fenyegetést. Nem is kellett. Ez leleplezi Sewellt. Senki sem bírt az egykori csontúr hangjával, és áldozatáért cserébe életem hátralévő részét annak szentelném, hogy ne essen bántódása.

Azok, akik egykor úgy gondolkodtak, mint Thorvald, akik még mindig árulónak tartották Sewellt, szép lassan meghaltak: vagy a háborúban, vagy Sewell fia, a fiatal nagyúr tőrének estek áldozatul. De most eljött az idő, hogy Hústépő Sewell végre szabad legyen. Az én szememben nem követett el bűnt azzal, hogy szerette a párját, és szerette gyermekeit.

Sewell leguggolt Hesh elé, és rávigyorgott.

– Látsz engem?

Hesh hunyorított, és Sewell arcát fürkészte, amelyet a kalap karimája, a bozontos szakáll és az új sebhelyek valamennyire eltakartak.

Kisvártatva Hesh elsápadt.

– Te élsz!

Sewell öblös hangon felnevetett, majd Hesht a fedélzetre lökte, és lovagló ülésben ráült. A sérült és legyengült Hesh még mindig menekülni próbált, de aztán egy fekete pengéjű bárd vágódott a sípcsontjába. A pengék ura fájdalmában felüvöltött.

– Elraboltad a lányomat – nézett le rá Valen.

– Nem… Nem én raboltam el, földkirály. Csontőr…

– Igen, sokat hallottam már ezt a nevet. De úgy tűnik, segítettél annak a fattyúnak. Ami olyan, mintha te raboltad volna el. – Valen remegve lépett hátra, és megforgatta a másik bárdját a kezében. – Ha nem akarod a másikat is, akkor maradj nyugton!

Sewell tenyerét Hesh mellkasára helyezte, és lágyan, kísérteties hangon dúdolni kezdett. Mintha egy vékony pergamenlap kapott volna lángra, Hesh véres bőre a szíve felett meggyulladt, és elhamvadt, míg már csak a csont maradt.

A pengék urának szeme ekkor fennakadt. A legénység tagjai, Sewell művét látva, összesúgtak. Hústépő, akit egykor Thorvald király nagyra becsült, úgy tudta lehántani a húst a csontról, hogy a lélek életben maradt.

Harald folyton sajnálkozott, amiért Hústépőnek meg kellett halnia, mert csodálta Sewellt, akinek kiváló érzéke volt a kínzáshoz, és hogy így szedjen ki válaszokat: Thorvald a vele való puszta fenyegetőzéssel elérte, hogy Örökkön köznépe reszketve kushadjon a nemesség talpa alatt.

Hesh testéről lehámlott a bőr, de Sewell érintésére a sebszélek megperzselődve kiégtek, így a vére nem tudott elfolyni.

Gavyn elmesélte nekem, hogy Thorvald király sokszor arra használta Sewellt, hogy tátongó sebeket ejtsen az ellenségein – ezek rendkívül fájdalmasak voltak, de az áldozatok soha nem véreztek el, hanem hetekig-hónapokig éltek még, szörnyű, gennyedző lyukakkal a testükön.

Mögöttünk páran öklendezni kezdtek. Jonas térdre ereszkedett, és Alek követte a példáját: mintha a két herceget teljesen elbűvölte volna a látvány.

Sewell dúdolása abbamaradt, amikor Hesh mellkasa felnyílt, és jól lehetett látni a csontjait. Feltárult előttünk véres szegycsontja. És ott, a csontba égetve, felbukkant egy szimbólum, melyet apró betűs írás vett körül, számomra ismeretlen nyelven.

Még mielőtt az éjszaka véget ér, iderángatok valami átkozott tudóst, boszorkányt vagy tengeri tündét, aki érti az ősi szavakat. Még ma éjjel megtalálom Liviát.

22. fejezet

A Dalosmadár

Fione késének hegye megállt a levegőben, egyujjnyira az orromtól.

A boszorkány szeme elkerekedett.

– Hogyan…?

Gyökerek és indák tekeregtek előttem, mint valami erdei őr, hogy aztán előzúduljanak, és helyettem állják a csapást. Gallyak és faágak törtek előre, és vették körbe a boszorkány kését, biztonságos távolságra megállítva azt az arcomtól.

Megfordítottam a tenyeremet, így a fák a pengét a föld felé fordították. Ökölbe szorítottam a kezemet, mire az ágak addig fokozták szorításukat a késen, amíg a penge a nyomás alatt eltört.

Leengedtem a karomat, és a fák a kés cakkos darabjait a homokba ejtették.

A magam által készített növényi tokból előhúztam Gavyn tőrét, aminek jellegzetes volt a markolata – ametisztkő és belevésett rúnák. Fione szeme tágra nyílt. Arcát rózsás pír öntötte el.

– Talán most már kezdesz rájönni, hogy nem is voltam annyira egyedül? – mosolyodtam el.

Ez azonban csak álarc, trükk volt, hogy elrejtsem a keblemben egyre erősödő félelmet.

Fione fagyos arca még dermesztőbb lett. Homokot és kavicsokat kapott fel a tenyerébe, és odakiáltott az esetleges közelben rejtőző őröknek, hogy megtalált. Aztán a kavicsokat feldobta a levegőbe. Gyorsan és dühösen cselekedett, mint a háborgó tenger. Szinte alig vettem észre, mit tesz: csak édes hangú dúdolása jutott el a fülemig.

Amikor a kavicsok legközelebb földet értek, sötét, sima kövek és fekete homok helyett kegyetlen oszlopokká és gerendákká nőttek, körülvettek engem. Csapdába ejtettek.

Felkiáltottam, és öklömmel a kövekre sújtottam, amibe beleremegett új ketrecem. Dörmögő hangok közeledtek. A fák közül tucatnyi férfi lépett ki a partra karddal a kezében.

Fione gyors vigyort villantott rám.

– Azt hiszem, azt fogom kérni, hogy mostantól kötözzenek téged az ágyhoz. Széttárt tagokkal. Így könnyebb lesz kivájni a húsodat, ha valaha is vérre lesz szükségem valamelyik varázslatomhoz. Vajon mennyi ideig fogsz élni, mielőtt elfogy a véred?

Térdre estem, tenyeremet a sziklás partnak nyomtam, a fúriamágia valósággal izzott az ereimben.

Ma. Ma elmegyek.

Ez a pillanat bizonyította királynői rangomat, ez a pillanat közelebb hozott a királyomhoz, vagy éppen a Túlvilágra fog küldeni, fénypontként a sötétben, amíg Erik rá nem talál az istenek csarnokában.

A bánat ott élt a földben. Minél mélyebbre ástam a mágiámmal, annál jobban elborítottak Éjréve emlékei.

Kegyetlen kéz szorította össze a torkomat satuként, belemart a nyakamba, és nem eresztett. Az elmémben acél csendült és pendült. Füst és megperzselt hús szaga facsarta az orromat. A veszteség könnyei. E partokon háborúk dúltak. De volt egykor öröm is. A vigasz puha selyemként bontott szirmot a keblemben. Nevetés visszhangzott a fülemben. Mulatságok zaja. Tánc. Zene.

Éjréve elnyelte a dühömet, és minden szívveréssel, amit a partra irányítottam, kimutatta fájdalmát és örömét. Nem is tudtam, mit keresek a földben. Csak arra tudtam gondolni, hogy: ma.

Ma elmegyek.

– Fogjátok el! – kiáltotta Fione, de a hangja megváltozott. – Mi ez? Ne! Fogjátok el!

A karizmaim remegtek. Lassan felálltam, körülöttem még mindig ott meredeztek Fione varázslatos kőrácsai. De a homokszemcsék és a kavicsok remegtek a talpam alatt. Fione a táskájáért nyúlt, új varázslatot, új támadást keresve.

A part meghasadt.

A tengerből nyálkás, nedves növények szárai törtek elő, mint kihajtó virágok. Zöld-fekete kígyókként tekeregtek és vonaglottak ketrecem kavicsos kőoszlopai körül. Az elf őrök megtorpantak. Egyesek a lámpásokból fényt gyűjtöttek a tenyerükbe, úgy, ahogyan Arion gyertyafényt gyújtott Skadi ellen.

Esélyük sem maradt támadni. Az erdő gyökerei és a növekvő ágak valósággal kiszáguldottak a rengetegből, mintegy ellenpontozva a föld venyigéinek és a tengeri hínároknak a rohamát. A göcsörtös gyökerek felborították az elf őröket. A vékony ágak összekötözték a csuklóikat. Az őstündék döbbenten kiáltoztak, ökleikkel püfölték a támadó növényzetet, majd kardot rántottak. A kardok kérgekre és tövisekre sújtottak le.

Sikítottam, a fáradtság valósággal lángolt az alkaromban.

Ma elmegyek innen!

A tengeri növények elkezdtek visszahúzódni a vízbe, de ahogy távoztak, az engem közrefogó kőoszlopok körüli szorításuk erősödött. A megrepedő kövek zaja keveredett az őrök kiáltásaival.

A tengeri növények újra és újra rántottak egyet Fione átkozott rácsain, és addig küzdöttek ellenük, míg végül azok összetörtek.

Port, törmeléket és sót lélegzett be a tüdőm. A kezemmel óvtam a fejemet a kavicsok és összetört kövek záporától.

Amikor a zaj elült, felkaptam Gavyn tőrét, bár a karomban csak annyi erő maradt, mint a nedves fűben, de készen álltam a harcra. Ha a Túlvilág elragad, könyörgök majd az isteneknek, hogy fényes csillagként gyújtsanak meg Örökkön égboltján. Hadd lásson Erik éjszakáról éjszakára, amíg végül újra rám nem talál! Az én Éjtüzemként.

De aztán hátratántorodtam.

Fione ketrece összeomlott. A tengerparton az összenyomott tengeri levelek nyomai afféle sebhelyként megmaradtak ugyan, de az erdőtől a vízpartig egy kanyargós, folyton mozgó fal nőtt gyökerekből, indákból és faágakból.

Az elfek ezt az akadályt csépelték. De ahol egy ág elhasadt, másik siklott a helyére. Élt. A fal élt, fából és tövisekből álló kígyózó gátként. A fal túloldaláról Fione sziszegő hangja hallatszott, ahogy minden tőle telhetőt megtett, hogy áttörje az egyre terjedő falat. Az elfek kissé hitetlenkedve, de parancsokat kiabáltak. Megkondultak a torony harangjai.

Az új falon túl, mögöttem csak az erdő és az éjszaka terült el.

Lélegezz! Koncentrálj!

Egy villám ragyogott fel a láthatáron, majd tűnt el az éjben. Hunyorítottam, és a tengert fürkésztem, amíg aztán a hasadó fa zaja vissza nem rántott a jelenbe. Vergődő fúriamágiafalam gyengült. Az őrök levágták az ágakat, és most már nem volt semmi, ami a helyükön nőhetett volna.

Az erdő megkezdte visszavonulását.

– Elfogni! Most!

Larsson. A fal egyik résén keresztül megláttam dühtől eltorzult arcát. Megfordultam, és támolyogva indultam az erdőbe. A fák félrehajoltak előlem, mintha az erdő ismét a menedékébe hívna. A tőrt ernyedten fogtam a testem mellett, én pedig lebuktam a levelek és a lombok elől, összeszorítva a fogaimat.

Még nem volt vége, de hamarosan vége lesz. Akár a tengeren át, akár holtan, de el fogom hagyni ezt a szigetet.

23. fejezet

A Kígyó

Vastag kötelek rögzítették Hesh hulláját a főárbóchoz. A mellkasa felhasítva tátongott, a szegycsontja hiányzott, és egy tőr fúródott mélyen elcsendesedett szívébe. Finom ruháit letépték, mindkét szemét kiszúrták, a nyelvét a homlokához szögezték, és a Valen bárdja ejtette sebből még mindig csöpögött a fedélzetre a vére.

Tavish és hajója az Örökhajó tatja mögött maradt, várva a jelre, a legkisebb varázslatra is. A holdfényben láttam Tavish kirajzolódó sziluettjét: az orrárbócon fekve dúdolt, és ismeretlen varázslatokat idézett meg az Öröktengerből.

Sander a pengék urának holtteste előtt ült, kicsit sem zavartatva magát a sok vértől, miközben a lemosott szegycsontba égetett szimbólumokat memorizálta. A herceg át fogja nézni a jeleket, majd átböngészi a vastag pergamenlapokat, amelyeket a földi tündék erődjéből csempészett ki.

A herceg kíváncsisága kapóra jött, és máris talált olyan ősi jelképeket, amelyek a holdon égő tűzről szóltak. Viharhozó váltig állította, hogy ez valami felvillanás lesz – valami égi jel –, amikor közel kerülünk a szigethez.

– Honnan tudod? – kérdezte Sander.

– Otthonról – válaszolta Viharhozó. – A falum nagy jelentőséget tulajdonított a régi nyelveknek és regéknek. Anyám ábrázolatokra, rúnákra, ősi versekre és mondákra tanított engem, amíg el nem távozott apámhoz a Túlvilágra. Ismerem a szimbólumokat és azok fordításait.

Miután a legénység több tagja ordibált és káromkodott egy sort Viharhozóval, amiért soha nem árulta el, hogy ilyen okos, leült Sander mellé, és lefordította a szegycsont jeleit.

– Tudsz még többet is? – kérdeztem a hercegtől.

A Sötét-szigetek már felbukkantak, a hold magasan állt, én pedig nem akartam elszalasztani az alkalmat, hogy megpillantsam ezt az átkozott, védővarázslatokkal óvott szigetet.

Sander a hüvelykujjával végigsimított a csonton.

– Viharhozó már elment, hogy megkeressen néhány régi tengeriboszorkány-regét a holmijában. Van egy régi könyve, amit a nagyanyja hagyott rá.

A poklokra, még azt sem tudtam, hogy tud olvasni!

– , hogy egy darabja hiányzik.

Ekkor feszült szóváltás hangjai szűrődtek a fedélzetre a lejárati nyílásból. Viharhozó, akit most magam mellett kellett tudnom, a lépcső tetején állt, két karjában megfakult bőrbe takart régi pergamenlapokkal.

Sápadt, szinte rémült képpel lépett a fedélzetre, mintha a deszkák mindjárt megrepednének a súlya alatt, és nyugtalanságának forrását kereste a tekintetével. Sewell az előárbócnak dőlt, kezét karba fonta a mellén, arcán mogorva kifejezés ült. Kizárólag Viharhozót nézte.

– Mi van? – kérdeztem.

Viharhozó óvatosan felém lépett.

– Semmi, királyom. Semmi.

– Hazudik a nyelve – morogta Sewell.

– Viharhozó! – kiáltottam. – Van valami bajod Lord Sewell-lel, most, hogy felfedte a hangját? Biztosíthatlak, függetlenül attól, hogy milyen a múltad ezen a hajón, nekem hosszabb a közös múltam vele. Ő fog győzni.

– Nincs bajom. – Viharhozó lenyalta a sót az ajkáról. – Nincs bajom, királyom.

Celine az apjához lépett.

– Mi ütött beléd?

Sewell egyetlen szó nélkül magához húzta Celine-t – ez volt az első alkalom, hogy a legénység előtt kimutatta valódi szeretetét a lánya iránt –, de továbbra sem vette le a tekintetét Viharhozóról.

– A szemed rossz helyre veted, fiú.

– Az istenekre, Sewell, mármint, uram! – Viharhozó lépett egyet Sander felé. – Nem vetettem én semmit sehova, és akkor nem is tudtam. Soha nem tennék ilyet… ha tudtam volna, nem beszélek ilyen dolgokat.

Ekkor Gavyn, kezében sörrel frissen megtöltött ivótülökkel, csatlakozott hozzájuk.

– Mi ez az egész? Itt az idő?

– Nincs itt, de ha egy átkozott vita miatt elszalasztom a pillanatot, mindannyiótokat fellógatlak. – Nem volt kedvem további veszekedéshez a fedélzeten. – Hagyjátok abba a perlekedést! Viharhozó, ha valamivel megsértetted Sewellt, akkor fejezd be!

– Eszem ágában sem volt tiszteletlen lenni – mondta Viharhozó. – Nem tudtam, hogy ő a te…

Gavyn erre azonnal felélénkült.

– Kérlek, mondd, hogy az apám előtt úgy beszéltél a húgomról, hogy nem tudtad, az ő lánya!

– Magának akarta – mondta Sewell.

– Várj! – Celine kiszabadította magát Sewell öleléséből. – Te beszéltél Viharhozóval rólam?

– Hetekkel ezelőtt történt – csuklott el Viharhozó hangja.

Sewell ajka legörbült.

– Azt hitte, megkóstolhat téged…

– Nem ezt mondtam!

Gavyn leintette.

– Ami azt jelenti, hogy úgy beszéltél róla, mintha többet jelentene neked, mintha csak a legénység egyik tagja lenne. Mintha akarnád őt.

Celine felé fordulva mókásan ugráltatta a szemöldökét, és felnevetett, amikor a húga sötétvörösre pirult zavarában.

– Igaz ez, Finn? – kérdezte Celine halkan.

Erre még én is elhallgattam. Senki sem használta Viharhozó keresztnevét. Utálta, mert szerinte úgy hangzott, mintha a sellőnép tagja lenne.

Viharhozó lenézett a fedélzetre.

– Nem akartam tiszteletlen lenni, Hullámhívó. Csak… mi… mi kapcsolatban állunk a viharokkal, meg minden, de Sewellnek csak annyit mondtam, hogy lehetne ez akár több is. Legalábbis akkor úgy tűnt, mert azt hittem, a szakácsunkhoz beszélek, nem a nyavalyás apukádhoz.

Celine rámeredt az apjára.

– Ó, és mit mondott erre Sewell?

– Semmit – válaszolta Viharhozó. – Csak annyit, hogy maradjak a hullámoknál, én pedig ezt úgy értelmeztem, hogy nem kéne barátkoznom a hajón lévő egyetlen hölggyel, és ennyiben hagytam a dolgot.

– Nem illik a szíve az én Dörgőhalamhoz – zsörtölődött Sewell.

Gavyn vállon ragadta Sewellt, és kissé megrázta.

– Lesz olyan, aki méltó a te drága Dörgőhaladhoz?

Arra készültem, hogy felordítsak, átkozódjak, és követeljem, hagyják abba a fecsegést, amikor Valen öblös nevetése újra nyugtalanná tett.

– Sewell – szólalt meg a földhajlító. – Mint apák egymás közt, bátran mondhatom, ha a lányom olyan derék férfit talált volna, mint… Viharhozó, ugye?

– Igen, Földkirály. – Viharhozó elsápadt, és valósággal összement.

Valen rákönyökölt a korlátra, és elvigyorodott.

– Nos, akkor nekem nem lenne ellenemre…

– Némítsd el a szád, Farkas! – morogta Sewell.

– Nem is olyan kellemes, igaz, amikor téged érint a dolog?

Valen a kézfejével mellkason paskolta Sewell mellkasát.

Úgy tűnt, Celine mindjárt belesüllyed a fedélzeti deszkákba. Alekszij és Mira nevettek, Gavyn pedig továbbra is igyekezett Viharhozót közelebb taszigálni a húgához; Sewell rásziszegett a férfira, majd elindult a lejáró felé, hogy aztán magára hagyjon minket olyan arroganciával, ami illett is egy Ház urához.

– Nem tudtam – motyogta Viharhozó. – Honnan tudhattam volna, hogy ő a Hústépő? Honnan tudhattam volna, hogy Hullámhívó az ő véréből való?

– Elég legyen! – csattantam fel. – Tartsátok a szemeteket a csillagokon, nyavalyások!

Viharhozó óvatosan rápillantott Celine-re, aki eddigre már elrohant onnan, és úgy tett, mintha egy kötél foglalná le; végül Viharhozó leült Sander herceg mellé.

– Ezt találtam, földi herceg. – Viharhozó kigöngyölt egy jókora, régi pergament. – Ez az ősi rúnavarázslat elveszett dolgokat tár fel, szó szerinti fordítása: rejtett vágyak. De úgy véltem, hogy mivel mi is azt akarjuk megtalálni, ami el van rejtve, ez átkozottul hasonlít ahhoz a szimbólumhoz ott.

Viharhozó egy hosszú, szögletes rúnára mutatott a szegycsont szélén.

– Egyetértek – bólintott Sander, és a tenger felé fordult. – És az égbolt is hasonló. Azt hiszem, ezek itt… – Ujjbegyével megérintette a csont túlsó felét. – Csillagok. Összhangban vagyunk velük, nemde?

Viharhozó elvette a csontot, és hunyorítva az ég felé tartotta.

– Igen. Nincs is itt semmi, ami valami bűvigéhez vagy regéhez kapcsolódna. Ez egy hely – a csillagkirály és tizenkét hölgye alatt, Erik király.

A csillagkirály egy másik csillagkép volt, aminek története egy meglehetősen elkényeztetett királyról szól, aki tizenkét lehetséges párjával állandó táncot lejt, körbe-körbeforogva. Felnéztem az égre. A középső csillag ragyogva villódzott, és körülötte a tucatnyi csillag lágyabb fénnyel csillogott, mintha minket hívnának.

– Igen. Jó helyen járunk.

Az istenekre, jó helyen kellett, hogy járjunk!

– Jól van. – Sander fél térdre ereszkedett. – Ha jól értem, el kell kezdenünk kántálni a varázsigét, és akkor minden rejtett dologra fény derül. Legalábbis én ezt így értelmezem.

A földhajlító csatlakozott hozzánk, és bár arca kőmerev volt, de nyugtalanságát elárulta, ahogy újra és újra megropogtatta az egyik, majd a másik ujjpercét, hogy azután újrakezdje. Jonas, Alekszij és Mira a korlátok mellett álltak, onnan figyeltek, némileg kétségbeesett arccal.

Átkozottul jól ismertem ezt az érzést.

– Akkor csináld!

A hangom durva és feszült volt.

Sander bólintott.

– Gyorsan fog végbe menni, ha egyszer elkezdjük. Adj nekünk egy kis időt, hogy meggyőződjünk róla, jól ejtjük a szavakat, de készülj fel, Vérdalnok!

Készen álltam. Attól a pillanattól kezdve, hogy megtudtam, Liviát elrabolták, rohadtul készen álltam, hogy újra a karomba zárhassam.

A szél csípte az arcomat – metsző volt, és hideg. Újra a láthatárra összpontosítottam.

– Ez az első alkalom, hogy árulóval kell leszámolnod?

Felnéztem bosszúsan, hogy megint megzavartak, de mindez elszállt, amikor megláttam Valent. A földhajlító frissítőkkel töltődött fel, és őszintén szólva, úgy tűnt, némileg örömmel tölti el Hesh látványa, mintha a szenvedése felpezsdítette volna.

– Ennyire komollyal? Igen, ez az első eset. Történelmünk során még senki sem próbálta meg letaszítani az örökkirályt a trónjáról. Én vagyok az első, akinek ez a megtiszteltetés jutott.

– És szerinted emiatt kevésbé vagy király?

– Engem itt nem szeretnek, Földhajlító. Sőt, puhánynak tartanak.

Valen egy ideig hallgatott, majd kisvártatva felsóhajtott.

– Nézd, Vérdalnok! Nem te vagy az első király, akit elárultak, és nem is az utolsó. Én egy áruló tettei miatt fogadtam el végül a koronát, mert majdnem megölte Livia anyját. Később pedig egy másik áruló megpróbálta eladni Elise-t az ellenségeinknek. Soha nem gyanakodtam volna rá, és igencsak puhánynak tartottam magam, amiért nem vettem észre.

Most… nyugtatni próbált?

– És… – Szünetet tartottam, és megigazgattam a tengerészkardomat az övemen, bár nem volt rá szükség. – Mit tettél?

– Az elsőnek elvágtam a torkát. – Valen szeme elsötétült. – A másiknak pedig a gerincén át téptem ki a tüdejét. Nem tettem kevesebbet, mint te.

Valahol a keblem mélyén egyfajta érthetetlen sóvárgás lett rajtam úrrá. Ez a vágy végigfutott a koponyámon, majd újra le, egészen a szívemig; muszáj tanácsot kérnem egy olyan királytól, aki megharcolt a királynőjéért. A királytól, aki nem nézett rám, és csak a bőrömön lévő sebhelyek alapján ítélt meg.

Tucatnyi kérdést szerettem volna feltenni: hogyan nyerte el népe tiszteletét? Hogyan bízott meg bennük? Hogyan beszélt a népéhez?

Maradj itt, Vérdalnok Erik!

Egy pillanatra úgy éreztem, megértettem, mire gondolt Valen Ferus, amikor azt mondta, maradjak. Amikor váltig állította, hogy nem a koronámat akarják, hanem csak a kölyökkirály oldalán szeretne állni, aki a háború pusztítása után a királysága irányításának lehetetlen kihívásával szembesül.

– Lehet, hogy megdöbbentőnek találod – mondta Valen, hangjában új keletű nyugalommal –, de örülök a vérnek, ami ma a kezedhez tapadt. A legfájdalmasabb módon öltem le azokat, akik elárulták a királynőmet. Ahogy te is tetted… a tiédért. Én tudom, mennyire szeretem a feleségemet, Erik. – Valen ezzel hátat fordított, a tengert nézte, és vállat vont. – Értsd ezt, ahogy akarod!

Én ezt átkozottul úgy értettem, hogy a földhajlító elismerte, most már tudja, a nyavalyás lánya érdekében felforgatnám az egész világot.

– Erik! Kezdődik. Nézd! Az istenekre, ott van! – Sander hangja zúzta szét az éjszakát.

A herceg felemelte a csontot, és mintha csillagfény robbant volna a fejünk felett, illékony, lüktető kékség kezdett villódzni.

– Skriva till a natt – mormolta Viharhozó. Hangja, ami általában durva és száraz volt, most bársonyosan csengett, mint valami szelíd hullám. Tisztán, koncentráltan.

Ujjaim belemélyedtek a hajótestből kiálló egyik tüske érdes csontjába. Az egyik lábamat feltettem a korlátra, és az üres tengert fürkésztem.

Semmi.

Eltelt egy újabb lélegzetvétel, és a hullámzás vadabb lett, a hajó megingott, és újfajta légáramlat melengette a bőrömet, ahelyett, hogy lehűtötte volna.

A hajó hevesen imbolygott. Meg kellett kapaszkodnom a kötélzetben, nehogy lebucskázzak a tengerbe. Fejem felett a zászlónk lobogott és csapkodott a szélben, majd az ellenkező irányba fordult.

– Megfordult a szél – suttogta Viharhozó.

– A három pokolra! – Valen kihajolt a korlát fölött. – Nézzétek!

Egyenesen előttünk egy új föld törte meg a láthatárt ívesen. Ismeretlen vidék, kiugró szirtek: fáklyafény és lámpások világították meg a sötét kristályköves partot, ami nem Örökkön puha homokja volt.

A távolból a tenger hullámait túlharsogva harangok kongtak.

A legénységből állatias, gyűlölködő kiáltások törtek fel. A hangokkal együtt pengék is röppentek az ég felé, és az egyik zsarátnoklándzsa vöröslő lángot és hamut köpött az éjszakába.

Dalosmadár! – kiáltottam a szívem mélyén, kétségbeesetten remélve, hogy meghallja. – Fordítsd a tekintetedet a tenger felé, szerelmem. Megtaláltunk!

24. fejezet

A Dalosmadár

Viharosan zúgó szél tépázta az erdőt. Lehajtott fejjel vánszorogtam előre, és a lugasom felé tartottam, hogy majd később megleljem a Skadihoz vezető utat.

Ha megtalálom az utat a hercegnőhöz, talán ő megszabadíthat minket ezektől a védővarázslatoktól. És akkor ő is megszabadulhat attól a megállapodástól, amelyet Arion kényszerített rá. Skadi megváltozott, miután felhasználta a benne rejlő sötétséget, de ő volt az utolsó reményem. Úgy tűnt, egyedül neki van elég ereje ahhoz, hogy áttörje e misztikus korlátokat.

Nem tudtam, hogyan találjam meg a palotában, majd hogyan szökjek meg. Ismét.

A palota tornyából öblös, kongó harangszó vert visszhangot a vidéken. A félrevert harangok zaját időnként kiáltások, parancsok és dübörgő léptek harsogták túl.

Valami megrántott a derekamnál fogva, határozott lökéssel taszított vissza a tenger felé.

Nem. Nekem a palotát kellett célba vennem. De a melegség, a fényes és szinte ismerős melegség ott lángolt a keblemben, a víz felé csalogatott.

Ő jön. Megborzongtam a gondolatra. Nem egészen én mondtam ezt, hanem inkább valami jéghideg hang, ami befészkelte magát a vérembe. Hátborzongató hang volt – mintha karmok kaparnának végig a koponyámon –, de nem keltett bennem félelmet. Mintha a fúriamágiámhoz hasonlatos valami a hatalmába kerített volna, alig várva, hogy irányítsa a lépteimet.

Felemeltem hálóruhám rojtos szegélyét, és elviseltem a fájdalmat, amit az éles gallyak és tövisek okoztak meggyötört talpamnak.

Mögöttem ágak reccsentek. Mintha egy egész sereg vett volna körül. Az elfek minden kétséget kizáróan félelmetesek voltak. Ismerték a földjüket. Nem állt szándékomban találkozni velük.

– Vigyél el tőlük! – kiáltottam oda fúriamágiám megmaradt parazsának, ahogy az ujjbegyeimet bizsergette. A tenyeremmel megsimogattam egy görbe szilfát.

A keskeny erdei ösvényen a tüskebokrok egyre sűrűsödtek, így kénytelen voltam elkanyarodni, még jobban bevetve magam a fák árnyékába. A karomon felállt a szőr, és az a nyugtalanító érzésem támadt, hogy láthatatlan szemek figyelnek, amibe újra meg újra beleborzongtam.

Ő jön.

Legyen az Éjréve hangja, a fúriamágiámé, vagy valami fantomé, már nem érdekelt. A fejemben hallott hang pánikba ejtett.

Larsson jött.

Felgyorsítottam a lépteimet, amíg ki nem értem a fák közül. A vér íze égette a torkomat, és a mellkasom úgy égett, mintha lángokat nyelnék. Ne, az istenekre, ne! Ismét nyílt terepre értem. Nyílt terepre, ahol nyilak és Larsson kutató tekintete várt.

Hangos robaj rázta meg a talpam alatt az üvegszerű kavicsokat.

A sűrű éjszaka lángoló gömbbé robbant. Rövid ideig tartott, de elég volt ahhoz, hogy a zsarátnokkő aranyszínű fénye megvilágítsa a magasba törő, vérvörös vitorlákat. Elég volt ahhoz, hogy meglássam a hullámokat szelő, szénfekete, fénylő hajótestet.

Megbotlottam a látványtól.

– Erik!

Egy pillanatra elcsendesedett a lárma az erdőben, mintha az egész sziget megdöbbent volna az Örökhajó látványától.

Erik itt volt. A poklokra, az a taszigálás, az a hang végig a királyomhoz, a kígyómhoz vezetett!

Heves szél csapkodta és ostorozta a szoknyám szegélyét a lábikrámnál. Aztán a vérvörös vitorlák elfordultak, és a sziget rossz oldala felé vették az irányt.

– Ne! Erik! – A nevét kiáltottam, bár tudtam, hogy a hullámok, a szél és az Örökhajó vitorláinak csapkodása elnyomja a hangomat, mielőtt eljutna hozzá. Nekifeszültem a varázslatnak, ami azt a köteléket teremtette, ami ehhez a földhöz béklyózott. – Erik!

Visszafojtottam a lélegzetemet. Fény villant a sötétben – Éjtűz. Erik volt az én Éjtüzem, aki átkutatta a tengert és az eget elveszett szerelme után.

A fény segítségével kellett közelebb csalnom őt. Az istenekre, bárcsak itt lenne Tor bácsikám, a máglyamágiás tünde! Ő egyetlen kézmozdulattal lángot csiholhatna.

Kétségbeesetten néztem körül. A sziget kanyarulatánál éppen csak ki tudtam venni félig-meddig beomlott erdei falam végét. A zöme még állt, de hamarosan teljesen össze fog omlani.

Közben néhány elf őr elvesztette türelmét, és félig gázolva, félig úszva elindult a hullámok között, hogy megkerülje a fal szélét. Az egyik lámpást tartott a víz fölé.

Kellettek nekem azok a lángok.

Az erőm már elfogyott, de letérdeltem a földre, és a tenyerembe mertem egy maroknyit. Majd még egy keveset. Aztán még egy adagot.

– Világítsd meg Erik hozzám vezető útját!

Egy pillanatig semmi sem történt. Aztán kiáltás törte meg az éjszakát. A lámpást tartó elfet valami kirántotta a vízből. Elég messze voltam, így éppen csak ki tudtam venni az alakokat, de az üvöltése végigvisszhangzott a parton: távolian, de hallhatóan.

Valami mozgott körülötte. Gyökerek? Még több ág? Nem tudtam, de kisvártatva a lámpás fénye átsuhant a parton, ahogy valami kitépte az őr markából, és az erdő felé száguldott.

Értetlenkedő kiáltások szálltak a nyomában. Az elfek a fák felé rohantak, üldözve az ellopott lámpást, alighanem abban a reményben, hogy ott megtalálnak engem.

Megpördültem, a fákra néztem, és vártam. A kezemet ökölbe zártam, majd ismét szétnyitottam, és ezt újra meg újra megismételtem, egészen addig, amíg a szívem olyan hevesen vert, hogy az már fájt.

A dombon, közel a helyhez, ahol az erdő ellopta a lámpást, szikra ívelt át az egyik lombkoronán. Aranyszínű lángok kezdték nyaldosni a domb közepén álló hatalmas tölgyfát. Aztán egy másik lángnyelv átugrott egy karcsú lucfenyőre. Megint másik egy nyárfára. Egyik lángnyelv a másik után szökkent tova, és táncolt végig az ágakon, leveleken és cserjéken.

Lassan tűz lobbant. De ennél többről volt szó. A fák nem álltak mozdulatlanul. Hajladoztak és fészkelődtek. A cserjék jellegzetes alakot öltöttek. A vérem forrt, de nem úgy, ahogy egy ilyen varázslat esetén kellett volna. Arra számítottam, hogy összeesem, hogy addig feszítem a fúriamágiám kereteit, amíg el nem veszítem az eszméletemet. Ámde mégis állva maradtam, fáradtan, de készen arra, hogy szükség esetén cselekedjek.

Én voltam az örökkirálynő. Mintha a fúriamágiám elfogadta volna ezt, mintha bizonyítani akarta volna a tengernek és a földnek. Mintha a fúriamágiám ugyanolyan kétségbeesetten küzdött volna, mint én, hogy megtalálja az örökkirályt.

Hátraléptem, és kissé félve néztem, ahogy a tűz végigfut a fák között, tekergőzve és kanyarogva hatol be a sötétbe. Mosoly terült szét az arcomon, amikor a bozóttűz morajlása elnyomta az üldöző vadászok félelemmel teli kiáltásait.

Ez lesz a fény a sötétben, ami hazavezet két elveszett szívet.

25. fejezet

A Kígyó

A harangkongás figyelmeztetés volt. Hogy valami nincs rendjén.

– Mindenki fedezékbe, fattyak! – üvöltöttem. – Gyújtsátok meg azokat az átkozott lándzsákat!

Újabb dörrenés, újabb zsarátnokkő repült a sötét sziget felé. Igaznak bizonyultak azoknak a szavai, akikkel idefelé jövet beszéltünk: ez a föld nem tartozott Örökkönhöz. Sötét ködlepel borította partjait, és úgy tűnt, mintha heves vihar tombolna körülötte.

Mintha küzdene az ellen, hogy felfedje magát, mintha el akarna távolodni.

Tavish hamuszín vitorlájú hajója megelőzött minket. Legénységének kiáltásai eljutottak az Örökhajóig, amikor a Ködök Házának hajója fordult, és a hajótest a sziget partvonalával került egy vonalba. Az erősödő nyomástól, ami olyan volt, mint a heves vihar kitörése előtti meleg szél, duzzadtak a vitorlái.

Innen jól láttam Tavish alakját. A korláton állt, egyik kezével a kötélzetbe kapaszkodva, a másikat kinyújtotta.

– Megtöri a védővarázslatot! – kiáltottam. – Célozzátok továbbra is a partot! Amikor a védővarázsok megsemmisülnek, nem szeretném, hogy bárki is életben maradjon ezen az átkozott szigeten!

– Erik király! – Egy férfi ugrott oda hozzám a korláttól. – A tengeri boszorkányok hajójáról azt üzenik, hogy ezek a védővarázslatok kemény próba elé állítanának mindenkit. És lehetetlen megmondani, hogy teljesen megsemmisülnek-e.

A nyavalya törje ki!

– Folytassátok a tüzelést!

Ismétlődő kiáltások hallatszottak a fedélzeten, amelyekben több lándzsát kértek. Az Örökhajó megrázkódott, mielőtt elérte volna a sekély vizet, és kénytelen volt megállni.

– Indulok! – Átrohantam a hajó bal oldalára.

– A sziget nem fogja engedni – kiáltotta Gavyn. – Velem is ez történt. A tengerben ott maradhatok, de nem tudok partra szállni.

– A csont nélkül nem is. – Sander megérintette Hesh szegycsontját. – Ez a kulcs: emlékezz, mit mondott a nő. Csak Hesh tudott átlépni a védővarázslaton, a legénysége nem. A csont és a rúnák egyszerre mutatják meg a helyet, és jelentik a partra lépés kulcsát.

Szó nélkül elvettem a csontot a hercegtől, és mindkét lábammal felléptem a korlátra. A kötélzetbe kapaszkodtam, és kétségbeesett tekintettel fürkésztem a partot.

Gavyn korábban eljutott a vízhez, Livia pedig nem volt bolond. Mostanra elrejtőzött. A harangok már azelőtt megkondultak, hogy megtaláltuk a szigetet, és ettől rossz előérzetem támadt – Liviát megtalálták.

Újabb zsarátnokkő szelte át az éjszakát, de a parttól húsz lépésre a tengerbe esett.

Dalosmadár.

Celine átnyújtotta nekem a késeit, felkötötte őket az övemre, és átadta a saját tengerészkardját is, mintha ő is attól tartott volna, hogy szükségem lesz a pengékre, amíg meg nem találom Liviát.

És megtalálom. Addig nem nyugszom, amíg rá nem bukkanok a királynőmre.

– Vérdalnok! – Valen ragadta meg a mellettem lévő kötelet. – Egyetlen esélyed van. Ezt nem tudod egyedül megcsinálni.

– Nincs más választásom, Földhajlító. Csak egyvalaki léphet partra, hacsak Tavish nem tör át.

– Akkor én megyek – mondta erre. – Szétzúzom ezt az átkozott szigetet.

Bízhattam benne, hogy az apja megtalálja Liviát, annyi szent, de azt senki sem tudta megmondani, lesz-e hatalma a sziget felett. Ahogy azt sem, hogy nekem lesz-e hatalmam a tengerparton. Valami különös mágia zümmögött itt.

Az egyik kis öbölben, a fák között, az erdőben, aranyszín fény villant az árnyékok között. Bíbor lángok terjedtek szét jellegzetes mintában, felkúszva a domboldalon, úgy ragyogva túl az árnyékokat, mintha a vidéket valami szörny falná.

Levegő után kapkodtam, amikor a tűz befejezte futását, és immár kígyózó formában égett a fák tetején. A tűz szándékosan egy tekergőző tengeri kígyó alakjában terjedt.

– Ott! Livia ott van!

Valen még jobban előredőlt a korláton.

– Honnan tudod?

Nem válaszoltam, nem gondolkodtam, csak erősebben markoltam a csontkulcsot, és a tengerbe vetettem magam.

– Az istenek verjenek meg, Vérdalnok!

Valen haragja már csak mögöttem csapott fel, amikor felbukkantam a víz színén.

Újra alámerültem, és a sodrásra bíztam magam, hogy előrevigyen. Amint a térdem földhöz ért, felpattantam, és a part felé törtettem. A lábam tiltakozott. Az öklömet belenyomtam a fájó pontba, és erővel vettem rá a csontjaimat, hogy mozogjanak, a lábamat, hogy gyorsítsák a lépteimet.

Sűrű füstfelhők tornyosultak a sziget felett. A kavargó tűzben és hamuban a tisztán hallható kiáltások elárulták az igazságot: Larssonnak átkozottul erős serege volt.

– Livia! – A csípős füsttől hunyorogva pislogtam, a látásom elmosódott. Az égő fák között húzódó ösvény egy rövid szakaszon felfelé vezetett, majd visszakanyarodott a part felé.

– Livia, válaszolj!

Tekintetemmel követtem a lángokat a lefelé ereszkedő lejtőn, még mindig a tengerben, köhögve és öklendezve a forró levegőtől.

A lábam megcsúszott egy kövön, és a kavicsos partra estem. Nehezen kaptam levegőt. Karommal eltakartam az orromat és a számat, sántikálva haladtam a sűrű füstben.

– Livia!

A hangom rekedten recsegett.

Gyors léptekkel vettem be a partvonal kanyarulatát, ahol egy újabb lejtő várt rám, és a szívem ekkor majd megállt.

Mert ott, egy kis fa vékony törzsébe kapaszkodva megláttam az én dalosmadaramat, koszosan, vad tekintettel és harciasan: éppen pihenőt tartott, ahogy egy sziklapárkányról ereszkedett alá. A mély tengerhez hasonlatos szemének tekintete egy végtelen lélegzetvételig találkozott az enyémmel.

Aztán a lábamba hasító fájdalmat teljesen feledve átrohantam a parton.

– Erik! – Kiáltása a csontjaimba hatolt.

Megtört kiáltás volt, egyben megkönnyebbült is.

Livia a sziklapárkány barázdái segítségével mászott le a partra, meg sem várva, hogy a lába elérje a parti kavicsokat; már előtte leugrott a széléről. Megtántorodott, de visszanyerte az egyensúlyát. Még húsz lépés, még tíz. A távolság aztán elfogyott, és én a karjaimba zártam. A teste az enyémhez simult, mintha a testünk és csontjaink egybeolvadni vágytak volna.

– Az istenekre! – ziháltam, majd kisimítottam a haját az arcából: ez lett az új rögeszmém.

Livia végitapogatta a vállamat, a hátamat, a mellkasomat, mintha nem lenne biztos benne, hogy ez az egész nem csak valami csodálatos, ám gonosz álom. Elhúzódtam tőle, de csak annyira, hogy homlokomat az övéhez nyomjam, csak annyira, hogy beszívjam az illatát.

Két tenyerem közé fogtam az arcát. Könnyek csorogtak le az orcáin. Az én szemem is égett; a vonásai elmosódtak.

– Üdv, szerelmem! – A hangom elcsuklott, rekedten, dadogva szólt. Ajkamat a feje búbjára nyomtam, és azt suttogtam: – Megígértem, hogy eljövök érted.

– Erik! – A nevem úgy siklott ki az ajkán, mint halvány remény, amit, ha túl hevesen mondanak ki, elfonnyadhat és elszállhat a szélben.

A hüvelykujjammal végigsimítottam alsó ajka tökéletes ívén. Szerettem volna megkóstolni, azt akartam, hogy a szám tucatnyi nyomot hagyjon rajta, hogy semmilyen föld, semmilyen királyság, egyetlen szem se kételkedhessen abban, kinek a szívét nyerte el.

Az egyik zsarátnoklándzsa hangos csattanására a tenger felé néztem. Az Örökhajó egymás után tüzelt felvillanó fényekkel, minden lövedékét a mi öblünkre irányítva. A féktelen düh tomboló kiáltása fogadta az Örökhajó dörgő lövéseit. A káosz elnyelte a kiáltásokat és a parancsokat, de a parton immár harcosok voltak. Ellenségek és pengék.

Kihúztam a tengerészkardomat, és a combomra szíjazott tőrért nyúltam.

Livia megveregette a karomat.

– Nekem is van.

Azzal előhúzott egy karcsú tőrt a combjára kötött fűtokból. Mosoly kúszott az arcomra, amikor elindultunk az íves part felé. Az én vad királynőm. Fel fogom falni, abban a pillanatban, amint elhagyja ezt az átkozott földet.

Megszorítottam az ujjait. Ha fájt is a szorításom, Livia nem panaszkodott, és mellettem maradt. Újabb robbanás rázta meg a partot. A tüzes zsarátnokkő ívet írt le a sötétben, majd mintha láthatatlan falnak ütközött volna, hogy széttörve a sekély vízbe zuhanjon.

Ez már közelebb jutott. A védővarázslatok gyengültek.

– Fione még mindig erősíti a védővarázslatokat? – kérdeztem.

A boszorkány megölése gyengítené még ható varázslatait, ami Tavishnek kedvezne, és segítené saját képességei használatát.

– Nem tudom. Csapdába ejtettem.

– Hol?

– A fúriamágiával a fal mögé zártam. – Livia a part kanyarulatára mutatott.

Távol volt ugyan, de azért ki tudtam venni a sötét gátat, amit összetört gyökerek, faágak és indák alkottak.

Megfogtam Livia tarkóját, ajkát az enyémhez húztam.

– Dalosmadár, te vagy a legádázabb ellenség.

A föld megremegett. Livia élesen beszívta a levegőt, az ajka szétvált, amikor a tengerre nézett: mintha csak tudta volna. Ha Valen fúriamágiája meg tudta hajlítani a sziget talaját, akkor Tavish szétzúzta a védővarázslatokat.

– Ideje menni, szerelmem. – Az ujjaink összefonódtak.

– Ő nem mehet el!

Megfordultam, egyik kezemmel megmarkoltam Livia derekát, és magam mögé rántottam. Sirálytollú nyilak céloztak a szívünkre. Az íjászok csak engem néztek. Középen egy asszony állt, komor, ébenfekete ruhában. A szeme tompán fénylett, mint egy haldokló csillag. Elveszetten, üresen.

– Skadi. – Livia suttogása meleg szellőként érte a tarkómat. – Skadi, mit tettek veled?

A pengém hegyét a nőre szegeztem:

– Több kell néhány nyílnál ahhoz, hogy megállítson minket.

– Nem a nyilak állítanak meg titeket. – A hölgy összefonta az ujjait, és úgy nézett rám, mintha belelátna a lelkembe. – Már megmutattam neki: a sziget nem engedi el.

Livia szemébe könnyek gyűltek.

– Tényleg nem mehetek el. Már megpróbáltam. – Élesen, zihálva vette a levegőt.

– Dalosmadár, hallgass ide! – Amikor megmozdultam, az íjhúrok megfeszültek és felnyögtek, ahogy az íjászok lőni készültek. Nem törődtem velük, és két tenyerembe fogtam Livia arcát. – Találunk megoldást.

– Menj! – Livia meglökte a mellkasomat. – Menned kell, Erik! Meg fognak ölni!

Az ajkam legörbült. Egyik kezemmel a hajába túrtam, és őt a testemhez szorítottam.

– Nem hagylak el. Soha többé ne kérj rá!

– Nem fogom hagyni, hogy Éjrévét megtámadják! – A nő a tüzelő hajóra emelte tekintetét. – Belehullunk a ködbe.

– Skadi – kiáltotta Livia –, kérlek! Segíts nekünk, és esküszöm, hogy én is segítek neked!

A nő nem úgy festett, mintha segítségre szorulna. Rideg tekintetét ismét ránk szegezte. A fejét oldalra hajtotta, ahogy farkasszemet nézett Liviával.

– Nincs időm segíteni nektek, amikor az országomat kell megmentenem.

– Nem – rázta a fejét Livia. – Ez nem te vagy. Nem ez az, amit akartál! Az istenekre, Skadi, ébredj fel! Mit tettek veled?

A másik nem válaszolt. Csak furcsa, irizáló sötét szalagok tekeregtek a két keze körül.

Természetellenes, haragos szél fújt a fák között, minden ágat, minden törzset arra kényszerítve, hogy hajoljon meg a dühe előtt. Megvetettem a lábam ebben a fergetegben, Livia fejét a testemhez szorítottam. A lábam alatt kavicsok görögtek, és koppanva ütköztek a nagyobb köveknek, a szárazföld felé görögve. A fák felé. A tengeri permet csípte az arcomat, ezernyi tű szurkálta a bőrömet.

– Ne! – sikított Livia. – A sziget eltűnhet, ha veszély fenyegeti.

– Akkor menjünk el most!

Visszafelé húzta a csuklóm.

– Máris érzem, hogy itt tart engem.

– Vérdalnok! – Az üres tekintetű nő mögött Larsson bukkant fel, dacolva a sziget erejével.

Ismerős harag tört bennem a felszínre, régi barátként, akit mindig magammal hordtam, szunnyadva és szelíden, elzárva lelkem felperzselt peremén. Larsson tántorgott. Sötét haja az arcába hullott, az arcába, amit most már teljesen másmilyennek láttam. Szinte megláttam benne apámat, magamat.

Legszívesebben letéptem volna a fejét a nyakáról.

– Vidd el, és aztán öld meg a szeretődet! – üvöltötte Larsson. – Maradj, és tőlem gyors halált kapsz!

Íjászok és égő nyilak vettek körül bennünket. A lángok megvilágították Livia arcán a könnyeket, csillogó kardomat. Semmit sem tudtam az eltűnő szigetekről, sem arról, hogyan lehetne megtörni a köteléket, ami fogva tartotta a királynőmet. Csak azt tudtam, hogy az istenek sem tudnak elszakítani tőle.

– Ha meghalok – kiáltottam –, te is meghalsz velem.

Még több zsarátnoklándzsa záporozott a szigetre. Az egyik kő átszakította az egyik őr mellkasát, csont- és húsdarabokat szórva a csizmája alatti kavicsokra. Rémült kiáltások csaptak fel az őrök között. Egy másik kő összezúzta egy újabb őr térdét és vállát. Még Larsson is összébb húzta magát.

– Hogyan törhetnek meg az átkozott védővarázslatok? Húzz be minket a ködbe! – kiáltott oda a nőnek.

Egy arannyal pettyezett, vérvörös hajú férfi elkáromkodta magát.

– Ha tovább húzod Skadit a mélybe, soha nem fog újra felbukkanni.

Larsson ügyet sem vetett rá, és ráparancsolt a nőre, hogy újra szakítsa el a szigetet a hajótól. Az asszony arcára jeges közöny költözött, maszkot vonva egykor alighanem szépséges vonásaira.

– Erik, a sziget elragad! – kiáltotta Livia. – Skadi! Engedj el! Ez nem te vagy.

Máris számtalan fa tűnt el a sötét köd dühös ciklonjában, elmerülve az éjszakában. Csak a sziget külső gyűrűje maradt látható. A sziget magával húzta Liviát, de én nem fogom elveszíteni. Mivel Larsson belátta, hogy őt most már megtalálhatjuk, nem lehetett tudni, meddig fog rejtőzni, mielőtt újra lecsap.

Két erő küzdött egymással – a sziget mágiája Liviát a szárazföld felé vonzotta, míg a düh keltette fúriamágia megrepesztette a partot, és kétségbeesetten próbált visszahúzni minket a tengerbe.

– Tengeri király! – A furcsa hölgy csak állt ott az egymással csatázó mágiák között, haja a szélben lobogott, ujjait összefonta a teste előtt. – A fehér vaspenge érdekes fegyver.

A kezét övező sötétségből egy tőr hullott alá, ezüst- és gyöngyházszínű, mintha csontból lenne. A penge a lábam elé zuhant. Talán a sötétségéből formálta, a pokol valamelyik verméből idézte meg, de ez nem volt fontos. Egy pillantást vetettem a nőre, Larsson pedig elkáromkodta magát, amikor meglátta a tőrt, így gyorsan felkaptam.

Abban a pillanatban, amikor az ujjaim az elefántcsont nyélre fonódtak, a testem nagyot rándult, a part pedig megrepedt és szétvált. Mintha a penge érintése elvágta volna azt a láncot, ami a földhöz kötött minket.

A mély repedésből föld és kövek robbantak ki a csillagok felé. A part elszakadt a szigettől, engem és Liviát a tengerbe taszítva.

Mielőtt a hullámok elnyeltek volna minket, a szigetet beburkoló ködben elenyészett a furcsa nő és Larsson arca: mindkettő a semmibe veszett.

Liviát a karomban tartva a vízfelszínre rúgtam magam.

Ahol korábban hegycsúcsok, lámpások és erdők voltak, most csak az üres tenger terült el. Ahol korábban haragos hullámok és szelek tomboltak, most kísérteties csend honolt.

Livia megborzongott.

Fagyos és metsző rémület hasított a mellkasomba. A szeme vadul forgott. Vér szivárgott az orrából, a füléből, az átkozott szájából. A megmaradt védővarázslatok éppen széttépték.

– A francba, a francba! Livia! Livia, nézz rám! – A kezemmel hátranyomtam a fejét. A szempillái megrebbentek. A következő lélegzetvételnél azt követeltem… kértem… a hullámoktól, hogy vigyenek vissza minket, emeljenek fel, segítsenek. A gondolataim kavarogtak, alig éreztem a puffanást a hajó kemény fedélzetén, amikor a tenger kidobott minket.

Remegő kézzel fektettem le Liviát a fedélzetre. Az istenekre, minden tagja vérben úszott; folyton új sebek nyíltak rajta.

– Livia! – Valen kétségbeesett és rémült hangja a fedélzet túlsó feléről csendült fel.

Egy mozdulattal letéptem az ingemet, és a tőrömet beledöftem a hasamba. Hosszú és mély sebet ejtettem egyetlen gyors mozdulattal.

– Erik! – kiáltott fel Derű. – Az istenek verjenek meg, ez túl sok!

Soha nem lesz határa, soha nem lesz korlátja annak, amit megtennék azért, hogy Livia Ferust életben tartsam. Hát Derű nem tudta ezt?

Vér festette vörösre a hasamat, a combomat. Livia testét magamhoz szorítottam, számos nyílt sebét az enyémhez nyomtam, és énekelni kezdtem. Kétségbeesett, megtört hangon énekeltem, olyan hangon, amit nem ismertem fel.

A teste görcsösen rángott a karomban. Behunytam a szemem, és összpontosítottam, kizárva minden kiabálást, minden hangot.

Elködösült az elmém, valamiféle béke öntött el, és a ködön át láttam Livia mosolyát.

Mélyebben zengett énekem, még erősebben fogtam elcsitult testét. Már nem remegett. Gondolatban a mosolya szélesebb lett. Intett, hogy kövessem.

– Erik! – Valaki messziről hívott, mintha a hangját elkapdosná a szél. Nem figyeltem rá, és kinyúltam Livia kinyújtott keze felé.

Valami erő elhúzott tőle. Leráztam, és újra megpróbáltam elérni Liviát.

– Vérdalnok! – A hang nyers volt, öblös. Ismerős. Gyerekkorom óta hallottam ezt a hangot. A földhajlító hangját. Újabb rántást éreztem, és elengedtem Livia kezét. Próbáltam visszaküzdeni magam hozzá, próbáltam újra elérni.

Kezek érintették a bőrömet. Túl nagyok voltak ahhoz, hogy a dalosmadaraméi legyenek.

– Elég, fiú! Elég volt!

Livia arca eltűnt a szemem elől. Valen Ferus állt fölöttem. Mindkét keze az én véremben úszott. Megértettem, és igazából nem is hibáztattam azért, hogy megtette, amire megesküdött, hogy elégtételt vesz rajtam, amiért elraboltam tőle a lányát.

Legalább Livia most már szabad volt.

Behunytam a szemem, beletörődve a végbe, és aztán minden elsötétült.

26. fejezet

A Dalosmadár

Ködösen, homályosan láttam, de felismertem a király szobájának ablakát az Örökhajón. A király priccsén feküdtem, vérem bemocskolta a puha kék derékaljat. A szemem résnyire kinyílt, így láttam az erős kezeket a bőrömön, ahogy gyengéden lemossák róla a vért egy vékony gyolccsal.

Ismertem azokat a kezeket. Amióta csak az eszemet tudtam, szerettek engem.

Próbáltam szólítani őt, látni akartam a jól ismert derűt a sötét szempárban, de a szavak hamuvá omlottak a torkomban, és visszahanyatlottam a mámorító sötétbe.

Amikor újra feleszméltem, fogalmam sem volt, mennyi ideig alhattam, csak azt tudtam, hogy biztosan nagyon sokáig. Az ajkam repedezett volt, kiszáradt, a torkom száraz, és szomjúság gyötört.

Kicsit hunyorogva kinéztem a dudorodó üvegen át. A tenger – a gyönyörű, égszínkék Öröktenger – minden oldalról körülölelt. Kísérteties köd lebegett a hullámok fehér taraján, de egy aranyló napsugár már kezdte elűzni a homályos éjt.

Amikor a vállamra hengeredtem, halkan felnyögtem. Az ágy mellett egy cseréplavór és egy kancsó állt. Vadul felkaptam a kancsót, a számhoz emeltem, és ittam, ittam, amíg a nyelvem már nem tapadt a szám belső falához.

Amikor a kancsót visszatettem a helyére, megdöbbentem.

Mert a fából faragott széken, sötét, borostás állát a karja hajlatára támasztva, ott ült az első férfi, akit valaha szerettem.

Apám alvó arca elárulta, hogy fáradt, de egyben erős is, mint mindig. Fiatalos, ám a gondoktól mégis öreg. Vér mocskolta be a kezét: hogy az enyém vagy az övé, nem tudtam. Egyenletesen lélegzett, ahogy ott szuszogott, de a teste megfeszült, mintha a legkisebb hangra is készen állna a harcra.

Felültem, mire az ágy nyikorgásától megrebbent a szeme. Apám leengedte a karját, egy pillanatra körülsandított a szobában, majd a tekintete az enyémbe fúródott.

Egyetlen szívverés telt el, és az arca grimaszba torzult. Két szívverés, és máris felugrott a székéről. Három, és biztonságot nyújtó, erős karjával átölelt, ahogy mindig is tette.

A nyakába kapaszkodtam, kétségbeesetten próbálva visszatartani a keblemből feltörni kívánó, ziháló, könnyes zokogásomat.

– Livie – suttogta a hajamba. – Az istenekre, mennyire hiányoztál!

Tervem, hogy megőrizzem összeszedettségemet, darabokra hullott. Vagy inkább szétzúzódott.

Apám tunikájába csimpaszkodva kétségbeesetten zokogtam. Hullottak a könnyeim, mert annyira fájt a hiánya, annyira hiányzott ő és a családom, és hullottak a fájdalom miatt, amit biztosan ők is éreztek. Sírtam, mert tudtam, hogy utánam jött, hogy elmondjam neki az igazat, és hogy ez majd újra összetöri a szívét. Hogy mindannyiukat nagyon-nagyon szerettem, de Örökkön lett az otthonom.

Valen Ferus egész idő alatt nem szólt semmit, csak hagyta, hadd sírjak.

Megtöröltem a szemem.

– Dádzs, hát itt vagy!

Gyengéden két tenyerébe fogta az arcomat, és könnyes mosoly ült az arcán.

– Mindig.

– Hogyan… hogyan lehetek egyáltalán életben?

Csak apró karcolások csíkozták a két karomat, pedig úgy éreztem, mintha minden csontom összetört volna.

Apám egy lélegzetvételnyi ideig habozott.

– Úgy tűnik, hogy ezen a hajón valakinek gyógyító erejű a vére.

Erik. Ekkora gyógyítás veszélyes lehetett a számára. Szóra akartam nyitni a számat, hogy apámat a királyomról faggassam, mert hamarosan muszáj lesz a szememmel és a kezemmel is beinni őt, de a ajtó mögötti hangok félbeszakítottak.

– Hahó! Már elég sokáig vártunk.

A kezemet a keblemhez kaptam. Ismertem azt a simlis hangot.

Néhány kattanás hallatszott, eltelt néhány pillanat, és az ajtó kinyílt. Testek összevissza kupaca zúdult be rajta, mindenki egyszerre beszélt, de egy hang felülkerekedett a többin.

– Livia, tudd meg, hogy én küzdöttem a legkeményebben, hogy visszajussak hozzád, és ehhez először meg kellett sebesítenem a szerelmedet, de természetesen a te becsületed védelmében tettem. Aztán egy bájos Pusztítót kényeztettem, hogy kiszabadítsam őt – ezt ne említsd anyámnak, Valen! –, amiért elvárom leghőbb köszönetedet.

– Jo… – Nem tudtam befejezni a nevét, mert Jonas Eriksson máris úgy vetette rám magát, mint valami tomboló vihar. Megragadott, széles mellkasához szorított, és úgy éreztem, mintha enyhén megborzongott volna, ahogy lassan kifújta a levegőt.

– Hiányoztál, Liv – suttogta.

A szám bután tátva maradt a megdöbbenéstől, amikor Sander következett, és arról motyogott, hogy mennyit tanult Örökkönről, hogy mit gondol az eltűnő szigetről, és hogy hol szeretne legközelebb kutatni, mielőtt Mira félrelökdöste volna.

Aki a vállával valósággal összezúzta a légcsövemet.

– Soha többé nem engednek el minket bálba – mondta, könnyek között kuncogva. – Kivéve persze, ha te rendezel egyet. Királynő.

Az istenekre, hát mindent tudtak!

– Ti… mind értem jöttetek ide?

Jonas felhúzta a szemöldökét.

– Úgy mondja, mintha tényleg elhinné, hogy nem tennénk meg.

– Valószínűleg árulónak fognak nevezni, vagy legalábbis elveszítem a rangomat a Pusztítók között, de megérte. – Az ajtóban Alekszij mosolygott, egyik vállával a félfának támaszkodva.

Apám segített felállni. Minden ízületem fájt, minden izmom tiltakozott, de a mellkasomba mohó fájdalom hasított, amiről tudtam, hogy addig nem csillapul, amíg nem találom meg őt – ráadásul mihamarabb.

– Szeretlek mindnyájatokat. – Tétováztam. – De nekem most muszáj…

– Odakint. – Mira a főfedélzet felé mutatott. – De aztán mindent tudni akarok.

Ránéztem apámra; úgy tűnt, nem tudja eldönteni, hogy elengedjen-e. Talán önzőség volt részemről, hogy máshol akartam lenni, de amikor megcsóválta a fejét és intett, nem tudtam elég gyorsan megfordulni.

A legénység sürgött-forgott odafent. Amikor megláttak, meghajtották a fejüket, mosolyogtak, és kedvesen köszöntöttek:

– Üdv ismét itt, drága!

Igyekeztem mindenkinek válaszolni, de a szívem vadul vert. Tekintetem végigfutott a testeken, a kormány felé néztem, kétségbeesetten kerestem…

Vérvörös szempár meredt rám egy ismeretlen férfi válla fölül. Az a két szem éhséget tükrözött, gyönyörű, emésztő éhséget, az enyémet tükrözte. Erik felsőjét kifűzték a mellkasán, így látszottak a hegek és a tintával rajzolt sötét hullámminta a mellkasán.

– Éppen próbálom rögzíteni a varázslatot. Kérlek, ne mocorogj! – parancsolt az örökkirályra az előtte álló magas férfi. Erik ügyet sem vetett rá, és tucatnyi ember erejével megindult előre.

Nem szelíden találkoztam a királyommal. Két karom, lábam, egész testem köré fonódott, és hátát a korlátnak nyomtam.

Erik magába szippantott, arcát nyakam hajlatába fúrta. Teste a fedélzetre omlott, mire én lovagló ülésben átkulcsoltam a csípőjét; háta félig az oldalpalánknak dőlt, karjával átölelte a derekamat. Mélyen beszívta a levegőt. Ujjai a testembe mélyedtek. Egyik kezemmel a hajába túrtam, mielőtt elhúzódtam volna tőle, az arcát fürkészve.

Éles vonalak, ott az a heg a felső ajkán, ott a két hosszúkás foga, ami szétnyílt ajkán át látszott.

A hüvelykujjával egyszer, kétszer végigsimított az arcomon, majd a szája az enyémnek csattant. A csókban nem volt semmi kedves vagy gyengéd. A mohóságról, a túl hosszú ideig tartó megvonás okozta függőség visszatértéről üvöltött.

Erik szája minden porcikámat a magáévá tette. Egyik csók a másikba olvadt.

– Dalosmadár – suttogta a nyakamba, halkan, már-már szinte morogva.

Ujjaim felsőjének nyakvonalán siklottak végig, követték a vállán és a hátán lévő hegeket, élvezve bőrének melegét, miután olyan sokáig nélkülöznöm kellett, amikor már azon tűnődtem, hogy vajon valaha újra érezni fogom-e. Erik megborzongott, és még szorosabban ölelt magához, miközben egyre erősebben csókolt.

A nyelve az enyémhez ért – az istenekre, milyen íze volt! Só és tűz, mindez összecsapott a számban, mire felnyögtem. Nem tudtam betelni vele.

Amíg valaki meg nem köszörülte a torkát.

Elhúzódtunk egymástól, de azért a homlokát az enyémhez nyomta, ziháló lélegzetünk dalként csengett közöttünk. Erik nem kapta el a tekintetét, hanem rám mosolygott. Igazi mosoly volt ez, a legszebb látvány.

– Azt akartam mondani, hogy megölöm azt, aki most megzavart minket – suttogta –, de nehezemre esik haragudni, úgy, hogy te itt vagy. – Mindkét tenyerével végisimított a hajamon, a nyakamon, a vállamon, mintha csak igazolni akarná a szavait.

Megcsókoltam az állát.

– Soha nem akarok máshol lenni.

– Magasságos poklok! Ezek szörnyűek – nyögött fel Jonas mögöttünk, mire néhányan felnevettek.

Ekkor vettem észre, hogy apám akaratlanul is szemtanúja volt szenvedélyes pillanatunknak. Ahogy – az istenekre! – Stieg is. Elpirultam. Megköszörültem a torkomat, és kiszabadítottam magam az örökkirály öléből.

– Vérdalnok Erik! – Megpaskoltam a bordáit, mire friss vér áztatta át a tunikáját. – Mi járt az eszedben?

A magas férfi káromkodott egyet.

– Ez az utolsó alkalom, hogy rögzítem ezt az átkozott kötést. Ha az a szörnyű véred megöl, tudd meg, hogy a párom eljön érted, mert megfosztottad a gyermekeimtől az apjukat. Catriona elég jól ért a boszorkánysághoz, és nem fogja vissza magát csak azért, mert előkelőség vagy.

– Ha tovább nyavalyogsz, akkor kérd meg a legénység valamelyik tagját, hogy tegye meg helyetted! – kiáltotta Koponyafaló. – Minket, amíg a hajónkon vagyunk, nem érhet bántódás.

– Nem. Ez most már egyszerűen olyan kihívás, amivel meg kell birkóznom, te nyavalyás! – vágott vissza a férfi, és újra belenyomta a kezét Erik sebébe.

Talán a vérveszteség miatt, vagy talán mert Erik is ugyanolyan mámoros volt a megkönnyebbüléstől, mint én, de ahelyett, hogy morcos képet vágott volna, halkan azt dünnyögte:

– A gyerekeid hasonlítanak rám, Tavish?

A férfi keze megállt a gyógynövényekkel átszőtt kötés felett.

– Ilyen kérdéseket nem szabad feltenni egy nagy kancsó erős mézsör nélkül, király. De vajon fel mered-e valaha is tenni apámnak azt a kérdést, amit annyira szeretnél?

– Kétlem. – Erik legyintett, és továbbra is rám szegezte izzó tekintetét. – Tavish haragszik rám, Dalosmadár. Úgy tűnik, amikor te a halál kapujában állsz, elvesztem a józan eszem, és szétcincálom magam.

Ez az átkozott! Lesújtó pillantást vetettem rá, ami azonban csak egy pillanatig tartott, mert az máris valami erősebbé, bujábbá alakult át.

– Még mindig próbálom kitalálni, miféle varázslat okozta ezt a sérülést – dörmögte Tavish, a kötésekre koncentrálva.

– Nekem azt mondták, hogy vérvarázslatok tartottak addig a szigeten, amíg Fione ott volt – mondtam halkan. – Csak a varázslatot elmondó halála vagy kikényszerített elhurcolásom törhette meg őket teljesen.

– Apád megtörte a sziget talaját, és ezzel elszakított minket onnan – csikorgatta Erik a fogait. – Ez kényszerített téged a távozásra.

Bólintottam.

– De a vér… Azt is mondták, hogy ha elhurcolnak a szigetről, abba belehalok.

A férfi, aki Erik derekát kötözte az imént, egy pillanatra megfeszült.

– Akkor csodás áldás, hogy a király éppen ott volt, hogy meggyógyítson. Az olyan sötét vérvarázslatokat, mint amilyen ez… még soha nem hallottam, hogy valaki túlélte volna őket. A jó hír az, hogy a vérkötelék erőszakos megszakítása valóban lehetséges. Az általuk létrehozott védővarázslatok már nem léteznek. A megjelölt csont nélkül is partra szállhatunk újra.

Megjelölt csont? Biztosan erre gondolt Skadi, amikor azt mondta, hogy Hesh és Larsson gond nélkül át tudnak jutni a védővarázslatokon.

Míg Tavish a sebet kötözte, én félreálltam, és láttam, hogy Celine Gavyn és Sewell mellett várakozik.

– Ne csinálj ilyet még egyszer! – suttogta Celine, és megszorította a vállamat, amikor megöleltem. – Hiszen mi együtt maradunk, emlékszel? És azt nem teheted, ha elrabolnak.

– Soha nem hagyom el egyik szobát sem legalább egy tucat őr nélkül, nehogy egy másik hazug alak megint megpróbáljon elrabolni.

Celine szeme csillogott.

– Hidd el, a király soha többé nem veszít szem elől!

Nem voltam biztos benne, hogy bánnám.

– Örülök, hogy megtaláltad a kiutat a szigetről, királynőm – mondta Gavyn, könyökére támaszkodva, mint az az önelégült nagyúr, akinek messziről láttam, mielőtt a világunk összeomlott volna. – Ha tudtam volna, hogy egyszerűen csak le kell nyúznom a húst a csontjaidról, hogy elmehess, bizonyosan megtettem volna, hogy ezzel elkerüljem a király számos csúf fenyegetését.

– Azért örülök, hogy nem tetted.

Gavyn csücsörített.

– Nagyszerű kaland lett volna.

– Kis róka! – Sewell félrelökte Gavynt… a fiát…, és csókot nyomott a fejem búbjára. – Erős, mint a tenger.

– Örülök, hogy látlak, Lord Sewell – suttogtam a mellkasának.

Sewell ujját az ajkához emelte, és visszahúzódott a gyermekei közé.

– A királyi város! – kiáltotta Derű szigorúan és elevenen a kormányállásból. Egy lélegzetvételnyi időre elidőzött rajtam a tekintete, de ugyanolyan gyorsan, ahogy rám nézett, máris visszafordult a tenger felé. A feszültség marokra fogta a szívemet. Beszélnem kellett vele, de nem tudtam, mit mondjak, hogyan köszönjem meg neki, a szó bennszakadt.

Odahajoltam Erikhez, átkaroltam frissen bekötözött derekát. Aranyszínű tornyok, szirtek és öblök, a királyi város halvány partjai csillogtak a felkelő, ragyogó nap fényében.

Erik hosszan csókolta a homlokomat. Nem volt szükségünk a szívünkön át suttogó kötelékre – tudtam, mire gondol, mert én is ugyanazt éreztem.

Hazaértünk.

Sellők vezették az Örökhajót a kikötőbe. Kidülledő szemeik időről időre felbukkantak, és a fedélzetet pásztázták, hátha megpillantják a királyt és legénységét. A sellők ijesztőek és gyönyörűek voltak, és lenyűgözték a többi királyi sarjat.

Mira felhördült, amikor egy mohazöld hajú, viharfelhőszerű bőrű nő sugárzóan rámosolygott a hullámok közül, kivillantva cakkos fogait, és szomorú hangján felsírt.

Még láthatóan apámat is lebilincselték a szivárványszínű uszonyok és a sellők ravasz éneke, amivel arra akarták rávenni a földi tündéket, hogy csatlakozzanak hozzájuk, és ússzanak egyet velük.

– Ne is gondolj rá, Jonas! – mondta Sander, megragadva testvére karját.

– Ő elég csinos – mutatott Jonas egy karcsú sellőre.

– Ha egyszer a hullámok alá merülsz, nem érdekli őket többé az életed – erősködött Gavyn, ahogy egy nehéz vászonzsákot engedett le a korláton át az egyik kisebb ladikra, amelyek majd az ellátmányt viszik a városba. – Más népek elbűvölik őket, de hamar elveszítik az érdeklődésüket.

– Én gondoskodnék róla, hogy ne veszítse el az érdeklődését.

Gavyn kuncogott. Furcsa volt látni ezt a bajtársiasságot egész életemben ismert barátaim és családom, valamint új népem között.

Kettőt kivéve.

Dádzs a közelemben maradt, mindig pár lépésre tőlem, de Erik és apám között egyértelműen látszott a távolságtartás. Néha odabiccentettek egymásnak, de nem beszéltek.

Mindent tudni akartam – Erik hogyan jutott el a szülőföldemre, hogyan tértek vissza, hogyan fedezték fel a szigetet. Tudni akartam, mit gondolt apám arról, hogy királynőnek szólítanak – előfordult néhányszor, hogy ezt meghallotta, ebben biztos voltam.

De mindennél jobban szerettem volna elosonni valahova az én kígyómmal. Meg akartam érinteni, magamhoz akartam ölelni, össze akartam fonni vele karomat-lábamat, és egy pillanatra el akartam felejteni, hogy valaha is elszakadtunk egymástól. Beszélnünk kellett. Larsson, Arion és Fione még mindig gonosz hatalommal bírtak Skadi és népe felett.

Larsson megsérült ugyan, de nem áll le, harcolni fog tovább a koronáért.

És most sehogy sem tudhattuk, hogyan fog lecsapni.

Újabb kürtszó harsant, mire a kanyargós kőúton tömörülő tömeg üdvrivalgásban tört ki. A vörös nyeregtetős házak ablakaiban a gyerekek az Örökhajó zászlaját lobogtatták, a nők pedig fehér lepedőket lengettek, hogy hazahívják férjeiket.

– Szóval – mondta dádzs halkan –, ez Örökkön.

Erik tett egy lépést oldalra, egy szó nélkül felkínálva a lehetőséget, hogy egy időre kettesben maradhassunk, és úgy tett, mintha a csomagok, ládák és a legénység partra érkezésével lenne elfoglalva.

Kőburkolatú utak hálózata kötötte össze a házikókat és az ivókat. Hatalmas kő boltívek jelezték az utak minden kanyarulatát, és óriási vízesések zúdultak alá a szirtek párkányairól. A lépcsőzetes palotát körülölelő zöldellő domb a nap sugaraiban ragyogott, mintha a királyi város is ünnepelné uralkodója visszatértét.

– Ez a királyi város – mondtam, és belekaroltam apámba. Fejemet a vállára hajtottam. – Ez… ez az otthonunk, dádzs.

Apám lehajtotta a fejét, és egy lélegzetvétel idejére becsukta a szemét. Aztán megfogta szabad kezemet, és ujjaimat az ajkához emelte.

– Tudom.

– Ez nem jelenti azt, hogy nem hiányoztatok rettenetesen – suttogtam, megrémülve a megremegő hangomból kicsendülő félelemtől. – Ez nem csökkenti… és nem is csökkentheti…, hogy mennyire szeretlek…

– Livia. – Apám magához húzott, és a mellkasához szorított. – Tudom.

Ebben az egyszerű mondatban ezer kimondatlan szó rejlett – ő tudta, hogy milyen érzés egy királyság terhét viselni. Tudta, milyen érzés a szívedet és a lelkedet másnak adni.

Tudta, hogy már nem csak a lánya vagyok.

– A hintók várnak, szerelmem. – Erik öblös hangja szakított ki apám karjaiból.

Röpke tétovázás után az örökkirály az éjnép királyára nézett, majd kinyújtotta a kezét felém.

Kívülről nézve egyszerű pillanat volt. Számomra azonban döntő jelentőségű. A pillanat, amikor elengedtem apámat, a népemet, és kézen fogtam azt a férfit, aki a lelkem minden porcikáját birtokolta.

Erik megértette ezt, és megnyugtatóan megszorította a kezemet, ahogy a levezető pallóhoz sétáltunk.

Dádzs is megértette, és néhány lépéssel mögöttem maradt, csatlakozva Stieghez és a többiekhez, mintha elfogadta volna új helyét, ahonnan gondosan szemmel tarthatja a lányát, miközben hagyja, hogy a saját erejére támaszkodjon.

27. fejezet

A Dalosmadár

Akadtak különbségek a mostani érkezés és az első alkalom között, amikor beléptem a palota nagycsarnokába. Nem arról beszélek, hogy mostanra a félelem helyett fesztelenül kapaszkodtam Vérdalnok Erikbe, és nem is arról, hogy a hintók mind a tengeri, mind a földi tündéket a kapuig vitték, hanem a palotában uralkodó hangulatról.

Ami egyszerre volt komoly és vidám, törékeny és ragyogó. Mintha az udvaroncok és a városlakók örültek volna ugyan a királyi hajó befutásának, de egyben azt is tudták, hogy mit jelent ez: újabb csatákat.

Alistair a széles folyosón várt ránk, fellengzősen, mint mindig, rá nem illő kék selyemdolmányában és nadrágjában, de vékony ajka megrándult, amikor Erik berontott az ajtón. Az öreg intéző derékban meghajolt.

– Isten hozott itthon, királyom! – Alistair tompa tekintete egymásba fonódó kezünkre tévedt. – És téged is, királynőm.

A szívem nagyot dobbant, amikor a folyosón álldogáló udvaroncok közül többen térdre ereszkedtek vagy derékban meghajoltak. Néhány boszorkány és szirén Jonasra, Sanderre és Alekszijre meredt. Amikor Alek érkezett ide, sok udvaronc kíváncsiságát felkeltette, vonzotta őket. Most pedig újabb földi hercegek jöttek, akiket megbámulhattak.

Amikor Jonas felvillantotta ravasz félmosolyát, a női udvaroncok vihogni kezdtek, és leplezett örömmel bújtak össze, puha ajkaikat selyemkesztyűik mögé rejtve.

Azonban a népek elcsendesedtek, amikor meglátták Stieget és apámat.

Néhányan azt dünnyögték a csarnokban állók közül: Földhajlító.

Eddig nem is nagyon jutott eszembe, hogy egykor Valen Ferus végzett Örökkön egyik királyával, ahogyan az sem, hogy a királyi város lakói hogyan fognak reagálni a jelenlétére.

Eriket mindez nem zavarta, fittyet hányt a legtöbb minket üdvözlőre, és gyorsan szót váltott Alistairrel.

– Vendégeink vannak, királyi látogatók. Gondoskodj róla, hogy megfelelő szobákat kapjanak!

Az öreg intéző ezt nem hagyta szó nélkül.

– Talán, királyom, és ez csak egy ötlet, egy javaslat, ilyenkor valaki üzenhetne előre, amiben bejelenti, hogy fontos királyi személyek érkeznek.

– Alistair – mondta erre Erik önelégülen –, nem te beszélted tele a fejemet azzal, még mielőtt ez az egész szerencsétlenség elkezdődött, hogy a palota készen áll a földi tündék fogadására?

– Nem úgy tűnik, mintha én ilyet valaha is mondtam volna.

Erik közelebb hajolt hozzá.

– Intézd el, vagy valaki mást bízzak meg a feladattal?

– A fenyegetéseid hatástalanok, felséges uram. Száműzz az udvarodból, ha akarsz, de nem fogok engedelmeskedni. Egyébként, mielőtt mindannyian visszavonultok, és – az istenekre kérlek titeket – megmosakodtok, úgy véltem, hogy Örökkön úrnője szeretne látni valamit.

Örökkön úrnője. Lenyeltem a torkomba gyűlt gombócot.

– Ne engem kérdezz, vénember! – Erik keze a derekamra siklott. – Az úrnődet kérdezd! Az ő szava ugyanolyan súllyal bír, mint az enyém.

Az igazat megvallva, legszívesebben elmenekültem volna a termeinkbe, hogy legalább egy hónapig ne is jöjjek elő. Ám odabólintottam Alistairnek.

– Szeretném látni.

Az intéző szívott egyet az orrán, és mielőtt egészen megbizonyosodhattam volna róla, hogy elégedettség ül ki az arcára, már megfordult, és a trónterembe vezetett minket. A vért már felmosták a padlóról a gonoszul gyönyörűséges éj után, amikor Erik megtett a királynőjének. A fényesre suvickolt kőlapok a terem szélétől a közepéig úgy kanyarogtak, mint valami tengeri örvény. A falikarokban fáklyák égtek, megvilágították a fakó kőfalakat.

Erik sötét mahagónitrónja mellett, az emelvényen egy másik ülőalkalmatosság is állt: kész és káprázatos. A karfáin borostyánindák futottak. Napsugarak, tövisek és rózsabimbók alkották a magas háttámlát, és minden peremen kis rókák szaladgáltak.

– Elégedett vagy? – kérdezte Alistair várakozóan.

– Ez gyönyörű – nyögtem ki.

Erik gyengéd csókot nyomott a tenyeremre. Mira és Celine gyorsan megjegyezték, hogy milyen remek mestermunka, és milyen jól illik a trón az örökkirályok régi, szörnyen csicsás kárpitjai és bútorai közé.

Apám sztoikusan gondolataiba merült, és nem akartam zavarni. Legalábbis addig nem, amíg nem lesz időnk megszokni ezt az új életet. Most pedig jöhet a pihenés, az étkezés és a fürdés, ahogy Alistair javasolta. Aztán beszélhetünk.

Dicséretemtől elégedetten Alistair tapsolt egyet, és hívta a palotaszolgákat, hogy gondoskodjanak az újonnan érkezettekről.

– Dádzs itt ellenség – súgtam oda Eriknek. – Megölte a királyt, és ezt mindenki tudja.

Erik szeme felvillant.

– Egyben viszont ő királynőnk apja is. Azt hiszem, világossá tettem – éppen ebben a teremben –, hogy mi lesz azzal, aki bántja a királynőmet, Dalosmadarat. Ha neki baja esne, azzal neked ártanak.

Valaki megköszörülte a torkát. Alistair, orrát fennhordva, lépett oda hozzánk.

– Elnézést a zavarásért, de személyesen fogok gondoskodni a földi királyról. Biztosíthatlak titeket, hogy ha megtámadnám, kevés esélyem lenne ellene. Aztán természetesen lakomát kell rendezni az új egység tiszteletére. A harag pedig könnyen elhalványul finom étkek, vidám dallamok és a király bora mellett.

Mielőtt vitába szállhattunk volna vele, már ott is hagyott minket. Régen megtanultam, hogy Alistair ugyan a palotát szolgálja, de értelmetlen az útjába állni, ha van valami terve.

– Ő fog gondoskodni dádzsról és Stiegről, mert mindenki más retteg tőlük – suttogtam.

Miután barátaim és családtagjaim kaptak egy-egy kísérőt, Erik behúzott a dolgozószobába, ahol a fényes fa íróasztal állt, tárva-nyitva pedig egy nagy ablak nézett a tengerre; az itteni falban rejtették el a király egyik trükkös, rejtett átjáróját.

A testem felhevült, és a két combom köze szinte lángolt, mire Erik végigment a falba rejtett folyosón, és belépett a királyi szárny külső szobájába.

Valaki már begyújtotta azt a furcsa kék tüzet a kandallóban. Édes bort és sötét rumot helyeztek fatálcára az asztalon, és gőz szállt fel a mosdóhelyiségből.

Tucatnyi emlék kavargott máris a fejemben erről a szobáról. A vitákról, ahogy a rabtartó és a fogoly kapcsolata átalakult, ahogy szerelmesek lettek, az örömről és a szenvedélyről. Mindez ott kavargott a fejemben, amíg meg nem álltunk a mosdó ajtaja előtt.

Erik a kilinccsel babrált.

– Akkor megmosakodhatunk, és utána…

Nem fejezte be a mondatot, mert a falhoz nyomtam. Megcsókoltam. Hevesen. A fogaim az ajkát karistolták. Erik az ujjait kócos hajamba túrta, és addig húzta hátra a fejemet, amíg az kívánt szögben nem állt. A csípőmet az övéhez nyomtam, és felnyögtem, amikor megéreztem kemény szerszámát.

– Mosakodj csak, amennyit akarsz! – lihegtem. – Amíg ott vagyok veled, és a kezem a bőrödre tapad.

– Az istenekre, te nő! – szitkozódott, és elkezdte lerángatni rólam az alvadt vértől rozsdavörös, szurtos hálóruhámat.

Kimerültek voltunk, sebek és vágások borítottak minket, de nem foglalkoztunk ezzel, amikor kifűztem az övét, Erik pedig levette a csizmáját. Lázas ujjak dolgoztak míderem fűzőjén és nadrágja csatjain.

– Nyílt sebeid vannak – suttogtam két csókváltás között, és ránéztem a bordáit borító kötésre. – Ne hagyd, hogy a véred megmérgezzen, amíg nem kapok kicsivel többet belőled, Kígyó!

Megéreztem, ahogy mosolyra húzta a száját.

– Tavishnek vannak olyan trükkjei, amelyeket még a csontszövők sem ismernek – a kötések varázslattal alvasztják meg a vért, szerelmem. Ha nem piszkálod, akkor sok mozgás után is a helyükön maradnak.

Erik türelme ekkor elfogyott, megragadta a míderem szélét, és letépte rólam a varrás mentén, ami aztán a földre hullott. A bőrömet simogató hűvös levegőtől megkeményedett a mellbimbóm. A vágytól zihálva Erik nekilökött az ajtókeretnek, és ajkával bekapta a bimbót.

Éles, sóvár zihálás tört elő a számból. Megragadtam a tarkóját, és közelebb húztam magamhoz. Erik szopogatta és nyalogatta a bőrömet. A fogai végigkarcolták a bimbómat, ahogy beleharapott a csúcsába, és a nyelvével nyalogatta.

A testem magja lüktetett. A csípőjéhez nyomtam magam, máris kétségbeesetten vágytam a kielégülésre. Az érintése gyönyörűséges átok volt, ízelítő, és soha nem tudtam betelni vele.

Mindkét hüvelykujjamat a nadrágja derékrészébe akasztottam, és letoltam a csípőjéről. A farka valósággal előugrott. A mellemre tapadó Erik felnyögött, amikor a kezemmel megfogtam a bársonyos bőrt, és simogatni kezdtem.

– Dalosmadár! – Felemelte a fejét, szeme aranyló tűzként ragyogott.

A király felegyenesedett, és két tenyerébe fogta a fejemet. Tekintete lesiklott a farkát markoló kezemre, meglóbálta a csípőjét, ajka szétnyílt, és a vágytól mámorosan nézte, ahogy a hüvelykujjam végigfut a keskeny résen, amíg aztán a vágytól gyöngyözni nem kezdett szerszáma feje.

– A kezemmel – suttogtam a fülébe – vagy a számmal?

Erik felnyögött; homloka a vállamnak koppant.

– Ha azt hiszed, hogy ennyi idő elteltével előtted fogok elélvezni, tévedsz.

Felsikítottam, amikor Erik felkapott a combomnál fogva, lábamat a dereka köré vonta, és bevitt a mosdóhelyiségbe. A mély kőmedencében már előkészítették a fürdőt. Minden bizonnyal Alistair előrelátásának köszönhetően.

Erik leültetett a medence szélére, és gyorsan áthúzta a fején a nyirkos rongyot, ami megtépázott ingéből maradt.

Letérdelt – de a nadrágját még mindig csábítóan letolva hagyta combján –, aztán hátradőlt a sarkán, és szinte felfalt a tekintetével. Régebben, ha így levetkőztetnek anyaszült meztelenre, talán elpirultam volna a szégyentől. Vérdalnok Eriknél ez soha nem fordult elő. A tekintete, az érintése, a szenvedélyessége mind arra késztetett, hogy ugyanúgy viszonozzam.

Tintafekete pupillái kitágultak, amikor mindkét tenyerem végigcsúszott a combomon, szétterpesztem a lábamat a kőkád szélén, és feltártam előtte magam.

Erik káromkodott egyet, és a kezét a két combom közé fúrta. Durva ujjbegyeinek minden érintése, minden moccanása felizgatott. Hátradöntöttem a fejem, amikor a nyelve újra végigsimított a mellemen, és végigcsókolt a hasamig. Az ujjait begörbítve vájta belém, mire megsemmisültem.

– Erik. – A mellkasom fájt a durva zihálástól. De nem törődtem vele, és egyik lábamat a vállára tettem. – Miért vagy még mindig felöltözve?

Erik megállt, óvatosan félretolta a lábamat, és levette véres felsőjét. Hangosan beszívtam a levegőt. Ott, a mellkasán, most már tisztán láttam a még gyógyuló sebet a szíve felett. Egyik karját a derekam köré fonta, közelebb húzott magához, és óvatosan végigsimított a tenyerével a két mellem közötti hasonló hegen.

– Figyelj rám, szerelmem! – suttogta Erik az ajkamnak. – Bármit is gondol az a fattyú arról, hogy mit vett el tőlünk, kudarcot vallott. Én hozzád tartozom, minden nyomorult porcikámmal. Nincs szükségem varázslatokra vagy kötelékekre, hogy ezt bizonyítsam. Téged választalak, Livia Ferus. Sokkal tovább, mint az utolsó lélegzetem.

Könnyek csorogtak le az arcomon.

– A szavaid sokat segítenek, Kígyó.

Erősen és édesen megcsókoltam. Erik most már kevésbé hevesen eresztett le a vízbe, és csak annyi időre távolodott el, amíg lerúgta magáról a nadrágot, majd egész testét az enyémhez nyomta, miközben a gőz ott kígyózott az arcunk körül.

Egy pillanatra tüzes tekintete beivott engem, ahogy felragyogott a bűnös vágytól, amit mindig is szerettem: ezek voltak azok a pillanatok, amikor birtokolni akart. Az ujjbegyeivel végigsimított arcomon, a mellem ívein, a hasamon, hogy aztán az ujjbegyeivel megcirógassa nyílásom redőit.

A fejem hátranyaklott a medence szélére. Széttártam a térdemet. Az istenekre, túl régóta éheztem az érintésére. Testének durva pézsmaillatára vágytam, és ettől valósággal nyáladzottam. Újra kinyúltam felé, de ő elhúzódott, elkerülte az érintésemet.

Erik megcsípte az államat.

– Mit mondtam? Először te jössz.

– Te fattyú! – nyögtem fel, amikor második ujjával is megérintett, és könyörtelen tempót diktált.

Egyfajta mámorító zsibbadás terjedt szét a testemben: nem maradtak gondolatok, sem aggodalmak, nem maradt félelem, csak ő. A kezén a bőrkeményedések, a bőrömön cikázó feszültség, hol erősödő, hol gyengülő érintése.

A csípőm akaratomon kívül keze minden egyes mozdulatára nagyot rándult. A víz kifröccsent a medencéből a padlóra. Erik hüvelykujja hegyét magom érzékeny csúcsára nyomta, és mosoly derengett fel az arcán, amikor felnyögtem, feszülten és felkészülve arra, hogy széthulljak.

– Bizonyítsd be, hogy igazam van! – morogta Erik, arcán sötét, vad kifejezéssel. – Hogy az enyém vagy. – A hüvelykujja még koncentráltabban körözött, másik két ujját még mélyebbre dugta, és hangja elhalkult, miközben fenyegetőbb is lett. – Tégy róla, hogy ebben a palotában minden egyes átkozott lélek tudjon róla!

Összeomlottam.

A víz valósággal forrt körülöttünk, a testem remegett, a neve kiszakadt az ajkamról. A király sietve elfojtotta a hangot egy durva csókkal. Aztán addig mozgatta bennem az ujjait, amíg a testem el nem ernyedt.

A tenyeremet zihálva a homlokomra nyomtam.

– Elégedett vagy? Te győztél.

Erik gonoszkás mosollyal megcsókolta a nyakamat.

– Még közel sem, szerelmem.

28. fejezet

A Kígyó

Mérgező vérem, számtalan sebem és vágásom aligha jött kapóra, amikor nem akartam mást, csak meztelen Dalosmadaramat magamhoz szorítani.

A kezem gyorsan, de óvatosan dolgozott, lecsutakolta a piszkot a testünkről. Miután meggyőződtem arról, hogy a sebeimet úgy láttam el, hogy egyetlen csepp vér sem került a bőrére, azért a torkom mélyén továbbra is halkan dúdoltam, amikor alvadt, vérvörös foltok hullottak le a gyolcsról, amikor cseppek hullottak a vízbe.

Nem kockáztattam egy pillanatra sem.

Livia ismét homlokát ráncolta a derekamra hurkolt kötések láttán, készen arra, hogy kifejezze rosszallását, amiért így felhasítottam a saját testemet; de én minden megjegyzést megelőztem azzal, hogy addig csókoltam, amíg újra el nem lágyult a karomban.

– Erik – lehelte Livia. – Még.

– Még többet akarsz? – Megcsókoltam az állát, karcsú nyakát. – Meg akarsz kóstolni, Dalosmadár? Belém akarsz fúlni? Szeretnéd, hogy felfaljalak?

Livia halkan felhördült, és bólintott. A nyakát hátrahajtotta, mintha csak felkínálná magát a vágyaimnak.

– Állj fel! – Megfogtam a karját, és lenyűgözve figyeltem, ahogy az illatos víz lecsorgott domborulatain.

Livia habozás nélkül engedelmeskedett, és megragadta a derekamat, ahogy hátrafelé lépkedve elindultam a hálószobánkba, kilépve a medencéből. Élesen beszívta a levegőt, amikor a lába megérintette a hatalmas ágy mohával tömött derékalját. Új, bíborvörös takarók fedték az ágyneműt, közepén aranyfonalakkal, melyek borostyánt és tengeri hullámokat mintáztak.

Később majd megköszönöm Alistairnek, hogy olyan bútorokat rendelt, amelyekben egyesült mindkettőnk világa. A vén bolond mindezt a távollétünkben tette, mintha tudta volna, hogy nem létezik olyan valóság, amelyben ne térnék vissza a dalosmadarammal.

Livia körmei végigkaristolták a csípőmet. Remek. Reméltem is, hogy nyomot hagy. Túl sokáig volt a bőröm mentes a párom érintésétől.

Ahogy háttal fordultam az ágynak, a két kezem közé fogtam az arcát.

– Bízol bennem?

– Mindig.

Letettem a földre, és lassan leheveredtem az ágyra, addig tolva hátra a testem, míg a fejem el nem érte a selyempárnákat.

– Gyere ide!

Livia, kipirult arccal mászott át az ágyon, és lovagló ülésben ráült a csípőmre. A szám sarka felfelé kunkorodott.

– Rossz helyen vagy, Dalosmadár.

Erre a homlokát ráncolta.

– Mit akarsz…

A szava elakadt, amikor megragadtam gömbölyded fenekét, és odahúztam a mellkasomra. Két térde a vállam mellé került.

– Erik, mit művelsz?

– Már majdnem megvagyunk, szerelmem. – Újra megfogtam a csípőjét, amíg a két térde immár a fülem mellé nem került. – Fogd meg a baldachin oszlopait, a csípődet pedig nyomd lejjebb!

– Nem lehet… Erik, nem ülhetek rád.

– De igen. – Az orrommal végigsimítottam forró résén, beszívtam az illatát. – Meg fogod tenni.

Livia remegő ujjakkal fogta meg az ágy fejét alkotó két oszlopot. Élesen beszívta a levegőt, amikor a nyelvem végigsimított a magján, hátulról előre. Az istenekre, hogy újra megkóstolhattam őt…

– Erik! – A hangját alig hallottam, csak durva suttogás volt, szinte ösztönös, pontosan úgy, ahogy a nevemnek hangoznia kellett.

Livia teste apránként kezdett remegni és ívbe görbülni, minél mélyebbre dugtam benne a nyelvem, minél többet használtam az ujjaimat. A fogaim hegyeivel végigsimítottam érzékeny bőrén, egészen a belső combjáig.

– Olyan tökéletes vagy – recsegtem. Ebből a szögből teljes egészében láttam a testét… ami kipirult, csillogott a víztől és az izzadságtól. Szétfeszítettem a combjait. – Tárd szét őket jobban nekem!

Fojtottan felhördült, amikor a nyelvemmel körbenyaltam érzékeny magját. Livia felnyögött, majd derékban kissé meghajolt, homlokát az ágy oszlopának nyomta, ahogy egyre mélyebbre süllyedt a számon.

A térdeplő, csókjaimtól hangosan nyögő királynő látványától lüktetett a farkam, kielégülésre vágyott. Egymásba folyó zokogás és szitkok pattantak le szobánk falairól. A következő pillanatban már nehéz volt megmondani, ki melyik hangot adta ki.

Livia feje hátracsapódott, amikor még erősebben nyaltam, és ujjaimat a bőrébe vájtam, hogy ne mozogjon. Még egy lélegzetvétel, még egy nyalintás, és a teste megmerevedett.

Nem akartam, hogy ez a pillanat elillanjon, ezért magam alá hengerítettem, és csípőmet a két combja közé nyomtam. Még mindig vonaglott, szabadulni akart a nyomástól a kielégülésben.

– Kérlek! – Mindkét bokáját a lábam köré fonta, hogy közelebb húzzon magához.

Egyetlen mozdulattal belesiklottam. Ennek élvezete fénylő felvillanásként hatott az elmémre, a szívemre. Livia felnyögött, amikor beléhatoltam, majd a nyakamba temette az arcát, és az ütőeremet harapdálta.

Megemeltem a csípőjét, csak annyira, hogy még mélyebbre merülhessek benne. Egy pillanatra mozdulatlanná dermedtem. Az érzés, hogy a teste újra körülfog, szinte elviselhetetlen volt. Visszahúzódtam, majd újra beléhatoltam. Erre halkan felhördült. Testének gyönyörű domborulatai és puha vonalai nekiütköztek a mellkasomnak.

– Az istenekre, az összes istenekre! – suttogta, és a hátamat karmolta.

Fokoztam a ritmust. Ment az adok-kapok közöttünk. A vérem bizsergett. Kettőnk közé nyúltam, és addig morzsolgattam a mellbimbóját, amíg az megkeményedett az ujjaim között. Az ajkam az övére tapadt. Livia a nyelvemet szopogatta, és úgy falta a számat, mintha soha többé nem kapna meg.

A testem remegett, amikor a feszültség tekercsként összegyűlt a gyomrom mélyén. Elvesztettem az önuralmam, és vadul döfködtem. Livia válaszolt erre az újfajta hevességre, hozzám nyomta a testét, újra és újra a nevemet suttogta, a teste remegett, ahogy ismét a kielégülés felé tartott.

– Szeretlek. – A hangom lágy volt. De még így is elcsuklott.

Erre a homlokát ráncolta, és még hevesebben csókolt. Egymáshoz csattant a testünk, leheletünk forró volt, az ágy újra meg újra a falnak ütközött. Olyan tökéletes pillanat volt ez, hogy harcolni akartam azért, hogy soha ne érjen véget.

Livia nyaka megfeszült, amikor a magja lüktetni kezdett. A következő lélegzetvételnél a feszültség elszállt, és a farkam megrándult. Néhány lélegzetvételnyi időre megdermedtem, amikor kielégültem, és ez hosszan, forró hullámokban elöntötte. Beleharaptam a vállába, és a csípőmet forgattam, hogy meghosszabbítsam az élvezetet.

Az egyik karommal átöleltem a derekát, zihálva magamhoz szorítottam. Megcsókoltam lüktető nyaki erét, majd lassan kihúzódtam belőle.

Rárogytunk az ágyra, tekintetünk a gerendákra szegeződött. Kisvártatva Livia hozzám bújt, egyik lábával átkulcsolva az enyémet. Lassan és édesen megcsókolt, a szeme könnyes volt.

– Én is szeretlek, Vérdalnok Erik. Soha nem fogom tudni kifejezni, milyen csodálatos érzés újra a karjaidban lenni.

Hüvelykujjammal végigsimítottam alsó ajkának ívét, homlokon csókoltam, majd hátulról a testéhez bújtam. Birtoklóan átkaroltam a derekát, amíg el nem aludtunk – végre biztonságban.

29. fejezet

A Dalosmadár

Egyedül ébredtem.

Pánik hasított a mellkasomba, de olyan élesen, hogy szinte fájt. A tenyeremmel megtapogattam az ágy Erik felőli oldalát. Még meleg volt, de gyorsan hűlt.

– Erik?

Felültem, a vér a fejembe szökött, és a fülemben lüktetett. Sötét szaténfüggönyök voltak az ablakokon, félhomályba borítva a szobát, de a rések között áthatolt a nap sugara, teltebben, mint hajnalban szokott.

A mosdóhelyiség ajtaja kötötte össze a szalont a hálószobánkkal, de az most üres volt, leszámítva a korábban földre dobott ruháinkat. A tenyeremet a szívem fölé nyomtam, ahol a bőröm még mindig sajgott az elvágott szívkötelék miatt.

– Erik!

Az istenekre, olyan bolondnak éreztem magam, hogy így összeomlottam. Most nem voltam sem harcos, sem királynő. Kegyetlen és könyörtelen gondolatok siklottak be az agyamba a logikus észérvek között, és elszántan igyekeztek meggyőzni, hogy az egész csak egy gyönyörű káprázat volt, valamiféle játszma, és valójában a kígyómat még mindig nem leltem meg.

Az ujjbegyeimmel végigsimítottam a nyakamon, a Vérdalnok Erik komisz szája hagyta nyomokon.

Lélegezz! Koncentrálj! Pislogtam, és könnycseppek peregtek alá a szempilláimról. Letöröltem őket, mert már-már sírva fakadtam, a pánik határán jártam.

Ekkor kinyílt a szalon ajtaja. A meztelen felsőtestű Erik lépett be rajta, kezében tálca, rajta gőzölgő gyógyfőzet és néhány rózsaszín cukormázas piskóta. Tekintetét a tálcára szegezte, óvatosan egyensúlyozott vele, így nem vette észre, hogy zokogó kőszoborrá dermedtem az ágyunk közepén.

Istenem, milyen szép volt – erős, akit arra teremtettek, hogy a tengeren suhanjon. Sötét haja még mindig kócos volt.

Felemelte vérvörös tekintetét, amit azonnal követett természetes mosolya.

– Úgy terveztem, hogy a magam módján ébresztelek, de… – Erik hangja ekkor elhalt. Homlokán ráncok jelentek meg, ahogy gyorsan letette a tálcát a fal melletti fiókos szekrényre. – Dalosmadár? Mi a baj?

A szűnni nem akaró szégyentől égett az arcom. Erőltetetten elmosolyodtam, és megráztam a fejem.

– Semmi.

Erik átkúszott az ágyon, kezét gyengéden a szívem fölé tette, és ledöntött a derékaljra. A testével valóságos ketrecbe zárt.

– Pont most kezdjünk el hazudni egymásnak? Azt hittem, régen eldöntöttük, hogy nincs értelme az ilyesminek.

– Ez csak valami ostobaság – suttogtam.

– Akkor még jobban érdekel, mert még nem hallottam ostobaságot a szádból.

Végigsimítottam a karját, megsimogattam a csuklójánál a hegeket.

– Megint kósza gondolatok próbálnak elszökni.

Erik erre mögém feküdt, karját birtoklóan a derekam köré fonva, ajkát a fülemhez nyomta.

– Te Livia Ferus vagy.

Erősen megszorítottam a karját, mintha ő is része lenne a testemet ölelő takarókupacnak, és élvezettel hallgattam mély, karcos hangját.

– Harcosok lánya – folytatta, és a fülem tövét csókolgatta. – Árulók legyőzője, az örökkirály megharapója…

– Nem is haraptalak meg.

Erik oldalra döntötte a fejét, így láthatóvá váltak a vállán végigfutó, fognyom alakú bemélyedések.

Erre lebiggyesztettem az ajkamat, és elfordítottam a fejemet.

– Korábban nem hallottam erre panaszt.

Ujjai lassú mozdulatokkal simogatták fülem hegyes végét.

– Soha ne rejtsd el előlem a félelmeidet, Dalosmadár!

– Amikor nem voltál itt, egy pillanatig amiatt aggódtam, hogy az egész csak egy álom volt. Tudtam, hogy ez nem lehet, mégis belehulltam a gondolatok örvényébe.

– Csalódott vagyok – fogta meg az államat, arra késztetve, hogy újra ránézzek. – Még mindig nem hallottam semmi ostobaságot a szádból.

– Túlságosan elkényeztetsz, Vérdalnok Erik. – Belecsíptem a csípőjébe.

– Nem is tudom, hogyan kell kényeztetni. – Erik rántott egyet a derekamon, amitől áthengeredtem, így szembefordultam vele. – Mit mondtam neked, szerelmem? Hogy a félelemnek nagy a hatalma. Mindenki másképp látja, de megtiszteltetés számomra, hogy veled együtt járhatom végig a tiedet. Akármennyire is logikátlannak tartod azt. Te nem tennéd meg ugyanezt?

Felsóhajtottam.

– De, persze hogy megtenném. Neked, örökkirály, jól jönne még néhány botlás, hogy még többször fel tudjalak emelni. Mert elég hajthatatlan vagy, ami másokat – magamra mutattam – morcossá tesz, amikor mi nem tudunk ilyen kitartók lenni.

Megcsókolta az ajkamat.

– Mindenki másnál jobban tudod, szerelmem, hogy ez csak egy felvett maszk.

Megsimogattam borostás állát.

– Nálam ne hordd ezt a maszkot, Kígyó!

– Nem fogom. – Újra megcsókolt, ezúttal lassabban, gyengédebben. – Amíg te is ugyanígy teszel.

– Rendben. – Eltúlzott sóhajt hallattam. – Az istenek nevére, nagyon sokat követelsz!

Erik ekkor rám feküdt, és huncutul mosolygott, amit annyira megszerettem már akkor, amikor azokon az éjszakákon belestem a börtöncellájába.

– Van pár módszerem, amivel még többet követelhetek tőled, és ami talán tetszeni fog. – Megcsókolta mindkét mellemet, majd legurult az ágyról. – Sajnos, erre csak később kerülhet sor. Meg kell jelennünk ugyanis a nagycsarnokban. – Felkapta az ételestálcát, és az ágyra tette. Erik elterült mellette, felkönyökölt. – Próbáltam halálos fenyegetésekkel rávenni Alistairt, hogy hagyjon minket békén, még azt is megígértem, hogy megszabadítom a rohadt dolmányától, de attól tartok, itt ő a király.

Felvihogtam, és bekaptam egy kis sütit. Az élvezettől felnyögtem. A tejes máz édes íze elöntötte a számat, majd következett maga a puha kis sütemény.

Erik engem nézett, miközben a sajátját félig a szájához emelte.

– Csak egy szavadba kerül, szerelmem, és még több ilyen hangot fogsz kiadni. Sietnünk kell, de nem bírom ki, hogy ne legyek benned.

Egy kis ribizlivel homlokon dobtam.

– Napok óta nem ettem rendes ételt. Larsson nem bánt kedvesen a kis kedvencével.

A csészét a számhoz emeltem, de megálltam a mozdulat közben, amikor Erik arca elsötétült.

– Ne hívd magad így! – Az álla lüktetett. – Gavyn elmondta, mit tett veled.

A torkomban hirtelen felkavarodott az epe. A kezemet a karjára tettem.

– Még mindig a tiéd vagyok, Erik.

– Az istenekre, Livia! – Felült, lábát a padlóra tette, és rákönyökölt a térdére. – Azt hitted, nem leszel az? Azt hitted, kevesebbnek foglak tartani?

– Nem. Nem úgy értettem.

Erik habozott, majd így szólt:

– Már korábban elhatároztam, hogy minden pillanatért, amit veled töltött, meg fogom büntetni. De hogy tudom, kezet emelt rád, hogy a véredet ontotta… nincs olyan birodalom… az istenekétől a népedéig…, ahol ne lehetne majd hallani az üvöltését. Mítoszokká lesznek, a tengerek kísérteties hangjaivá. – Erik elfordította a fejét, így oldalról láttam az arcát, de nem emelte fel a tekintetét. – Nem mondhatom, hogy a legtöbben kedvesnek tartanának, de velem mindig beszélhetsz, szerelmem. Ha valaha is szeretnél… beszélni arról, amit veled tettek… vagy szükségét éreznéd…

– Mindkettőnkkel – szakítottam félbe. – Ezt mindkettőnkkel tették.

Óvatosan átmásztam az ágyon, és hátulról átkaroltam a derekát. Az arcomat a meleg hátához nyomtam, és megcsókoltam a két válla közötti részt.

Erik az egyik tenyerét rátette a közben a hasára csúsztatott két kezemre.

– Lehet, hogy nem vagyok túl finom modorú, de nem akarom, hogy a bennem rejlő erőszakosság miatt ne merj nekem valamiről beszámolni. Én mindig először meghallgatlak, csak azután dühöngök.

Amit Erik valójában mondott, az újfajta szeretetet gyújtott bennem az örökkirály iránt. Bár fájdalmas volt hallani, de Erik felajánlotta a vállát, a karját. Felajánlotta az általa nyújtott biztonságot, ha szükség lenne rá.

Megsimogattam az egyik sebhelyét a hátán.

– A legjobban attól féltem, hogy soha többé nem látlak. Amikor… amikor Larsson elintézte, hogy megszakadjon a szívkötelék, azt hittem, soha többé nem kapok levegőt. A legsötétebb gondolataim azt súgták, hogy talán azt hiszed, meghaltam, és abbahagyod a keresésemet.

Erik lassan kényelembe helyezte magát a derékaljon, egyik lábát behajlítva az ágyra tette, a másik azonban még mindig a földön nyugodott. Egyik tenyerébe fogta az arcomat.

– Még a Túlvilág kapuját is betörném, hogy megtaláljalak, Dalosmadár. Amikor az az üresség beköszöntött, egy pillanatra sem gondoltam arra, hogy abbahagyom a keresést. Soha nem engedtem a gondolatnak, hogy meghaltál. Nekem ez nem számított. Soha nem adtam fel.

Újabb könnycsepp gördült le az arcomon. Erik a hüvelykujjával letörölte.

– Azon az éjszakán, amikor ő megérintett… még mindig érzem a kezét… – A hangom elcsuklott, mire Erik magához húzott, és úgy ölelt, mintha a testemhez fagyott volna. Kapkodva fújtam ki a levegőt a testére. – Az érintése kegyetlen és ocsmány volt, és… úgy éreztem, soha nem fogom tudni eltüntetni a bőrömről a nyomait.

Erik gyengéd csókokkal borította el a fejemet.

– Ha valaha is túl sok lenne az érintésem…

– Nem. – Mindkét karomat a derekára fontam. – A te érintésedre vágyom. – Szorosan lehunytam a szememet. – Itt, melletted, meglelem a békét, Erik. Soha ne hagyj fel azzal, hogy megérintesz!

Az örökkirály hallgatott, de erősebben ölelte a testemet, mintha némán arról biztosítana, hogy azok a karok soha nem engednek el.

– Engem mindig szigorúan neveltek – szólalt meg azután lassan és tétován. – A háború után továbbra is a nemesek és Örökkön népének elvárásai irányítottak. Megszoktam, hogy én vezetem az Örökhajót. Legyen szó rajtaütésről, vagy egyszerűen csak olyan hajóutakról, aminek végén a Házakkal találkozom, mindig szigorú rendet követtünk. Amióta Larsson elrabolt téged, a káosz lett úrrá rajtam. Nem tudom, milyen érzés egy halandónak megfulladni, de úgy hallottam, olyan, mintha a tüdejük felrobbanna. Így telt számomra minden pillanat, amikor távol voltál tőlem, szerelmem. Csak amikor újra a karomba foghattalak, kaptam ismét levegőt.

Megcsókoltam az ajkát, lágyan, lassan.

– Én is hasonlóan éreztem.

– Egész keserű életem során soha nem késztetett semmi ilyen erőszakra – folytatta Erik. – Se a nagybátyám, se az, hogy bosszút álljak apámért. Csak te. Gyanítom, ez lealjasít, és aligha vagyok méltó a te jó szívedhez, de ez a csúnya nagy igazság rólam, szerelmem.

Egy hosszú, végtelennek tűnő pillanatig csak a légzésünk hallatszott a szobában.

– Kígyó?

– Dalosmadár.

– Én követni fogom a sötétségedet, minden csúf igazságot, az égbolton és a tengereken át.

Erősen fogtam Erik karját, ahogy a trónterem kétszárnyú ajtajához értünk. Gyorsan felöltöztünk: Erik fénylő feketébe, én pedig egy napcsókolta fonatokkal átszőtt új, jádeszínű ruhába; mintha a palota kertjének tisztásain ragyogó fénysugarak tündököltek volna rajta.

Megérkeztek a szobalányok, hogy befonják a hajamat, de én arra kértem őket, hogy inkább Mirával vagy Celine-nel – akik valószínűleg szitkokkal fogják ezt nekem megköszönni – foglalkozzanak, hogy még egy kis ideig egyedül maradhassak az örökkirállyal, úgy, hogy senki sem háborgat minket.

A hajam laza hullámokban hullt a hátamra, és még Erik is leoldotta a válláról és a derekáról vastag bőröveit és számos pengéjét, amelyeket majdnem mindig magánál tartott.

Nem azért jöttünk, hogy nagylelkűek legyünk ellenségeinkkel. Az ajtó mögött várakozókat pedig alighanem az sem zavarta volna, ha a hálóruhánkban érkezünk.

Amikor az ajtószárnyak feltárultak, még hangos lárma áradt ki bentről, de amint átléptük a küszöböt, minden zsivaj elhallgatott. A hosszú tengeritölgy-asztal túlsó végén apám és Stieg ült. Dádzs Erikéhez hasonló komor öltözéket viselt. Sötét haját befonta, álla simább volt, mint korábban. Tucatnyi forgásnyit fiatalodott azóta, hogy leszállt az Örökhajóról.

Stieg is lemosta arcáról az alvadt vért, szakállát két copfba fonta, amelynek végeit ezüstgyöngyök díszítették, és vastag hajfonat futott végig a koponyája közepén. Ő az örök Pusztító maradt.

Jonas és Sander az Örökkönben kedvelt stílust követve, mellrészen kifűzött tunikát és sötét nadrágot viseltek. Erik ruhái voltak ezek? Vagy talán Derűtől kölcsönözték őket? Az igazság az, hogy elképzelhető, hogy az ikrek kifosztottak valami szerencsétlen intézőt, mire eljutottak a nekik kijelölt szobába.

Mira Celine mellett ült. Amint meglátott, felállt, és végigsimított a ruha szoknyarészén: öltözéke olyan kék volt, mint a part menti lagúnák vize, és láthatóan örült a vékonyabb anyagnak és mélyebb kivágásoknak, amelyek a tengeri tündék ruháit jellemezték.

Alekszij egyik lábát széke karfáján nyugtatta, és lustán fente egy köszörűkővel kése ívelt pengéjét. Unokafivérem mellett Sewell, Gavyn és Derű ült, várva királyukat.

Erik nem a kisebb székekhez vezetett minket. Ehelyett a fatrónhoz kísért, amelyet az asztalfőre állítottak.

– Ez a helyed, Dalosmadár – suttogta.

Pislogtam egyet, összeszorult a mellkasom, majd lassan leültem az új trónra. Ujjaimmal végigsimítottam a rókákon, a szőlőindákon. A kezemmel kicsit morzsolgattam a háttámlát borító arany szaténkárpitot, próbálgattam, igyekeztem eltárolni emlékezetemben, hogy milyen érzés az ujjaim között fogni.

Erik nem foglalkozott a saját trónjával, ehelyett megállt mellettem, egyik kezét a hátamra téve, mintha még mindig nem tudná levenni rólam a kezét.

Az asztal túlsó végéről egy éjfekete szempárral találkozott a tekintetem. Dádzs az ujjaival dobolt az asztal szélén, és úgy csikorgatta a fogait, mintha szavakat morzsolgatna a szájában.

Végül abbahagyta a dobolást.

– Téged itt királynőnek hívnak, Livie.

– Igen, dádzs.

Vizsgáló tekintete előbb rám, majd Erikre, aztán újra rám villant.

– Letetted a fogadalmat?

– Hát… nem.

– Akkor nem értem.

– A király szava tette királynővé – magyarázta Derű. – A király az udvar színe előtt adta neki a királynői címet.

– Ennyi az egész?

– Az örökkirály trónjára ülni egyenlővé tesz a királlyal – mondta Erik. – És ő trónra került. Én pedig térdet hajtottam előtte. Az Örök Királyságban soha nem létezett korábban ilyen cím. Nálunk nincs ilyen szokás.

– Menet közben találtad ki, Vérdalnok. – Jonas felemelte a király mézsörével teli korsót, és vigyorgott. – Tisztelem az efféle merész kezdeményezéseket.

– Elég látványos volt – bólintott Alek, aki a késsel most már az asztalon dobolt.

– A legtöbben elfogadták a szavamat – folytatta Erik –, de persze vannak olyanok is, akik minden egyes kimondott szavamnak ellenállnak.

Apám a homlokát ráncolta, de úgy tűnt, hogy a nyugtalansága inkább abból fakad, hogy egy újfajta kultúrába került, és nem csalódottságából. Rövid hallgatás után tenyerével az asztalra csapott.

– Nos, ha ez a lányom királysága, akkor azért vagyunk itt, hogy harcoljunk érte. Feltételezem, hogy nem áll szándékodban hagyni, hogy az a fattyú egyszerűen eltűnjön a tengeren, Vérdalnok.

Eriknek az oldala mellett tartott keze ökölbe szorult.

– Addig nem, amíg nem lesz belőle több egy halom csontnál.

– Akkor meg kell tudnunk, hogyan csalogathatjuk vissza, és hogyan vethetünk véget ennek. – Apám rám nézett. – Mindent tudnunk kell erről a szigetről, Liv. Akármennyire is felkavar, mesélj róla nekünk!

Nekünk. Elég jól ismertem Valen Ferust ahhoz, hogy tudjam, nem az itteni csarnokra gondolt. Hanem magáról és a mellettem álló férfiról beszélt. Melengető és mámorító szeretet töltötte el keblemet. Apám így fogadta el, hogy a Ferus Ház egy taggal bővült.

És igaza volt. Most nem volt idő finomkodni, hogy ne sértsük meg senki érzéseit. Larsson és Fione túl nagy hatalommal rendelkeztek Éjrévében, és ezt meg kellett szüntetni. Attól a pillanattól kezdtem a mesélést, amikor felébredtem abban a helyiségben. Skadi említése nagy érdeklődést váltott ki (különösen Sander részéről), és Erik elküldött Alistairért, hogy kutasson fel minden írást, amit a palota falain belül talál az elfekről.

Mire befejeztem, hogy Larsson mit mondott el a vérvonaláról, arról, hogy bevallotta, az elfeketedés az ő kegyetlen varázslatuk megmaradt nyoma, majd az ellenem intézett támadásáról, apám már fel-alá járkált, Erik szeme pedig elsötétedett a gyűlölettől.

– Itt most meg kell, hogy állítsalak – mondta Gavyn, felemelve a kezét. – Kihagytad a kedvenc részemet: hogy leharaptad a fülét.

Celine arcán a félelmet és a szánakozást felváltotta az öröm.

– Még szép, hogy leharapta. Hiszen ő is Örökkön népéből való!

– Éles harapások, mély sebek, kis róka – szólalt meg Sewell, és rám kacsintott. Ezután elmeséltem a szökést; Gavyn hozzátette saját észrevételeit az őrökről, a fegyverekről és az éjrévei palota elrendezéséről.

– A fúriamágia védett meg. – Az ujjaimat Erik kezébe csúsztattam. – Amíg nem találkoztam veled. Larsson és Fione a szívköteléket használták, hogy megtörjék azt, ami Larssont távol tartja a vérkoronától… azokat a varázslatokat, amelyeket nem értek…, de valami szólított engem. Valami a partra vitt. Mintha a fúriamágiám, vagy az a sziget tudta volna, hogy te az enyém vagy.

Vörös lángok csaptak fel Erik szemében.

– Mondtam már, hogy ők nem vettek el semmit, Dalosmadár. Most mindössze annyit változott helyzet, hogy az összes fülledt dolgot, amit eddig négyszemközt suttogtam neked, többé nem mondhatom úgy.

– Inkább ne tedd! – mordult fel Alekszij.

– Ez az én palotám, Véridéző.

Furcsa, de apám arca nem torzult el a dühtől, és nem is grimaszolt megvetően, amiért egy férfi ilyeneket mondott rólam. Még kuncogott is, amikor Stieg odahajolt, és halkan súgott valamit a fülébe.

– Mi az, dádzs?

– Semmi, kis bogaram.

Stieg szeme felcsillant.

– Emlékeztettem a királyt, hogy ő és anyád sokszor kiküldtek minket a szobából, amikor ilyen beszélgetéseket folytattak, hogy egyedül lehessenek. Még azt is mondtam, hogy már várom, hogy ti is ugyanezt tegyétek, és kizavarjatok innen minket.

Az arcom valósággal lángolt zavaromban, és ugyanolyan piros lett, mint apámé. A helyzet csak fokozódott, amikor Erik azt mondta:

– Örömmel megtesszük.

Oldalba böktem a királyt.

– Most, hogy már többet tudok anyámról és apámról, mint amennyit szeretnék, mi lesz?

A terem elcsendesedett.

Erik benyúlt a trónja alá, és kihúzott onnan egy fehéraranynak tűnő pengét, amelyet egy tokra kötöztek.

– Nem tudom, emlékszel-e még rá, de a nő, mielőtt a part elszakadt, ezt elejtette. Mintha a semmiből bukkant volna elő.

Az éjrévei menekülés emléke már a homályba veszett, és akkor észre sem vettem, hogy Skadi eldobott valami fegyvert, de a mellkasomat mintha vasabroncs szorította volna, ahogy elöntött a szeretet a nő iránt, akit alig volt alkalmam megismerni. Bármit is vett el tőle az a varázslat, mégis segített nekem, mégis harcolt.

A pengére sima, furcsa rúnákat véstek, a markolata halványszínű kristályból készült.

– Fehér vasnak nevezte – mondta Erik.

A szívem nagyot dobbant.

– Fehér vas? Akkor ez egy elf penge. Erik, Skadi azt mondta, hogy sötét varázslatok védik Fione-t. Azt is hozzátette, hogy amíg a tengeri boszorkány él, Larsson is él.

– Ez valóban sötét ármány lehet – szólalt meg Tavish halkan. – A halállal babrálás előcsalja a lélek legkegyetlenebb szeleteit.

Szemügyre vettem a pengét.

– Skadi szerint Fione-t nem lehet hétköznapi pengével megölni. Ahhoz túl romlott. Azt is mondta, hogy az elfek kovácsolta fehér vasnak olyan nagy a hatalma, hogy bármilyen varázslat dacára el tudja égetni a szívet.

– Arra gondolsz, hogy szándékosan ejtette el?

– Mi másért tette volna?

Erik nagy levegőt vett.

– Akkor neked hagyta. Tartsd meg hát, szerelmem! Gondoskodom róla, hogy alkalmad legyen használni. – Az asztalra nézett. – Larsson a vér szerinti jogával élve igényt tart a vérkoronára, és mostanra úgy tűnik, az érintés jogával élve is. Ha elviszi, ha a trónra ül, ugyanazon érvelés alapján, amelynek révén én Liviát királynővé koronáztam, ő is kikiálthatja magát királynak.

– Az soha nem elég, ha egy király csak a hatalmat akarja – közölte erre az apám. – Már elég sok ilyen öntelt gazemberrel harcoltunk, örökkirály. Okozza csak a kapzsisága a vesztét!

Erik hosszú szünet után viszonozta apám zord pillantását.

– Larssonnak van egy szigete, amit nem ismerünk, van egy boszorkánya, és ennek a tűzelfnek a segítségére is számíthat.

– Arionra – feleltem. – Az őstünde hercegre, aki azért teszi, amit tesz, hogy megszerezze a trónt, ahogy az a saját kultúrájukban dívik. Ámde ettől még veszélyt jelent, és Skadit akarja. Skadinak is van hatalma, ami kell Arionnak, és úgy érzem, mintha nagyon sok mindent nem értenék még ebből. Rengeteg titok lappang azon a szigeten.

– Mint amilyen Csontőr átkozott hangja. Hogy nem tudtuk, hogy van tengeri hangja? – Celine a homlokát masszírozta.

– Fione-nak köszönhetően ügyesen elrejtette.

– És mágiát lop vele. – Gavyn megdörzsölte a szemét, és gyorsan pislogott párat. – Ami kockázatos. Mit gondolsz, ha inna a véredből, túlélné, Erik?

– Bármikor adhatunk neki egy adagot, és kideríthetjük – jelentette ki Sander, és őszintén szólva, az járt a fejemben, hogy ezt nem viccből mondta, hanem komolyan gondolta. Mintha kíváncsi lenne az eredményre.

– Thorvald nem tudta megemészteni a véremet – válaszolta Erik.

– Tudod, ez érdekes – morfondírozott Celine. – De a földhajlító lényegében csuromvér volt tőled, amikor elrángatott, és semmi baja nem esett.

Apám hátradőlt ültében, kezét karba fonta a mellkasán.

– Ez azért nem volt valami nagy hőstett. Tudtam, hogy nem szabad hagynom, hogy a számba jusson. Hiszen láttam, mire képes a vére, emlékeztek? Egy egész háborút vívtunk az ifjú örökkirály ellen.

– De azért kockáztattál – suttogtam. – Te állítottad le az énekét, mielőtt az árthatott volna neki, dádzs.

Apám nyelt egyet.

– Haldoklott. Te pedig már meggyógyultál. Nem volt értelme hagyni, hogy elvérezzen.

Eriket borzasztóan lefoglalta az asztal faerezetének vizsgálgatása, a többiek pedig hallgattak. Ez többről szólt, mint amit apám el akart hitetni. Akármennyire is közömbösnek tettette magát, Valen Ferus akadályozta meg, hogy az örökkirály túl sok vért veszítsen, mert a földhajlító törődött Erikkel, és számított neki, hogy továbbra is éljen.

Hogy miattam vagy maga a király miatt tette ezt, az nem számított. Apám nem jelentett veszélyt Vérdalnok Erikre. Már nem.

Erik végre elfoglalta helyét a trónon, jól látszottak a nyakán a megfeszülő inak.

– Bármennyire is megsérült, Larsson éberen fog őrködni azon, hogy megvédje, ami megmaradt neki. De én ismerem őt. Nem akarja majd, hogy Hesh és Livia elvesztése miatt azt higgyék, legyőzték.

– Akkor jobb, ha mi is őröket állítunk a kapukhoz – közölte Derű halkan. Gavynre nézett. – Minden Ház kapujához. Larsson meg fogja támadni Eriket. Nem fog sok időt adni nekünk, hogy a két király közül őt fessük le a gyengébbnek.

Erik habozott.

– Ennek nem kell hatással lennie a földi birodalmakra. Hesht megállítottuk. Narza továbbra is védi a határaitokat…

– Várj, miről beszélsz? – néztem rá.

– Majd később elmagyarázom, szerelmem. – Erik előbb Stiegre, majd apámra nézett. – Eljöttetek, hogy segítsetek megmenteni Liviát, és meg is tettétek.

Jonas erre hangosan felnyögött, félbeszakítva a királyt.

– Az istenekre, nehogy azt mondd, hogy most arról fogsz szónokolni, hogy többé nem kell kockáztatnunk az életünket, és hazatérhetünk a kényelmes kis életünkbe!

Erik dühösen meredt a hercegre. Jonas állta a pillantását, és könnyed hanghordozása dacára a szeme tintafeketére sötétült.

– Mi a gond, Vérdalnok? Hiszen saját füleddel hallottad az éjnép királyát. Ez mostantól az egyik királyi sarjunk királysága – hiszen Liv családtag. Akár tetszik, akár rohadtul nem, megkapsz vele minket is. Számíts rá, hogy saját magánlakosztályom lesz a palotádban, ha egyszer Örökkön ünnepelt hősévé válok.

Megszorítottam Erik alkarját.

– Kígyó!

– Dalosmadár?

– Nem kell egyedül gyűlölködnöd – suttogtam. – Már nem. Mi is gyűlölni fogjuk Larssont, a te oldaladon állva.

Erik megcsókolta a kézfejemet.

– Akkor el kéne kezdenünk megtervezni, hogyan öljük meg a bátyámat.

– Először azonban – szólalt meg apám, aki egy halvány színű kagylót szorongatott az ujjai között –, van valaki, aki már régóta várja, hogy beszélhessen Liviával.

– Mi ez? – kérdeztem, amikor apám odasétált hozzám, és a kagylót a tenyerembe tette.

– Tedd a füledhez!

Felhúztam az egyik szemöldököm, a kagylót a fülemhez emeltem, és élesen beszívtam a levegőt.

– Halló? Dádzs? Nem hallak. Hé, tengeri boszorkány, ez nem működik!

– Rorik! – A számhoz kaptam a tenyeremet. Féktelen, harsány öcsém hangja áradt ki a kagylóból, távolian, halkan, mintha Rorik egy puha párnába beszélne, de mégis hallhatóan.

– Livie? – Rorik szívott egyet az orrán, majd hadarva valóságos szóáradatot zúdított rám. – Sajnálom, hogy nem mentettelek meg, de tudnod kell, hogy Vérdalnokot nagyon is megmentettem. Beosontam abba a szobába, mint egy nyavalyás… úgy értem, mint egy Pusztító…, és kiszabadítottam. Jo és Alek azt mondták, ő az egyetlen esélyünk, hogy téged visszakapjunk, szóval azt hiszem, valamiképpen én mentettelek meg téged is. Livie, milyen Örökkön? Mindig víz alatt van, és nagy, öreg, éles fogú halak élnek ott? Milyenek a sellők…

– Ror! – Felnevettem, félbeszakítva remegő hangú fecsegését. A könnyek csípték a szememet. – Te vagy a legbátrabb Pusztító, akit ismerek.

Az öcsém elhallgatott, a hangja lágyabb lett, mintha valakihez beszélne a távolban.

– Hé, Livie, a tengeri boszorkány… – Hangja rekedt suttogássá lágyult. – Folyton elfelejtem a nevét. Azt kérdezi tőlem, hol vagy Örökkönben.

– A királyi város palotájában vagyunk.

Rorik kis ideig hallgatott.

– Azt mondja, menjetek egy Oline nevű hölgy öblébe. Nem tudom, ez mit jelent, de szerinte jól tennétek, ha most mind odamennétek, és ott Vérdalnok csepegtessen egy keveset a véréből a vízbe. Lefogadom, hogy ez a boszorkány valamit varázsolni fog. Livie, ő nagyon durva varázslatokat ismer. Alva arcát egy egész órára kékre változtatta, amikor ellopta a nyavalyás csizmámat!

Leengedtem a kagylót.

– Ror azt mondja, menjünk Oline öblébe. Az hol van?

Erik kővé dermedt.

– Az anyám menedéke. – Lehalkította a hangját. – Az a mi öblünk, Dalosmadár.

A szívem hevesen vert a keblemben. A mi öblünk – az a félreeső hely, ahol elmondtam az örökkirálynak, hogy ő az enyém. Azon az éjszakán, amikor feltártuk egymásnak a szívünket. Azon az éjszakán, amikor Larsson orgyilkosai megpróbáltak lekaszabolni minket.

– Ror – szólaltam meg halkan. – Mondd meg a boszorkánynak, hogy hamarosan ott leszünk!

30. fejezet

A Kígyó

A zöldes víz zavartalanul csillogott – smaragdszőnyegként terült el a fehér homok felett. Anyám legjobban az öböl csendjét és árnyékosságát szerette. Néha, amikor kiléptem a keskeny partra, hallottam a hangját egy kisfiú távoli emlékeiben.

El tudod képzelni, szerelmem? Ez a víz olyan, mintha valami új világba néznénk, egy csodálatos kalandokkal teli helyre. Ezt szeretem elképzelni itt – téged és engem, egy nagy utazáson, a távoli tengeren.

Sok éjszakát töltöttem itt, egyedül és dühösen, a háború utáni kalandokról álmodozva. Ez a part mindig szörnyű emlékeztetőként szolgált arra, mit vesztettem el, mi csúszott ki a kezemből. Az igazat megvallva, arra gondoltam, azért járok ide, hogy kínozzam ép elmémet, mintegy vezekeljek azért, mert én okoztam anyám halálát.

Aztán egy kitartó, gyönyörű dalosmadár lehántotta az utolsó rétegeket is egy megperzselt szívről, és ezt az öblöt – a széltől koptatott kőfalaktól az alabástromszínű homokig – szentéllyé alakította. Új hely lett belőle, ahol olyan emlékeket őrzök, amelyek megmaradnak utolsó leheletemig.

Kinyújtottam a kezem, úgy kísértem le Liviát a partra vezető mohás régi lépcsőn. Valen állt legközelebb Celine-hez, és ösztönösen is kinyújtotta felé a kezét.

Celine vagy fél lélegzetvételnyi ideig kiguvadt szemekkel bámulta a földhajlító tenyerét, majd mosolyra húzta az ajkát. Felszegte az állát, ahogy egy nemesi ház hölgyéhez illik, és elfogadta a kinyújtott kezet.

– Nagyon köszönöm, Földhajlító.

Derű Mira hercegnő előtt állt. A hercegnő résnyire húzta a szemét, felmarkolta a szoknyáját, és segítség nélkül ment le a partra.

– Ne fáradj, Szívváró! Megoldom magam.

– Nem is akartam fáradni – morogta Derű. – És Szívjárónak hívnak.

Térdig begázoltam a vízbe, és hüvelykujjammal végigsimítottam a fogam hegyén. A boszorkányok varázslataihoz gyakran volt vérre szükség. Narza biztosan valami trükkös dolgot tervezett, ezért nem vesztegettem az időt kérdésekre, és egy csepp vért csöppentettem a tükörsima vízbe.

A cseppek körül tajtékgyűrű alakult ki, ami egyre jobban habzott és nőtt. Hátraléptem. Livia megragadta a karomat, és elkerekedett szemmel leskelődött a vállam fölött. A víz úgy örvénylett és bugyogott, mintha egy halraj közeledne a felszínhez. Aztán hamarosan a víz újra elsimult, de a gyűrűben megmaradt valami halvány fény.

Livia még erősebben markolta a karomat.

– Azok… hangok?

A vízből visszhangokat hallottam. Összekulcsolva ujjainkat, Liviát is behúztam a vízbe, és belekukkantottam a felszínen kialakult tajtékgyűrűbe. Livia kurtán felhördült, a hang átmenet volt a sírás és a nevetés között.

– Mádzs!

És ott, a hullámokban, Elise királynő fodrozódó arca volt látható. A királynő úgy állt ott, mintha egy padlóra tett tükörbe nézne.

Döbbenten bámultam; még soha nem láttam ilyen varázslatot. Sokféleképpen lehetett a hullámokon át beszélni, tengeri hanggal vagy a boszorkányok trükkjeivel, de hogy lássuk valaki arcát? Minél többet tudtam meg a nagyanyámról, annál inkább rá kellett ébrednem, hogy milyen keveset tudok róla.

Nem csoda, hogy apám kissé félt Lady Narzától.

– Livia! – Elise hangja olyan volt, akár a visszhang a szélben… mint valami álombeli hang. Mégis elég tisztán hallottam. A királynő kinyújtotta az ujjait. Az érintésétől hullámozni kezdett a víz felszíne, ami egy pillanatra megtörte a képet. Amikor a tenger újra megnyugodott, a királynő arca valósággal ragyogott, a szemét résnyire húzta, és ha a víz nem lett volna olyan homályos, biztosan láttam volna a könnyeket is az arcán. – Kislányom! Hát tényleg ott vagy.

Elise zokogott, és újra Livia felé nyúlt, kétségbeesetten próbálta megérinteni. De aztán megszakította a mozdulatot, mielőtt újra megtörte volna a vízben tükröződő képet.

Livia letérdelt a sekély vízbe, hangja lágyan csengett.

– Hiányoztál.

Elise szipogott egyet.

– Mindennap, minden pillanatban hiányoztál. Mondd, hogy nem sérültél meg! Mondd, hogy biztonságban vagy!

– Biztonságban vagyok. – Livia mosolyogva felnézett rám. – Olyan biztonságban vagyok, amennyire csak lehet, mádzs.

Elise felmorrant, amikor Rorik tolakodott elé.

– Livie! – zihálta a kisfiú. – A nyavalyás poklokra… mármint, hűha… látlak. Vérdalnok is ott van? Meg akarom mutatni neki, hogyan tudom már dobni a kést, amit itt hagyott nekem. Ó, és dádzs! Dádzsot is látni akarom.

Elise megsimogatta a fia haját, és ő is Valenről kérdezett. A kissé döbbent földhajlító és Stieg is csatlakozott Liviához a kísérteties tükör mellett.

Elise sírós nevetést hallatott, amikor meglátta a férjét, de aztán heves szócsata alakult ki Rorik herceg és az anyja között, hogy kié legyen az első szó. Végül Valen úgy döntött, megnézi a fiát, ahogyan kést dob, de nem árulta el, hogy valójában nem látja, hova esett a penge, mivel azt már nem mutatta a vízre mondott varázslat.

– Nem fogsz visszatérni e pillanatban, ahogy szeretném, ugye? – kérdezte Elise, lágyabban, mint korábban.

– Még nem, szerelmem. Még néhány csatát meg kell itt vívni. – Valen arca, amikor a királynőjéhez beszélt, alig hasonlított arra az ellenségre, akit mindig felidéztem az emlékeimből. Úgy nézett a feleségére, ahogyan reményeim szerint én nézek a lányára: gyengéden, szinte tiszteletteljesen minden egyes alkalommal.

Valen és Stieg röviden elmagyarázták Larsson terveit, az Örökkönre és Liviára leselkedő veszélyt. Nem hallgatták el a kockázatokat sem; a földhajlító nem védte meg feleségét a szomorú részektől, hanem egyenrangúként kezelte, mint a csatatéren is. Harcos királynőként.

– Még nem ölted meg az örökkirályt? – Elise hangjából kiérződött a rejtett nevetés.

– Mádzs! – szólt rá Livia, és megfogta a kezem.

Valen a válla felett rám pillantott.

– Még nem. Furcsa, de a tengeri király képes arra, hogy már-már megszerettesse magát veled.

Elfordítottam a tekintetem: legszívesebben visszarohantam volna a palotába, hogy elkerüljem a következő félig-meddig bókot. Sajnos kénytelen voltam maradni, amikor Livia könnyes szemmel újra beszélni kezdett anyjával és öccsével.

Beszélgetésük közben Alekszij két apja lépett a körbe. A herceg az első néhány lélegzetvételnyi időt bocsánatkéréssel töltötte, majd Liviához hasonlóan a szeretetét tolmácsolta, fellengzős ígéreteket tett, hogy egy darabban tér vissza, és jót nevetett a földi tündehölgyeken, akik már felkeresték apáit, hogy magasztalják fiukat, amiért olyan bátran és merészen szembeszáll a szörnyű tengeri tündékkel.

Jonas a szokásos hetykeségével figyelte a beszélgetést, de elsápadt, amikor egy öblös, morgó hang előbb az ő nevét, majd Sanderét szólította.

Jonas megrázogatta a kezét, és megpaskolta a fivére mellkasát.

– Jobb lesz, ha te beszélsz először dádzzsal! Lágyítsd meg a szívét, mádzzsal majd én foglalkozom.

Végül egyszerre álltak szüleik és családjuk elé. Apjuk, bár nem láttam az arcát, komor és rekedt hangon beszélt, leszidta fiait ostobaságuk miatt, és követelte, hogy vonszolják haza a seggüket, hogy otthon szemtől szembe is elmondhassa neki a véleményét.

Ezután Mirát szólították a vízhez. Családtagjai még hevesebbek, még kaotikusabbak voltak. Kiabáltak, káromkodtak, majd együtt nevettek, hogy azután a következő lélegzetvételnél újrakezdjék az egészet.

A vízre mondott varázslat ekkor kezdett elhalványulni, és a királyi sarjak a vízgyűrű köré gyűltek, hogy sietve elbúcsúzzanak.

– Furcsa, nem igaz? – suttogta Celine, aki odalépett hozzám, miközben Livia könnyes búcsút vett anyjától. – Nem is olyan régen még azt akartuk, hogy ezek a nyavalyások meghaljanak, és eltűnjenek örökre. Most pedig olyan, mintha… mindig is itt lettek volna.

– Ne legyél érzelgős, Hullámhívó!

– Jól van. – Celine felemelte a kezét. – Nem fogom befejezni, amit mondani akartam. Megtartom magamnak a gondolataimat arról, hogy milyen csodálatos látni ezeket a változásokat a királyságban. Inkább elharapom a nyelvem, mielőtt azt merészelném mondani, hogy tudom, te vagy az a király, aki Örökkönnek kell.

Nem néztem a szemébe, nem vettem le a tekintetemet a tengerről. Csak lehajtottam a fejem, és azt mormoltam:

– Bölcs döntés. Jobb, ha az ilyen gondolatokat megtartod magadnak.

31. fejezet

A Dalosmadár

– Szóval, hova oson ki Vérdalnok, amikor nem téged bámul? – Mira leemelte Erik egyik tőrét a szobánk kandallója melletti két kampóról.

– Gavynnel és egy felmérővel van. Biztosan már visszatérőben vannak. – Megigazgattam a vállamra omló hajfonatomban az egyik gyöngyöt. – A felmérő be tudja lélegezni a tenger varázslatait, és a szigetet keresi. Derű is velük van.

– Nem tudom, miért említetted Szívjárót – mondta erre Mira, és a fán a fém csengése elárulta, hogy visszatette a pengét a helyére.

– Mert valójában ez volt a kérdésed, földi tünde – mondta Celine, aki nevetve ekkor lépett ki a mosdóhelyiségből. – Nem a király holléte érdekelt, valld be!

Mira szeme erre villant egyet.

– Ez egyáltalán nem igaz. Őszintén szólva, Celine, nem tudom, hogy tudsz olyasvalakivel hajózni, mint a király unokatestvére. Borzasztóan mogorva alak.

Celine felhorkant, felkapta az asztalról Erik egyik kisebb kését, és a csizmájába dugta.

– Nem találsz hűségesebb gazembert Szívjárónál. De meg kell mondanom, földi tünde, hogy te bárki másnál jobban szeretsz rámutatni a hangulatváltozásaira.

Mira napbarnított arcán erre rózsaszín folt jelent meg. Celine-re komor pillantást vetett, kihívóan, majd elfordította a tekintetét.

– Livie, tudtad, hogy az Örökhajó egyik jóképű keménylegénye odavan Celine-ért?

– Hogy mi? – pördültem meg. – Hullámhívó Celine, mit nem mondtál el nekem?

– Az istenekre, nincs semmi ilyesmi! – Celine ujjait az egyetlen fülébe fúrt pecekhez kapta. – Nem is tudtam, hogy ti, földi tündék, ilyen sokat fecsegtek. De inkább öltözzünk fel, és induljunk! És kevesebb szóval, ha kérhetlek erre mindkettőtöket!

Belekaroltam Celine-be, és az arcélét bámultam, élvezve, hogy gondosan kerüli a tekintetemet.

– Celine! – Jól elnyújtottam a nevét. – Mi történt a távollétemben? Muszáj elmondanod.

– Nem muszáj semmit mondanom.

– Kétszer elraboltak, éheztettek, megvertek és fenyegettek az ellenségeim, szóval kedves lenne tőled, ha mondanál valami örömteli hírt is.

Erre felhorkant.

– Kezdesz túlságosan is manipulatív lenni. Azt hiszem, a király komiszsága már átragadt rád.

– Ó, szerintem ennél több is ráragadt – mondta Mira, és felkiáltott, amikor megcsíptem a karját. – Ugyan már, Livie, a dádzsod nincs itt, a szerelmed sem, és én majd meghalok, hogy megtudjak minden pikáns részletet, ami azóta történt, hogy láttalak elsétálni azzal az álarcos férfival.

– Azt hittem, az után az éjszaka után meg akartad ölni a királyomat – vigyorgott Celine.

– Ó, az csak pár hétig tartott – legyintett Mira, majd állát a vállamra tette, és a szempilláit rebegtette. – Most csak pletykálni akarok, és talán egy kicsit irigykedni, hogy téged kényeztetnek, engem pedig nem.

– Elmondom neked, amit Aleknek is mondtam: Erik az én hjärtám, a szívem dala, és legyen elég ennyi.

Mira elfintorodott.

– Ez közel sem elég. Legalább oszlasd el az aggályaimat, és mondd, hogy tudja, hogyan kell bánni egy nő testével.

Kicsit sem elegáns forróság terjedt szét hullámként a hasamban, lefolyt a két lábam közé, ahol ma reggel a király mesteri módon gyötört meg az ujjaival és a testével, egészen addig, amíg már hörögni sem tudtam.

– Semmi illendő nincs abban, amit csinál – dünnyögtem, és felnevettem, amikor Mira lustán megtapsolt és huncut mosolyt villantott rám. – De azt hittem, most Celine-ről és az egyik hajósról van szó.

Celine köhögött, arca vörös lett, mint egy véres penge.

– Nincs szó semmi ilyesmiről.

– Ki az?

– Nekem most mennem kell, királynőm. – Celine egy nagy lépést tett az ajtó felé.

Sietve megigazgattam a nyakamban hordott csont nyakláncot. Komor mosolyra húztam a szám sarkát, amikor az aranyba vésett rúnák a szívem fölé kerültek, könyörtelenül emlékeztetve mindenkit arra, hogy mi történt az örökkirály és királynője ellenségeivel.

– Várj, Celine! – Az ajtó felé fordultam, mielőtt kilépett volna a folyosóra. – Mindannyian a dolgozószobába megyünk, szóval ne hidd, hogy nem tűnt fel, hogy bőven van időd megmondani a nevét!

– Megmondom én – felelte erre Mira, és felkapott néhány rongyos tekercset, amelyeket az elmúlt közel két napban tanulmányoztunk, és az elfek hagyományairól szóltak. – Viharhúzó, Viharhívó…

– Viharhozó? – csodálkoztam.

– Ez semmit sem jelent – tiltakozott Celine. – Az Örökhajó legénysége nem válogathat a tengeren, ami a nőket illeti; azt kapják, ami van.

– Ne becsüld le annak a varázsát, amit rá gyakorolsz! – szólalt meg Mira. – Liv, az a férfi úgy néz rá, mintha Celine világítaná meg az eget.

Celine káromkodott egyet.

– Békében éltünk, mielőtt Örökkönt elárasztották volna a hercegnők.

Megfogtam Celine egyik könyökét, Mira pedig a másikat – mintha mindig is ezt tettük volna, mintha Hullámhívó Celine-nel mindig is hármasban jártunk volna, nem pedig kettesben.

Odahajoltam, és azt suttogtam neki:

– Viharhozó bolond lenne, ha nem akasztaná szögre a csillagokat olyasvalakiért, mint te, és ezt nem csak azért teszi, mert te vagy az egyetlen nő a legénységben.

Celine nyögve a tenyerébe temette az arcát, de amikor felgyorsította a lépteit, ajkán halvány mosoly derengett fel.

Amikor leértünk a felső szintre felvezető lépcső aljára, összefutottunk Sewell-lel és Derűvel, akik szintén a dolgozóba tartottak. A szívem összeszorult. Derű egy pillanatra a szemembe nézett, majd hátralépett. Az oldalam mellett az ujjaim nyugtalanul mocorogtak.

– Sewell, lennél olyan kedves, és átvennéd a helyem? Bekísérnéd a leányodat és Mirát?

Sewell, akinek arcára huncut kifejezés költözött, a karját nyújtotta a két nőnek, engem pedig otthagyott a nekem háttal álló Derűvel.

Aki megpróbált beosonni a dolgozóba. Az az átkozott hülye legalább annyira el akart kerülni, amennyire én is kínlódtam a jelenlétében.

– Szívjáró!

Derű megállt, de tekintetét az odafent futó keresztgerendák felé fordította.

– Nincs miről beszélnünk.

– Ugyanolyan idegesítő vagy, mint az unokatestvéred. Talán még rosszabb is.

Derű erre megfordult. A szeme nem volt olyan vörös, mint Eriké, inkább aranyszínűnek mondanám, a nedves homokot idéző sötétbarna csíkokkal. Mégis voltak benne vérvörös foltok, mintha vér csordulna ki fekete bársonyra.

– Odabent már várnak ránk.

– Hadd várjanak!

Összekulcsoltam a kezemet a testem előtt, és egy lépést oldalra léptem. Így szemtől szembe kerültünk. Egy pillanatig nem szóltam semmit, csak fürkésztem őt. Derű külsőleg durva alaknak tűnt, de valójában minden cselekedete, minden vállalt kockázata a halállal packázó hűségről árulkodott.

A férfi mindent kockára tett, hogy megvédje a Királyok Házát – segített Eriknek, amikor megszúrták, és nem félt unokatestvére vérétől. Helyettem kapott egy pengét: nem féltette az életét.

– Azt hittem, meghaltál.

Benyúlt a nadrágzsebébe, és elővett egy papír füstölőrudat, amit az ujjai között ide-oda forgatott. Ha tippelnem kéne, azt mondanám, ez inkább egy idegességből fakadó szokás volt, mintsem muszájból eredő késztetés.

Nem nézett rám.

– Nem volt mély a seb.

– Láttam. Halálosnak kellett volna lennie.

Derű hangosan felsóhajtott.

– Mit akarsz, mit mondjak? Hogy semmit sem kellett volna tennem?

Mosoly kúszott az ajkamra.

– Tudom, hogy nem törődsz velem túl sokat, csak meg akartam köszönni. – Haboztam, majd a felkarjára tettem a kezem. – Soha nem fogom elfelejteni, amit tettél, és örülök, hogy élsz.

Ezzel végeztem is, és a dolgozószoba felé fordultam.

– Földi tünde! – Derű a torkát köszörülte. – Livia!

Visszanéztem a vállam felett.

– Té… tévedsz. – Végre Derű a szemembe nézett.

– Miben?

Most a fogai között táncoltatta a papírrudat, amit nem gyújtott meg, majd a nadrágzsebébe dugta mindkét kezét.

– Igenis törődöm azzal, hogy mi történik veled. Tudom, hogy néha nem úgy tűnik. Csak… csak én nem vagyok hozzászokva, hogy kimutassam a… – Derű a kezével gesztikulált, keresve a megfelelő szavakat.

– A szívedet, Szívjáró? – A szám sarka mosolyra görbült.

Erre a homlokát ráncolta.

– Erik a testvérem volt kis korunkban, mielőtt az apámból egy durva gazember lett. Vannak kötelékek, amelyek soha nem múlnak el, bármennyire is próbálják mások eltépni őket. Azt mondták nekünk, hogy gyűlöljük egymást, de ő megölte Haraldot, hogy megmentsen engem. Tudom, hogy ő tette. Megvédte Örökkönt, hiába bírálták azok, akik csak selejtnek tekintették őt.

Visszafojtottam a lélegzetemet, amikor Derű elhallgatott. Ez volt talán a leghosszabb szónoklat, amit valaha is hallottam tőle.

– Nem akartalak itt látni – ismerte be. – Mert láttam, Erik hogyan nézett rád, és láttam azokat a változásokat is, amelyek szinte azonnal bekövetkeztek. Még akkor is, amikor éreztem, hogy vonzódsz hozzá, akkor sem bíztam benned. Azt hittem, kihasználod, elhagyod, és végül a népedet küldöd ellene.

A könnyektől elhomályosult a látásom. Küzdöttem, hogy a hangom ne remegjen.

– És most?

– Most? Ezer neked szánt pengét is felfognék. – Különös pír öntötte el Derű magas járomcsontját. – Mert elhozod a békét a fivéremnek. Te vagy a támasza, a családja, amit mindig is megérdemelt, de soha nem kapott meg a kegyetlen apja és a kegyetlen nagybátyja miatt. Hagyjuk ennyiben az ügyet, rendben? Nincs köszönet, nincs bűntudat. Ha kell, megint megtenném.

Azzal egy szót sem szólva Derű kinyújtotta a karját, hogy belekarolhassak.

Letöröltem egy könnycseppet, és elfogadtam a karját, halvány mosollyal az arcomon.

– Akkor hagyjuk ezt ennyiben, Szívjáró!

Néma válasza egy bólintás volt.

– De – mondtam halkan –, még mindig úgy gondolom, hogy szörnyen mogorva gazfickó vagy.

Azóta, hogy megismertem, most először láttam igazi, felhőtlen mosolyt az arcán.

32. fejezet

A Dalosmadár

A dolgozószoba ablaka a királyi városra nézett. A vörös tetők, a kanyargós macskaköves utcák és a piactér körüli kőárkádok most, hogy az Örökhajó legénysége visszatért, nyüzsgött az élettől. A családok újra egyesültek, és az élet egyszerűen folyt tovább.

A vérkorona a szoba kandallópárkányán pihent, és követett minket, bárhová is mentünk, ha arról Alistairnek tudomása volt. Tajtékzó hullámokat formáztak a korona csúcsai. Résnyire húztam a szemem, és most még jobban utáltam Erik apját. Thorvald tudta, hogy van egy másik fia, aki az ő véréből származik, de soha nem szólt róla egy szót sem, soha nem készítette fel erre sem a fiát, sem a királyságát.

És hát Thorvald parancsolta meg a kisgyerekének, hogy ölje meg a saját anyját. Bolondság volt azt hinni, hogy képes lett volna bármiféle szeretetre.

– Feltételezem, hogy ezeket nem Vérdalnok keze alkotta.

Apám bukkant fel mellettem, és végigsimított az ablak sarkain, ahol fényes, festett indák borították az üveget.

– Alistair meglehetősen szigorú kritikus volt, és még mindig az. Ezért elhatároztam, hogy az egész palotát kifestem, hogy kicsikarjak tőle egy kis dicséretet.

Dádzs leengedte a kezét. Egy darabig még az indákat tanulmányozta homlokráncolva, mintha csak megpróbálná megfejteni a levelekben rejlő burkolt jelentést.

– Sosem fogod megérteni, mekkora megkönnyebbülés volt megtudni, hogy a félelmeim nem bizonyultak igaznak arról, hogy mit kell itt kiállnod.

– Dádzs, tudom, hogy nem volt sok időnk beszélni, de tudnod kell, hogy nem az erőd elleni támadás volt az első alkalom, amikor Erikkel beszéltem. Nem volt teljesen véletlen, hogy elrabolt. A háború után, amikor elfogták…

– Elmentél a cellájához.

A szavam elakadt.

– Elmondta neked?

– Nem. Már tudtam. – Apám leült az ablakpárkányra, sötét szeme huncutul csillogott. – Amikor a háború után elmentem, hogy beszélgessek a fiúkirállyal, és meggyőzzem, nem vagyunk egymás ellenségei, észrevettem azt a pergamenfoszlányt, amit megpróbált elrejteni. Néhány betű pedig ismerősen kacskaringós volt.

– Az istenekre, pedig azt hittem, nagyon okos vagyok, amikor a rácsok között becsúsztattam azt a cetlit! Előbb be akartam mutatkozni, mielőtt beszélek vele.

– Anyád és én egy este követtünk, és rajtakaptunk.

Oldalra döntöttem a fejemet.

– És miért nem mondtál semmit?

– Mit gondolsz, miért noszogattam Vérdalnokot, hogy maradjon? – Apám felállt, és mindkét kezét a vállamra tette. – Már akkor tudtam, hogy az a fiatal király egyszer összetöri a szívem.

– Nem értem.

– Mindig is azt akartam, hogy a gyerekeim is megéljék azt a szerelmet, amit én megéltem anyáddal. De ez nem jelenti azt, hogy szerettem is volna, hogy ez a nap eljöjjön. Tudtam, hogy összetörik a szívem, ha egy másik férfi elnyeri a tiédet. És ezt a fájdalmat éreztem, amikor ránéztem a fiúra, akivel a lányom összebarátkozott.

Kicsit döbbenten pislogtam. Anyám és apám egész idő alatt tudták, hogy meséket olvastam Eriknek, hogy váratlanul szoros kapcsolat alakult ki közöttünk.

– Ha így éreztél, nem aggódtál, hogy visszatér?

Apám felsóhajtott.

– Ahogy telt-múlt az idő, már nem. Azt hittem, hogy a tengeri tündék elleni védelem kitart. Meggondolatlan voltam, mivel már bőven kijutott nekem a sors fordulataiból. Tudhattam volna, hogy ez lesz. – Megfogta a kezem, és megszorította az ujjaimat, ahogyan akkor tette, amikor még kislány voltam. – Tudtam, hogyan ismerjem fel, amikor a Nornák játszmája zajlik, és mind anyád, mind én éreztünk valamit az örökkirály és a kislányunk kapcsán.

– Tényleg miattam kérted Eriket, hogy maradjon?

– Bármit megtennék a boldogságodért. Az az igazság, Liv, hogy mindannyian úgy éreztük, Vérdalnok valami nagyobb cél érdekében jött el a világunkba. Stieg közel állt a fiúhoz, aki aztán megmentette Tor bácsikádat. – Apám elhallgatott, arcára kiült némi habozás. – Azt hiszem, egyszerűen túl makacs voltam ahhoz, hogy beismerjem, miattad tettem.

Félmosolyra húztam a szám.

– Tehetnék úgy, mintha Erik bánná, amit tett, de mindketten tudjuk, hogy ez nem igaz. Mégis, dádzs, remélem, tudod, hogy soha nem bántott. Furcsa, és talán egyesek őrültségnek tartanák, hogy abba a férfiba szerettem bele, aki hazudott és elrabolt az életetekből…

– Nem olyan furcsa ez. – Apám kérges tenyerét nézegette. – Tudsz az átkokról, amelyek egykor sújtottak, de nem vagyok biztos benne, hogy valaha is elmondtam neked, milyen terveket szőttem anyád ellen, hogy megtörjem őket.

– Azt hittem, azért találkoztatok, mert te tárgyaltál valami halandóval kötendő fogadalmáról. Ehelyett beleszerettél.

– És mit gondolsz, Liv? Szerinted ezt bárki is engedélyezte? Anyád nagybátyja zsarnoki király volt, aki utálta a tündenépet, és mindenkit, aki eltért a terveitől.

Erre meglepetten felnevettem.

– Dádzs, azért hurcoltad el mádzst, hogy fogadalmat tegyetek, mert így ellentmondhattál a király parancsának?

– Hogy fogadalmat tegyünk? Túl sokra tartasz engem, lányom. – Az arca szinte nosztalgikus lett. – Azért raboltam el, hogy kihasználjam, legalábbis akkor ezt gondoltam. Nem pontosan úgy, ahogy Vérdalnok tette, de átvertem anyádat, elnyertem a bizalmát, hogy aztán eláruljam neki, olyan ellenségben bízott meg, aki el akarta pusztítani a világát. Amikor viszont találkoztam vele, utána már tudhattam volna, hogy ő fogja szétrombolni az enyémet.

Furcsa volt hallani egy olyan szerelem titkait, amelyet azóta csodáltam, mióta az eszemet tudtam. Ismertem a történetet, hogy már jóval azelőtt, hogy megszülettem, feszültség lappangott a halandók és a tündék között, de nem tudtam, hogy apám becsapta anyámat, és hazudott neki. Nem tudtam, hogy megvetette a népét.

Ekkor kivágódott a dolgozószoba ajtaja, és a falnak csapódott. A szívem megdobbant, amikor Erik, aki teljesen belefeledkezett a Sanderrel folytatott beszélgetésbe, Gavynnel és Alekszijjel a nyomában, belépett a helyiségbe.

– Csak azt mondom, hogy talán jobban értem, hogyan jutottunk idáig, mint azt gondolnád. – Azzal apám rám kacsintott… komolyan, kacsintott!…, majd hátat fordított. – Úgy látom, lassan összegyűlünk.

A szaténpamlagokon, a fényesre suvickolt íróasztal szélén és néhány keskeny lábú széken mind ült valaki. Tavish és apja, akit Erik Örvénynek hívott, szintén megjelentek. Erik gyanúja arról, hogy milyen kapcsolatban állhatnak Lady Narzával, felkeltette a kíváncsiságomat. Apám vallomásához hasonlóan, amikor ez az egész véget ér, amikor Larsson vére vörösre festi Örökkön homokját, rengeteg kérdésem lesz, amire még választ kell kapnom.

Erik felemelte a tekintetét, komor mosoly játszadozott heges ajkán, és bár Sander még beszélt, a király hirtelen otthagyta, és odasétált hozzám.

A mutatóujjával végigsimított a nyakamat övező csontok szélén.

– Ma este csak ezt viseld! Semmi mást.

– Kígyó, hadd emlékeztesselek, hogy az apám is ebben a szobában van!

– Dalosmadár – suttogta Erik a fülembe –, gondolod, nem jött még rá, hogy egy ágyban alszunk?

Felmordult, amikor a bordái közé könyököltem.

– Igazi pokolfajzat vagy, Vérdalnok Erik.

– Sért, hogy csak most vetted észre, szerelmem.

Leültünk az egyik pamlagra, míg Sander lapozgatni kezdte a fóliánst, ami ránézésre leginkább egy gyerekeknek szóló mesekönyvnek látszott.

– Az meg mire kell? – kérdeztem.

– Van benne néhány mítosz, amelyben elfek szerepelnek.

Halvány rajzokat láttam valami rejtélyes csatáról, aranyfelhőkkel és sötét árnyakkal. Harcosok, akiknek a kardja olyan hosszú volt, mint a testük, sorakoztak fel egymással szemben egy mezőn.

– Anyám olvasgatott ebből gyerekkoromban. – Gavyn arra az oldalra mutatott, ahol az éjszaka és a nappal megütközött. – Ez a nap hercegnőjének története, aki elmenekült az ellenség, az éjszaka egyik tagjával, hogy együtt lehessenek. Csaták következtek, de végül a népe áldását adta a frigyre. Ez egyike a kevés regének, ami boldogan fejeződik be.

– Minden mondának és mítosznak van valamennyi igazságalapja. Ez a mese szerintem az elfklánok kialakulásának története. Fény és árnyék. Találó.

Celine homlokát ráncolta.

– Larsson egy fényelf lenne?

Vállat vontam.

– Ő azt mondta.

– És Örökkön koronáját akarja. – Dádzs előredőlt ültében, és körülnézett a helyiségben. – De Liv szerint az elf rokonai ugyanúgy harcolni akarnak ellenünk.

– Szerintem ez valami szokás – mondtam. – Arion, az elf herceg, utalt rá, hogy a csatában kivívott diadal kell ahhoz, hogy megkapja, ami megilleti őt születési jogánál fogva.

– Akkor miért védi őt annyira az az árnyasszony? – kérdezte Sander. – Mert ez így van, nem? Akiről azt mondtad, hogy szerinted ő is csapdába esett.

– Skadit rengeteg titok övezi – ismertem el. – Larsson nem nagyon törődött vele, de az elf rokona révén volt némi hatalma felette. – A szívem őrülten vert. – Van valami azon a szigeten, ami miatt Skadi engedelmeskedik nekik, Ariont pedig érdekeltté teszi abban, hogy Larsson győzzön. Mielőtt megparancsolták Skadinak, hogy segítsen megszüntetni a szívköteléket, azt mondta Arionnak, hogy a férfi ezzel megszegett valami megállapodást.

– incs ötleted, mi lehetett az? – kérdezte Erik.

Megdörgöltem az orrnyergemet.

– Nincs. De Skadi haragudott rá és Larssonra. Tiltakozott a kötelék eltávolítása ellen, próbálta leállítani őket, amikor látta, hogy milyen mélyen… belém vájt.

Erik megfogta a kezem, de nem tudtam nem észrevenni, hogy a másik tenyerével a mellkasát dörzsöli.

Lehunytam a szemem, és fantomfájdalom hasított a szívembe.

– Skadi megijedt attól, hogy a fájdalom révén lopja el a köteléket.

– Nagyon erős lehet, ha képes eloldani egy vérből font köteléket – jegyezte meg Sander izgatottan.

– Szerintem még erősebbé teszi, hogy el tud lopni bármilyen anyagot. Legalábbis ő így fogalmazott. Azt mondta, hogy a mágia, bármennyire is misztikus, attól még anyagi tulajdonságokkal rendelkezik. Olyan maradvány, amit meg tud találni, és el tud lopni.

– Érdekes. Azt mondtad, hogy valamennyire kedves volt hozzád?

– Eleinte kedves volt, de később valami megváltozott. Mintha elvesztette volna önmagát, fagyosabb lett, távolságtartóbb. Nem tudtam meg többet, mert Gavyn utána már rám talált.

Felálltam, és fel-alá kezdtem járkálni.

– Liv! – Mira felém nyújtotta a karját, arcára gyengéd mosoly ült ki. – Mi zavar?

– Skadi mind Larssonnak, mind Arionnak fontos. Talán nem ő a kulcsfigura az Örökkönért vívott csatában, de szükségük van a varázserejére. Ami sötét, szinte olyan, mint a ti dádzsotoké – néztem Jonasra és Sanderre. Az apjuk maga lett a megelevenedett árnyék, amikor teljes mértékben átadta magát a hatalmának.

Búskomor csend telepedett a szobára. Visszaültem a király mellé. Erik megfogta a kezem, és néhány percenként a hüvelykujjaival végigsimított az ujjperceimen, mintha ezzel a mozdulattal le tudná csillapítani saját nyugtalanságát.

– Meg kell értenünk, mi van Larsson tarsolyában, akár ehhez a nőhöz, az elf herceghez, vagy éppen a tengeri boszorkányhoz van köze – vélekedett Alekszij.

Tavish a beszélgetés nagy részében hallgatott, de most megköszörülte a torkát. Ujjaival a combján dobolt.

– Mi lenne, ha tárgyalnál a fattyúval?

Erik résnyire húzta a szemét.

– Nem tudom, mi a poklokról beszélsz, Tavish. Nem fogok békésen tárgyalgatni Csontőrrel. Amikor legközelebb találkozunk, a pengémet dugom le a torkán.

– Pedig segíthetne, ha megismernénk a terveit. Zavarjuk össze egy kicsit, sértsük meg a büszkeségét, hogy ő támadjon rád, és akkor lezárhatjuk ezt az átkozott harcot.

– Larsson Erik halálát akarja! – fortyantam fel. – Nem fog békésen tárgyalni.

– Á, csakhogy vannak módszerek arra, hogy két elmét összekapcsoljunk, királynőm. Úgy találkozna vele, hogy nem esne baja.

– Az istenekre! – Gavyn szeme elkerekedett. – Te most Elmetolvajról beszélsz.

– A fenébe! – ugrott talpra a szitkozódó Erik. – Avaline!

– Mi az? – ragadtam meg a csuklóját. – Ki az az Avaline?

Erik szeme fellángolt – parázs izzott az aranyban.

– Joron lánya.

– És miért van szükségünk erre a gyerekre, lányra, nőre? – kérdezte Jonas.

– Nőre. – Erik megdörzsölte az arcát. – Ritka a tengeri hangja.

– Átkozottul ijesztő tengeri boszorkányról van szó – árulta el Tavish keserűen. – Joron mindig büszke volt rá, hogy Házának hangjai a Hullámok Házát szolgálják, nem a boszorkányokat. Nem is hagyja, hogy a lánya a Ködök Házában nevelkedjen. Megtartja magának, és ritkán engedi ki a házból.

– Elmetolvaj. – A szót morzsolgattam a számban. – Szóval olyan a képessége, mint Derűnek, aki olvas a szívekben?

– Majdnem – felelte Tavish. – A varázslatai révén átveheti az uralmat mások elméje felett. Elég ijesztő, ha jobban belegondolsz.

– Nem kétlem, hogy Joron arra használta a lányát, hogy belelásson egy-két elmébe – mondta Erik. – Hírhedt arról, hogy azt hiszi, mindenki meg akarja őt gyilkolni.

– A lányát a saját házában tartja fogva – közölte Tavish. – Viszont ő összeköthetné Eriket és Csontőrt. Közös a vérük; a kapcsolat pedig sokkal egyszerűbb a közös vér esetén. Máskülönben szükségünk lenne egy kis hajra, bőrre, szemgolyóra, valamire attól, akinek az elméje felett át akarjuk venni a hatalmat.

A nyavalyás istenekre!

– Ennek viszont ára van – vallotta be Erik. – A hangja összeköthet ugyan két elmét, de nem mindig egyszerű visszahozni őket.

– Nem. – Felemeltem a kezem. – Nem, azt nem kockáztathatjuk, hogy Larsson elméjében ragadj.

– Szükségünk lesz egy horgonyra – magyarázta Tavish. – De biztos vagyok benne, hogy meg tudjuk csinálni.

Erikre néztem, aki hallgatott, és ujjaival az állát simogatta.

– Kizárt, hogy tényleg hajlandó vagy ezt megkockáztatni.

– Ha tudni akarjuk, mi áll Larsson oldalán, akkor hajlandó vagyok rá.

– Csak most kaptalak vissza – suttogtam.

– És nem is fogsz újra elveszíteni – nyugtatgatott.

A harc mindig kockázatos. Utáltam a gondolatot, legszívesebben csapkodni, kiabálni akartam volna, és nemet mondani. Behunytam a szemem, és a homlokomat Erikéhez nyomtam.

– Megöllek, ha nem tartod be az ígéretedet, Kígyó.

– Értettem, szerelmem. – Kezet csókolt.

– Nos, még mindig ott van az a gond, hogy Joron soha nem hagyná, hogy akár Avaline közelébe is kerüljünk – morogta Derű.

– Egyetértek – mondta erre Erik nyersen. – Úgyhogy szerintem már régóta esedékes, hogy Lord Joron fogadja a királyát.

33. fejezet

A Dalosmadár

A király oldala ismét hideg volt. A szívkötelék hiánya még jobban fájt, amikor nem tudtam elérni Eriket, amikor nem éreztem őt, nem találtam. Felvettem áttetsző köpenyemet a hálóingemre, és átsuhantam a falba rejtett átjárón.

Korábban, minél tovább tervezgettünk, annál hűvösebbé vált.

Kidolgoztuk a stratégiát, módosítottuk a terveket, vitáztunk, de mielőtt elmentünk volna egy keveset aludni, úgy éreztem, sikerült kitaláltunk egy biztosabb tervet arra, hogyan környékezzük meg Joront, használjuk fel a lányát, és leljük meg a módját, hogy minél többet megtudjunk Larsson titkairól.

A dolgozószoba immár üresen tátongott, csak a korábbi találkozó nyomai maradtak itt. Tekercsek és könyvek, kancsók és kupák.

A folyosók is üresek voltak, csak néhány őr vigyázta a bejáratokat. Enyhe aggodalom gyűlt a gyomromba, ami lassan mardosott, bár igyekeztem elnyomni. Ha valami szerencsétlenség érné Eriket, tudnék róla. Szívkötelék ide vagy oda, valami hevesen lángolt köztem és a kígyóm között. Egyfajta szívverés, ami felgyorsult, amikor a közelemben tartózkodott vagy fájdalom gyötörte, és lelassult, amikor megszállta a béke vagy a nyugalom.

A tróntermet őrző súlyos ajtó alól fénypászmák szűrődtek ki. Itt ketten őrködtek. Megköszörültem a torkomat, és ők egy pillanatnyi habozás után félreálltak.

A régi, megvetemedett zsanérok tiltakoztak, ahogy belöktem az ajtószárnyakat. Az üres falak visszaverték a hangot, és szétszórták, mintha csak szellemek suttognának a teremben.

A szívem még gyorsabban vert, szinte kiszakadt tőle a mellkasom, amikor megláttam Erik karcsú alakját, ahogy a trónján görnyedten ül, ing nélkül, sérült lábát kinyújtva. A király elmerült gondolataiban, miközben a kezében forgatta vérkoronáját.

– Senki sem léphet be, amíg mi nem adunk erre parancsot – suttogtam oda az őröknek.

Akik ismét haboztak. Nem hibáztathattam őket. Alig néhány hete történt csak, hogy az örökkirály királynővé koronázott. Az elrablásom előtt pedig soha nem sugárzott belőlem semmiféle tekintély.

Ám néhány lélegzetvétel után bólintottak, és még zordabb képpel folytatták az őrködést az ajtó előtt.

Erik annyira elmerült a gondolataiban, hogy oda sem pillantott, amikor az ajtószárnyak nyikorogva becsukódtak, és még lopva sem nézett rám, amikor surrogva elindultam a kőlapokon. A király nem moccant addig, amíg az ujjbegyeimmel végig nem simítottam a mellkasát borító hegeken. Ekkor felhördült, kurtán és zihálva, majd a fejét nekidöntötte a trón háttámlájának, miközben az ajkam és a fogaim a torkát kóstolgatták.

– Dalosmadár – szólalt meg rekedten. – Aludnod kellene, szerelmem.

– Azt hittem, mostanra már megtanultad, Kígyó – szólaltam meg két csók között –, hogy nélküled nem alszom jól. Túlságosan is hozzászoktam már túlhevült testedhez.

– Nem vagyok túlhevült. Te vagy jégből.

A két térde közé álltam. Ujjaim végigsimítottak a koronáját díszítő hullámok taraján.

– Felzaklatott valami?

– Semmi különös. – Megcsókolta a tenyeremet.

Az övé volt a lelkem, ahogy az övé az enyém. De nem szokta még meg, hogy kitárja a szívét, elmondja a gondjait, hogy olyasmit tegyen, amiről neki azt tanították, gyengeség.

Végigsimítottam az állán, és magamra vontam a tekintetét.

– Ami azt illeti, Vérdalnok, szeretnék tudni minden apróságról is, ami a lelkedet nyomja.

Erik szeme elfeketedett a gyertyafényben. A koronát új trónom ülőrészére tette, majd ismét összegörnyedt a sajátjában, amitől még legyőzöttebbnek tűnt, mint korábban.

– Nem vagyok biztos benne, hogy megéri ez az egész: Örökkön, a sok harc, ez a terv.

Térdre ereszkedtem előtte.

– Mit akarsz ezzel mondani?

A tekintetünk találkozott – tűz és víz –, és az örökkirály harcossága, vadsága mögött megláttam a férfi aggodalmát.

– Legszívesebben feladnám az egészet, odaadnám a koronát Larssonnak, téged pedig elvinnélek innen. De ha megtenném, ez milyen szánalmas jutalom lenne neked azután, hogy ennyi fájdalmat kiálltál?

Enyhe bosszúság lángolt fel a testemben.

– Jutalom? Azt hiszed, csak az számít, hogy kapok-e egy címet, valamiféle kárpótlásként azért, hogy újra együtt vagyunk?

– Veszélybe sodortalak azzal, hogy idehoztalak, Dalosmadár. Az egyetlen parányi vigaszom – amit újra meg újra igyekszem elmondani magamnak –, hogy legalább királynő vagy. De attól még mindig szeretnélek elvinni téged innen, és akár egyszerű földművesként élnénk, ha az kell. Olyan messzire akarlak tudni téged Larssontól, olyan messzire a veszélytől, hogy az az őrületbe kerget.

A két tenyerem közé fogtam az arcát.

– Te hoztál ide, de engem nem az a cím vigasztal, amit tőled kaptam, Vérdalnok. Hanem az, hogy tudom, hogy ez az enyém. – Lassan elhúztam a tenyeremet az arcáról, végigsimítottam a torkán, a mellkasán, majd megálltam a szíve felett. – Ne merészelj arról nyavalyogni, hogy csak terhet hoztál az életembe!

– Még ha ez igaz is – húzta fel a szemöldökét –, most a családoddal lennél, biztonságban. Ő nem bánthatott volna, ha én nem vagyok.

Micsoda férfi volt! Gyönyörű és ádáz. Olyan férfi, aki gyermekkora óta harcolt a népéért, és aki olyan nagyon szeretett engem, hogy mindezt feladta volna értem, és még mindig nem értette meg, hogy milyen rendkívüli erőt tudott teremteni szívének sötét oldala, annak a szenvedélye.

– Még mindig keresném azt, akiről érzem, hogy ott van valahol, de mégsem találom. – Mindkét tenyeremet a combjára tettem. – Amíg meg nem láttam a bálteremben azt az álarcos idegent. Abban a pillanatban valami felébredt bennem, és a félelem, a fájdalom, a kockázat dacára is megérte ez az egész.

Erik végigmért, de nem mondott semmit, mintha nem hinné el teljesen a szavaimat. Felálltam, kikapcsoltam a vállamra boruló köpeny csatját, majd áthúztam a fejemen a hálóingemet. Erik öblös torokhangon felmordult.

– Mit tervezel, szerelmem?

Meztelenül, csupaszon térdeltem a királyom előtt, és megérintettem a torkomon a csont nyakláncot.

– Azt hittem, arra kértél, ma este csak ezt viseljem, nem?

Erik megnyalta az ajkát. Két ujját behajlítva hívott, hogy menjek még közelebb. Lovagló ülésben ültem az ölébe a trónján. Erik szája széle mosolyra görbült; megfogta a derekamat, és közelebb vont magához.

Az ujjaimmal végigsimítottam az arcát.

– Akár király vagy, akár nem, Vérdalnok Erik, követném a sötétségedet az égbolton és a tengereken át. Az enyém vagy, te szépséges szörnyeteg, szenvedélyes szerető, hű barát, bősz király. Csak az enyém. És ez minden, amit valaha is akarni fogok.

Erik megcsókolt, mielőtt befejezhettem a mondatot. Nem édes csók volt, hanem éhes, szinte durva. A fogaink összekoccantak, a nyelvünk harcolt. Ez a csók a vágy ígéretét, a rendíthetetlen odaadást sugallta.

Ez a csók mélyebbre hatolt a szívnél is – Erik egészen a lelkéig az enyém volt.

Valami kirántotta Eriket a melankóliájából. Kezével a hajamba túrt, és hátradöntötte a fejemet. Egyetlen pillantással, ami komorlott a vágytól, és nem tartott tovább egy lélegzetvételnél, az örökkirály a szájával birtokba vette a nyakamat.

Szinte elfojtott zokogás rázta meg az üres tróntermet, amikor éles fogaival átharapta a bőrömet. Erik belemart a testembe, majd a nyelve követte az éles fájdalmat, amitől forróság és vágy ébredt a hasam mélyén.

A testem ujjbegyének minden érintésére, ajkának minden mozdulatára reagált. Ide-oda hintáztam az ölében, kétségbeesetten vágytam még többre.

– A fene vigye el! – sóhajtotta Erik, és homlokát a vállamhoz nyomta, tenyerével végigsimított gerincem ívén.

– Nem akarod?

Az istenekre, úgy éreztem, hogy menten kiugrom a bőrömből, ha most abbahagyja.

Erik szeme komoran, hevesen felvillant.

– De igen, Dalosmadár, ezt akarom. Hiszen a nyavalyás farkamnál hintázol, és attól tartok, hogy mindjárt elélvezek, mint valami feneette fiú.

Az arcom felhevült. Széttártam mindkét térdemet, és a magomat ráeresztettem a nadrágjában feszülő dudorra, majd addig forgattam a csípőmet, amíg Erik fel nem szisszent. Ujjai belemélyedtek a csípőmbe.

Az istenekre, reméltem, hogy reggelre nyomot hagy!

Erik hátradőlt, és behunyta a szemét. Pusztán ösztönösen, csak arra hagyatkozva, mennyit érzett belőlem, húzta a testemet a farkára.

– Muszáj benned lennem – suttogta, a vágytól kásás hangon.

– Úgy bizony, Kígyó.

Az egyik tenyerem lesiklott a mellkasán, lapos hasán, egészen a nadrágja fűzőjéig. Erik felnyögött, és összeszorította a száját, mintha a teste a fájdalomtól lángolna, nem a kéjtől.

Kioldottam a felsője fűzőjét, és megcsókoltam lüktető nyaki erét.

– Azt hiszed, hogy miattad veszélyesebb lett az életem. De tévedsz. Abban a pillanatban, amikor megláttalak – megláttam az igazi énedet –, annak minden sötét, gyönyörű szelete több fényt hozott a szívembe, mint amennyit valaha is ismertem. Abban a pillanatban minden félelmem, rettegésem, veszélyérzetem eltűnt.

Erik kinyitotta a szemét, és a szempilláin át figyelte, ahogy mindkét hüvelykujjamat a nadrágja derekába akasztom. Annyira emelte meg csak a csípőjét, hogy le tudjam húzni róla a nadrágját. A tenyeremre tette a kezét, amikor megfogtam sima farkát, és velem együtt simogatta magát.

Az örökkirály csendben, szinte áhítattal nézte, ahogy a farka hegyét lucskos bejáratomhoz vezetem. A testemet markoló keze megmerevedett, erősen és birtoklóan tapadt rám, amikor beleültem, a hegyétől a tövéig. Egy pillanatig nem mozdultunk, csak néztük egymást, és egy ütemre lélegeztünk.

Erik gyengéden végighúzta a hüvelykujját az alsó ajkamon.

– Te vagy az én fényem az égbolton, szerelmem.

Ő csitította el a szívemet, amikor a félelmek ölelésükbe zártak, de e pillanatban a rendíthetetlen örökkirály olyan vallomást tett, mint az a férfi, aki feladja az egész életében vívott harcot. A kőkeménynek, ridegnek és érzéketlennek nevelt Vérdalnok Erik magához húzott, és szavakkal, a két kezével mondta el, hogy hajlandó meghajolni, hajlandó elesni, ha én vagyok az, aki újra felemeli.

Erik újra megcsókolt. Felfelé lökte a csípőjét, engem kínzott, próbára tett.

Belecsíptem a fülébe, és azt suttogtam:

– Ha azt hiszed, hogy gyengédséget keresek, Kígyó, akkor tévedsz.

– Asszony – sziszegte, és egy durva lökéssel még mélyebbre hatolt belém –, készülj fel, hogy betartsd a szavad!

A nyakába kapaszkodtam, és a vállán áthajolva felhördültem. Testünk a király trónján ringatózott lázasan: adtunk és vettünk. Egyszerre eszeveszetten, mégis fegyelmezetten.

Erik megragadta az államat, hogy arca a szemem elé kerüljön, hogy láthassa az arckifejezésemet. Mosolygott, mintha egy kihívást nyert volna meg abban a pillanatban, amikor a homlokomat összeráncoltam, ahogy a gyönyör egyre fokozódott. Ujjaim a hajába túrtak, a hajtövét rángattam, kétségbeesetten kapaszkodtam belé, amikor felemelte a csípőmet, csak hogy a testemet újra meg újra a szerszámára csapja.

Nem finomkodva, hanem hevesen reagált a kérésemre, és addig préseltük egymáshoz a testünket, amíg közöttünk már nem maradt semmi hely.

Nyakamat hátrahajtva teljesen elvesztettem az önuralmam, nyögdécseltem, és a király nevét sóhajtoztam, mit sem törődve a pár lépésre odakint álló őrökkel. Erik olyan erővel lökte felfelé a csípőjét, hogy a trón elcsúszott a kőlapokon. A kéjtől elzsibbadt az elmém. Nem tehettem mást, mint hogy elmerülök az ösztön szülte vágyba, hogy még több durva morgást csaljak elő a torkából, még több reszelős hörgést, amikor a gerjedelemtől eltorzult az ő arca is.

– Livia! – zihálta Erik a nevemet, mint valami utolsó fohászt, amikor másképp fordítottam a testemet, hogy még mélyebbre merülhessen bennem.

Behunytam a szemem, amikor a két lábam közötti forróság teljesen elárasztott. Az ujjaim belemélyedtek a vállába, a testem megfeszült, és rángott, ahogy újra meg újra Erik nevét kiáltottam. Valamiféle köd homályosította el az elmém, miközben Erik egyre keményebben döfködött, hogy aztán elárasszon saját kielégülése patakjával.

Egymásra rogytunk, erőtlen csókokat váltva, és jót kuncogtunk, amikor észrevettük, hogy Erik trónja mennyire elmozdult az enyémtől. A király finoman segített nekem, hogy visszabújjak a hálóingembe, majd rendbe szedte a nadrágját, mielőtt az ölébe húzott, és a nyakamba temette az arcát.

Talán az örökkirály nem az a férfi volt, aki tudta, hogyan fejezze ki az érzéseit, de hipnotikus erővel bírt, amikor az érintésével átadta azokat. Ezekben a pillanatokban, amikor Vérdalnok Erik mozdulatlanul és nyugodtan az ölében tartott, minden egyes nyavalyás szavát megértettem.

Mert a szívem ugyanazt kiáltotta: hogy ez a világ, ez a királyság, minden csak akkor számít, ha ő is a része.

34. fejezet

A Kígyó

A Hullámok Házánál a tengeri szél nagyobb hideget hozott magával, mint Örökkön többi Házánál. A holdfény ezüstösre festette a tintafekete hullámokat, ahogy az Örökhajó orra áttörte a felszínt. A levegőt itt sűrűn ülte meg a só és a fafüst szaga. Lángok törték át az éjszakát. Joron partjait erős kőtornyok övezték, ahol nagy üstökben kék-arany lángok lobogtak, megvilágítva az utat a kikötőkbe érkező hajóknak.

A partvonalat nem tarkították olyan impozáns hegycsúcsok, mint a Pengék Házánál vagy a királyi városnál, ellenben kőházak lepték el a sziklásabb partokat, hogy füzérekbe rendeződve öleljék körül a főteret.

Mint szellem a vízen, a hajó csendesen kígyózott a fő partszakaszhoz vezető keskeny szigetecskék között. A levegőben érződő sószagot időnként elnyomta a tűzszilva illata, amelynek gyümölcsösei rendezett sorokban álltak: a tüskés, narancssárga héjú gyümölcsöt a csontszövők fájdalomcsillapításra is használhattak, míg a húsát a nemesi házak vásárolták mint igazi csemegét.

Miután áthaladtunk egy viharvert tengeri kapun, vidám harangok kondultak meg a parton, jelezve érkezésünket.

A falak tetején a nagy vasüstökben égő lángok méregzöld árnyalatot öltöttek, és a kétszárnyú, vastag fakapu recsegve kinyílt. Kis hajók várakoztak a hullámokon, hogy az embereket a partra szállítsák, anélkül, hogy a kikötőket és dokkokat zsúfolásig megtöltenék a nagyobbak. Joron rendszerető ember volt, és élvezte, hogy egy kis felügyeletet gyakorolhat azok felett, akik a partjaira léptek, legyenek azok királyok vagy közemberek.

Nem üdvözöltem azokat, akik értünk jöttek, csak Liviának nyújtottam a kezemet.

Az istenekre, ez a nő nem akármilyen látványt nyújtott! Majdnem visszarángattam a hálószobánkba, amikor megjelent: haját hagyományosan befonta és népe csontgyöngyeivel díszítette, de fejére az egyik fekete kendőmet kötötte, hogy a haja ne hulljon a szemébe. Szűk fűzője kihangsúlyozta vonalait, míg vastag szoknya fedte lábát: anyaga elég erős volt ahhoz, hogy állja a tengeri szél rohamait.

Két világ ütközött össze benne tökéletesen.

Miután elfoglaltuk helyünket a szlúpon, a földi tündék, továbbá Celine és Derű követtek minket. Stieg és Sewell a parton maradnak, Gavyn és Tavish pedig a hullámokon ringatózó hajókon fognak őrködni.

A rakpart benyúlt a sekély vízbe, ahol fekete hintó várt ránk, amelyre Joron lobogójának címere volt festve: a koponya, amelyet heves hullám ostromol.

– Erik! – Livia megrázta a karomat, és a helyiekre mutatott, akik Joron főterén sétáltak. Vékony kendő volt a fejükön, sokan csúnyán köhögtek; a városiak zöme kopott öltözéket hordott, és karóvékony volt.

Kevesen vették még a fáradságot arra is, hogy ránk nézzenek.

A karomon felállt a szőr. Megragadtam Livia kezét.

– Maradj a közelemben!

– Királyom.

Az egyik lakáj meghajtotta a fejét, és kitárta a fényes hintó ajtaját, amelyet négy nyerítő hortán húzott.

Megálltam, egyik lábamat feltéve a lépcsőre, és a férfira néztem.

– És?

Tétován emelte fel a tekintetét.

– Elnézést?

– Királyom és… – morogtam, és a karomat Livia derekára tettem. – Úgy látod, hogy én vagyok itt az egyetlen királyi személy?

A férfi szeme elkerekedett, bizonytalan képet vágott, de azután derékból meghajolt.

– Bocsáss meg, úrnőm…

– Ő a királynő, te fattyú! Nemcsak a palota úrnője, hanem egyben az örökkirálynő is.

Livia élesen beszívta a levegőt az orrán át, de nem bújt hozzám. Ha a kötelékünk megmaradt volna, most minden bizonnyal érezném felgyorsult szívverését, a vonzást, ami gyakran mintha eltűnt volna, amikor valami nyugtalanította. Harcolt ellene, annyi szent: jobban kihúzta magát, ahogy igényt tartott a címére.

– Hát hogyne – mondta a lakáj, és újból meghajolt Livia előtt. – Felség. Üdvözlöm!

– Ne kelljen újra emlékeztetnem erre! – vicsorogtam, és betereltem a hintóba Liviát magam előtt.

A lakáj sietve üdvözölte a többieket, mindössze „tisztelt vendégeknek” nevezve őket.

– Szóval ez a híres Hullámok Háza – nevetett fel Jonas. – Csodálatosan értesz hozzá, hogyan szerezz hű alattvalókat, Erik! Minden áldott lélekbe belemarsz, akivel csak találkozol.

Felhorkantam, és kinéztem az ablakon, ujjaimat összefonva Liviával. Nyúzott helyiek sorakoztak fel az utak mentén, üres tekintettel, szinte csüggedten. A poklokra, ez meg mi? Joron mindig is szépséges földjeire, büszke népére és pompás kereskedelmére alapozta önteltségét.

A városlakók viszont, akik mellett elhaladtunk, mintha egyre törödőttebbek lettek volna, minél beljebb jutottunk.

Valen is felfigyelt rájuk a másik ablakból.

– Pedig helyesen döntött.

– Hogyhogy? – kérdezte Jonas.

– Ha a királynő tekintélyének megítélése megváltozik, akkor nem szabad hagynia, hogy tiszteletlenül bánjanak vele. A legkisebb mértékben sem. – Valen olyan határozottan beszélt, olyan mértékig támogatta a kirohanásomat, hogy abban sem voltam biztos, jól hallottam-e.

– Tapasztalatból mondod ezt, dádzs? – Livia lebiggyesztette az ajkát.

– Igen.

– Az istenekre! – Livia megrázta a fejét. – Miért nem meséltél sem te, sem mádzs ezekről a hátborzongató részletekről a múltatokból?

Valen vigyorgott.

– Talán mert nem akartam, hogy olyannak lássatok, aki nem tökéletesen ura önmagának? Nem hiszem, hogy ezt akartam volna, kis szerelmem.

– Soha nem gondoltam volna, hogy ezt mondom, Kígyó – suttogta Livia –, de sokkal több közös vonásod van az apámmal, mint gondoltam.

Ez igaz. Minél többet tudtam meg apám gyilkosáról, annál jobban megértettem az indítékait, a brutalitását: mintha egy üvegablakon át láttam volna magamat. Minden lépése, még az örökkirály megölése is, a királynő, a családja és a népe védelmét szolgálta.

Joron kúriája nem volt messze: kétszintes, fából és vesszőből emelt épület, amelynek minden ablakából egyszerű kék zászlók lobogtak a szélben, utánozva a tenger hullámzását.

– Erik király, megtisztelsz e meglepő látogatással! – Joron a kőlépcső tetejéről nézte, ahogy egyenként kiszállunk a hintóból, gúnyosan mosolygott, és olyan kérkedve szólott, hogy azt hittem, megfázott, ezért beszél orrhangon.

Ezüsthajú nő – a haja olyan volt, mint a felvillanó csillagfény – állt két lépéssel mögötte. Állát dacosan felszegte, sötét szeme a víz alatti mélységeket idézte.

Joronra fittyet hányva a nőre néztem.

– Lady Avaline! Nem láttalak még az udvarban.

Elmetolvaj Avaline alig egy évvel volt fiatalabb Liviánál. Már régen a királyi városban kellett volna lennie udvarhölgyként, de Joron egy pillanatra sem vált meg drágaságától.

A nő fejet hajtott.

– Felség, apám úgy érzi, hogy ide jobban illek.

Még szép, hogy így érzi.

– Joron, ahogy a lakájodnak is mondtam, elvárom, hogy a címén szólítsd a királynőt. Bosszant, ha elfeledkeznek róla.

Joron erre csúfondárosan, gúnyosan, leplezetlen megvetéssel elmosolyodott, és meghajolt.

– Üdvözlöm a Hullámok Házában, királynő!

Csak királynő. Nem az ő királynője. Legszívesebben elfeledkeztem volna minden tervünkről, hogy örökre letöröljem Joron gúnyos mosolyát a képéről.

– Örömmel hallottam, hogy a király érkezik látogatóba – mondta Joron, aki csak lögybölgette kezében tartott borospoharát, ahelyett, hogy belekortyolt volna. – Bár nem ismerem a vendégeidet.

– Akkor ezzel ismét bizonyítottad, milyen keveset harcoltál a háborúban. – A földi tündék felé intettem. – Hadd mutassam be a földi birodalmak királyi sarjait és a földhajlítót, az éjnép tündék királyát!

Joron szeme kidülledt.

– Te… összeálltál az örökkirály gyilkosával?

– Az örökkirály nem halott – simítottam végig a mellkasomon. – Ha a korábbi királyra gondolsz, akkor a válaszom igen. És én azokkal állok össze, akik a királynőm oldalán állnak. Márpedig az apja elég határozottan ott áll.

A fattyú erre megigazgatta rikító dolmányát, és szívott egyet az orrán.

– Hát persze. Nos, minek köszönhetem a látogatásodat?

– Biztosan hallottad már, Joron, hogy a királyság megosztott.

Joron lassan kortyolt egyet borából, arcizma sem rándult.

– Hallottam pletykákat. Feltételezem, azért jöttél, hogy a támogatásomat kérd… Thorvald másik örököse ellen, ha jól értem?

– Valójában nem igazán érdekel a támogatásod. – A lányára mutattam. – Avaline úrnőtől kérnék kihallgatást.

Akit ez váratlanul ért, és pír ült ki halovány orcájára. De az ajkán finom mosoly jelent meg, mintha a gondolat, hogy Joronon kívül másvalakivel is beszélhet, komolyan felvillanyozná.

Joron ferde vonásaira ellenben morcosság telepedett, mintha lassan gyülekező, heves vihar készülne kitörni a tengeren.

– Attól tartok, ezt nem engedélyezhetem, királyom. A lányom nem viseli jól mások jelenlétét. Főleg nem olyan idegenekét, mint a földi tündék.

– Nekem úgy tűnik, nagyon is jól viseli – jegyezte meg Sander.

Joron erre a homlokát ráncolta.

– Bizonyára hallottál már a rohamairól, Erik király.

Avaline erre lehajtotta a fejét, és egy apró lépést hátrált.

– Hallottam róluk – mondtam. – Bár furcsa módon még soha nem láttam.

– Csak azért nem, mert őt a falaink között tartom.

– Muszáj beszélnem a lányoddal. – A türelmemnek vége szakadt.

– Én pedig attól tartok, hogy a lányom egészsége érdekében ismét kénytelen vagyok nemet mondani. – Joron megvetően fejet hajtott. – Illő tisztelettel persze.

Illő tisztelettel vágom le a golyóit, és nyomom le az átkozott torkán, ha még egyszer gúnyolódni mer rajtam.

– És mit szólsz te ehhez, Avaline?

A kérdezett erre összerezzent, és felemelte a tekintetét. Avaline Joron eltorzult arcára pillantott. A férfi rámeredt, és olyan képet vágott, mintha valaki húzózsinórral rántotta volna össze a szemöldökét és az ajkát.

A beállt csendben nem vettem észre, hogy Livia bekukucskál a ház sarka mögé, de aztán ismét erős köhögést hallottam, mire ő rémülten felkiáltott.

– Erik! – Livia térdre esett. – Az istenekre, nézd ezt!

– Elnézést kérek – indult el sietve Joron az udvarház sarka felé –, de nincs itt semmi, ami érdekelné a Királyok Házát, és nem engedélyezem, hogy csak úgy kedvetekre kutakodjatok itt.

De Joron alig tett egy-két lépést Livia felé, amikor máris egy csatafejsze ívelt feje állta az útját, az álla alá nyomva. Valen szeme fekete volt, mint a sötét pala.

Avaline meglepetésében felsikoltott, és a szája elé kapta a kezét, de nem húzta össze magát ijedtében, csak nézte, ahogy Valen lépésről lépésre visszatereli Joront a kúria bejáratához.

– Ne menj a lányom közelébe! – mondta a földhajlító.

– Erik király? – Joron rémülten nézett, szája tátva maradt, tekintetében értetlenség ült.

– Mit szeretnél, mit tegyek? Szerintem az lenne a legjobb, ha ő betemetne téged a birtokod földje alá addig, amíg végzünk.

Mira az ujjaival végigsimított Joron vállán, fénylő szemében fagyos sötétség tükröződött.

– Kíváncsi vagyok: meddig tudnál élni a föld alatt, mielőtt megőrülnél?

Derű a homlokát ráncolta, de aztán ránézett a zsebórájára, és káromkodott egyet.

– Itt valami veszély leselkedik ránk.

– Mi olyan fontos van abban az átkozott órában? – sziszegte Mira.

– Felfedi a veszélyt – vágott vissza Derű.

A hercegnő erre felhúzta az egyik szemöldökét, és oldalra döntötte a fejét.

– Akkor miért nem bámultad azt az izét egész végig?

– Az Örökkönre vagyis a koronára leselkedő veszélyt jelzi. – Derű visszadugta az aranyórát a nadrágzsebébe. – A Ködök Házának varázslata segít megtalálni azokat, akik ártani akarnak a királynak… és most már a királynőnek is. Az egyetlen jó dolog, amit Harald valaha is tett, hogy megrendelte.

– Csak Vérdalnok közelében működik?

Derű nem válaszolt, csak bosszús pillantást vetett a hercegnőre, mintha már eddig is mindent igen részletesen elmagyarázott volna.

Nem kellett misztikus óra ahhoz, hogy érezzem a veszélyt: a bőröm bizsergett, a gyomrom elnehezült, és ennyi elég is volt ahhoz, hogy tudjam, valami nincs rendben a Hullámok Házában.

Livia ekkor már egy gyerek haját simogatta. A kislány kipirult arcát kusza hajfonatok keretezték, és a beteg teremtés alig kapott levegőt két köhögőroham között. Remegett, a láztól volt olyan kipirult, mellette pedig egy kosár feküdt, amiben…

– A poklokra, mi ez? – Felemeltem egy almafélét, aminek a héja feketére színeződött. – Az elfeketedés?

Livia magához szorította a gyermeket, de újfajta rosszindulat lángolt mélykék szemében.

– Ezt eszik. Ez a sziget fertőzött.

Ekkor láttam csak meg az udvarház mögötti szántóföldeket. Az elhalt réteket, termést, és az élettelen folyópartokat. A vidék úgy festett, mintha bozóttűz emésztette volna el a zömét, végigdúlva a Hullámok Házát.

– A három pokolra! – nézett végig Valen is a birtokon. – Ti ezt gyógyítottátok be?

– Ez emésztett el minket – vágtam vissza; a hangom durva volt, inkább sziszegés, mint beszéd. Sarkon pördültem, a sötét almával a kezemben, és torkon ragadtam Joront. – Miért nem üzentél? A földjeid, azok állapotából ítélve, hónapok óta fertőzöttek, Joron, a poklokra is!

A hullámok ura lerázott magáról.

– Mi gondoskodunk magunkról a Hullámok Házában. Az ajándékainkat okkal kaptuk, és ha nem tudjuk megmenteni magunkat, akkor nem érdemeljük meg azt sem, hogy mások megmentsenek.

– Te nem hozhatsz ilyen döntéseket az én népem nevében. – Rácsaptam a kezemmel a mellkasára, és a falhoz löktem. – A néped haldoklik.

– Fertőzött terményeket etettél velük? – A dühös és zaklatott Livia odafutott mellém, és egy másik elfeketedett gyümölcsöt rázott meg a kezében. – Éheztetted őket, igaz? És nincs más választásuk, mint az elfeketedett földekről szedni.

Joron szeme gyűlölködve izzott fel.

– Soha nem engedtem, hogy a népem a földekről szedjen bármit is. Ha megszentelnék és beosztanák az ennivalójukat, nem lennének ilyen állapotban.

Felnyögtem a bennem felgyülemlett dühtől, és újra háttal a falnak vágtam.

– Azt hitted, nem vesszük majd észre, amikor ideérünk? Miért hagytad, hogy ez így folytatódjon? – Amikor Joron hallgatott, megértettem. A torkom mélyéről keserű, üres nevetés tört elő. – Á! Az új királyra vártál. Az elfeketedés létrehozójára. Azt akarod, hogy ő uralkodjon, hogy megtisztítsa a földjeidet, igaz? Szóval itt ülsz, mint valami gyáva féreg, és mit teszel? Várod, hogy meghaljak? A halálomat várod?

– Nem erről van szó – dünnyögte Joron. – Ez csak egy logikus döntés. Mostanra már tudjuk, ki a felelős az átokért. Ő majd… meg is tudja szüntetni azt.

– Ahogy a királynőd is – vágtam vissza.

– Igaz, de gyorsabb lesz, ha az átok megalkotója töri meg a saját varázslatát. – Joron rám nézett. – Ha nem lennél olyan büszke, és egyszerűen lemondanál a vérkoronáról…

Az öklömmel Joron állára sújtottam. Nem volt elég, így újra megütöttem, majd még egyszer, amíg kétrét nem görnyedt. Joron köhögött és rúgkapált, kétségbeesetten próbált szabadulni tőlem, amikor a föld megremegett Valen fúriamágiájától, ami előrevetítette, hogy mi fog történni.

Avaline rémülten hátrált. Mira odalépett hozzá, a szemébe nézett, és lágy hangon így szólt:

– Ugye tudod, hogy itt valami nincs rendjén? És te nem akarod ezt. Nézd meg a népedet: betegek!

Avaline elvette a kezét a szájától. Rám nézett, majd Liviára, aki a rothadt gyümölcsöt a lábunk előtti kövezethez vágta.

– Apám… szerint ez a Nornák jele, annak a jele, hogy egy új, vér szerinti örökösnek kell a trónra lépnie. – Avaline beharapta a száját. – Miután oly sok forgáson át nem sikerült begyógyítani az üszkösödést, sokan úgy vélték, hogy ennek az új királynak talán lesz rá válasza.

– De te nem értesz egyet ezzel? – faggatta Mira gyengéden.

Avaline nem felelt.

Most Celine szólalt meg.

– Nézz rám! – Hullámhívó megvárta, amíg a nő ráemelte a tekintetét. – Csontőr indította el az elfeketedést. Miért akarnánk, hogy ő üljön a trónon?

– Apám azt mondja…

– Fogd be, te lány! – fortyant fel Joron.

Újra megütöttem a férfit, ezúttal az ajkán, a vére az öklömre fröccsent.

– Beszélj, Avaline!

A lány nagyot fújtatott.

– Apám azt mondja, nincs más választásunk. Igen, hallottuk, hogy az elfeketedés az ő műve, de ő… nos, ő vissza akarja állítani Örökkönt korábbi állapotába, és nem azt akarja, amit – bocsáss meg, királyom –, amit te teremtesz.

– Értem. – Livia lépett előre, tekintetét kizárólag Joronra szegezte. – Tehát minden a királynőre vezethető vissza.

– Dalosmadár! – mondtam figyelmeztetően, amikor letérdelt, de visszahúztam a kezem. Az ösztön, hogy megvédjem, hogy megóvjam a további bajoktól, fénylő lámpásként égett a kebelemben. De ő volt a királynő. Ő volt Örökkön hangja.

Livia Joron szemébe nézett, és gúnyosan belemosolygott a férfi véres arcába.

– Utálod, hogy Erik trónra ültetett engem, igaz? Inkább azt a fattyút koronáznád meg, aki elpusztítja a földjeidet, a népedet, csak hogy ne egy királynő uralkodjon feletted.

– Ennél többről van szó.

– Lehetséges – mondta erre Livia. – De ez is nagy szerepet játszik benne. Azt hiszed, Larsson a megoldás? Hmm, akkor vajon miért kellett elrabolnia engem? Hadd áruljak el neked valamit! – Livia közelebb hajolt, ajka legörbült. – Nem egy áruló fogja megmenteni a földjeidet. Hanem a királynőd.

Nem mondott többet, ehelyett felvette a lábánál heverő, szétfröccsent gyümölcsdarabokat. A tenyerébe fogta őket, és behunyta a szemét. Anélkül, hogy megérintettem volna, ahogy korábban tettük, a kőlapokban a fúriamágia zümmögve életre kelt. Szétterjedt az egész udvaron. Odaléptem mellé, megérintettem a vállát, és majdnem összerogytam, olyan forró hőség áradt a bőréből.

Joron udvarházának túlsó oldaláról hörgéseket, sőt éljenzést lehetett hallani.

– A magasságos poklokra, Liv! – Jonas már a saroknál állt. – Folytasd! Valen, ezt nézd!

A földhajlító követte. Nem látszott rajta, hogy meglepődne. Ehelyett sugárzóan, büszkén mosolygott.

– Az elfeketedés visszahúzódik azokról a földekről.

– Ezúttal meg sem érinti a talajt – suttogta Derű.

– Nem. – Erősen fogtam Livia vállát, meggyőződve arról, hogy kötelék ide vagy oda, mégis átáramlik rajtunk a hatalom, valami kézzelfogható erő. – De ne becsüld alá az örökkirálynő fúriamágiáját! Fogjátok le Joront, jó?

Mira és Sander habozás nélkül Joron mellé léptek. Mira a sötétség elvakító illúziójába burkolta a hullámok urát. Nyöszörgése olyan édes volt fülemnek, mint egy szörnyű éjszaka után a hajnal.

– Gyere! – Segítettem Liviának felállni. – Mire véget ér ez az egész, ez a nép nem fog kételkedni abban, ki vagy.

Amióta ismét találkoztunk, alig volt időnk foglalkozni az Örökkönt pusztító üszkösödéssel és méreggel. Túl nagy volt a kockázat, hogy felkészületlenül szálljunk szembe Larssonnal, és őszintén szólva, nem voltam biztos benne, hogy Livia készen áll-e.

Bizonyította, hogy tévedtem.

Livia habozás nélkül indult meg sietős léptekkel a távolabbi földek felé. A forró és tapintható mágia közöttünk zümmögött. A sors gyerekként hozott össze minket, és ez a sors most érezhető volt minden léptünkben, ahogy Joron mezőin haladtunk.

A termés, a fűszálak, a vadvirágok, a megcsonkított gyümölcsfák feléledtek, buján, élettől duzzadva, éretten. Livian azonban még nem végzett. Az álla lüktetett a feszültségtől, de ha fáradt volt is, nem mutatta, egyre csak nógatott minket, hogy folytassuk az utat a síkságon át.

Őt figyeltem, miközben fogtam a kezét, ő pedig egy megégett, elhalt vad tölgyfán dolgozott.

Te vagy a királynő, szerelmem. – Nem hallott ugyan engem, de a tekintete találkozott az enyémmel, mintha csak valami megmoccant volna a szívében. Huncut mosollyal az arcán intett a beljebb fekvő földek felé, és ment tovább.

Két mező. Három rét. Egy egész tűzszilvás gyümölcsös, ami egy teljes hónapig ellátná a település nagy részét. Livia nagyobb erővel változtatta vissza a mérgezett földet, mint amire számítottam. Az igazat megvallva, nagyobb erővel tette, mint én. Mire kimerülten nekidőlt a mellkasomnak, már-már könyörögtem, hogy térjünk vissza.

Visszabotorkáltunk Joron kúriájához, ahol kisebb seregnyi tünde várt ránk, tátott szájjal, ámulva.

– A nyavalyás poklokra! – Celine letérdelt előttünk, kezében merőkanalat és egy vödör friss vizet tartott. A kanalat az ajkainkhoz emelte, és megnedvesítette a szánkat. – Láttátok, milyen messzire mentetek?

– Nem, Hullámhívó. – Ledőltem a fűbe, és Livia fejét a mellkasomhoz szorítottam. – Biztosan elmulasztottuk, de kérlek, mondd el, milyen messzire mentünk?

Celine csettintett a nyelvével.

– Napokig nem fogtok tudni felállni.

Nem vitattam.

A fejünk melletti mozgás arra késztetett, hogy kinyissam a szemem. A földhajlító állt felettünk, fejét oldalra döntötte.

– Dádzs? – kérdezte Livia erőtlenül. – Miért… miért nézel így? Láttad már korábban is, amikor felvirágoztattam a földet.

A férfi arca azonban valami mást tükrözött: nem a lánya képességei miatti döbbenet ült rajta, inkább úgy tűnt, mintha minket fürkészne.

– Miért érintetted meg a lányomat, amikor elkezdte megszüntetni a fertőzést?

Becsuktam a szemem; túl fáradt voltam ahhoz, hogy nyitva tartsam.

– Rájöttünk, hogy segít. Azt hittem, hogy a szívkötelék nélkül nem fog, de…

– Segített. – Livia megpaskolta a hasam, és úgy tűnt, mindjárt elalszik. – A szavaid… nos, te segítesz, Kígyó.

Valen megdörzsölte az arcát.

– Az érintésed erőt adott a lányomnak?

– Azt hiszem, igen.

Valennek nem tűnt fel, hogy legalább két napig aludni szeretnék?

– A fenébe! – morogta, és ahogy elsétált, úgy tűnt, mintha azt mondaná: „mint Elise”.

Persze, lehet, hogy csak elködösült elmém képzelte ezt.

– Erik! – Derű rúgott bele a csizmám talpába. – Hamarosan alhatsz, de előbb Joronnal kell foglalkoznunk.

Az átkozott fattyú! Vonakodva elengedtem Liviát, és mindketten felálltunk.

Joron verítékben úszott, de már elengedték abból az illúzióból, amit Mira kreált, hogy engedelmességre bírja. Most pislogva nézett ránk.

– Térdelj le! – mondtam halkan. – Hajolj meg a királynőd előtt! Köszönd meg neki az irgalmát, és talán meghagyom a szemed! A nyelvedről még nem döntöttem.

Joron csoszogva lépett egyet előre. Mélyen meghajolt, homlokát a kövekhez nyomta, és a kezét kinyújtotta Livia felé.

– Királynőm.

Livia hozzám dőlt, az én erőmet kereste, ahogy én is az övét. A körülöttünk álló kíváncsi népségre nézett, és amennyire csak tudta, felemelte a hangját:

– Livia Ferus vagyok, és az örökkirály trónján ülök. Én vagyok a királynője. Álljatok mellénk, és soha nem fogtok olyan szenvedést kiállni, mint amire az uratok kényszerített. Nem kényszerültök majd arra, hogy olyan zsarnokot válasszatok, aki ellopja a koronát, aki megmérgezi a földeteket, az otthonotokat.

A kezemet birtoklóan a hátára tettem, de nem szóltam semmit. Akkor sem, amikor néhány tekintet engem keresett, mintha a tulajdonosaik nem tudnák, mit tegyenek, és akkor sem, amikor Joron undorodva köpött egyet, hallván, miként ócsároljuk a címét.

– Én az örökkirálynőt választom. – A jámbor és bizonytalan Avaline előrelépett. Morajlás csapott fel a háznépből. – Mindkettőtöket választalak, hogy vezessetek minket, végig… nos, hogy vezessetek minket. Nem tudom pontosan, mi folyik odakint.

– A földi birodalmak Vérdalnok Erik és Livia Ferus mellett állnak – csapott Alekszij a mellkasára.

Újabb morajlás támadt, amikor néhányan térdre ereszkedtek. Mások az istenekhez imádkoztak. A legtöbbjük túl döbbent volt ahhoz, hogy megmozduljon, túl bizonytalan volt abban, hogy kit kövessen – a királyát, az új királynőt, vagy Házuk urát.

– Királyom. – Avaline odasétált hozzám, nagy ívben kikerülve az apját. – Te… te azt mondtad, hogy beszélni akarsz velem.

– Igen, ez így van.

Összekulcsolta két kezét a teste előtt.

– Szeretném hallani, mit akartál mondani.

Nem volt nehéz meggyőzni Avaline-t, hogy kísérjen el minket a királyi városba. Nem voltam biztos benne, hogy azért akart-e csatlakozni hozzánk, hogy a hangjával segítsen nekünk, vagy csak azért, hogy egy kicsivel többet lásson Örökkönből.

A kikötőben Gavyn segített a leggyengébbeknek feljutni a hajójára.

– Egészséges ételhez, csontszövőkhöz és friss ágyakhoz fogtok jutni! – kiáltottam az Örökhajó korlátján áthajolva, így leplezve, hogy legszívesebben azonnal ledőlnék a fedélzetre. – Ti a Hullámok Házának népe vagytok, de elsősorban Örökköné. És mi nem hagyjuk, hogy a népünk úgy szenvedjen, ahogy arra titeket kényszerítettek.

Néhányan csatlakoztak hozzánk az Örökhajó fedélzetén, mások a szárazföldön maradtak, ahol dolgozni tudnak majd, és most már nem elüszkösödött ennivalóhoz is hozzá tudtak jutni. A Csontok Házából és az Örökhajóról többen is felajánlották, hogy itt maradnak, és szemmel tartják Joront, úgymond fogolyként tartva őt saját udvarházában, amíg ez az egész véget nem ér.

Ha meghalok, Larsson vagy szabadon engedi, vagy megöli őt. Nekem mindegy volt.

Avaline behunyta a szemét, ahogy a tenger tajtékja az arcába fröccsent.

– A hangom veszélyes, királyom. Remélem, tudsz erről.

– Tudok róla valamennyit – ismertem el. – De létre kell hoznom egy kapcsolatot.

Avaline zavartan felnevetett.

– Nem úgy viselkedsz, ahogyan az Örökkönben régen dívott, Erik király.

– Én nem Örökköné vagyok. – Liviára néztem. – Hanem az övé. A hangod segít nekem megtalálni azokat, akik elrabolták és bántották őt, akik elindították az elfeketedést, és akik azt akarják, hogy az Örök Királyság ismét olyan barbárok földje legyen, mint amilyen Thorvald király volt.

Avaline aprót bólintott.

– Akkor egyetértek: azt hiszem, ez megéri a kockázatot.

35. fejezet

A Dalosmadár

Nevetés harsant a palota nagycsarnokának sarkából. Jonas és Alekszij egymás szavába vágva mesélték el a kagylóba beszélve, hogyan sikerült a Hullámok Házát térdre kényszeríteni. Tekintettel arra, hogy a földi hercegek csak korlátozott ideig tudtak beszélni, Rorik bizonyára teljesen el volt ragadtatva a történettől, és többször is becsúszott némi túlzás.

Hamarosan a kisöcsém azt is elhiszi, hogy gyakorlatilag háborút vívtunk Joron szigetének partjain.

Élveztem minden egyes pillanatát, ahogy a hullámok nagyura hebegett-habogott. Sötét vágy bontott szirmot a szívemben, hogy levágjam a férfit, hasonlóan ahhoz, amikor Gavynnel együtt harcoltunk az őrökkel, vagy amikor beleharaptam Larsson testébe. Szenvedést – szenvedést akartam okozni.

Erik nem riadt vissza a vértől, de én nem voltam ahhoz szokva, hogy a fájdalomokozás iránti éhség szinte fojtogasson, mint valami tolvaj, az utolsó cseppig megfosztva nemességemtől. A szerelem előcsalhatja a szívből annak legdurvább részeit is. Nem ezt mondtam egyszer Eriknek? És minden lépés, amivel Larssont próbáltuk előcsalogatni, csak még inkább megerősítette ezt.

– Jól van. – Jonas megrázogatta a megbabonázott kagylót. – A tengeri boszorkány készen áll, hogy vezessen téged, Vérdalnok.

Erik a kagylót a tenyerébe vette, az ajka feletti heg pedig elfehéredett, amikor száját vékony vonallá préselte.

– Mit kell tennünk?

A kagylót a füléhez emelte, és hallgatott, amíg Narza válaszolt. Szinte már szokássá váló mozdulattal megdörzsölte a lábát, és bólintott.

– Ez elég egyszerűnek tűnik.

Újabb szünet következett.

– Nem bagatellizálom el a kockázatot. Igen, Tavish marad, és végigkíséri. – Erik felnyögött. – Narza, térjünk vissza inkább az ellenségeskedéshez: ez az újfajta aggályoskodásod nyugtalanító és nemkívánatos!

A király válla felett észrevettem, hogy Celine engem néz. Egymásra vigyorogtunk. Vérdalnok Erik korábban elszigetelten élt, és szentül hitte, keveseket érdekel a birodalmában, hogy él-e vagy hal-e. Most azonban a palota nagycsarnokában összegyűltek arca azt tükrözte, hogy mindegyikük törődik vele.

Még az apja gyilkosa is.

Dádzs mindig azt mondogatta, hogy ő csakis és kizárólag miattam van itt, de a gond az volt, hogy jól ismertem az apámat. Ha a szívem egyszer elnyerte Eriket, Valen Ferus mindig meg fogja védeni szívem darabkáit.

Kisvártatva Erik visszaadta a kagylót az apámnak.

– A kapcsolat megszakadt.

– Érted már, hogyan fog ez zajlani? – Tavish ellökte magát a hátsó faltól, kezében kőmozsarat szorongatott.

– Igen. Murdocknak szüksége lesz a véremre.

Már korábban behoztak egy kerevetet a csarnokba, asztalokat állítottak fel, és egy tőr is előkerült. Murdock, a csontszövő feltűrte a király tunikájának ujját; alóla előbukkantak a karcolások és ráncos hegek Erik csuklóján és alkarján.

Avaline vékony köntösben, vállára omló ezüsthajjal lépett a terembe.

– Az elmelopás elég nagy hőséggel jár – magyarázta. – Jobb, ha nincsenek zavaró körülmények, mint amilyenek a szűk ruhák meg ilyesmik.

Egyenesen állt, a teste feszültségről árulkodott, de sápadt arca kissé kipirult azóta, hogy az udvarhölgyek szolgálói tüsténkedni kezdtek körülötte, miután megérkeztünk a királyi városba.

Erik teljesen kibújt a tunikájából, és meztelen bőrére rózsaszínű pír telepedett. Minden bizonnyal nyugtalanította és keserűséggel töltötte el, hogy ennyi szem látja. Odasétáltam hozzá, és megfogtam a kezét. A homlokomon kiütközött a veríték, és kapkodva vettem a levegőt.

A szemébe néztem, és enyhe aggodalom villant fel vörös szemében. Ha a szívkötelék még mindig ott lebegett volna közöttünk, tudta volna, hogy az egész bensőmet szinte felemésztette a nyugtalanság. Tudta volna, hogy a testem lázban ég attól, hogy minden rosszul sülhet el. Amire mindenféle bujaságokat súgott volna a szívembe, hogy mosolyt csaljon az arcomra, mire Avaline felemeli a tőrt.

– A következőképpen fog a szertartás működni. – Avaline úgy beszélt, mintha csak altatódalt dúdolna: gyengéd és könnyed hangon. – Mindkét mozsárba vér fog kerülni. Szokványos esetben mindkettőtöktől kellene valami, de mivel osztozol Thorvalddal a vérén, ez összeköt minket az egyetlen személlyel, akinek ugyanolyan a vére.

– Derűnek nem ugyanolyan a vére? – dörmögte Jonas.

Avaline a homlokát ráncolta és oldalra döntötte a fejét.

– Egy vér szerinti unokatestvérnek az apai ágon? Alighanem sikerülne összekapcsolni őt is a királlyal, de az elméje nem ragyogna olyan fényesen. A fivére vére szorosabb kapocs. Az gyorsabban odavonz minket.

– Te csak ne kotorássz a fejemben! – Derű az egyik papír füstölőrúdját a fogai közé kapta, és ránézett a kezében tartott apró órára. – Az idő a mi oldalunkon áll. Egyelőre.

Erik néhányszor erősen megszorította a kezemet, majd leheveredett a kerevetre.

– Akkor lássunk hozzá! Beszélnem kell a bátyámmal!

– Neked odébb kell lépned – suttogta nekem Avaline.

– Nem lehetek a közelében?

Nem. Nem tudom csak úgy végignézni, ahogy Erik belesüpped valami végtelen álomba, bebörtönözve Larsson elméjébe. Tudnom kellett, hogy él, lélegzik, és a teste még meleg. A fejbőrömön bizsergés futott át. Legszívesebben meghaltam volna, amikor az állam remegni kezdett, és éles, szúró fájdalom hasított a torkomba.

Amíg Avaline sután meg nem paskolta a vállamat – inkább tűnt ez ütésnek, mintha nem igazán tudná, hogyan kell megvigasztalni másokat. Mivel életének nagy részét bezárva töltötte, kétlem, hogy tényleg tudta volna.

– Csak amiatt kell, mert vérezni fog. – Egy mindössze három lépésre lévő pontra mutatott. – Állj oda! Amikor a kapcsolat létrejön, szerintem mindenki közül te leszel a legerősebb horgony. – Idegesen körülnézett a szobában, majd hozzátette: – De nem azért, mert a király nem törődik veletek. Biztosra veszem, hogy törődik.

– Szerintem én sokkal jobb horgony lennék, mint Livie – makacskodott Alekszij. – Vérdalnokkal elválaszthatatlan barátok vagyunk.

Erik dühösen nézett az unokatestvéremre, de ilyen közelről láttam, ahogy egy pillanatra mosoly villan fel az ajkán.

– Ha hozzám érsz, azonnal szétválasztom magunkat.

– Ó, Valennek kellene ott állnia – mosolygott Mira kissé komiszul. – A frász kiverne tőle, és azonnal visszatérnél, örökkirály.

Tudtam, mit csinálnak. Ez van, amikor egy tünde csecsemőkorától együtt nő fel másokkal. Tisztában voltak vele, hogy a feszültség egyre nő a testemben, hogy szinte lángol a tüdőm. Tudták, hogy szörnyű gondolatok áradata kavarog a fejemben.

Mosolygással és tréfákkal oldották a helyiségben uralkodó feszültséget, és én ezért szerettem őket. Igazából úgy gondoltam, hogy kettőnk közül Erik a nyugodtabb.

Avaline ekkor odahívta Murdockot, hogy fogja majd fel a vért, amint Erik bőrét felvágja. Némán és mozdulatlanul átöleltem magam, ahogy Joron lánya megvágta Erik karját előbb az egyik, majd a másik oldalon. Murdock rányomta a kezét a király testére, ahonnan nagy spriccelésekkel engedte ki a vért, amíg az mindkét mozsár alját el nem lepte.

Ekkor Tavish is csatlakozott Avaline-hez az egyik mozsárnál. A két boszorkány együtt gyógynövényeket szórt bele, és amikor meglengették a tenyerüket, mindkét tálban fekete szikrát hányva felvillant a vér, és a csarnokot elöntötte a vas és a só markáns illata.

Avaline köszönetképpen odabólintott Tavishnek, majd ujjait a két mozsárba mártotta, és bekente vele mindkét kezét.

– Most pihenj, Erik király! És gondolj arra, akit látni szeretnél!

Erik még egy pillantást vetett rám, majd lehunyta a szemét, és Avaline énekelni kezdett.

36. fejezet

A Kígyó

A végtelen víz egyre mélyebbre és mélyebbre húzott, míg végül elmerültem a feneketlen tengerben. Aztán a lábam szilárd talajhoz ért, amitől gyenge lábam megrogyott alattam.

Az arcom a padlódeszkáknak csapódott, a vállam és a csípőm bevertem. Felnyögtem, és a hátamra gördültem. Fentről halvány fény szűrődött át a párás tengeri levegőn át, és a sötét falécekre porszemcsék tapadtak.

Az egyszerűségre törekvés uralta a szobát. Kicsi volt, félhomályos, és amikor a padló megingott, világossá vált: egy hajón voltam.

A cseresznyeszínű ládán bádogbögrék és serlegek álltak, tele óborral és gazdag, borostyánszínű mézsörrel. A szárított gyógynövények rusztikus hangulatot kölcsönöztek a szobának, és a sörök között szétszórtan csontok hevertek. Szilánkok és egész darabok, fogak és ujjak.

Újabb nyögést hallottam, de azúttal nem az én keblemből szakadt ki, ami figyelmemet a falhoz tolt keskeny ágyhoz vonzotta.

Amikor kinyitotta a szemét, és találkozott a tekintetemmel, Larsson a padlóra ledobott penge után kapkodott.

Távolabbra gurultam, amikor a penge belefúródott a fába, és néhány léc szilánkokra tört a csapástól. Larsson ismét lesújtott. Felemeltem mindkét kezem, kitértem előle, és nagy nehezen feltérdeltem. Túl lassú voltam, túlságosan összezavarodtam, így a tengerészkardja hegye átszelte a mellkasomat.

Hangosan levegő után kaptam, aztán… semmi.

Se fájdalom, se vér, csak az a kísérteties, hideg köd.

– Mi ez?

Kegyetlen mosolyra húztam a számat. A még mindig mélyen a szívembe fúródott pengével együtt felálltam. Larsson hátralépett, és elengedte a kardot. Az úgy folyt át a testemen, mintha csak rémálmainak kivetülése lennék.

– Üdv, testvér! – A szó csípős és fájdalmas méregként égette a nyelvemet.

Megcsonkított fülének látványa egyszerre töltött el büszkeséggel és zsibbasztó dühvel. Larsson arca – akinek sötét haja kócosan hullott a homlokába – eltorzult a megvetéstől. Annak az arca, amiben megbíztam, a hajómon, a palotámban, akire rábíztam Liviát.

Már nem ismertem fel ezt az arcot.

Leplezve haragomat elsétáltam mellette, és leültem az ágyra. Meg sem moccant a súlyom alatt, és én nem sem éreztem semmit. Azért összeráncoltam a homlokom.

– Elég kényelmetlen fekhely ez egy királynak, nem gondolod? Milyen hajón vagyunk?

– Mi ez?

– Folyton ezt mondogatod. Félsz, Csontőr?

– Te csak egy fantom vagy. A tengeri boszorkányokkal trafikálsz, Vérdalnok? – Larsson a válla fölött hátrapillantott, mintha Narza rejtőzne az árnyékban.

– Valószínűleg éppen annyira, mint te.

Larsson karba fonta a kezét a mellkasán, és rám meredt.

– Mit akarsz itt?

– Találkozni veled – feleltem. – Hát nem ezt teszik az ellenségek? Tárgyalnak, hogy megfogalmazzák a követeléseiket.

– Á, csakhogy mi nem vagyunk ellenségek. – Fogai megcsillantak a reggeli fényben. – Testvérek vagyunk.

Mosolyomból eltűnt minden könnyedség.

– Lehettünk volna azok. Tudtad, mennyire utáltam a koronát.

– Tudtam, mennyire szerettél volna kedvében járni elhunyt apánknak. Ne tégy úgy, mintha valaha is lemondtál volna a címedről!

Annyira keveset értett mindenből.

– Látom, Thorvald veled is ugyanazt tette.

Larsson mosolyán kiütközött az epésség.

– Thorvald nem érdekel. Az egyetlen dolog, amire szükségem volt tőle, az a hatalom, amit hátrahagyott a földi birodalomban. Ez volt az egyetlen módja, hogy áttörjem az ellenem emelt védővarázslatokat.

Felhúztam a szemöldököm.

– Nem tudtad, igaz, testvér? – Larsson felemelt egy csontdarabot a ládáról, és megvizsgálta. – Gondolkodtál már azon, miért nem a félelf fiát részesítette előnyben? Végtére is elég egyedi a vérvonalam. Anyám még egy elf király unokahúga is volt. – Ujjai ráfonódtak a csontdarabra, a szeme olyan lett, akár a holdtalan éjszaka. – De Thorvald félt tőlem.

Kérdések ostromoltak, de hallgattam.

– Azt akarod, hogy mindent elmondjak neked. – Gúnyosan felnevetett. – Tudni akarod az összes titkomat? Biztosíthatlak, ha megtudod, hogyan kerültem ide, az nem fog segíteni neked ebben a harcban, Erik. Nem tudod megakadályozni. Túl sok minden áll az én oldalamon.

– Akkor mit kockáztatsz ezzel? Hiszen nem tudlak megérinteni. Még az sem biztos, hogy egyáltalán emlékezni fogok arra, amit most elmondasz. Utállak. Szívesen kiontanám a véred. De azt nem értem, hogyan lennél képes elpusztítani azt a királyságot, amelyet meg akarsz szerezni. Hogyan várhatod el, hogy a nép kövessen téged azok után, amit tettél?

– Követni fognak. Én vagyok az elsőszülött, és mindketten tudjuk, milyen hatalommal jár ez Örökkönben.

Unalmat és hitetlenkedést tettettem. Sewell egyetértett a földhajlítóval abban, hogy Larsson önteltségére kell játszanunk, arra, hogy teljesen biztos benne, megnyeri ezt a csatát. Hogy mindezt le kell kicsinyelni, mert ettől kevesebbnek érzi majd magát. Larsson az a fajta tünde volt, aki emiatt mindent elköp, csakhogy bizonyítsa, tévedek.

– Túl sokra tartod magad. – A körmömet piszkáltam, mintha teljes közönnyel viseltetnék iránta. – Nincs semmi, amivel elcsábíthatnád Örökkön lakóit. Te egy fattyú vagy, akit elhagytak, a sorsára hagytak, akit senki sem akart. Ez aligha nyűgöz le bárkit.

– Még hogy nem nyűgöz le? – Larsson arcára ridegség telepedett. – Fogalmad sincs, mekkora a hatalmam, Vérdalnok. – Miután a csontszilánkot visszatette a ládára, Larsson újra rám nézett. – Ahogy mondtam, nem arról volt szó, hogy nemkívánatos lettem, hanem arról, hogy apám félt tőlem. Miután a csontszövők megvizsgáltak, az örökkirály úgy döntött, hogy a hangom túl nagy kockázatot jelent.

– Megvizsgáltak a csontszövők? – Átkoztam magam, amiért elszóltam magam. A közönyösség, a pökhendiség: ezek jobban felbosszantják Larssont, mint a feneette kíváncsiskodás.

Elégedett vigyora elárulta, hogy igazam volt.

– Még szép. Egy ideig még a kis hercegi ágyadban is aludtam. Amikor aztán apánk rájött, hogy hangtolvaj vagyok, lemondott rólam. Thorvald rögtön megértette, ha egyszer elég erős leszek, elvehetem tőle a vérét, erősebbé válhatok nála, és feledésbe taszíthatom az örökségét.

Karba fontam a kezem, mintha untatna.

– Ha ez mind igaz, miért nem emlékszik senki az elfekre? Azt mondod, hogy a néped, mégis úgy beszélnek róluk, mintha csak a mítoszokban szerepelnének.

– Kérdezd erről Lady Narzát!

A szívem nagyot dobbant. Nem. Narza nem tudta, nem is tudhatta.

Larsson előredőlt.

– Amikor Thorvald elment hozzá, hogy elmondja szörnyű tévedését, Lady Narza védővarázslatot emelt az elfek és Örökkön között, jóval azelőtt, hogy te megszülettél, Vérdalnok. Lenyűgöző képességei voltak. Felteszem, az örökkirály emiatt találta érdemesnek arra, hogy csatlakozzon a házához. Úgy hallottam, ekkor kezdte meg új, szent hadjáratát, hogy manipulálja Narza lányát. Abban a reményben, hogy létrehozhat egy hatalmas – de irányítható – örököst.

A poklok vigyék el! A népem – mindenki, aki tudott apám megbánásáról – csak hazugságokkal és ármánnyal etetett.

– Ha így van, hogyan tértél vissza?

– A halála révén – mondta Larsson. – Miután az örökkirály meghalt, az engem a királyság határaitól távol tartó régi varázslatok gyengülni kezdtek. Mielőtt átjöhettem volna az Öröktengerre, az utolsó akadályt az anyám jelentette. – Megrázta a fejét, és megérintett egy vékony csontdarabot. – Eltartott egy ideig, mire rájöttem, hogy apám az anyám vére ellen emeltetett védővarázslatot. Ami azt hiszem, igazságos lépés volt. Hiszen neked is meg kellett ölnöd az anyádat.

A rohadék. A mosolya olyan dermesztő volt, mintha jég öntötte volna el az ereimet. Büszkén, szinte eszelősen mesélte el, hogyan végzett a saját anyjával, hogy áttörje az elfek és az Örökkön között szőtt utolsó gátakat.

– Mióta tervezgeted ezt?

– Kezdettől fogva, Erik.

Az államon lüktetni kezdett egy ér. Sem a hűsége, sem az Örökhajón töltött gondtalan éjszakák: semmi sem volt ebből őszinte.

Larsson megrázta a fejét.

– Időbe telik, mire elpusztíthatunk varázslatokat és vérkoronákat.

Csettintettem a nyelvemmel.

– Elég szánalmas, hogy az elfeketedéssel majdnem elpusztítottad Örökkönt is.

– A sötét varázslatok nyomot hagynak maguk után. Persze azt nem tudtam, hogy azok terjednek és mérgeznek is.

– De miért most? Miért most raboltad el őt?

– A szerelmedet? – Ezúttal Larsson csettintett a nyelvével. – Mert ő Örökkön ereje.

– Narza azt mondta, hogy nem ő Thorvald talizmánja.

– Á, csakhogy magába szívta a talizmán erejét. Még ha a talizmán már a tiéd is, egykor Thorvaldé volt. És nekem az ő hangjának maradványára volt szükségem.

– Szóval ezért vetted el a szívköteléket.

Inkább magamhoz beszéltem, mint hozzá. Minden összegabalyodott a fejemben, letaglózó, dühítő módon.

– Ezért vettem el. És Fione már meg is törte a koronát védő varázslatokat. Amint a kezembe veszem, a fejemre is kerül. – Larsson átvágott a szobán, oldalra döntötte a fejét, és szinte rám mordult: – Élvezd ki a földi tündék társaságát, testvér! Újra el fogom venni Liviát, és védővarázslatok nélkül nem tudsz megállítani. Az én hatalmammal nem.

– Nincs már szükséged Liviára. Hiszen megkaptad, amit akartál.

– Megkaptam. – A hangja halkabb lett, mély és kegyetlen. – De nagyon élvezném, ha láthatnám a képedet, ahogy magaménak igénylem őt, mielőtt megöllek.

– Csak óvatosan, Csontőr! – mondtam erre. – Lehet, hogy az orrodat harapja le, ha újra megpróbálod.

Larsson szempárja két sötét résre szűkült.

– Amíg ő nálam van, a földi tündék nem mernek ugrálni.

Erik… Egy gyengéd, meleg hang csendült fel a távolban. Itt az idő… hogy visszatérj.

Hátranéztem a vállam felett, de semmit sem láttam. Sürgető érzés fogott el, mintha túl sokáig rohantam volna egy folyosón. Mintha lenne egy hely, ahol ott kell lennem.

Felálltam az ágyról, és leporoltam magamról a szobába zuhanáskor rám telepedett port.

– Milyen nagy csalódást okozol! A hatalmaddal dicsekszel, miközben semmit sem tudsz az enyémről.

Erre felnevetett.

– Mi van neked? Az én birtokomban van a Pengék Háza…

– Úgy hiszem, hogy Hesh hullájának alakja hamarosan rákerül a királynőm koronájára.

– Enyém a legénysége, te fattyú! – Larsson arca rideg lett. – Vannak elfhajóim. És vannak elfjeim, akikben megvan az a mágikus vonzás, amivel engedelmességre tudják szorítani a tündéket, beleértve a te kis földi tündéidet is. Biztosíthatlak, testvér, fogalmad sincs, mire képes az a nő… hogy mire képesek ők.

Egy kis nyelvbotlás. Ennyi kellett nekem. Az a nő, és nem ők. Biztosan arról az asszonyról beszél, akit Livia ismert. Kételkedtem benne, hogy Larsson elárulná, milyen varázsereje van. De amennyit elárult, amiből megtudtam, hogy a nő is részese a tervének, amivel meg akarta hódítani Örökkönt, és még Livia népére is ki akarta terjeszteni a befolyását.

Erik! Térj vissza hozzám!

A lágy hang, mint valami szelíd áramlat, a mellkasom közepét rángatta, mintha csak a szívemnek húrjai lennének. Mintha valami lerázhatatlan kötelék. A kezemmel megdörgöltem ezt a kibomló melegséget. A szoba kisebbnek tűnt, a levegő hidegebbnek.

– Vannak fegyvereid – folytattam. – De az nem elég. Figyelj rám jól, Csontőr! Nekem ott van a földi tündék hatalma. És ők az igazi király mellett állnak.

– Hazudsz.

– Azt hiszed? – Az arcomat olyan közel toltam hozzá, hogy szinte összeért a homlokunk. – Mit gondolsz, miért merültünk le a rohadt tengerbe, hogy elmeneküljünk előled?

Larsson először sápadt el, bizonytalanul.

– Az enyém a Ködök Háza…

– Az enyém is. – Öklével a mellkasára csapott. – Fione ereje felér Narzáéval.

– Kétlem. – A hangom komor morgássá öblösödött. – De ennél is fontosabb, hogy én hordom a vérkoronát, és nem kell ellopnom. Örökkön így nekem felel. Neked soha nem fog felelni, mert te egy otthontalan fattyú vagy, születési előjog nélkül, hiába származol állítólag két királyi vérvonalból is.

Larsson mellkasa vadul hullámzott. A teste remegett, mintha a bőre a következő pillanatban mindjárt felhasadna a dühtől.

– Hamarosan meglátjuk, testvér.

– Halálra rémítesz. – Úgy legyintettem erre, mintha a fenyegetése semmiség lenne. – Itt állok előtted, és te semmit sem tehetsz. Soha nem is leszel több múló semmiségnél.

– Semmit nem tehetek? – vakkantotta Larsson. – Majd meglátjuk, ki mit tehet. Figyeld a tengert, Vérdalnok! Szárazföldi és tengeri seregemmel eljövök érted, és azok nagyobbak, mint ami szerinted neked van. Mikorra észreveszed, hogy jövünk, már túl késő lesz.

Vérdalnok Erik! Térj vissza hozzám!

Dalosmadár.

Livia. Ott volt. Éreztem őt, a csontjaim mélyén, ugyanúgy, ahogy akkor éreztem, mielőtt még ellopták tőlünk a szívköteléket.

Az istenekre, még a válaszom okozta megdöbbenést is éreztem! Hallott engem? Ezerszer inkább akartam őt megölelni, megérinteni, látni csillogó szemét a napfényben, mint Larsson képét bámulni.

A szoba elsötétült, komor és szürke lett.

– Tekintsd a tárgyalásunkat lezártnak. – A hangom immár visszhangzott. – Soha nem fogod érezni fejeden a korona súlyát, Csontőr. – Szünetet tartottam, és még egyszer, utoljára gúnyosan elmosolyodtam. – Amúgy is agyonnyomna téged. Jobb, ha meghagyod az igazi királynak, és te továbbra is meglapulsz az árnyékban.

Larsson előreugrott, de a szoba elmerült a végtelen tengerben.

Valami hátralökött, és háborgó hullámok között küzdöttem magam előre, míg a szemem előtt fény nem csillant. Zihálva ültem fel. A következő pillanatban karok fonódtak a nyakam köré, és úgy öleltek, mintha soha többé nem akarnának elengedni.

Nincs tévedés, ez olyasfajta szabadság volt, amit soha nem is akartam.

37. fejezet

A Kígyó

Fel-alá járkáltam az öböl partján, várva, hogy tajtékozni kezdjen a víz. A testem még mindig csatakos volt a verítéktől, a csontjaim fájtak. Alig ismertem ki magam a nagycsarnokban, de máris azt követeltem, hadd találkozzak a tengeri boszorkánnyal.

Livia nem messze állt, és úgy nézett rám, mintha bármelyik pillanatban összeeshetnék, és újra elmerülhetnék a gondolatjárás varázslatban.

– Jól vagyok, drágám – mondtam élesen és csípősen. Mélyen beszívtam a levegőt az orromon keresztül, aztán megálltam, odafordultam hozzá, és az egyik ujjammal felemeltem az állát. – Jól vagyok. Pontosan úgy húztál vissza, ahogy Avaline megjósolta.

A lenyugvó nap aranyszínű fényt hintett kék szemére: mintha az ég felszabadítaná a benne rejlő tüzet.

– Hallottalak. – Livia a szívéhez húzta a tenyeremet. – Itt.

– Én ugyanúgy téged. Így hoztál vissza.

– Mi történt, Erik? – Beharapta az alsó ajkát. – Szörnyű volt.

Amint felébredtem, hozzám simult, remegve simogatta az arcomat, a karomat. Celine kevésbé tapintatosan elmondta, hogy úgy csapkodtam, mint valami haldokló angolna, és úgy nyöszörögtem, mint egy gyászoló kísértet a szélben.

– Mindent elmesélek, de előbb beszélnem kell a boszorkányok úrnőjével. Örvény, hol a fenében van már?

Örvény térdig állt az öböl vízében, és most abbahagyta, hogy a tenyerét lengesse a tenger színe felett.

– Időbe telik a kapcsolat megteremtése, Erik király.

– Tudod – mondta Tavish, aki hátát egy vékony fa törzsének vetve állt –, ha ez a nyavalyás mondott neked valamit Lady Narzáról, én azt igencsak kétkedve fogadnám.

Erre felhúztam az ajkamat, fittyet hányva a többiekre, akik félve pillogtak rám. A földi tündék távol tartották magukat, nem tudva, mi kavart fel engem ennyire, Celine, Gavyn és Derű pedig már elégszer láttak dühösnek ahhoz, hogy magától értetően kitérjenek előlem, amíg a haragom nem csillapul.

A víz felszínén megjelenő fény a part szélére vonzott. Mint korábban, a fény fodrozódni kezdett a hullámokon, eltorzítva Narza vonásait, de azért ott volt.

Nem vesztegettem az időt.

– Tudtad, hogy Thorvaldnak van egy másik fia.

– Erik? – Narza előredőlt. – Mi történt?

– Hadd mondjam lassabban! Tudtad. Hogy. Thorvaldnak. Van. Egy. Fattyú. Fia.

– Erik! – figyelmeztetett Örvény.

Nem figyeltem rá, csak az üvegszerű vízfelszínt néztem.

– Mondd meg az igazat, Narza! Segítettél apámnak, hogy Csontőr, a népe és az anyja soha ne léphesse át Örökkön határát?

Tucatnyi szívverésig hallgatott. Szinte kővé dermedt. A hangja üresen csengett, amikor megszólalt.

– Nem tudom.

Jó páran felhördültek mögöttem. Még Tavish arcára is kiült némi szorongás.

A mellkasomra mintha abroncs szorult volna.

– Ennyi idő alatt elmondhattad volna. Pont olyan vagy, mint ő: titkolózol, hazudsz, mintha azt akarnád, hogy kudarcot valljak.

– Nem érted, amit mondok! – fortyant fel Narza. – Azért mondom, hogy nem tudom, mert nem emlékszem erre; csak azt tudom, hogy tettem valamit, hogy segítsem Örökkön utolsó királyát. Sok-sok forgással ezelőtt tettem valamit, hogy megvédjem Örökkönt, de… az emlékek kitörlődtek a fejemből.

– Kitörlődtek a fejedből. – Vissza akartam vágni, vért akartam ontani, tenni akartam valamit, bármit, mielőtt a felgyülemlett düh átveszi felettem az irányítást. – Mennyire kapóra jön ez most neked!

– Nem, egyáltalán nem így van – ellenkezett Narza. – Bármit is tettem, annak következményei voltak. Nem kétséges, hogy Thorvalddal olyan megállapodást kötöttünk, ami megszabadít annak emlékétől, amit tettem. De egy tengeri boszorkány hangja mindig hagy maga után nyomokat. A csontjaimban mindig is éreztem, hogy van valami, ami az örökkirályhoz kötődik, csak egyszerűen nem tudtam visszaemlékezni rá.

– Erik – suttogta Örvény. – Egy vérrel megpecsételt megkötő megállapodásba, hasonlóan ahhoz, amit Narza kötött a földi tündékkel, lehet olyan kitételt beilleszteni, ami megóvja Narzát attól, hogy emlékezzen a varázslatra.

Résnyire húzott szemmel meredtem az öböl vizébe. Nem volt sok időnk, mielőtt a kapcsolat megszakadna.

– És te beleegyeznél olyasmibe, hogy a szó szoros értelmében elfelejts egy varázslatot?

Habozott.

– Ahhoz, hogy beleegyezzek ilyesmibe, akkor azt kellett hinnem, hogy ez nagy kockázatot jelent, ha ezt a királyon kívül más is megtudja.

Thorvald félt tőlem. Talán Larssonnak igaza volt, amikor feltételezte, hogy Thorvald mindent megtett volna azért, hogy ne kerüljön Örökkönbe az, aki el tudja lopni a vérét.

– Olyan volt ez, mint valami emlék, amit nem tudok előcsalni az árnyékból – mondta Narza. – De ez a különös érzés volt az oka, hogy soha nem bíztam meg Thorvaldban teljesen. Ezért követeltem, hogy Oline-nal szívköteléket létesítsen.

– Ezt magyarázd meg!

– Azt hittem, a kötelék megvédi Oline-t attól, amit Thorvald a múltjában rejtegetett, amit én is segítettem elrejteni. Én soha nem… – Narza nagy levegőt vett. – Én soha nem gondoltam volna, hogy a fiát használja majd arra, hogy megtörje a köteléket. A szívkötelék azért jött létre, hogy megvédje Oline-t, hogy megvédjen mindkettőtöket, és Thorvald mégis talált rá módot, hogy elpusztítsa.

– Ne hibáztasd többé magad! – szólalt meg Örvény lágyan és gyengéden.

A fodrozódó hullámok között Narza kihúzta magát.

– És most áruld el, hogy jutott ez eszedbe! Nem hazudok neked, bár talán el kellett volna mondanom, hogy van valami a múltamban, amire nem emlékszem, de esküszöm, nem gondoltam, hogy ennek köze lesz ehhez. Az igazság az, hogy Thorvald halála óta nem is gondoltam rá.

Egy kéz fonódott gyengéden a karomra. Livia állt mellettem a vízben. Nem szólt semmit; nem is kellett, amíg ott volt.

Gyorsan felidéztem Larsson vallomását, hogy szerinte Thorvald azért utasította el elsőszülött fiát, mert félt annak sötét vérmágiájától. Rákérdeztem az efféle védővarázslatok erejére, a koronára, a királyság határaira, az elfeknek a tengeri nép előtt rejtélyes titkaira, mindenre.

Narza a szája elé kapta a kezét.

– Lehet… lehetséges ilyet tenni, Erik. De egy ilyen mértékű védővarázslat hatalmas megterhelést jelent.

– Volt olyan, hogy hónapokig lázas voltál, a Túlvilág küszöbén jártál – suttogta Örvény. – Két forgással azelőtt történt ez, hogy az örökkirály eljött Oline-ért, emlékszel?

– Annyira zavarba ejt ez az egész. Alig emlékszem azokra a hónapokra. Lehet, hogy… lehet, hogy van összefüggés. – Narza megdörgölte a homlokát, de rám emelte fáradt tekintetét. – Bolond vagyok, unokám. Soha nem akartam ártani neked, de oly sokszor játszottam szerepet a szenvedésedben.

– Akkor segíts nekünk most! – mondtam metszően, mint a legfagyosabb szél. – Larsson azt mondja, hogy mivel megszakította a kötelékünket, és megölte a saját anyját, minden vérhez kötődő védővarázs megszűnt.

– Vannak bizonyos varázslatok, amelyek feloldanak másokat, hasonlóan ahhoz, ahogy a kötél szétfoszlik – mondta Tavish. – De ahhoz, hogy az ilyen védővarázslatok továbbra is foszlottak maradjanak, mások halálára, vérére és feláldozására van szükség. Úgy értem, folyamatosan szükség volt rá. Nincs kétségem afelől, hogy Larssonék forgások óta öltek, Erik, azért, hogy a vérhez kötődő védővarázslatok ne zárjanak le újra.

– Az elfeketedés volt ehhez az eszköz – mondtam. – A sötét mágia hátrahagyott lenyomata, miközben Örökkön-szerte öldököltek.

– És hogyan bomlott fel a védővarázslat? – kérdezte Livia.

– Thorvald halálával kezdődött. – Felsóhajtottam. – Az volt az első fordulat. Majd miután Larsson megölte az anyját, az őt Örökköntől távol tartó védővarázsok is megtörtek. Senki sem ismerte őt itt, új életet kezdhetett, nekifoghatott a cselszövésének.

– Elmondhatta az igazat Fione-nak. – Derű a homlokát ráncolta. – Aki ugyanolyan keserű lett, mint Csontőr. Emlékszel, mit tettél, miután visszatértünk a háborúból?

Bólintottam.

– Megszüntettem a köztünk lévő pármegállapodást.

– És Larsson nem sokkal később bukkant fel, Erik. A nyavalyás hangomat tenném rá, hogy akkortájt találkozhattak egymással.

A fenébe! Mintha minden, amit eddig tudtam volna, minden egyes lélegzetvételem egyetlen halálos hazugságra épült volna.

– Larsson meggyilkolta a saját anyját. – Livia behunyta a szemét, de felemelt ujját felém tartotta. – Ne merészeld!

Az ajkamat már félig szólásra nyitottam.

– Mit ne merészeljek?

– Nehogy azt állítsd, hogy te is ugyanezt tetted. A kettő nem ugyanaz.

– Csontőr őrült – közölte Celine. – Egy átkozott, érzéketlen, nyomorult alak.

– De ahhoz, hogy a fejére tehesse a vérkoronát, kellett még egy utolsó szál, hogy végleg megtörje az ellene emelt védelmet. – Megsimogattam Livia arcát. – Thorvald hatalmának utolsó maradványa Örökkönből a mi szívkötelékünk volt. Ezért tartott olyan sokáig, mire Larsson igazán lecsapott. Ugyanolyan nagy szüksége volt arra, hogy a Hasadék megnyíljon, mint nekem.

– De ez a mi kötelékünk volt, nem az apádé.

– Csakhogy Thorvaldtól eredt – mondta Narza komoran. – Ugyanaz az erő volt, ami a koronát védő varázslatokat megidézte. Larssonnak is szüksége volt rá.

Livia átkarolta a derekamat.

– Miután Örökkönbe érkeztem, biztosra veszem, hogy Larsson kapcsolatba lépett elf rokonával. Skadi… azt mondta, Arion addig nem volt hajlandó cselekedni, amíg a csata nem vált biztossá, amíg Larsson nem állt készen arra, hogy elfoglalja a trónt. De amint az elfek az oldalára álltak…

– Elrabolt téged – fortyantam fel.

Larsson – minden cselszövése és összeesküvése dacára – már ezért a tettéért halálnak halálával hal.

A tükörvarázslat elhalványult, miközben Narza sietve bizonygatta, hogy a Ködök Háza mindig is mellettem áll majd, de ekkor már újfajta nyugtalanság lett úrrá a parton. Mintha senki sem tudta volna igazán, mit gondoljon, mit mondjon.

Kisétáltam a öböl vizéből.

– Larsson hamarosan eljön a koronáért. Azt hiszi, hogy az elfek segítségével az ereje felülmúlja a miénket. Nincs sok időnk kidolgozni a terveinket.

– Erik – suttogta Livia. – Nem mindenki áll mellette az ottaniak közül sem.

– Azt tudjuk, hogy Larsson ismeri a sötét mágiát, és annak java részét a rokonainak köszönheti. – Az egyik tenyeremet Livia arcára tettem, és a hüvelykujjammal simogattam meleg bőrét. – Én nem vagyok hős, szerelmem. Nem azért vagyok itt, hogy megmentsem őket. Azért vagyok itt, hogy te tovább élj, a többiek tőlem mehetnek a fenébe. Nincs értelme rávenned arra, hogy fecséreljem az időmet, és azon töprengjek, hogyan maradhatnának életben az elfek: én csak rád és az életedre leszek tekintettel. Ezek azok a sötét zugok bennem, amelyekre korábban figyelmeztettelek.

– Nem félek a sötétségedtől, Kígyó. Hiszen máris elnyelt. – Livia megcsókolta az ujjbegyeimet. – De egyesek megérdemelnek egy esélyt, ha van rá mód.

Az istenekre, mennyi mindent akartam vele csinálni! Úgy nézett rám, hogy nem törődött azzal, milyen messzire elmennék, hogy őt magam mellett tartsam.

Egy esély. Nem voltam teljesen szívtelen. Adok egy esélyt annak a nőnek, aki megpróbálta biztonságba helyezni Liviát, de ha ez azzal jár, hogy közben baja esik a Dalosmadaramnak, akkor megmondom a földhajlítónak, hogy süllyessze az összes elfet az Öröktenger fenekére.

38. fejezet

A Kígyó

Livia Éjtűz és szerelme alatt talált rám. A hold fele sötét felhők mögé bújt, és ettől még fényesebben ragyogott az elveszett csillag.

– Egyedül akarsz lenni?

Mezítláb sétált át a homokon, a tenger gyengéden nyaldosó hullámai közepette, testét csak lenge ruha fedte. Vékony vászon, ami csupaszon hagyta a vállát, és mindössze néhány csipke fedte keblét.

Életemben nem láttam még nála szebb teremtést.

– Nem. – Odébb csúsztam, és lesimítottam a homokot mellettem. Mindkét alkaromat a térdemre tettem, és a szimbólumokat bámultam magam előtt, miközben ő hozzám bújt.

– Ez meg mi – ti jó szagú istenek!

– Gyakran vált ki belőlem hasonló érzést, amikor idejövök – mondtam, és szavaimat átitatta az epésség. – Apám sírköve gyakran kelt bennem mindenféle érzelmet és szitkot.

– Nem tudtam, hogy itt van. – Livia habozva simított végig a gyöngykövön, Thorvald címének szimbólumain.

A teste régóta a tengerben nyugodott, de ezt a sírkövet Harald akkor állíttatta, amikor visszatértünk Örökkönbe. Bácsikám halála óta senki sem törődött vele, mostanra vastag tengeri moha lepte el a hátsó részét, füvek és tüskebokrok nőttek a szélén, mint csontos ujjak, amelyek mintha elszántan igyekeztek volna lerángatni a sírkövet a poklok mélyére.

– Mi vonz ide? – Livia hüvelykujjával a két szemöldököm közötti barázdát simogatta, hogy eloszlassa a feszültségemet.

Vállat vontam, nem tudva, hogyan fogalmazzam meg a gondolataimat.

Livia a vállamra hajtotta a fejét.

– Éjtűz még soha nem volt ilyen közel elveszett szerelméhez.

– Úgy tűnik.

– Vajon mit fog mondani neki, ha megtalálja? – Livia karját az enyém köré fonta, és közelebb húzott magához. – Biztos vagyok benne, hogy a lány mindent hallani akar majd, amit a férfi magában tart.

Ez az átkozott nő! Megcsókoltam a feje búbját.

– Ravasz vagy, Dalosmadár. De én átlátok rajtad.

– Átsegítesz a félelmeimen, Erik. Én csak segíteni szeretnék, könnyíteni a magaddal cipelt terheiden, ennyi az egész.

Az arcomat a homlokának nyomtam.

– Azért jöttem ide, hogy… megátkozzam az apámat, legalábbis azt hiszem. Talán azért, hogy megkérdezzem tőle, miért tette mindezt. Gyűlölöm őt, de van egy gyenge részem, ami még mindig egy cseppnyi elismerésre vágyik tőle.

Livia végigsimított a karomon, és megérintette a tunikám alatti hegeket.

– Ez nem gyengeség, Erik. Ő az apád volt.

– Tudta, hogy elhagyott egy gyereket, akinek félelmetes a hangja. Tényleg azt hitte önteltségében, hogy az a fiú egyszerűen belenyugszik majd, hogy elvesztette születési előjogát? Az istenekre, a legkevesebb, amit tehetett volna, hogy bevallja nekem, nem én vagyok az elsőszülött, hogy felkészülhessek.

Thorvald a szememben gyáva alak volt. Nyomorult apja, nem is egy, hanem két fiúnak. Kevés együttérzés lakozott bennem Larsson iránt, de értettem, milyen lehetett Thorvald haragjának és megbánásának árnyékában élni.

– Folyton azon töröm a fejem, hogy ha nem lett volna ilyen gyenge jellem, akkor felnevelte volna Larssont, és megtanította volna arra, hogy ne használja a hangját gonosz célokra. Békén hagyta volna az anyámat, aki még ma is élne.

– Erik! – Livia felemelte az államat, hogy ránézzek. – De akkor te nem lennél itt, és sok más élet sem lenne teljes. Van, amikor Thorvald király rövidlátó szemével nézed magad. Ő csak a születési előjogot látta benned, ami nagy kár, mert így nem ismerte meg rendkívüli fiát.

– Te most babusgatsz, Dalosmadár?

– Hadd tegyem, csak most az egyszer! – Végigsimított a tarkómra lógó hajamon. – Bárcsak láthatnád magad mások szemével! Mondjuk az enyémmel.

Gúnyosan felnevetettem.

– És mit látsz?

– Egy ravasz férfit látok. – Megcsókolta a vállamat. – Egy igencsak könyörtelen kardforgatót. – Újabb csókot lehelt az államra. – Egy erős királyt látok, aki azokért harcol, akik nem mindig harcolnak érte. – Livia megcsókolta a szám sarkát. – Egy gyönyörű fekete szívet látok, ami teljesen felfalt engem.

A szájához húzta az enyémet. A nyelve besiklott a számon, megérintette az enyémet. Kétfelől megfogtam az arcát, és a sajátomra húztam a testét a homokon.

Kisöpörtem a haját a szeméből.

– Véget vetek ennek, szerelmem. Meg fogom lelni a békét a te oldaladon. Ezt akarom, nem a vérkoronát, nem a címet, nem a palotát – hanem a háborítatlan életet veled.

– Királyom, ezért érdemes küzdeni.

Kezünk sietve oldotta le egymásról a ruhát, amíg semmi sem maradt közöttünk. Livia ekkor tenyerével a homokra támaszkodott. A tüskebokrok és az indák csattogva-recsegve teljesen elborították Thorvald sírkövét. Száját az enyémhez nyomta, és a csókok között azt dünnyögte:

– Ezt ő nem láthatja.

A ruháinkon hevertünk, ide-oda görögtünk, átfogva egymást karunkkal-lábunkkal. Livia a földhöz szorította a vállamat, csípőjével az enyémre ült. Megcsókoltam a mellét, a torkát, és suttogva mondtam ki azokat a szavakat, amelyeket legszívesebben ordítottam volna, hogy a tenger túlsó partán is meghallják – hogy ő az enyém, örökre az enyém ez a káprázatos, csintalan nő, hogy ő jelent mindent.

Livia mindkét kezével végigsimított a mellkasomon, a verések és kínzások mély hegein. Majd az ajka követte a kezét. A hasam közepe táján felemelte a tekintetét, hogy a szemembe nézzen.

– Nincs nálad szebb látvány, Kígyó.

Vitázni akartam, de a szavam elakadt, amikor telt ajka rácuppant a farkamra, és mélyen magába nyelte. Ujjaim beletúrtak éjfekete hajába, csupasz nyakára fonódtak. Livia komisz szájával addig kínzott, nyalogatott és falt, amíg a nyomás odalent, mélyen gyülekezni nem kezdett bennem. Míg a gondolataim elködösültek.

Amíg minden emlék, a múlt minden gyorsan elillanó szenvedélye elhalványult, és csak Livia maradt. Az illata, a rózsák és a tengeri köd. Gyengéd és szerető keze. Puha és meleg bőre.

– Szerelmem… – Mozdítottam a csípőmön. – Mindjárt…

Nem volt időm visszahúzódni, beleélveztem a szájába.

A neve törte meg a csendünket, amikor elélveztem. A fejem hátranyaklott, két karom a testem mellé esett. Amikor abbahagytam a lihegést, Livia megcsókolt. Éreztem kielégülésem pézsmaízét, és magamhoz szorítottam őt, karommal átfonva.

Valahol lustán simogató kezeink és összefonódó lábaink között a szavak teher nélkül kezdtek folyni. Elmerültünk a múltban, a háború utáni éjszakákban. Elmesélte, hogyan vágta meg számtalanszor az ujjbegyeit, ahogy próbálta kifaragni az én dalosmadár talizmánomat.

Én pedig elmeséltem neki, hogyan találtak rám és Derűre a háború után, a fákon kuporogva, és hogyan vezettek át minket a földi tündék erődjének nagycsarnokán. Elmondtam, hogy valami arra késztetett, hogy jól megnézzem az asztalnál ülő kis királyi sarjakat, és hogy a szemem megakadt egy tengerkék szemű lányon.

Majd Livia következett, az éjnép vára mögötti tavaknál és tavacskáknál lustálkodással töltött nyarakkal, én pedig megfogadtam, hogy mi is ki fogunk hajózni a kis öblökbe, és időnként halászni fogunk, hogy magunk fogjuk ki az ebédünket.

Meséltem neki anyámról, arról, hogyan ragyogott a haja a napfényben. Arról, hogyan csókolta meg az orromat, és simogatta minden este, mielőtt elaltatott.

Livia elmesélte, hogy a legtöbb éjszaka szörnyű álmok kergették a szülei ágyába, ahol a földhajlító és királynője közrefogták, ő pedig befészkelhette magát közéjük.

A szavak elfogytak, mire a pirkadat derengeni kezdett a láthatáron.

– Most te jössz, szerelmem – suttogtam, és ráhengeredtem, majd a tenyeremet a mellkasára nyomtam.

Aztán megcsókoltam. Addig csókoltam, amíg a teste remegni nem kezdett a két kezem között, amíg zihálni nem kezdett ugyanúgy, ahogy engem késztetett zihálásra. Harc várt ránk, a veszély nem múlt el, de egy kis időre elmerültem a békében, amiért küzdöttünk.

Ilyen napokat – Livia Ferusszal összefonódva –, ilyen napokat akartam. Ölni tudnék értük, bárkit megkínoznék, rabolnék érte. Semmi sem volt túl drága az ilyen napokért.

39. fejezet

A Dalosmadár

A városban vidáman és derűsen csengtek-bongtak a harangok, míg a palotában komor hangulat uralkodott. A tenyeremet az ablaknak nyomva a tengert néztem, és azt kívántam, bárcsak elhajózhatnánk, akár csak kis időre is, és úgy tehetnénk, mintha a veszély, amivel szembe kell néznünk, eltűnt volna.

Most azonban a helyzetet még tovább rontotta Jonas Eriksson új, szörnyű terve. Az az átkozott bolond! És a bajt az jelentette, hogy láthatóan mindenki más is egyetértett őrült tervével.

Sikítani szerettem volna.

– Nyugodtan kifejezésre juttathatod az aggályaidat, hercegnő.

Stieg lépett oda hozzám, és velem együtt nézte a tengert.

– Akkor nem, ha az fikarcnyit sem segít. Hiszen mindannyian egyetértettek Jonasszal, és utálom, hogy én is látom az érdemeit.

– Á! – Stieg leült az ablakpárkányra. – Én is ugyanolyan régóta ismerem Jonas Erikssont, mint te… már azóta, hogy először levegőt vett…, szóval ne hidd, hogy mi nem vagyunk ugyanolyan nyugtalanok. A terve merész és pimasz. De hát Jonas az apja fia. Viszont lehet, hogy szükség lesz az elképzelésére.

A kezemet tördeltem.

– Tudom. Ez a baj. Az egész terv igen kockázatos, és én nem leszek mindig Erikkel, vagy veled, vagy… Úgy érzem, hogy összeroppanok, Stieg. Úgy érzem, hogy agyonnyom a súly. Hogyan tudtál ennyiszer megbirkózni a háború terheivel?

Stieg helyenként nyers és goromba volt. Olyan tünde, aki olyan heves földi viharokat tudott előidézni, mint Viharhozó tette azt a hullámzó tengeren. Sebhelyek tarkították kemény arcát, csont szúrta át az orrnyergét, de a szeme mindig mélységesnek, elgondolkodónak és kedvesnek tűnt.

A legmegbízhatóbb harcosunk volt szüleim trónra lépése óta.

Bármit elmondhattam neki, és soha nem ítélt el, nem mondott durvaságokat.

– Pont úgy, ahogy te most. – Gyengéden megsimogatta az arcomat. – Sok csatatéren szálltam harcba szerte a birodalmunkban. Többször is fogságba estem, és kezdtem túl sok tündéért aggódni. De pont ők késztetnek arra, hogy küzdjek tovább, és harcoljak minden ellen, ami fenyegeti őket.

– Ez a háború megváltoztat engem, Stieg. Larsson, mint sokan mások, alábecsüli Eriket, és azt akarom, hogy… azt akarom, hogy Vérdalnok Erik lába elé boruljon, hogy végre meglássa benne az igazi örökkirályt. Ilyen aljas, brutális és véres dolgokra gondolok. Amikor visszatérünk, nem biztos, hogy a népünk rám fog ismerni.

– Hacsak ez nem az a Livia Ferus, akinek mindig is szánt a sors.

Amikor túl sokáig hallgattam, Stieg a szemembe nézett, és nagy tenyerét a vállamra tette.

– A döntéseink, a cselekedeteink apránként formálnak, alakítanak minket, csiszolják a bennünk rejlő lehetőséget. Hogy mihez kezdünk ezzel, az tesz minket azzá, akik vagyunk. Néha a döntéseink brutálisak, sőt akár gonoszak – folytatta Stieg. – De mindegyik kifarag belőlünk egy darabot.

– És ha Erik életét választom a számtalan másik helyett? Erik mindig azt mondja, hogy ő nem hős, mert nincs olyan határ, amit ne lépne át, hogy megvédjen engem. Bevallom, én is így érzek iránta, a családom iránt. Ettől jobbak leszünk Larssonnál?

Stieg megvonta az egyik vállát.

– Ha két vérszomjas férfi közül kell választanom, inkább állok olyan barát mellé, aki a szerelméért harcol, mint olyan mellé, aki saját magáért.

Megmarkoltam Stieg karját.

– Te mindig mellette álltál, már kis korától fogva. Tisztel téged, remélem, ezt tudod.

– Erik velem jött volna, ha Harald nem viszi el Thorvald halála után. Tudtad ezt?

– Miről beszélsz?

– Kár, hogy Thorvald soha nem látta a fiát olyannak, amilyen valójában volt. Amíg a fogságban sínylődtünk, ez a kis tengeri tündefiú soha nem ingott meg. Volt olyan bátor, mint bármelyik harcos. – Stieg szinte nosztalgikusan kuncogott. – Természetes, hogy kötődés alakult ki köztünk, és akkor azt mondtam a népünknek, ha az apja nem törődik vele, vagy soha nem tér vissza, akkor magamhoz akarom őt venni.

Eltátottam a számat.

– Te… felnevelted volna Eriket?

Stieg a torkát köszörülte.

– Ez volt a terv.

A harcos nem ismerte be, de láttam rajta, hogy ez több volt tervnél. Ez remény volt.

– Amikor azt mondod, hogy nehéz megbirkózni egy csatával, biztosíthatlak róla, hogy értelek. – Stieg lehajtotta a fejét. – A nagy háború alatt olyan megterhelő volt Eriket ellenségként látni. Mindig egy kicsit a sajátomnak tekintettem, azt hiszem. Tudod, hogy nincsenek gyermekeim, de egyszer azt hittem, majdnem lesz egy.

– Igaz ez, Harcos?

A szívem a torkomba ugrott. Erik alakja magasodott fel a kis szoba ajtajában. Feketébe öltözve, a testére szíjazott pengékkel, gyönyörű gazember volt, készen egy átkozott háborúra. Csak Stieget nézte.

– Meglep a dolog, Erik? – kérdezte Stieg halkan. – Ezt neked is elmondtam még kis korodban.

Erik egy fél lélegzetvételnyi időre rám nézett, majd a padlódeszkákra szegezte a tekintetét.

– Hogy megnyugodjak, amikor nem tudtam elaludni.

– Attól tartok, nem vagyok valami tehetséges, ha gyerekeknek kell hazudni. Azokat a jövőbeli kalandokat, azokat a beszélgetéseket arról, hogy helyet csinálok neked a házamban, azokat mind komolyan gondoltam. – Stieg átvágott a szobán. Erik mereven állt, mindkét kezét ökölbe szorította a teste mellett, amikor a harcos vállon ragadta. – Nem akartam elbúcsúzni azon a napon, amikor az apádat megölték; azt akartam, hogy maradj. De önkéntelenül is az jár a fejemben, hogy vajon nem lehet-e, hogy a sorsnak mindig is volt veled valami terve, és hogy minden pontosan úgy alakult, ahogy kellett.

Stieg gyengéd pillantást vetett rám, majd még egyszer vállon veregette Eriket, és eltűnt a folyosón, magunkra hagyva minket.

Erik bizonytalanul pislogott, kissé elveszetten. Óvatosan átkaroltam mindkét kezemmel a derekát, mire vérvörös szemének tekintete az enyémbe fúródott.

– Kígyó.

– Mindig is az enyém voltál – suttogtam. – De szerintem mindig is mindannyiunké voltál, még ha nem is tudtál róla. Nem vagy egyedül, Vérdalnok Erik. Soha nem is voltál.

Erik megcsókolt. Egy pillanat alatt az édes csókból őrjöngő lett, mintha a vallomáshoz nem talált szavak áradtak volna ki minden érintéséből, a nyelvéből, a hozzám nyomott testéből.

A hátam a falnak ütközött. Mindkét keze felkúszott az oldalamon, és ráfogott az egyik mellemre. Csókolózás közben felnyögtem.

Kifulladva annyira toltam csak el magamtól, hogy zavartalanul beszélhessek.

– Még nem kell mennünk a találkozóra, ugye?

Erik fogai megcsillantak a napfényben.

– Legalább egy harangütésnyi időnk van, Dalosmadár.

– Akkor jó. – Talán a közelgő csata miatt, talán a bizonytalan holnap miatt, de minden elorzott pillanatot, amit az örökkirállyal tölthettem, áthatott a kétségbeesés.

Nem kétséges, hogy hamarosan lehetetlen lesz bármiféle egyedüllét, amint elhatározzuk, hogy megkezdjük lépéseinket, és szembeszállunk Larssonnal. Nem akartam elszalasztani a lehetőséget. Erik a kezemet fogva húzott magával a palotából a kertek alatti külön bejáratú tengeri barlangokba.

Ott körbepördített, és a puha kőnek nyomta a hátamat. Mielőtt bármi mást tehetett volna, ujjaimmal végigsimítottam ágaskodó farkán.

Hangosan felhördült, megragadta az államat, és a szájához vonta az enyémet.

– Dalosmadár, te őrjítőbb vagy, mint a szirének dala. Tégy velem, amit akarsz, amíg ez… – Tenyerét a szívem fölé tette. – Mindig az enyém marad.

– Egészen a Túlvilágig, Kígyó.

Testem az övének nyomódott, két karommal átkulcsoltam a nyakát. Erik az egyik lábamat a derekára fonta, és kemény, megduzzadt hímtagját a magomhoz dörgölte.

A gyomrom izgalmában összeugrott, amikor kezét a belső combomhoz húztam. Elismerősen hümmögött, amikor ujjai végigsiklottak lucskos, forró bejáratomon.

Mindössze fél lábon egyensúlyoztam, amikor Erik két ujját a második ujjpercéig belém nyomta, és lábujjhegyen állva meginogtam, majdnem elestem. Átkarolta a derekamat, lélegzetétől felhevült a szám, amikor azt mondta:

– Máris síkos vagy miattam, szerelmem. Az istenekre, imádsz az őrületbe kergetni, ugye?

Erre kifulladva nyöszörögtem valamit. Fel-le csúszkáltam az engem felnyársaló két ujján, és vonaglottam, ahogy azokat meggörbítette, ahogy izgatott velük. Az egyik kezemet a tengeri barlang sziklafalára tapasztottam, a másikkal pedig erősen beletúrtam Erik kócos hajába, a hajtövénél megragadva, míg ő a száját az enyémhez nyomta.

A fogaink összekoccantak, és Erik nyelve alig úszta meg, hogy megharapjam. Hamarosan, ha nem vigyázunk magunkra, vér fog folyni, és ez a pillanat kárba vész, ha Eriknek vissza kell énekelnie engem az élők világába. Ám a gondolattól, hogy megjelölöm a bőrét, hogy ő is megjelöli az enyémet, ettől az ezeréves, ösztönös gondolattól felforrósodott testem középpontja. Nem kétséges, hogy Erik ujjai mostanra tiszta lucskosak lettek.

Hogy igazolja szavaimat, felnyögött, és hüvelykujját is hozzányomta a lábam közötti érzékeny felső ponthoz.

– Livia, tökéletesen készen vársz engem. Teljesen készen. – Heves csókot nyomott a nyakamra, teste folyton az enyémnek csapódott.

A levegő egy félig felhördülés, félig elfojtott zokogás közepette távozott a tüdőmből. A csípőmet az övéhez nyomtam, vastag, feszes hímtagja nekem dörzsölődött, szerszáma a bejáratomhoz ért.

– A fenébe, szerelmem! Csináld ezt még egyszer!

Ezüstös fénycsíkok terültek szét Erik éles vonásain. Arca eltorzult a mámortól, a fejét hátrahajtotta.

Kioldottam az övét, ujjaimat a derékrészbe akasztottam, és csak éppen annyira szabadítottam ki a farkát, hogy lássam a hegyét. Egyik kezemmel feljebb húztam a szoknyámat, és miközben az ujjai még mindig bennem voltak, résemet a szerszáma hegyéhez nyomtam.

Erik szinte fuldokolva kapott levegő után, majd rám emelte a tekintetét, szemében a vadság fénye csillant. Visszahúzta a kezét, és azzal fogta meg a nadrágját, nehogy lecsússzon, miközben beljebb húzott minket a barlangba.

A sziklafalakba szegezett falikarokban a fáklyák kísérteties aranyfényt vetettek félig meztelen testünkre. Meleg, kristálytiszta víz nyaldosta a bokánkat. A párás levegő megnedvesítette a homlokunkat, és kisvártatva úgy néztünk ki, mintha már számos harangütés óta egymás karjaiban lennénk.

Hátamat ismét a sziklafalnak nyomva Erik kifűzte a ruhámat, és hagyta, hogy az lecsússzon a testemről, kupacba gyűlve a bokám körül.

A fejem a kövekre lassanként csepegő vízhez ért, Erik pedig lenyalta a vízcseppeket csupasz nyakamról, kiugró kulcscsontomról, a melleim közül. Az egyik mellbimbómat a hüvelykujja és a mutatóujja közé szorította, a másikat pedig a fogai közé vette.

Lihegtem, a tarkóját markoltam, sóvárogva, hogy egészben nyeljen el. Komisz mosollyal az ajkán az örökkirály a szemfogaival morzsolgatta mellbimbóm hegyét, és addig mozgatta a száját, amíg hosszúkás fogának éles hegye fel nem hasította a csúcsát.

Felkiáltottam a vibráló fájdalom sokkjától, majd az ezt követő forró mámortól, ahogy az vérezni kezdett.

Erik kinyújtotta a nyelvét, és lenyalta a bőrömről a vércseppet, majd csókolgatta és szopogatta, enyhítve a fájdalmat. Egyetlen szempillantás alatt, amikor a szeme már nem vörösen parázslott, hanem fekete lett, mint a szén, Erik figyelme másfelé fordult, és máris a másik mellemet harapdálta, csókolta és szopogatta, miközben a már megharapottat kérges tenyerébe fogta.

– Muszáj, hogy a nevemet verje vissza ennek a barlangnak minden zuga. Hamarosan benned kell lennem.

– Akkor ne várj tovább, Erik!

Újra megcsókolt. Több volt ezt csóknál – kábulatba ejtő, odafigyelő dominancia volt. Anélkül, hogy elhúzódott volna, lerúgta magáról a nadrágját, majd a fejem fölött összefogta a két csuklómat, és meztelen csípőjét sóvárgó magomhoz nyomta.

Szája végigsiklott a torkomon, a nyakam ívén. A gondolatokból érzések lettek. Behunytam a szemem, és átadtam magam ennek, hagyva, hogy a testem mozogjon, ringatózzon, hogy nekidörzsölődjön a kígyómnak, amíg a forró bizsergés teljesen elöntötte az alhasamat.

Erik ajka szétnyílt, és durván, szaggatottan kapkodta a levegőt.

– Tökéletes vagy, Dalosmadár.

– Kellesz – könyörögtem, ahogy az elmém ködbe veszett.

Erik torkából mély morgás tört fel, vicsorgásnál is mélyebb, inkább komor mordulás. Arra számítottam, hogy újra a derekához emeli a lábamat, talán lefektet a kövekre, és a ruhámat használja párnaként a szikla és a bőröm között.

Ehelyett Erik megfordított, arcom és a mellem a sziklához nyomódott.

– Az istenekre! – Szájával és az orrával végigsimított a hátamon, magába szívott. – Nézz magadra! Húzd vissza a csípődet, szerelmem! – búgta, és az alsó részemet a kívánt szögbe fordította. – Támaszkodj mindkét a kezeddel a falon! Ne vedd el onnan, Dalosmadár! Egyszer sem.

Az istenekre, a hangja – ami durva volt, mint a száraz homok – felforralta a véremet tetőtől talpig. A hűvös sziklafal és a meleg levegő összecsapott, és kígyóm testének közelségétől szédülni kezdtem, a lábujjaim begörbültek.

Erik a térdével tárta szét a lábaimat. Felnyögtem, amikor szerszámának hegye a testem középpontjához siklott. Első ösztönöm azt súgta, hogy hajoljak hátra; meg akartam fogni a derekát vagy a tarkót. De behunytam a szemem, és a falnak támaszkodtam, ahogy kérte, amíg a tenyerem az erős nyomástól el nem fehéredett.

Erik felnevetett, komor, de édes torokhangján: öblös, sima hang volt.

– Jó, Dalosmadár. Ez az.

Az egyik tenyerét rásimította az enyémre a falon. Az ujjaink összefonódtak, ahogy a testemet hátrahúzta, hogy nekidőljek. Felkiáltottam, amikor olyan érzés tört rám, hogy a pénisze olyan mélyen hatol be, hogy szinte kinyomja a hasamon a bőrt.

Erik egy gyötrelmes pillanatig így tartott minket, mozdulatlanul egymásba fonódtunk. Aztán hátrahúzta a csípőjét, amíg a farka majdnem kicsúszott belőlem, majd újra belém hatolt. A körmeimet a sziklafalba vájtam, és a behatolás sokkjától valósággal zokogtam. Ahogy kitágított, az maga volt a teljesség és a tökély, és kielégíthetetlen vágy terjedt szét a testemben.

Erik újra döngetni kezdett. Csókot nyomott a hátam legfelső pontjára. Nem kaptam levegőt. Nem tudtam mozogni. Egyetlen porcikám sem akart mozdulni, attól tartva, hogy azzal megtöri királyom testének önkívületi állapotát, amivel parancsol nekem, birtokol, imád minden egyes durva lökéssel.

Erik elengedte a csípőmet, keze felkúszott az oldalamon, és alulról megmarkolta az egyik mellemet. Minden lökéssel együtt rántott egyet a bimbómon is. A nevét lihegtem.

– A visszhangok… Dalosmadár – csikorogta. – Azt akarom… hogy a nevem betöltse… ezt az átkozott… barlangüreget.

Megcsípte és a hüvelykujja meg a mutatóujja között morzsolgatta a bimbómat. A csípője az enyémhez csapódott. Még jobban széttettem a lábamat, hogy mélyebbre hatolhasson.

– Erik! – kiáltottam a nevét, újra meg újra. Az élvezet bizsergése fogta satuba az alhasamat, és kezdett leszivárogni a méhembe.

Erik lökései egyre hevesebbek lettek.

– Együtt! Velem együtt gyere!

Mintha a szavai feltártak volna bennem valami rejtett zugot, ami nem tehetett mást, csak engedelmeskedett, és elsöprő hullám gördült végig a hasamtól a fejemig, én pedig darabokra hullottam, miközben az ő nevét együtt visszhangozta a barlang az enyémmel, ahogy előtört a szájából.

Erik őrjöngve bukott át a mámor párkányán, közvetlenül utánam. Még mozgatta a csípőjét, nekinyomta a fenekemnek, és meghosszabbította közös eufóriánkat, ahogy forró magja belém ömlött. Megborzongtam, és elvigyorodtam, amikor a felesleg lecsöpögött mindkét combomra.

Így maradtunk: Erik rám dőlt, a testem ernyedten hevert gyengéd ölelésében. Csókokkal árasztotta el hátam és nyakam gödröcskéit, majd a hátamat a mellkasához szorította, miközben ellazult, és szétváltunk.

Erik gyengéden megfordított, és szorosan magához ölelt. Az ujjaimat a hajába fúrtam, csókoltam az állát, az ajkát.

– Gondolod, feltűnt nekik, hogy egy ideje már elmentünk? – Pontosabban, az éjnép királyának. Az istenekre, nagyon szeretnék úgy elmerülni az örökkirályban, hogy közben azt tettetném, mintha az apám nem venne észre bizonyos dolgokat a lányáról és Vérdalnok Erikről.

De legalább Valen Ferus kellően bölcs volt ahhoz, hogy soha ne tegyen említést erről.

Ám mégis pír öntötte el az arcomat a gondolatra.

Erik megcsókolt kétfelől.

– Kétlem, hogy bárki is észrevette volna a távollétünket. De ha mégis, akkor azt gondolják, hogy fáradtak voltunk, és lefeküdtünk.

– Biztos vagyok benne, hogy mindenkit sikerült átvernünk.

Kedvesen megcsókolt.

– Nos, ha nem akarsz visszamenni és szembenézni velük, akkor tényleg lefeküdhetünk. Valójában én támogatom is ezt az új tervet. A visszaindulást igazából már ki is zárom. Feküdjünk csak le!

Felnevettem, és belecsíptem az oldalába, majd ismét mindenről megfeledkeztem, amikor Erik megcsókolt, először lágyan és gyengéden, majd olyan szenvedéllyel és vágyakozással, amit csak iránta éreztem.

40. fejezet

A Kígyó

Új arcok bukkantak fel a nagycsarnok asztalánál. Tengeri boszorkányok, férfiak a Hullámok Házából, míg Tavish és Örvény a hátsó ajtónál várakoztak.

Alistair sürgött-forgott, elintézte, hogy azok, akiket bevonunk a terveinkbe, kapjanak enni, legyen szobájuk, és úgy gondoskodjanak róluk, mintha tehetetlen kisgyerekek lennének.

Livia mellettem ült, és a szék magas háttámlája miatt minden ízében királynőinek tűnt. A keze nyugodtan pihent a térdemen az asztal alatt. Legalább egyikünk királyi benyomást keltett.

Felemeltem az ivótülköt, hogy elrejtsem a gyors pillantást, amit Stiegre vetettem, aki Valen és Alekszij mellett ült. Azon nevettek, amit Sewell mondott az asztal másik oldalán.

Stieg vallomásától elkábult az elmém, amit nem értettem. A harcos azt szerette volna, hogy ott maradjak, és nem csupán afféle tengeri tündeként, akit szánalomból vitt a világába, hanem… mint a nyavalyás fiaként. Házának tagjaként. Az ő örökségeként. Az ő fiaként.

Belülről éles és fájdalmas, tekergőző tüskék bökdöstek a gondolatra. Milyen lett volna az életem, ha Thorvald soha nem jön vissza értem? Minden bizonnyal Pusztító lett volna belőlem, mint Alekszijből. Liviával együtt nőttem volna fel, mélyen gyökeret verve az ő világába.

Attól még érezném az ízét a számban? A testét, ahogyan az enyémhez simul?

Ahogy Valen bánt Stieggel, a címeik közötti különbségek ellenére, biztosan nem lett volna teljesen lehetetlen, hogy egy harcos beleszeressen a királyi sarjba – a földi tündéknél nem.

De akkor Derű egyedül maradt volna. Az unokatestvérem komor volt ma is, de azért néha halvány mosoly kúszott az arcára, amikor Gavyn megpróbálta rávenni Mira hercegnőt, hogy észrevétlenül varázsoljon illúziót az egyik tengeri boszorkányra.

Celine. A tekintetem odavándorolt, ahol a hercegi ikrek között ült, és azon gúnyolódott, amit Jonas próbált kezdeni néhány varázsos gyógyfűvel, amit Tavishtől kapott. Ő is meghalt volna, akárcsak Sewell.

Élhettem volna egy háború és gyűlölet nélküli életet. Mindennap ott lehetett volna nekem a dalosmadaram, de akkor nem lettek volna ott a többiek.

A Tavish és Örvény melletti ajtószárnyak feltárultak. Livia összerezzent ültében, és megfeszítette az állát. Küzdött, hogy elrejtse nyugtalanságát.

Odahajoltam, és egy csókot nyomtam a nyakára.

– Nem muszáj ezt tennünk.

Kék szempár nézett az enyémbe.

– Muszáj ezt tennünk, és még ha ő nem is emlékszik rá, most már tudjuk, hogy korábban ő helyezett el védővarázslatokat, amelyek védenek az elfek mágiája ellen.

– A cserét meg kell ejteni – közölte Jonas is az asztal túlsó oldaláról.

– Igen, lehetséges, hogy ő képes szembeszállni az elfekkel, de ez nem jelenti azt, hogy bármelyikőtöknek is áldozatot kell hoznia – vitáztam. – Sokan támogatnak minket.

– Ha végre el akarod magad fogadtatni itt királyként, akkor muszáj, hogy a néped melletted álljon. – Jonas résnyire húzta a szemét. – Muszáj, hogy mind melletted álljunk. Így a tengeri boszorkány nagyanyád ott lehet, ahová tartozik. Vele erősebb vagy, és ennyi.

Nem tudtam, erre mit mondjak. Olyasmit felajánlani, hogy egy ellenségért hozzunk áldozatot, számomra idegen gondolat volt. Azonban Jonas Eriksson, a földi birodalmak hercege, önként vállalta a neachdai varázslat kötelékének cseréjét.

Ahhoz, hogy Narza szabadon visszatérhessen Örökkönbe, a varázslatnak szüksége volt egy ellentett kötelékre. Ahogy egy hatalmas tengeri tünde felajánlotta, hogy megvédi a földi tündéket, most egy hatalmas földi birodalom hercege fog hűséget és védelmet fogadni Örökkönnek.

A csarnok túloldalán ekkor lépett be kibontott hajjal, egyszerű ruhában, királynői méltósággal Narza. Tekintete egy pillanatra Örvényre villant, majd visszatért az asztalhoz. Egy másik, magas és érzéki nő, sötét viharhoz hasonlatos hajú, követte, három kisgyerek kíséretében.

Örömteli visítások törték meg a mélabús csendet, amikor a legkisebb kislány Tavish felé totyogott, aki lehajolt hozzá, mindkét karját széttárva. Hamarosan ellepték a nyüzsgő, sivító gyerekek.

Narza oldalán a nő sugárzóan mosolygott, és a nagy nyüzsgés közepette szájon csókolta Tavisht.

– Narza! – Felálltam ültömből, miután nagyanyám az asztalhoz ért. – Lady Catriona!

– Erik király! Livia királynő! – Tavish párja fejet hajtott, de azután felemelte aranyszínű szemét, ami úgy ragyogott, mint a napkelte. – A földi tündék félelmetesek, úrnőm.

– Néha azok. Biztosra veszem, hogy sok királyi fenség nem örült annak, hogy ismét nem léphetnek át a Hasadékon.

– Kicsit sem. – Catriona immár teljesen felegyenesedett. – Kinek a rokona a vörös hajú királynő?

Sander és Jonas büszkén emelték fel a kezüket.

– Tényleg el tudja feledtetni másokkal, hogyan kell lélegezni?

Sander felnevetett.

– Igen, el tudja. Meg is tette már. Kérd csak meg, hogy ossza meg veled azokat az emlékeket! Őszintén szólva, szerintem kissé manipulált is vele minket gyerekkorunkban. Mert történetesen meg is mutatta nekünk, mire képes, ha rosszul viselkedtünk.

– Akár manipulatív lépés volt, akár zseniális – mondta Jonas –, de elég gyorsan fegyelemre szoktatott minket.

A vérvörös hajú királynőről beszéltek, aki kisfiúként megszabadított a kínzásoktól. Livia sokat mesélt nekem arról, hogy milyen komisz módon képes ellopni az emberek emlékeit.

– Ahogy megígértük, homályosan fogalmaztunk ennek kapcsán. Nem tudnak a döntés hosszú távú következményeiről – suttogta Catriona, és remegett a hangja, mintha egyáltalán nem akarná ezt tenni.

Jonas az asztalterítő egyik kihúzott szálát babrálta.

– Köszönöm.

Valen lehunyta a szemét.

– Nem lehetne egyszerűen megtörni a már elmondott varázst?

– Már mondtam neked, Földhajlító – szólalt meg Narza. – Ami megtörtént, az megtörtént. Halál vagy csere.

– Nem akarok többet beszélni erről – közölte ekkor Jonas. – Már nem vagyunk gyerekek. Itt élet-halál kérdésről van szó. A tengeri boszorkány szembeszállhat az elfekkel, amit muszáj megtennünk, hogy véget vessünk ennek az egésznek. Nem így van?

Behunytam a szemem. Azon a szigeten olyan erők voltak, amelyeket meg kellett törnünk. A terveink attól függtek, hogy megfejtjük-e az elfek között elmondott varázslatokat, különben nem tudjuk legyőzni Larssont.

Mivel senki sem szólt, Jonas folytatta:

– Nem fogok meghátrálni a lehetőség elől, ha segíthetek. Lépjünk tovább!

Catriona rám nézett.

– Mielőtt továbblépnénk, hoztam valamit az örökkirálynak. Egy ifjú herceg megkért, hogy ezt adjam át a nevében. Abban a reményben, hogy megvéd téged a harcban.

A tengeri boszorkány átnyújtott egy fatárgyat. Durva éleit lekerekítették ugyan, de még mindig kissé szögletesek maradtak. A másik oldalára összevissza bőrszíjak voltak szögezve, ahová be lehetett csúsztatni a karodat, bár az enyém soha nem férne be.

Az elülső oldalán a földi birodalmak Pusztító-harcosainak szimbóluma látszott.

– Rorik egy pajzsot készített neked.

Livia a kebléhez kapta a kezét, majd a szája megfeszült, és belecsípett a vállamba.

– Az istenekre, mi van?

– Hogy lehet, hogy az öcsém neked faragott pajzsot, és nem nekem, vagy nem az apánknak? Én vagyok távol tőle, de máris jobban törődik veled.

– Vérdalnok azt mondta Rornak, hogy jól bánik a karddal – szólalt meg Alekszij.

Livia felhorkant.

– Á, ez megmagyarázza!

A torkom összeszorult, amikor lenéztem a gyerekes pajzsra. Nem, ez soha nem bírna ki egyetlen csatát sem, de… jelentett valamit. Nagyon sok mindent jelentett.

A pajzsot az asztal lábához támasztottam, és végignéztem a csarnokban összegyűlteken.

– Nagyon köszönöm, Catriona, hogy elhoztad Narzát Örökkönbe.

– Nincs sok időnk – rezzent össze Narza. – Most kell megtennünk, vagy vissza kell térnem.

Jonas felállt ültéből, az arcáról eltűnt minden könnyedség.

– Jo! – suttogta Sander.

– Ne! – Jonas megrázta a fejét. – Mit mondtam? Elég volt. Én vagyok erre a legjobb választás. Alek és Stieg Pusztítók, és azt nem veszem el tőlük. Valen király. Livie már királynő itt. Mira egyetlen örökös.

– De lehetnék én is. Azért csinálod ezt, mert mi ketten vagyunk.

Jonas a fivérére nézett.

– Én vagyok az idősebb.

– Pár perccel.

– De akkor is én vagyok. – Narzára nézett. – Én fogom vállalni a cserét. Sokkal jobban bánok nála a pengével. Biztosíthatlak, hogy én vagyok a legjobb választás.

Sander dühösen nézett a fivérérére, szidalmazta, de aztán Mira karon fogta, és visszaültette a székére.

– Mi most Livről beszélünk. Nem fogják Jonast csapdába csalni – suttogta megnyugtatóan.

– Szükségünk van ehhez a királyra és a királynőre. – Catriona széttárta mindkét karját, és intett, hogy menjünk a csarnok közepére.

Alistair és Tavish már előkészítették a tiszta vízzel megtöltött kagylókancsókat, és egy tálba puha, felszántott föld került, amelyeket festett rúnák alkotta körbe helyeztek.

Livia kezét fogva beléptem ide, és Catriona utasítását követve mindketten letérdeltünk a kör közepén. Narza a kancsók mellett a kör egyik oldalán foglalt helyet. Jonas letérdelt a föld mellé.

– Emlékszel, hogyan kell csinálni? – suttogta Narza Catrionának. – Kicsit másképp, mint először, mert ez egy csere.

– Igen. Gondosan megmutattad. – A másik tengeri boszorkány a kezével megérintette a boszorkányok úrnőjét.

Catriona csillogó pikkely- és halcsont erszényéből tengeri növények kiszáradt szálaiból szőtt smaragdszínű selyemszövetet vett elő. Majd kihúzta belőlük a szövetfonalakhoz hasonlóan finom és vékony gyökérszálakat, és Livia meg előttem keresztbe lehelyezte őket.

– Egy csepp vér kell a megkötöttől. – Catriona megszúrta Narza középső ujját. – Ami hozzáadódik az önkéntes szívéhez.

Jonas meglepetten pislogott, amikor Catriona megállt előtte. Gyorsan kifűzte a tunikáját, szabaddá téve mellkasát.

Catriona dúdolni kezdett. Jonas eltüntette az arcára kiülő grimaszt, és nevetéssel leplezte.

– Melegedik.

– Hűl – suttogta Narza.

Catriona nem igazán törődött velük, és felemelte az egyik kancsót, hogy vizet öntsön a sötét földre.

– A tenger és a föld, amelyek egykor ellenségek voltak, most egyek.

A tengeri boszorkány az ujjaival addig mert tengervizet a földbe, amíg az homokos masszává nem vált. Majd újra halkan dúdolt valamit, mire kristályszerű lángok villantak fel a tál szélén, majd eltűntek, amint a varázslat befejeződött.

– Készen állunk a megkötésre – közölte Catriona. – Miután megfogalmaztuk a feltételeket, a kötelék a földi hercegre kerül, ami felszabadítja Lady Narzát.

A hercegre néztem.

– Egyszerűen mondjam el neki, mit akarunk?

– Igen – bólintott Catriona. – A kötelék Örökkön védelmét nyújtja a hercegnek, mivel esküje arra kötelezi, hogy népünket szolgálja, és kényszert érezzen rá, hogy megvédjen minket. Bármely más vágy vagy igény, amit te fogalmazol meg, csak kiegészíti e köteléket. A védelmezés kényszere minden kötelék közös vonása. A többi rajtad múlik.

– Ne kényszeríts rá, hogy a kardommal az ágyad lábánál aludjak, Vérdalnok! – kuncogott Jonas. – Legyen inkább valami lenyűgözőbb!

Livia megszorította a kezemet, és mosolygott.

– Csak azt kérem, hogy védd meg a népemet, az örökkirályt és a hozzá tartozó országot, ugyanolyan bőszen, ahogy én is megvédelek téged és a tieidet.

Jonas rámosolygott.

– Bármikor, Livie.

– Védd meg az örökkirálynőt! – mondtam. – Legfőképpen őt védelmezd! Ha valaha olyan helyzetbe kerülünk, hogy választanod kell, mindig őt válaszd!

Árnyék futott át a herceg arcán. Jonas a szemembe nézett: vérvörös szempár találkozott a mohazölddel. Miután nagyot nyelt, lehajtotta a fejét.

– Úgy lesz, ahogy kéred, Vérdalnok.

Catrionára néztem.

– A földi herceg szabadon elhagyhatja Örökkönt, szabadon élhet, ahol csak akar. Nem akarom, hogy más módon is kötve legyen.

– Ezt nem is kell kimondanod. Ha csak annyit kérsz tőle, hogy ő is úgy védelmezzen téged, ahogy te őt, akkor ez a kötelék ki fog tartani.

Catriona ismét énekelni kezdett a homokos sár felett, és a lángok a tál szélén most az ellenkező irányba lobbantak fel.

Jonas nagyot fújtatott, kezét a szívére téve.

– Furcsa. Pedig úgy éreztem, mintha valami vizet préselne az ereimbe.

– Megköttetett. – Catriona leguggolt, de a boszorkányok úrnőjére pillantott. – Megszűnt a nyomás?

Narza a tenyerét nézegette, majd a rémálmok hercegére nézett.

– Köszönöm.

– Csak gondoskodj róla, hogy megérje! – mondta Jonas. – Szeretném látni, ahogy Jörmungandrt felhozod a mélyből, vagy valami hasonlóan hihetetlen dolgot cselekszel.

Nem emlékszem, mikor hallottam utoljára – ha egyáltalán hallottam is valaha – ilyen felszabadultan, őszintén nevetni a nagyanyámat.

41. fejezet

A Kígyó

A hét végére aztán lassan minden nevetés megszűnt a palotában. A hét végére a pengék soha nem kerültek messze az övektől és a kardtokoktól.

Valen az előcsarnokban fenőkővel élezte fejszéje ívelt pengéjét, és ugyanúgy a lenyugvó napot kémlelte, mint én. Mozdulatlanul álltam, és néztem, ahogy a tűz elborítja az eget, és leszáll az éjszaka. Napok, alig pár nap múlva szembe kell néznünk Larssonnal. Gyűlöltem a tenger csendjét. Csontőrről nem hallottam semmit, de a véremben zümmögő hangból tudtam, hogy hamarosan eljön.

– Hogyan birkózol meg vele?

Végül apám gyilkosának árnyékában elárultam, hogy lakozik bennem némi félsz.

Valen abbahagyta a pengéje élezését.

– Mire gondolsz?

– Sok csatában harcoltál, ahol a királynőd meghalhatott volna. Hiszen halandó…

– Vérdalnok – szakított félbe Valen, visszafogott mosollyal az ajkán. – Adok neked egy tanácsot, mert nem kétlem, hogy egy napon újra ott állsz majd a feleségem előtt. Ha csak utalsz is rá, hogy halandóvére valamiféle gyengeséget hordoz magában, akkor nagyon gyorsan bebizonyítja, hogy tévedsz. – Előredőlt. – És Elise imád ujjakat levágni.

Gúnyolódott velem, én pedig ideges voltam. Mintha a gondolataim és az ösztöneim csak arra vártak volna, hogy ismét megvetően nézzen rám, és az egyik fejszéjével kettéhasítsa a szívemet, amikor eszébe jut, hogy gyűlölnie kell engem.

De ahelyett, hogy a véremet ontotta volna, Valen felsóhajtott, letette a fejszéjét az asztalra, és rám nézett.

– Soha nem volt könnyű végignézni, ahogy a feleségem csatatérre megy. Az első idők háborúiban nem mindig voltam biztos abban, hogy élve megússzuk.

– Próbáltad őt valaha is távol tartani?

– Túl nagy becsben tartom ahhoz az életemet – felelte. – Egy idő után már nem hittem a félelmemnek, hogy elveszítem őt, és elkezdtem bízni az erejében. Mire szembeszálltunk a népeddel, úgy éreztem, hogy nélküle nem is tudok csatába menni. Még itt is mindennap beszélünk azon a kagylón át. Már amikor Rorik engedi.

– Azt hittem, csak értesüléseket adsz át.

– Adok is, de ha azt hiszed, hogy minden, amit itt mondok, kizárólag tőlem származik, akkor tévedsz. – Gúnyosan felnevetett. – Amit mondok, az többnyire Elise-től jön. Ő ugyan nincs itt, de nélküle ezt nem tudnám csinálni. – Valen elhallgatott, majd halkan folytatta. – Azonban én is osztozom az érzéseidben. Viszont én Liv apja vagyok. És az ösztönöm azt súgja, hogy zárjam be, amíg a veszély el nem múlik.

– Így kellene tenned – bólintottam. – Akkor nem hibáztathat engem érte.

Valen somolygott.

– Ha tényleg az akarsz lenni – az istenekre, ezért annyira utállak –, ha tényleg a lányom szerelme akarsz lenni, nem foszthatod meg őt attól, hogy királynő és harcos legyen, mert az végül eltompítaná a fényét, és meggyengítené a bizalmat köztetek.

Bár vonakodva, de ez a pillanat újabb jelét adta annak, hogy a földhajlító elfogadott. Anélkül, hogy kimondta volna, elismerte, hogy tudja, bárhová is menjen Livia, én követem. Ahelyett, hogy harcolt volna ez ellen, Valen inkább arra törekedett, hogy olyan férfivá formáljon, amilyet a lányának akart.

Azon az éjszakán kisebb nyomás nehezedett a tüdőmre, amikor elaludtam.

Amíg a bőröm túlságosan ki nem hűlt, és éreztem, hogy karom üres.

Kidörzsöltem a fáradtságot a szememből, felkönyököltem, és elszörnyedve láttam, hogy a mellettem lévő hely üres. A holdfény besütött a szobába az ablaküvegen át, Livia sima, napbarnított bőrét hideg kék szalagokkal festve meg.

Elgondolkodva rágcsálta a hüvelykujját.

Óvatosan, hogy ne gyűrjem össze túlságosan a paplant, kisiklottam az ágyból, felhúztam a korábban – amikor gyakorlatilag bezuhantunk az ágyba –, sietve ledobott nadrágomat, és hátulról átkaroltam a derekát.

Livia először összerándult, majd sóhajtva nekem dőlt.

Csókot nyomtam a nyakára.

– Azt hittem, megegyeztünk, hogy megosztjuk egymással a félelmeinket.

Megfogta mindkét alkaromat, amivel a derekát öleltem át, és hátradőlt, hogy az ajkammal a nyaka ívét csókolhassam.

– Nem arról van szó, hogy nem osztom meg őket veled, de még soha nem láttalak ilyennek: mintha meghaltál volna. Végre mélyen aludtál, és nem akartalak felébreszteni.

Belemordultam a bőrébe.

– Ez gyenge kifogás, Dalosmadár. Ébressz fel! Mindig ébressz fel!

– Larsson a halálodat akarja, Erik – suttogta. – Mindig ezt látom, amikor behunyom a szemem. Minél több nap telik el, annál többet látom. Próbálom, a poklokra is, próbálom elérni, hogy ne ezen pörögjön az agyam! – A hangja elcsuklott. – De nem lelek békét ébredés után sem… mert azonnal elmerülünk a tervekbe, a stratégiákba és a várakozásba. Most már alvás közben sem, mert lidércek gyötörnek álmaimban egy olyan üres élettel, amiben te nem vagy.

Megfordult, és úgy kapaszkodott a derekamba, mintha az tartaná életben. A válla remegett, amikor egy könnycsepp hullott meztelen mellkasomra. Az ujjaimmal a hajába túrtam, és a fejét a szívemhez húztam.

– Ez így nem lesz jó, szerelmem. – Homlokon csókoltam. – Nem kell könnyeket hullatni egy rövid élet miatt.

Livia felfelé nézett, és a tenyerével letörölte az arcát.

– Az a tervem, hogy legalább ezer forgást töltsek melletted. Addig nem engedlek el, amíg görnyedt apóka nem leszek, és a bőröm már lógni fog rajtam. – Livia erre sírós nevetést hallatott, és a fejét az állam alá dugta. A tenyeremmel végigsimítottam a hátán. – Igazat mondok. És hogy még tovább nehezítsem a sorsodat, a lábam minden forgással egyre jobban fog hasogatni. Mire a Túlvilág magához szólít, már te fogod cipelni a seggemet a hátadon, szerelmem. Tartogasd a félelmeidet azokra a napokra!

Éreztem, ahogy belemosolyog a mellkasomba. Még szorosabban ölelte a derekamat.

– Mindenhová magammal viszlek a hátamon, Kígyó, ha megkapom azt az ezer forgást.

Kibontakoztam az öleléséből, megfogtam a kezét, és a kertbe vezető ajtóhoz húztam.

– Gyere velem!

Livia a nyomomban lépkedett, ahogy levezettem a lépcsőn a lenti teraszokra és a kertbe. Amióta újra együtt voltunk, alig jutott ideje meglátogatni őket, hogy úgy alakítsa őket, ahogy korábban tette.

– Odabent fulladozol – mondtam neki. – A palota minden sarka, a falakon minden arc arra emlékeztet, hogy a harcunk még nem ért véget. Nekem viszont úgy kellesz, hogy kapsz levegőt. – Odasimultam hozzá, karommal átöleltem, ajkamat a füléhez nyomtam. – Emlékeztnem kell téged arra, hogy te Livia Ferus vagy, harcosok leánya, az örökkirály elcsábítója, és… te vagy az én szívkötelékem. Nem kell nekem sem varázslat, sem mágia ahhoz, hogy megmondjam, bele vagy írva jövendőm minden szálába.

Livia hüvelykujjával simított végig az államon.

– Kígyó!

– Dalosmadár!

– Szerelmes vagyok minden egyes sötét, csodálatos porcikádba.

Lassan és édesen megcsókoltam. Amikor elhúzódtam tőle, odavontam az egyik megszelídítetlen bokorhoz, amelynek ágain kerek, zöld bogyók lógtak.

– Mondd meg, mit tegyek!

– Hogyan?

Kezemmel a kert felé intettem.

– Egyszer már meglelted itt a békéd. A fúriamágiád itt virágzik, és szerintem jobb lesz téged emlékeztetni arra, hogy egy királynak parancsolhatsz. Mondd meg, mit tegyek!

Livia félmosolyra húzta a száját.

– Segíteni akarsz nekem a kert művelésében? Még soha nem csináltál ilyet.

– Szereted csinálni?

– Igen. Tudod, hogy örömömet lelem benne.

– Akkor ma éjjel ezt fogjuk csinálni.

– Alig van rajtam ruha.

– Annál jobb. – Szándékosan gondosan végigmértem a mellét és idomait takaró áttetsző ruhadarabot.

Livia erre felhúzta a szemöldökét, de letérdelt a bokor elé. Én kevésbé kecsesen, de leültem, mert a lábam ma este nem bírta a térdelést. Mosolyogva tette tenyerét a földre. Mágiájának forrósága szétterjedt alattunk.

Szinte egy szempillantás alatt, mintha csak a vad növényzet könyörgött volna, hogy törődjenek vele, a levelek buján és egészségesen kezdtek csillogni. Az ágak megmoccantak, a bogyók annyira megduzzadtak, hogy a levük kifröccsent a tetejükön.

Livia megmutatta, mit kell tennem: kézzel kavicsokat kiásni a talajból, az elszáradt leveleket leszedni, a nehezebb ágakat megtámasztani, ami több energiát igényelt tőle.

Egy meglehetősen tüskés páfrány helyrehozásának a felénél rám pillantott.

– Azért csináljuk ezt, mert élvezem. Te úszol, amikor szabad levegőre vágysz, de soha nem beszéltünk arról, hogy mi másban lelsz még örömöt, Erik.

– A testedben.

– Még szép – kacsintott rám Livia. – De még mi másban? Próbálj az ágyon kívülre is gondolni, Kígyó!

Hogy mi másban leltem még örömet?

– Amikor a bácsikám parancsolt nekem, ott sok idő nem jutott a szórakozásra. Aztán a háború után az újjáépítés volt soron, és igyekeztem megerősíteni a trónomat. Nem sok mindenben leltem örömömet, legalábbis addig, amíg meg nem ismertelek.

– Még ha nem is engedték, nem volt semmi, amit nagyon szerettél volna csinálni?

– Gavyn és Celine néha elvitt fesztiválokra, persze titokban – feleltem, és eszembe jutottak a fagyünnepek, amikor mindig került édesség a piaci kordékra, vagy az aratási hónapok, amikor a kísértetekről és a szörnyű tengeri lényekről szóló mesékkel riogatták a királyság kisgyermekeit.

– És azt élvezted?

Még több földet lapátoltam ki, de a szám mosolyra húzódott.

– Igyekeztem nem élvezni, próbáltam nem is kedvelni Celine-t és Gavynt, de azok az esték gyakran értek véget úgy, hogy a túl sok édességtől megfájdult a gyomrom, és úgy éreztem, hogy kudarcot vallottam.

Livia felguggolt.

– Hogy kudarcot vallottál? Miért?

– Próbáltam az lenni, akit Thorvald akart, de hiába volt minden – a háború, a kínzások, az a sok halál –, nem tudtam nem törődni azzal, hogy kik élnek és kik halnak.

– Ők a családod, ugye tudod? – Livia behunyt szemmel megérintette a földet, és szólította fúriamágiáját. Halkan felsóhajtott, amikor új, zöldellő hajtás tört elő a talajból. – Celine ugyanúgy törődik veled, mint Gavynnel, aki szintén hasonlóan viselkedik. Töltöttél valaha is időt Derűvel a háború után?

– Ritkán – feleltem, és hangomból kiérződött egy csepp nyersesség. – Gavyn néha magával hozta őt anélkül, hogy szólt volna nekem. – Felnéztem Liviára. – Úgy neveltek, hogy ne legyen szívem, szerelmem, de mindig szerettem volna, hogy az unokatestvérem éljen.

– Ezért ölted meg Haraldot? – A hangja lágyan csengett, mint valami álombeli suttogás.

Nem hallottam ki belőle félelmet. Persze már tudta, hogy így történt, csak magát a történetet akarta hallani első kézből. Elmeséltem hát neki. Minden pillanatát. Leírtam, hogyan lett Harald olyan kegyetlen apám halála után, hogyan vágyott a földi birodalmak megsemmisítésére. Soha nem hagyta, hogy egyetlen nap is elteljen anélkül, hogy ne kényszerítsen rá, gyűlöljem Valen Ferust.

Elmondtam neki, hogy Derű milyen veréseket állt ki. Hogy amikor az unokatestvérem végül elaludt, félig már a Túlvilágon, Gavyn segített nekem betörni bácsikám toronyszobáiba. Annyira gyógyítottam csak meg, hogy túlélje, de nem annyira, hogy a részeg Harald gyanút fogjon, miszerint benne volt a kezem.

Derű soha nem tudta meg. Vagy ha tudta is, soha nem szólt róla egy szót sem.

– A háború alatt Harald majdnem kitörte Derű nyakát – folytattam, és miután elkezdtem kimondani az igazságot, már nem tudtam leállni. – Harald a csatában elvesztett életek miatti dühét Derűn töltötte ki. Én nem voltam ott.

– Hol voltál?

Kis szünetet tartottam.

– A nagybátyádat gyógyítottam meg. – Gyors mosolyt vetettem rá. – És persze, a biztonság kedvéért, megfenyegettem az apádat is.

– Még szép – húzta fel Livia a szemöldökét.

– A legénység egyik tagja lépett közbe Derű védelmében: váltig állította, hogy őt védi a hajó vérszerződése. Ez mentette meg Derű életét. Amikor visszatértem a táborba, és megtudtam, mi történt, valami végleg elpattant bennem. Amikor mindenki aludt, megmérgeztem Haraldot, majd elvágtam a torkát, hogy senki ne tudja meg, én tettem.

Livia tanúja volt már annak, ahogy másokat lemészárolok. Látta, amikor megkínoztam őket. Tudtam, hogy nem lepődött meg Harald halálának részletein, de nem számítottam arra, hogy könnyes tekintettel néz rám, mintha azt vallottam volna be, hogy több száz tehetetlen kisgyereket mentettem ki a lángok közül.

– Te egy gyönyörű szörnyeteg vagy, Vérdalnok Erik. – Földes ujjai megragadták az enyémeket. – Jól van, de mi más hoz még neked békét a gyilkosságon kívül?

Átmásztam egy vadabb cserje mellé, a még érintetlen talajhoz.

– A tenger. Tudom, hogy nyilvánvalónak hangzik, de én a hajón élek igazán.

– Ezt láttam, már az első éjszaka is, amikor a fedélzetre vittél. Megváltozott az arcod.

– Amikor a fedélzetre vittelek? Milyen kedvesen fogalmazol, Dalosmadár. – Felnevettem. – Ezt fogjuk majd egy nap a kicsiknek mondani, hogy csak elvittelek egy kéjutazásra?

Livia hátradőlt, ahogy ott térdelt, arcára bizonytalan mosoly ült ki.

– A kicsiknek?

A fenébe is! Észre sem vettem, hogy kicsúszott a számon.

Tovább paskolgattam a földet.

– Persze csak akkor, ha akarod.

– Az nem számít, hogy te akarod-e?

– Soha nem követelnék tőled ilyesmit. – Forró pír öntötte el a nyakamat. – De nem tagadom, hogy ezek az istenek verte birodalmak jobbak lennének, ha több hozzád hasonló tünde élne benne.

Livia habozott, mosolyogva ütögetett meg egy tüskés levelet.

– Az eljövendő napok. Szeretek veled az eljövendő napokról beszélni. Ez több kapaszkodót ad nekünk ebben az egészben.

– Te mindig ezt adtad meg nekem: az új napfelkeltét, amire várhatok. – Felnéztem. – Amikor eljöttél felolvasni nekem, egész nap vártam, hogy megjelenj. Még akkor is, amikor a haragommal együtt száműztek, éberen figyeltem a Hasadékot, alig várva az eljövendő napokat.

– Az erőszakos napokat.

– Akkor azt hittem – ismertem be –, de most már nem vagyok olyan biztos benne, hogy nem mindig rólad szólt az egész. Abban a pillanatban, amikor megláttalak, egy évtizedes tervem foszlott semmivé, Livia. Amikor elvittelek arra az egyszerű kéjutazásra, amit még véletlenül sem azért tettem, hogy elraboljalak… – Felnevettem, és kitértem a gally elől, amit hozzám vágott. – Már akkor te töltötted ki minden gondolatomat, amikor felolvastál nekem. Okot adtál rá, hogy a napok szebbik felét lássam, hogy valami mást képzeljek el.

Livia odamászott hozzám, ajka az enyémre siklott.

– Képzelj el még sok mindent, Vérdalnok Erik! Mert még hátravan ezer forgás!

Földes tenyeremmel kétfelől megfogtam az arcát, és megcsókoltam. Livia felnyögött, ajkát szétnyitotta, és nyelve az enyémre csúszott. Az előttünk álló ezer forgás alatt egyszer sem fogom megunni ennek a nőnek a csókját – soha.

Livia visszanyomott. Felnyögtem, amikor a lábam görcsbe rándult. Habozás nélkül, mintha a saját ösztöne súgta volna, a tenyerével dörzsölni kezdte a combomat, enyhítve a fájdalmat. Szája az enyémre tapadt, ahogy hátradőltem, és a két combját kétfelől magam mellé húztam.

Mindkét keze a nadrágom derékrészére vándorolt, és megrántotta a zsinórt. Két tenyerem felfelé siklott hamvas bőrén, a pendelye alatt.

A hálószobába vezető kerti ajtó ekkor hirtelen kicsapódott.

– Erik, vitorlák a láthatáron! – Celine hangja darabokra törte magányunkat.

Kibontakoztunk egymásból. Livia megbotlott a hálóruhájában. A hóna alá nyúltam, és talpra rángattam. Celine kettesével vette a lépcsőket, úgy rohant felénk.

Hosszan beszívta a levegőt az orrán át, és kimutatott a múló, de még tintafekete éjszakába.

– Fekete vitorlák… Csontőr… megérkezett.

42. fejezet

A Dalosmadár

Erik kendőt kötött a fejére, az övére tengerészkardot szíjazott. Én az ágyunk oszlopának dőlve figyeltem. A hajamat hátrakötöttem, kétoldalt és a fejem tetején befontam; szűk, fekete nadrágot és sötét tunikát vettem fel. Az egyik tőröm sötét acélból készült, a másik pedig a Skadi által ledobott elf penge volt.

Fájt a gyomrom. Égető epe tolult a torkomba. Lélegezz! Koncentrálj!

Akkor vettem észre, hogy Erik ujjai kissé remegnek, amikor a fején hátul megkötötte a csomót. Merész, félelmetes, vérszomjas – ezek jellemezték az örökkirályt, de ritkán említette bárki is, hogy valami miatt nyugtalankodna, hogy a népét és a családját kimondatlanul is szereti.

Nem lehetett kétséges, hogy én rettegtem. Tucatnyi szörnyű lehetőség kavargott a fejemben arról, ahogy ez az egész rosszul sülhet el, de egyszer pont én mondtam Eriknek, hogy őt soha senki sem segítette fel, amikor elesett. Ezen változtatni kellett.

Két karommal átfogtam a derekát, arcomat a két válla közé nyomtam, és halkan azt mondtam:

– Te Vérdalnok Erik vagy, egy bátor tengeri boszorkány fia, a földhajlító kihívója, az örökkirálynő testének ura…

Erik horkantva felnevetett, és felém fordult. Rátette a kezét az arcomra.

– A szavaid segítenek, Dalosmadár.

Lábujjhegyre ágaskodtam, és megcsókoltam. Lassú, gyengéd, hosszan tartó csók volt, amit később is szerettem volna élvezni, történjék bármi.

A folyosón a többiek már vártak minket. Mira végigsétált a földi tündék sora előtt, ujjait halvérbe mártotta, és végighúzta az arcukon. Apámnak és Stiegnek rúnák voltak a torkukra és a tenyerükre festve.

Jonas és Sander fekete festéket kent a szeme köré, Alekszijhez hasonlóan. Amikor Mira megállt előttem, rám mosolygott az ajka és a homloka közepére kent vér és sötét rúnák között.

– Királynő!

Behunytam a szemem, ahogy forró, ragadós vércsíkokat húzott a szempilláimra és az arcomra.

– Miért kell ez? Mármint, értem, hogy félelmetes, de miért? – suttogta Celine Alekszijnak.

– Megáldjuk a vért – felelte ő. – Áldozatot mutatunk be az isteneknek, hogy megóvjanak minket.

– Hmm – mondta Celine vállat vonva. – Akkor én is akarok.

Melegség kezdett terjengeni a szívem körül, amikor azt láttam, hogy több tengeri tünde, köztük az Örökhajó legénységének tagjai is, átveszik a földi tündék hagyományait és imáit. Egy kis időre ténylegesen egységes néppé lettünk.

Megszólaltak a veszélyre figyelmeztető harangok a külső falakon. Erik megfogta a kezemet, és megcsókolta a tenyeremet.

– Ezer forgás, Dalosmadár.

– Több. – Erősen megöleltem, és vagy tucatnyi lélegzetvételig gyorsan verő szívéhez simultam.

Erik hüvelykujjával végigsimított az arcomon, és számos kimondatlan dolog csillogott a szemében. Aztán az élre állt, és elrohant a folyosón.

A palota személyzete őrülten rohangált. Aztán a harangkongás felgyorsult, egyik követte a másikat. Avaline, udvarhölgyek tömegével körülvéve, berohant a csarnokba, szeme elkerekedett rémült kíváncsiságában. A király rájuk kiáltott, hogy menjenek a királyi lakosztályba, és ott torlaszolják el az ajtókat.

Egy ideig mintha Joron lánya tusakodott volna magában, hogy részt vegyen-e ő is a harcban – ha nem is másért, hát azért, hogy valami újat éljen át –, vagy inkább menjen biztonságos helyre. Végül csak egy derékig érő, sötét hajfonatú szirén sürgetésére indult el Avaline az emeletre vezető lépcsőn.

Erik megállt az egyik ablaknál.

– Itt van a sziget is, ahogy gondoltuk.

A királyi város partjainál sötét köd gomolygott alá a hegycsúcsokról és az erdőkről. A kora reggeli fényben a víz erősen hullámzott a sziget partjainál, csillagfényű kristályokként tündökölve, ahogy a föld kiemelkedett a tengerből. Gyönyörű lett volna, ha nincsenek a sorokba rendezett pajzsok, az égő hegyű nyilak, amelyek ellepték az ottani bástyákat és a partvonalat.

Larssonnak tényleg volt serege.

– Erre számítottunk. – Az egyik palotaőrhöz fordultam. – Vidd meg az üzenetet Tavishnek, a Ködök Házából, hogy a sziget kiemelkedett! Pontosan ezt mondd! Közöld vele azt is, hogy törje meg az új varázslatokat, melyeket esetleg azóta mondtak! Most pedig indulj!

Az őr bólintott, és kifutott a palotából, a tenger felé tartva.

– Gondolod, hogy megússzuk azokat a csúf varázslatokat, amelyek aznap vártak ránk, amikor téged megmentettünk? – suttogta Jonas.

– Azzal, hogy erővel elhoztatok a szigetről, megtörtétek a védővarázslatokat, és Arionnak is meg kell kapnia a csatáját – feleltem. – Karddal akarják majd a döntést kicsikarni, de ostobaság lenne azt várni, hogy nem vetnek be ellenünk varázslatokat. Fione azon a parton fog bujkálni.

Mosolyra görbült az ajkam. Mivel a tengeri boszorkány olyan komoly szerepet játszott ebben az ügyben, alig vártam, hogy újra találkozzak vele.

A sziget mellett fekete vitorlák tűntek fel a felkelő nap előtt: mintha üszök fenyegette volna a pirkadatot. A hajó nem hasonlított semmihez, amit valaha is láttam Örökkönben. Karcsú testét mintha félig a mi hazánkban használt hosszúhajókból, félig pedig a tengeri tündék hajóinak magasabb fedélzeteiből alakították volna ki. Nyitott fedélzetein elfért a legénység a korlátok mellett, de le is mehetett a fedélközbe, fedezéket keresve.

Hosszú és erős volt, palánkozata mintha vasból késült volna, de ahogy közelebb ért, láttam, hogy ez ugyanaz a festő tölgy, mint amit az eltűnő szigeten láttam.

Az árnyak hajója őrült sebességgel szelte a tengert, mintha a szél nem is lett volna neki fontos. Az istenekre, nem is kétséges, hogy komoly erő volt azon a fedélzeten: fegyverek és mágia. Az ujjaimat tornáztattam, és visszanyeltem a gyomromból felkúszó savanykás, égető érzést.

Ugyan nem Larssoné volt az Örökhajó, de ez nem egy gyenge ellenfél volt. A hajógerinc körül ugyanúgy zubogott a víz, mint a királyi hajónál, amikor az tengerre szállt. Mintha Örökkön tengere érzékelte volna a hajóban a királyi vért.

Ez tényleg olyan csata lesz, ahol eldől, melyik fiú nyeri meg a trükkös Nornák mai játszmáját.

A király odakiáltott udvartartása tagjainak, hogy húzódjanak fedezékbe, zárják be a szobákat, őrizzék az ajtókat. Megragadta az egyik palotaőr vállát.

– Hívd a palota hajóit! Indulj! Gyorsan, gyorsan, te fattyú!

Az őr átrobogott az ajtón, és eltűnt a csigalépcsőn.

Erik vérvörös szeme lángolt, amikor rám nézett.

– Te a királynőm vagy, velem egyenrangú, de ez a harc az enyém, szerelmem. A döntés, hogy itt maradsz-e…

– Az istenekre, remélem, nem azt akarod mondani, hogy maradjak itt, Vérdalnok Erik! – A két kezem közé fogtam az arcát. – És mit tegyek? Nézzem az ablakból, ahogy az életedet kockáztatod? A te oldaladon állok. A te csatáid az enyémek is, ahogy az enyémek is a tieid.

Erik nagyot fújtatott; homlokát az enyémhez nyomta.

– Akkor készülj fel a vitorlabontásra, királynő!

Vad és furcsa, féktelen üvöltések zendültek a palotán kívülről. Látványos volt – a tengeri tündék vízre szálltak.

A kapun túlra induló sellők fehér tajtékot vertek; ők a tenger színe alatt védték földjüket. Ezüst-kék ruhás palotaőrök sorakoztak fel a tornyokban és a város minden alsó szintjén. A macskaköves utcákon sorba rendeződve indultak a palota tornyaiba. Hangos nyögések közepette állították fel a hosszúkás vaspajzsokat, amelyek csak fél fejjel voltak rövidebbek náluk, ezzel újabb akadályt gördítve Larsson támadása ellen.

Erős kéz ragadta meg a vállamat. Apám halvány mosolyt villantott rám.

– Irgalom nélkül vívd ezt a csatát, kicsikém! Nyerd el a királyságodat!

Homlokomat ráncolva öleltem át, és egy kevés vigaszt most is leltem az ölelésében, amire mindig számíthattam.

– Tengerre szállunk! – kiáltotta Erik. Anélkül, hogy rám nézett volna, odanyújtotta a kezét, mintha tudta volna, hogy a közelében leszek, és kilépett a széles ajtón.

A harangok továbbra is csengtek-bongtak szerte a városban, komor és sürgető figyelmeztetésként. A legénység elhagyta otthonát és családját, a palota kapuja felé rohant. A part menti őrtornyokban állók nehéz csörlőket forgattak. A tüskés hegyű kapuk lassan felemelkedtek a tenger mélyéről, mint valami víz alatti sereg, és a tengeri növények húscafatokként tapadtak a brutális lándzsákra, ahogy azok az ég felé törtek.

– Erik király! – Gavyn már a fal széle felé tartott, aztán a csontúr egy lusta mozdulattal tisztelgett. – Találkozunk a vízen.

A következő pillanatban már el is tűnt.

A kapunál Alistair állt, felszegett állal, két kezét a háta mögött összekulcsolva, rendíthetetlenül.

– Királyom. – Az öreg intéző felénk fordult, és fejet hajtott. – Királynőm.

– Alistair. – Erik rövid szünet után folytatta: – Védd meg ezt a házat!

A férfi mindig udvarias volt, de amikor derékban meghajolt, biztosra vettem, hogy az álla megremegett, és a hangja elcsuklott.

– Megtiszteltetés lesz számomra.

Vérvörös vitorlák csillantak a reggeli napfényben – vér a vízen. A feketén fénylő csont és fa hajótest már várta királyát. A legénység sürgött-forgott, a testükre szíjazott késsel és pengékkel, miközben kísérteties dalát dúdolta… űz, míg van erő…

Hangos „húzd, emeld!” morranások hullámzottak végig a fedélzeten, ahogy bevonták a vastag köteleket, a zsarátnoklándzsákat a hajótest lőállásaiba vontatták.

– Király a fedélzeten! – harsogta Koponyafaló a kormánynál. Erik megfogta a kezem, és amikor megláttak, már azt kiabálták: – Utat a királynőnek!

Az Örökhajó legénysége futva szétvált, utat engedve Eriknek, hogy a kormányhoz rohanhasson. Én erősen kapaszkodtam a kötélzetbe, egyik lábamat feltéve a korlátra, és onnan kémleltem a közeledő hajókat. Az ellenséges fantomhajón kívül kisebb szlúpok és evezős csónakok is a vízre szálltak szerte a királyi városban.

Acél siklott végig bőrön. A korlátok mentén végig a barátaim, a családtagjaim pengét rántottak. Jonas és Sander szeme elsötétült, készen arra, hogy szüntelen rémálmokkal ostromolják mások elméit. Mira Alek mellett maradt, és mindketten előredőlve figyelték, ahogy a lándzsák tölcsérei a helyükre kerülnek.

Apám és Stieg követték Eriket a kormányhoz, szinte védelmezően sorakoztak fel tőle jobbra és balra.

– Lándzsákkal készülj! – vakkantotta a fedélzeten fel-alá járkáló Derű, aki káromkodva sürgette a legénységet, hogy lódítsák a zsarátnokköveket a lándzsavetők torkába.

Sewell velem szemközt markolta a köteleket: olyan félelmetesen és durván festett, amilyennek még soha nem láttam. Megnyírta sötét szakállát, megborotválkozott, így láthatóvá vált egy eddig rejtett seb az arcán, ami korábban nem tűnt fel.

Fénylő hajára kék kendőt kötött, aminek tetejére a Csontok Házának címerét varrták. Mellkasára keresztbe két tőrt szíjazott. Álltam a tekintetét. Nem volt szükség szavakra: csak a csendes kérlelés szárnyalt közöttünk, hogy a másik maradjon életben.

– Viharhozó! – emelte fel a hangját Erik. – Hullámhívó! Harcos! Hozzátok el a vihart!

– Még soha nem használtunk háromféle mágiát! – recsegte Celine, és tekintete Stiegre vándorolt. – Nem tudjuk, mi lesz a következménye.

Erik szemébe enyhe őrület költözött.

– Foglald el a helyed, vagy tűnj a fedélzetről!

Celine a királyra sziszegett, kivicsorítva fogait, de sietve elfoglalta megszokott helyét. Ahelyett, hogy csak Viharhozó szólította volna a hullámok áradatát, Stieg is melléjük állt, és megidézte az ég haragját.

– Minden vitorlát fel! – harsogta Erik a kormánynál.

A legénység addig húzta-vonta a köteleket, amíg minden vérvörös vitorla a helyére nem került. Erik válla megfeszült és lüktetett, ahogy a kormányt forgatta, amíg a hajó fel nem nyögött, és orral a nyílt tenger felé nem fordult.

– Fordítsd a hajót a szélbe, királyom! – kiáltotta egy csontos férfi, aki a főárbócnál kapaszkodott vihogva az egyre erősödő viharban.

Erik egyetlen kézmozdulatára a hajó orrától a tatjáig a kötelek hangosan pendültek, a vitorlák pedig megduzzadtak – mint amikor nagy levegőt szívunk a tüdőnkbe.

Kürtök rivalltak a nyomunkban, jelezve, hogy a királyi város kisebb hajói követik az Örökhajó példáját. Hajótestek szelték a vizet, a megfeszülő vitorlák pedig a szélben csapkodtak, ahogy a közeledő ellenség felé tartottak.

A vízben látható uszonyok jelezték, hogy a sellők vezetnek minket, ahogy a testük hasította a habokat; sziszegtek és vadul sivítottak, amikor a fejük felbukkant a felszínre, hogy aztán újra alámerüljenek.

Komor felhők kavarogtak odafent. Súlyos esőcseppek hullottak a fedélzetre kavicsokként. Celine Viharhozó és Stieg között állt. Eleinte hallgatott, de hamarosan Hullámhívó átvette a parancsnokságot, káromkodással és kiabálással sarkallta a két férfit, hogy haragjukkal korbácsolják fel a szelet.

Forró és metsző gyűlölet járta át a mellkasomat, amikor kihajoltam a korláton, és a sötét vitorlákat néztem. Csontőr Larsson. Erőszakos és véres gondolatok kavarogtak a fejemben, ahogy azon járt az eszem, milyen szenvedést kívánok neki.

Látni akartam, ahogy megtörik a király pengéinek súlya alatt.

Erik az Örökhajót a fantomhajó felé fordította. A nyomunkban haladó többi királyi hajó szétbontakozott a vízen, vitorlák és árbócok valóságos falát vonva.

Egy pillanatra a világ mozdulatlanná, némává vált, mintha a vihar behúzott volna minket a szívébe, és most nem engedne ki bennünket az odakint várakozó tombolásba.

– Tűz, ne várjatok parancsra! – üvöltötte Erik a szélbe, megtörve a csendet.

– Tűz! – visszhangozta Derű lejjebb.

Én is ugyanezt tettem. Mintha egy magától értetődő hang kapott volna el, és tépte volna ki a szavakat a torkomból.

Az első lándzsák kiröppentek. A robbanásokat a palota legmagasabb csúcsán is hallani lehetett. Vörös villanások látszottak. A szél fütyült. A tűz szikrázva tört át a fekete felhőkön.

Jonas bosszúvágytól fűtve vidáman felüvöltött, amikor az első széthasadó falándzsa darabokra zúzta az orrvitorlát. Újabb és újabb zsarátnokkövek záporoztak az árbócokra, a hajótestre, a korlátokra. Egy közvetlen találat a középső vitorlán hatalmas lyukat ütött a ferde vászonba.

Alekszij kurjongatott, és karját Mira nyaka köré fonta, majd együtt ujjongtak, amíg valami fekete hullámként ködbe nem burkolta a vitorlákat, az árbócokat és a hajótestet.

A szívem megállt, amikor Larsson hajója egyszerűen eltűnt, mintha csak a tenger habja lenne.

Aztán Erik nyugodt, komor, sürgető hangja hallatszott:

– Kapaszkodni! Fedezékbe!

Egy lépést hátráltam. A hullámok zúgó dübörgése közepette ugyanis a fantomhajó tört elő a víz mélyéről. A két hajótest egymásnak csapódott. Fa és csontok nyögtek tiltakozva. A korlátokba kapaszkodó, a tengerbe zuhanó hajósok üvöltése szinte perzselte a koponyámat.

– Felkészülni a csáklyázásra! – Derű, Erik, vagy talán Alekszij adta ki a parancsot.

Csáklyázás. Ettől a pillanattól féltem, és erre vágytam, mióta csak Csontőr Larsson elrabolt a királyomtól.

A félelem és a harag kirobbant a mellkasomból, és kiáltásként tört elő belőlem a zuhogó esőben. Az ellenséges hajó fedélzete olyan közel volt, hogy láttam az elfek bőrvértjein és köpenyein az ezüstgombokat. Fekete vitorlák ütköztek vérvörösöknek. A kötelek összegabalyodtak az árbócokon és a vitorlákon. Mindkét hajó ide-oda imbolygott, miközben egymáshoz ilyen közel próbáltak irányba állni.

Káosz uralkodott el a fedélzeten.

Erik mellett kellett volna állnom, készen arra, hogy együtt rántsunk pengét. De erős karok vettek körül, és védték a fejem, mielőtt esélyem lett volna a királyomhoz érni.

43. fejezet

A Kígyó

Valen otthagyta a kormányt, amikor Larsson hajója nekicsapódott a miénknek. Már Liviát óvta; így ismét mertem levegőt venni.

– Újratölteni! – kiáltottam olyan rekedten, hogy az szinte felszaggatta a torkomat. Két karral rántottam egy nagyot a kormányon, és elfordítottam a hajó orrát, igyekeztem kiszabadulni Larsson hajótestének szorításából. – Fordítsátok szélbe a vitorlákat, fattyak!

Ragyogó fényű villám hasította ketté a szédítően kavargó felhőket. A Viharhozó esőjétől bőrig ázott embereim lefedték a zsarátnoklándzsák gyújtólyukait, elkeseredetten próbálták életben tartani a lángokat.

– Még egy kicsit, Finn! – sikoltotta Celine, majd Stiegre nézett. – Bizonyítsd be, mire képesek a földi tündék, Harcos!

Viharhozó és Stieg is egyik karjukat a korláttól nem messze egy-egy kötél köré fonták, majd felemelték a tenyerüket. Fagyos szélrohamok söpörtek végig a fedélzeten, kidagasztva a vérvörös vitorlákat. A hullámzó és elcsituló tenger ide-oda hintáztatták a hajót, amit a fedélzeten meglepett kiáltásokkal és nyögésekkel fogadtak. Viharhozó a fogait csikorgatta: a teste megfeszült, és csak egy hajszál választotta el attól, hogy feladja.

Celine úgy szökkent át a korláton, akár valami éji lidérc, és szorosan átölelte a férfi derekát. Félig már ki is nyitottam a számat, hogy szitkozódjak és kiadjam a dühömet, de aztán inkább hallgattam.

Viharhozó leeresztette a vállát, mire a tenger heves hullámzásba fogott.

Dalának ereje egyre nőtt. Annyira, hogy az Örökhajó orra megbillent, és kezdett félresiklani, így egy kevéske hely keletkezett a két fedélzet között.

Néhány hajós a háborgó hullámokba zuhant. Az elf hajóról lezuhantak egyenesen a tüskés fogak, és szirének énekének vermébe merültek. A sellők a hullámokból a fantomhajó kötélzetén és korlátján állókra vetették magukat.

A legtöbb napon békésnek tűntek ugyan, de harc közben félelmetesen és vadul küzdöttek. Hosszú végtagjaik végén visszahúzható karmaik íves ágakként pattantak elő.

Sajgó ujjakkal markoltam a kormány fogantyúit, amikor megpillantottam Vízitündért, a hűséges szolgálót, aki túl sok időt töltött azzal, hogy megpróbálja rávenni a legényeimet, hogy ússzanak vele egyet. Most sziszegett és éles fogait csattogtatta, majd karmos ujjaival felhasította annak az elf férfinak a hasát, aki egy kötélen lógott a hajó szélén.

El kellett jutnom Larssonhoz. A hangom olyan durva volt, mint a csorba üveg, amikor felüvöltöttem:

– Készüljetek!

Lándzsák a jobb oldalon, készülj!

Nyugalom, fiaim!

A fejükre vagy a pöcsükre célozzatok!

Parancsok és figyelmeztetések zendültek a fedélzeten. A zaj olyan hangos és fülsiketítő volt, hogy alig tudtam megkülönböztetni, melyik hajóról adták ki a parancsokat. Nekünk voltak ugyan zsarátnoklándzsáink, de…

– Sötét hullámok, kis angolna!

Sewell kezével tölcsért formált a szája előtt, majd kurjongatva mutogatott az elf hajóra.

Sötét hullámok – veszély a vízen.

A köd és a vihar leple alatt, az esőcseppek által érintetlenül, lángok lobbantak a fejünk felett. Tüzes nyilakat lőttek ki ránk.

Rádőltem a kormányra, a fa beledöfött a hasamba.

– Gyorsabban töltsétek a lándzsákat, vagy ma találkozunk a tengerek isteneivel!

Bumm, bumm, bumm! A lándzsákat gyors egymásutánban kilőtték. Lángoló kövek suhantak át a két hajó közötti résen. A repedő fa és a széthasadó vitorla zaja volt az egyetlen jele, hogy sikert arattunk, mielőtt Derű vadul azt ordította volna:

– Fedezékbe!

Az alázuhogó nyilak süvítése valósággal perzselte a koponyámat.

– Dalosmadár! A palánk mellé!

A fedélzetre vetettem magam, és hátamat meg csípőmet az oldalpalánknak nyomtam. Eszeveszetten kerestem Liviát a tekintetemmel – Valen még mindig a lánya pajzsaként szolgált, és együtt a hajó palánkjának nyomták a testüket, amennyire csak lehetett.

Nyilak záporoztak a fedélzetre. Lángok nyaldosták az árbócokat és a köteleket. Nem vesztegettem az időt, és félig kihajoltam a hajóból, hogy egy hullámot zúdítsak a főfedélzetre, eloltva a tüzet.

Amikor felemeltem a tekintetem, a minket elválasztó háborgó szakadék túloldalán megláttam a hátsó fedélzeten álló Larssont. Mindkét tenyerével a fényes fakorlátot fogta, tekintetét csak rám szegezte, sehova máshova. A haját hátrakötötte, fején kendőt viselt, ugyanúgy, mint amikor az Örökhajó zászlaja alatt hajózott.

Egy pillanatra, egyetlen lélegzetvételre a csata elcsendesedett, a vihar elállt. Arca rideg volt, de kifürkészhetetlen. Az a férfi, akit ismerni véltem, már csak egy múló árnyék volt. Ebben a pillanatban ő valami más lett. Az a sötét lény, akit ki kellett irtani az Örök Királyságból.

Kihúztam magam a korláton állva, előhúztam az egyik tőrömet a lábamra szíjazott tokból, oldalra döntöttem a fejem, hogy az egyik szememmel a hegyes penge élén nézhessek végig. A fegyver hegyével Larsson szívét vettem célba.

– Jövök érted, testvér.

A zsarátnoklándzsák robbanásai és a mennydörgés miatt lehetetlen volt meghallani, amit mondtam. Larsson mégis torz vigyorra húzta száját, kivillantva fogait, mintha azt mondaná: Próbáld csak meg!

– Vérdalnok! – kiáltotta Alekszij, miközben az egyik kötélbe kapaszkodva őrizte meg egyensúlyát a billegő fedélzeten. – A boszorkányok szóltak. A part szabad. Eljött a mi időnk!

Larsson hajójának fekete vitorlái mögött megjelent a sziget. Kisebb hajók hagyták el a partot, hogy lerohanjanak minket. A tekintetem találkozott Liviáéval. A korlátba kapaszkodott, szeme mint egy mélytengeri lagúna: vad és életteli.

Nyugtalanságáról csak egyvalami árulkodott: a homlokán megjelenő finom ráncok, és összepréselt ajka.

Szeretlek, Dalosmadár!

Még a szívkötelék nélkül is örömmel töltött elképzelni, hogy ő is meghallotta. Egyik tenyerét a szívére tapasztotta, néma válaszként, ami mindent elárult.

– Várjatok még egy kicsit! – válaszoltam Aleknek. A tünde királyi sarjak már elfoglalták helyüket. Derű közöttük állt, de rám nézett. Felemeltem a tenyeremet, és figyeltem, ahogy az unokafivérem továbbadja a parancsot: még várunk.

Még egy kicsit. Újonnan támadt kétségbeeséssel fürkésztem a tajtékzó hullámokat. A poklokra is, hol vagy?

– Várj! – kiáltottam újra, és elszorult a mellkasom.

– Vérdalnok!

Nem törődtem a herceggel. Hol vagy, az istenek verjenek meg?!

Újabb zsarántoklándzsát lőttünk ki. Válaszul két tucat nyíl süvített át a tenger felett. Celine és Stieg a szél erejét küldték ellenük, letérítve őket a pályájukról.

Aztán mintha a tenger megsüllyedt és örvényleni kezdett volna, hogy aztán a hullámok összetorlódjanak, magával rántva a hajóinkat. Mohazöldre festett sellő, kezében egy koponyával, tört a felszínre. A szélben lobogó fekete zászlón véres szemgödrű koponyák látszottak. A Csontok Házának nyírfaerdeiből származó elefántcsontfehér deszkázat tört elő a mélyből az ég felé. Gavyn hajója Larsson túloldalán érte el a víz felszínét.

A fedélzeten üdvrivalgás tört ki. A legénységem öklét rázta az esőben, és a csontok urát éltette.

Larsson most megfordult. A szél süvítése miatt nem hallottam, de elképzeltem, ahogy káromkodik, elképzeltem, ahogy összeszorul a gyomra, amikor Gavyn legénysége a sötétben elordítja csatakiáltását.

A Szirén bosszúja, ahogyan a hajót Celine hangjának elnémítása után találóan átnevezték, kibontotta vastag, égszínkék vitorláit. Az orr végisiklott a víz színén, egyenesen Larsson hajójának testét véve célba. Az elf szlúpok azonnal reagáltak, immár a két oldalról érkező támadásra összpontosítottak, és már nem figyeltek a szigetre.

– Elég sokáig tartott, te fattyú – morogtam magamban, és sántikálva otthagytam a korlátot. – Mindenki a helyére! Készítsétek a csáklyákat, nyavalyások! Csáklyázásra készülj!

Koponyafaló átvette a kormányt. Kötelet tekertem a csuklómra, majd Sewell mellé álltam a korlátnál.

– Kígyó.

Nagy levegőt vettem. Csak néztem Liviát, hallgattam egy pillanatig, majd kimondtam azokat a szavakat, amelyeket a háború végén kellett volna mondanom, amikor egy halott szívbe az első reménysugár egy mosoly formájában érkezett a börtöncella rácsain át.

– Te vagy a fény a sötétségben!

Valen egy lökéssel Liviát a fedélközbe terelte, de mielőtt az arca eltűnt volna a szemem elől, még odakiáltott nekem:

– Ezer forgás, Vérdalnok Erik!

Behunytam a szemem, és a tenger felé fordultam. Ezer forgás, Dalosmadár!

Vascsáklyák szelték át a két hajó közötti rést. Gavyn legénysége máris ugyanezt tette.

Larsson parancsokat harsogott a fedélzeten, káromkodott, és sziszegő hangon kiabálta, hogy a hajósai a lábukkal rúgják le a csáklyákat a fedélzetről. Amint azonban a csáklyák beleakadtak a korlátokba, a fedélzet közepén álló hajósok a lazán lógó, vállukon átvetett köteleket nekiálltak az ellentétes irányba húzni. A hajók egyre közelebb kerültek egymáshoz.

A Szirén bosszúja és az Örökhajó Larssont a két hajótest közé fogta, mint a hálóba akadt halat.

– Fel a korlátra! – kiáltottam. – Elő a pengékkel: mindenki a tiétek, de Csontőrt magamnak akarom!

Ennek most vége lesz. Úgy terveztem, hogy azt az ezer forgást a királynőmmel friss vérrel a kezemen kezdem. Aztán a következő lélegzetvételnél elrúgtam magam a korláttól, és kilendültem a tenger fölé.

44. fejezet

A Dalosmadár

A hajó szünet nélkül imbolygott. A fedélközben, a hajótestből nyíló ajtó tátongó szájánál Jonas elkapta a könyökömet, és megtartott, amikor mindketten előretántorodtunk.

– Az istenekre, vigyetek vissza a szárazföldre! – mormolta.

A tengervíz beömlött a hajótestbe, elárasztva minket előbb bokáig, majd térdig.

Feladatok vártak ránk, el kellett játszanunk a szerepünket. Külön-külön, de Erik és én mégis együtt harcoltunk királyságunk megvédéséért. Sander okoskodta ki, hol lehetünk a leghasznosabbak. Bármennyire is utáltam a tervet, de nem tévedett. A földi tündék és a hozzá hasonló alverek a földön voltak a legerősebbek.

A Larsson jelentette veszély – szárazföldi és tengeri erői – azt jelentette, hogy Éjréve és serege felveszi a versenyt a királyi város erőivel. Larsson a tengeren harcolt, de Arion az elfek földjén akar győzelmet aratni.

– Jonas! – mondtam, félig-meddig artikulálatlan hangon, ami nem volt sokkal több hörgésnél. – Tudom, hogy a neachdai arra késztet, hogy megvédj, de ne tegyél semmi olyat, ami elválasztana tőlünk!

Erre vigyorogva megrázta a fejét.

– Valami istenek verte és rettenetes őszinteségi roham fogott most el: mindig is kényszert éreztem arra, hogy megvédjelek titeket, bolondokat. Nem is tudnám, mi lenne velem nélkületek. Semmi sem változott, most csak a királyságotokat védem, és ezzel továbbra is titeket óvlak.

Jonas szeretett komolytalankodni, kissé csélcsap volt, de amit tett, amit felajánlott azért, hogy megnyerjük ezt a csatát, azt illetően nem voltam biztos benne, hogy Erik egyáltalán tudja, mit is gondoljon erről. Az örökkirály azóta meglehetősen komoran viselkedett, amikor a barátom közelében volt, fürkészte őt, mintha Erik egyszerűen nem tudná felfogni a rémálmok hercegének indítékait.

Amikor a hullámok már derékig értek, mi – apám, Derű és a többi királyi sarj – belevetettük magunkat az áramlatba. A tüdőm égett, az izmaim sajogtak. Erősen lábtempóztam, és úszva távolodtam az Örökhajótól.

Émelyegtem, annyira szerettem volna ott maradni, hogy Erik oldalán töltsem be a szerepem. A gondolattól, hogy megcsáklyázza Larsson hajóját, és attól, hogy mi vár rá ott, úgy dobogott a szívem, hogy már attól féltem, végül csak egy véres pép marad a testemben.

Becsuktam a szemem, és a tenyeremet belemerítettem a vízbe, hogy még messzebb kerüljek a hajótól.

A lándzsák vörös villanásokként süvítettek el felettünk, de amikor már nem jöttek olyan sűrűn, a felszín felé rúgtam magam. Csak a homlokomat és az orromat emeltem ki félig a hullámokból. Előttem ott magasodott az eltűnő sziget.

Mira feje mellettem emelkedett-süllyedt, félig a hullámok alá merülve. Fekete festékkel bekent szeme rám szegeződött; gyorsan bólintott, majd ismét lemerült a víz alá.

Lassan enyhe tengeri köd, leheletnyi pára és néhány vastagabb fa nőtt ki a part mentén, hogy láthatatlanul tudjunk kiosonni a partra. Sosem tudtam ráunni Mira illúzióira. Mira egész tájakat tudott úgy formálni, mint valami festményt, hogy valami újat, valami olyan alig észrevehetőt mutasson meg, ami addig észrevétlen maradt.

Egymás után léptünk ki a partra, és kuporodtunk össze a féligazságok alkotta erdőben. A nyárfák hámló kérgének és az arcunkat eltakaró harmatos leveleknek az illúziója olyan valóságos volt, hogy be tudtam szívni a tiszta eső illatát, ahogy elhaladtunk mellettük.

Alek biztos kézzel fogta Mira derekát, és terelgette előre. Mira szeme csukva volt, két tenyerét pedig széttárta. Koncentrált. Elővigyázatos volt. Ha nem zavarják meg, egész biztosan képes lesz fenntartani az illúziót az út nagy részén.

Mindkét tenyeremet kinyújtva átvállaltam egy keveset a teherből. A fúriamágia felhevítette az ujjbegyeimet, láthatatlan köteléket húzva a szigethez, a talajhoz, a szirmokon megülő harmatcseppekhez, mígnem már éreztem a gyökerektől a virágokig a lüktető életet. Az igazi fák valódi ágai megvastagodtak, mintha lombkoronát alkotnának felettünk. A fű megnőtt, térdig eltakart minket.

Ahogy előreosontunk, sietve elmagyaráztam, hogy a palota lépcsőjéhez fajárdák vezetnek, hogy nem jó túl mélyen belekeveredni a benti mocsarakba, és azt is, hol találják meg az erődbe vezető utat azok, akiknek esetleg szükségük lenne rá.

Apám letérdelt, ujját a talajba nyomta, és időnként körülnézett, miközben térképet rajzolva mutatta meg a helyzetünket. Mindannyian elismételtük, hogy hol vannak a célpontjaink, és hogyan fogunk jelezni.

– Essünk túl rajta! – Alekszij megrázogatta mindkét kezét, és előhúzta kurta Pusztító-pengéjét. Gyors pillantást vetett a hajókat körülvevő felhőgomolyokra. Pár lélegzetvételenként dörrenések és fényvillanások hasítottak a sötétbe.

– Vérdalnoknak mindannyiunkra szüksége lesz.

– Dádzs – mondtam, tekintetemet kizárólag az előttünk emelkedő palotára szegezve. – Ideje előcsalogatni őket.

Én mindig úgy láttam, hogy apámnak félelmetes az ereje. Láttam gyakorlóvívni a Pusztítókkal, tudtam, hogy zsarnoki királyságokat döntött meg, tudtam, hogy egykor csillapíthatatlan vérszomj gyötörte. Most megtisztelő volt ott állni mellette. Titokban mindig is bizonytalanság gyötört, mint Ferust, mintha a világunk mindig is a szüleim örökségének árnyékában tartana.

Most, hogy láttam apámat, a királyt, az egyetlen földhajlítót ezer forgás óta, amint térdet hajt a parancsomra, az egyszerre késztetett alázatra, és adott erőt. Tudni, hogy bízik a képességeimben és a szavaimban, megsokszorozta az erőmet, sőt, elsorvasztotta azokat a félelmeket, amelyek súlya alatt meghajlott a hátam.

Apám kinyújtotta tenyerét a föld felé. Behunyta a szemét.

Belekapaszkodtam egy faágba, amikor sziklák és föld repültek a levegőbe. A föld remegett és rázkódott. Meghajlott, mintha csak egy cikcakkos bot lenne, ami vonalat rajzol a homokba. Dádzs felhasította a talajt, és a palota több fala is leomlott.

Ugyanazok a szívfájdító harangok szólaltak meg a tornyokban, mint azon az éjszakán, amikor megszöktem. Harcra készen tartott kardokkal és íjakkal a kezükben őrök bújtak elő az ajtók, a falak és a fák mögül.

– Mira! – kiáltotta Sander. – Világítsd meg az eget!

Barátnőm habozott, még mindig fenntartva a minket elrejtő illúziókat.

A vállára tettem a kezem.

– Mir, itt az idő!

Borostyánszínű szeme üveges lett, ahogy szemügyre vette mindannyiunk arcát.

– Ha bármelyikőtök is meghal, ti nyavalyás bolondok, soha többé nem ülök le veletek az istenek csarnokában, halljátok? És mivel én leszek a mulatság lelke a Túlvilágon, jobb lesz, ha életben maradtok. Az istenekre, még te is, Szívváró.

– Nem ma este halok meg, hercegnő – morogta Derű, anélkül, hogy kijavította volna a nevét. Az órájára nézett. – Küldd a jelet! A veszély nő. Kifutunk az időből.

Mira behunyta a szemét, és az ég felé lendítette mindkét kezét. Az árnyékok és a köd elszállt, ehelyett ezüstös-kékes villanások hasítottak a sötét égboltba odafent. A csillagok illúziója csigavonalban hullott alá az égből, gyönyörűen, mégis hihetetlenül, mintha ezernyi ragyogó penge hasítaná szét a sötéten gomolygó viharfelhőket.

Mira illúzióinak védelme nélkül az elf őrök pillanatok alatt kiszúrtak minket a nyílt parton.

– Menjetek! – löktem Mirát Jonas és Sander felé. Mindkét ikernek feketére váltott a szemfehérje.

Jonas habozott, megdörzsölte a mellkasát.

– Világosan kell fogalmaznod, Liv. Ez az izé a közeledben tart.

– Jonas, ha nem intézed el a célpontodat, nem jutunk be. Így véded meg az Örök Királyságot.

Az arcán megrándult egy izom, de Jonas lassan elindult. Aztán léptei felgyorsultak, míg végül már testvére és Mira után rohant.

– Livia! – kiáltotta apám, és előrántotta egyik fejszéjét. – Légy elszánt, kicsim!

Olyan erővel szorítottam össze az állkapcsomat, hogy az majdnem kiakadt. A fák között kerek kék pajzsok sorakoztak fel egymás mellett, vállt vállnak vetve. Kardok hegye látszott a tetejük felett. Az őrök sorokba rendeződve zúdultak a partra. A mellvédeken és elszórtan a fák tetejéről íjászok feszítették meg íjhúrjaikat.

Körülvettek minket, a négy megmaradt ellenséget – a földhajlítót, a tengeri tündét, a harcos herceget és a királynőt –, és minden bizonnyal azt hitték, hogy a harc véget ért, mielőtt igazán elkezdődött volna.

Egy éles sípjelre a pajzsok sora szétnyílt. Arion csörtetett elő mögülük. A maga szörnyű módján jóképűen, még erősebbnek tűnt, mint amikor utoljára láttam. Fekete szíjak rögzítették aranypengéit hatalmas mellkasára és lábára. Tűzszínű haját hátrakötötötte, és hegyes fülének végén az aranykupakot ezüstre cserélte.

– Mi az összes elf népért harcolunk! – közölte, bátorítandó harcosait, de nem tudta leplezni, hogy a csata látványa beteges, szánandó örömmel tölti el. Csak azért kockáztatta mások életét, hogy megszerezze magának a trónt.

Ez nem a népe érdekében történt, hanem a sajátjában.

Mögötte felbukkantak Fione éles arcvonásai. Ez volt az első alkalom, hogy a tengeri boszorkányt nem selyemruhában láttam. Szűk nadrágot viselt, combig érő csizmát, és stilettók övezték a derekát. Az övére bálnabőr erszényt erősített, amiben bizonyosan varázslatainak kellékeit és bűvitalait tartotta.

– Ez lenne az örökkirály serege? – nevetett fel Arion gúnyosan, szemére árnyék borult. – Sértve érzem magam.

– Ő egy földhajlító – vicsorogta Fione. – Nem hittem, hogy a pletyka igaz. Vérdalnoknak mégis sikerült meggyőznie apja gyilkosát, hogy hagyja életben.

– Á! Amúgy is terveim vannak a tündebirodalmaitokkal. Idegesítőnek és rosszul irányítottnak találom őket – közölte Arion. – Szerintem megtartom őket magamnak. Miért is ne? Ha elfoglaljuk a tengert, utána már a tiéteket is könnyű lesz megszerezni.

– Miért is ne tennéd? – Apám nyugodt maradt, szinte unottan beszélt. Hogy csinálta? Nem tudom. Én úgy éreztem, mintha a szívem a torkomban dobogna.

Arion kezével a palotát övező széthasított kövekre mutatott.

– Ha ez a legtöbb, amit tudsz, akkor nagyon is tetszenek az esélyeim.

A dádzsom még csak el sem mosolyodott. Ehelyett egyszer megpörgette a fejszéjét a kezében.

– Miért nem derítjük ki?

Arion gúnyos felnevetett, és hátat fordított nekünk.

– Öljétek meg őket, de gyorsan! Szeretném még naplemente előtt befejezni ezt a kis csetepatét, és folytatni a régóta esedékes fogadalmakkal.

A nyilakat újra a húrokra illesztették, és célba vettek minket. Fione ajka mosolyra görbült, ahogy Ariont követve megfordult, és elindult vissza a palotába. Az elf hercegnek csatában kellett győzedelmeskednie, de ezt a népe révén fogja kivívni. Aztán felül a trónjára, kortyolgatja a borát, és magának vindikálja a trónt, miközben a hívei érte halnak.

Derű becsukta az órája fedelét, szája sarkában mosoly jelent meg, mintha egy vigyort fojtana vissza.

Alig fordított hátat nekünk Arion, döbbenten látta, hogy egy lándzsa járja át a tőle egy lépésre álló őr mellkasát. Az elf herceg megpördült, szeme elkerekedett.

A víz haragos hullámokra hasadt szét, amikor az Árnyszárny hamuszínű vitorlái áttörték a felszínt. Narza hajója háromszintes volt, vitorlái vastagok, amelyek inkább felhőkre emlékeztettek, mint vászonra.

A sekély vízből pedig arcok bukkantak elő. Boszorkányok, szirének, megcsonkított tengeri dalnokok emelkedtek ki a habokból, lándzsákat és kardokat emelve a magasba.

De Örvény, aki úgy állt a vízben, mint valami faragott kőszobor, most leengedte a karját, és elvigyorodott, ahogy a felnyársalt őr elzuhant.

A tengeri nép sorai egymás után rohanták meg a sziget partját, elhajítva meggyújtott gyógynövényeiket és fioláikat, füstfelhőket és átható bűzt teremtve.

– Fione! – Három tengeri boszorkány visított fel dühösen, amikor meglátták Házuk árulóját.

Az egyikük eldobott egy erszényt. Fione sziszegett és felemelte a tenyerét. A tenger hulláma elnyelte az erszényt, abban a pillanatban, ahogy az meggyulladt, és a habok eloltották a tüzet.

A boszorkányok erre kivillantották fogaikat, és pengéket, valamint újabb varázslatokat rántottak elő.

Egy másik őr is megrándult és előredőlt, amikor vér kezdett folyni a pórusaiból. Az unokafivérem felé botladozott. Alek szeme sötét volt, mint a holló szárnya. Kinyújtotta az egyik kezét, majd a másikat, és még két őrt hívott magához.

Az Alek véridéző varázslatában fogva tartott őröket látva Derű nem késlekedett, hanem tengerészkardját az őrök bordáiba és gerincébe döfte, mire azok egy kupacban rogytak össze unokafivérem lába előtt.

– Azt mondtad, hogy a boszorkányok nem álltak a király mellé – mordult rá Arion Fione-ra.

A nő mellkasa fel-alá hullámzott. Pislogott, és porcelánarcára nyugtalanság ült ki.

– Ők… nem is állnak mellé. Nem álltak mellé.

– Vonj körénk pajzsot! – morogta Arion.

Fione kétségbeesetten és vadul kapott a derekára erősített erszény után, de ügyetlenkedett, amikor mennydörgés rázta meg az egész szigetet. Forgószelek törtek elő a tengerből, hatalmas víztömeg és szél zúdult rá a seregre.

Örvény a sekély vízben állt, mindkét kezét a feje fölé emelte, és a tenger dühét szólította. Az Árnyszárny fedélzetén Narza két tenyerét lefelé fordította, és vizet emelt a magasba, legalább ugyanolyan haragosat, mint Örvény.

A rettentő poklokra is, együtt félelmetesek voltak!

A homok ostorként csapott le ránk, éles szúrásokkal bökdösve az arcunkat és a szemünket. Én szaporán pislogtam, de közben vigyorogtam, látva, hogy az elfek miként küszködnek, hogy ne ejtsék el íjaikat, kardjaikat. A pajzsaikkal védték magukat a széltől.

– Öljétek meg őket! – harsogta Arion, de ő is vadul pislogott, képtelen volt nyitva tartani a szemét a sok homok miatt.

Narza és Örvény egyszerre engedték el a varázslatukat, és zabolátlan hullámot zúdítottak a partra. Én térdre estem, mindkét tenyeremet a földre nyomtam, és azt kértem, hogy valami – bármi – segítsen a földi tündéknek talpon maradni. Alekszij kissé megdöbbent, amikor nyálkás tengeri algák törtek át a nedves homokon. Azok az unokatestvérem bokájára, apám combjára és az én derekamra tekeredtek.

Amikor az elszabadult hullám elért minket, nem sodort el a víz.

Az elfekkel nem így történt. A pajzsaikat elejtették, ők elestek a hullámtól, egyesek magasabb helyre menekültek. Arion egy sziklába kapaszkodott, hogy a rázúduló vízben megtartsa magát. Fione eltűnt a zűrzavarban.

Narza tengerészei átvetették magukat a hajó korlátján, és tömegesen rohanták meg a szigetet. A szívem nagyot dobbant, amikor Narza komor, selymes hangján parancsot adott Házának, hogy ragadjanak fegyvert királyuk, királynőjük és otthonuk védelmében.

Amikor Jonas kitalálta, hogy megcseréli Narzával az esküt, aminek értelmében ő a földi birodalmakban maradt volna, védve azokat, félig-meddig arra számítottam, hogy a boszorkányok úrnője visszatér Örökkönbe, és ismét végignézi, ahogy unokája háborúba száll. Talán cinikus voltam, de amikor most itt megláttam őt, ugyanolyan bőszen, mint mindig, én is dühödt ordítást küldtem a megmaradt elf őrség felé.

Arion ismét megtántorodott, amikor a talaj megrepedt a lábuk alatt. Az elf herceg oldalra ugrott, kétségbeesetten próbálta elkerülni, hogy a szakadékba zuhanjon.

Apám a fejét oldalra döntve ismét megforgatta kezében a fejszéjét.

– Nos, megnézzük, most hogy alakul a dolog?

Arion kardot rántott. Állta apám gyűlölködő tekintetét. Aztán, amikor a tengeri hullám visszahúzódott, ő és emberei megrohanták a partot.

Egy görbe orrú, aranyozott hosszú kardú elf őr rontott rám. Hárítottam a csapását, és úgy csavartam a testem, hogy kitérjek fürge lábú ellenfelem hátamnak irányzott vágása elől is.

Aztán a kardjával a mellkasom felé vágott. Hátradőltem, és épphogy elkerültem a pengét. Tőrével megvágtam az oldalát, csizmámmal oldalról térden rúgtam. Morcosan meredt rám, de úgy, mintha semmit sem érezne.

Aztán vaskos öklével szájon vágott, amitől hátraestem.

– Livia! – Apám öblös hangja olyan volt, mint a fenti mennydörgés, ahogy a nevemet kiáltotta, majd eldobta a fejszéjét.

A görbe él az őr gerincébe vágódott. Erre felnyögött, és térdre rogyott. Én vért köhögtem fel, de nem vesztegettem az időt, hanem a tőrömet a nyakába vágtam.

Mivel csak egy fejszéje maradt, Valen Ferus a fúriamágiához fordult. Arion hangosan szitkozódott, amikor apám a parton előtörő fűrészes élű sziklákkal űzte vissza a herceget.

Az elfek mágikus tüzét, amelyet ránk zúdítottak, a boszorkányok sikolyaikkal oltották el. A szirének dallamos, szívszorító dalokat zengtek. Derű ráordított Alekszijre és apámra, hogy dugják be a fülüket. Miközben fegyvereiket lengették, homokot és tengeri moszatot tömtek a fülükbe, hogy ellenálljanak a szirének vonzásának. Az elfek, akik beleszerettek a selymes hangokba, elvarázsoltan botorkáltak a tenger felé.

Az üvöltéseken és a sűrűsödő viharfelhőkből hallatszó égzengésen túl megpillantottam egy sápadt arcot a ködben. Fione. A tengeri boszorkány rémülten nézte a csatát, majd berohant a fák közé.

Elmosolyodtam, erősebben markoltam meg a kardomat, és futni kezdtem az erdő felé.

45. fejezet

A Kígyó

Egyik kezemmel a vastag kötélbe kapaszkodtam, a másikban tengerészkardomat tartottam, aminek íves élével Larsson hajójára mutattam. A csáklyák látványa cselekvésre ösztönözte a hajósait. Köteleket tekertek a csuklóikra, és Larsson tengerészei ugyanúgy elrúgták magukat a korlátokról, mint mi.

A kardommal megcéloztam az egyik ilyen gazfickót, akinek haja a nyavalyás derekáig ért, és vastag bőrzeke takarta a mellkasát.

Az ostoba fickó nem volt tengerész. Mindkét kezével a kötélbe kapaszkodott, és a szeme elkerekedett, amikor meglátta a markomban tartott pengét. Egy gyors suhintás után a belei az Öröktengerbe ömlöttek.

Csizmám Larsson hajójának palánkján dobbant, ami ellen a lábam tiltakozott. Pengék vártak. A vér szava hívott. Az ellenséges hajó megcsáklyázása azt jelentette, hogy fel kell készülnöd az ottaniak támadására, mielőtt egyetlen nyavalyást lépést is tehetnél a fedélzeten.

Aranyozott kard csapott a nyakam felé. A pengémmel hárítottam, és ugyanazzal a mozdulattal térden rúgtam a nyavalyást. Amikor a férfi felbukott, a pengém a szívébe hatolt.

A célom ott lángolt a keblemben, egyensúlyozva a vérszomj és a szenvedély, a düh és a remény között.

Két célom volt ebben a csatában: megölni Csontőrt Larssont, és megtalálni a királynőmet.

Testek robbantak egymásnak a fedélzeten, és a pengék őrülten csattogtak. A szememet meresztgetve próbáltam átnézni a fejek erdeje felett, Larssont keresve. Egy vadul megsuhintott kés majdnem a nyakamba fúródott. De kitértem előle, és felhasítottam a férfi hasát.

A fedélzet túloldalán Gavyn is megcsáklyázta a hajót, sötét tekintete tükrözte ugyanazt a vad lázat, ami az én testemben is égett. Mielőtt az egyik elf lecsaphatott volna rá, Gavyn alulról felnyársalta a fattyú állát.

Aztán eltűnt a fedélzeten zuhogó esőben, hogy a kormánynál álló tagbaszakadt alak mögött jelenjen meg. Gavyn rákacsintott, amikor a kormányos rémülten felkiáltott, majd két tenyere közé fogta az arcát, és egyetlen csavaró mozdulattal eltörte a nyakát.

Celine és Viharhozó éljeneztek, amikor az elfek a középső árbócok felé kezdtek hátrálni. Viharhozó szinte békésen lehunyta a szemét, és úgy dúdolta a dalát. Ugyanebben a pillanatban Celine és hamis fafogai belemartak az egyik elf nyakába.

Mögötte egy férfi közeledett, csapásra kész pengével. Mielőtt azonban lesújthatott volna rá, egy váratlan szélroham elsöpörte, ami az egyik vitorlát is letépte a kötélzetről.

Celine felemelte a tekintetét: vér csöpögött az álláról, és ragyogóan mosolyt vetett Viharhozóra.

– Finn!

– Te nő! – kiáltotta vissza az, miközben felhasította egy másik elf mellkasát. – Ahova te mész, oda megyek én is.

Penge szelte át szisszenve a levegőt a hátam mögött. Épp időben pördültem meg, hogy felemeljem a tengerészkardomat.

A döbbenetesen fakó szemű, nagydarab férfi a másik pengéjével alig hibázta el a derekamat. Oldalra penderültem, és a térde felé vágtam. Kitért. Szúrtam. Az átkozott megsebesített a vállamon, de a vérem láttán egy lépést hátrált.

Ujjaimat a vállamon nyírt sebbe mártottam.

– Á, hallottál már róla!

Mielőtt elmenekülhetett volna, megmarkoltam a tarkóját, és a véres tenyeremmel befogtam a száját, amíg fekete erek nem jelentek meg a torkán, és a teste hevesen remegni nem kezdett.

Elengedtem, és felkaptam a kezemből kicsúszott tengerészkardot.

Odafent, a sötét égbolton ezüstös csillagok pislákoltak.

Azok az elfek, akik éppen nem keresztezték velünk a kardjaikat, megdöbbenve, sőt némileg kétségbeesetten kiáltottak fel, amikor az ég lángra lobbant a szigetük felett.

Mosoly terült szét az arcomon. Szép volt, szerelmem!

Az első jelet megkaptuk, és most eljött az ideje, hogy Lady Narza igazolja szavát, és végre az örökkirály mellé álljon. Figyelmeztető harangkongás zendült fel a szigeten. Hamu- és füstszínű vitorlák törték át a víz színét a távolban, és vihar csapott le a partokra.

Sugárzó és mámorító diadalérzet terjedt szét lángolva a keblemben.

Hangos mordulással és kifröccsenő vér kíséretében egy halott férfi terült el a lábam előtt. Az esőben Stieg komor mosolyt vetett rám. A harcos aztán megfordult, és kardjával leterített egy másikat is, majd amikor oldalról újabb támadó érkezett, nagy tenyerével megragadta a nyavalyást a képénél fogva, és a fejét főárbócnak csapta.

Megtornáztattam a vállamat. Minden a terv szerint haladt.

– Csontőr! – Hangom, akár a hullámzó tenger, végighömpölygött a fedélzeten, ahogy a vihar ide-oda dobálta a hajót.

– Erik, a kormánynál! – Celine felemelte a pengéjét, mintha el akarná dobni, de a szája aggodalmában legörbült. – A kormánynál!

Hullámhívó egyedül indult meg futva arra, eszeveszetten, a kósza kardcsapásokat kerülgetve. Én hátrakaptam a tekintetem, a vállam fölé, és égető érzés hasított a gyomromba. Sewell, már áthajolva a korláton, a kormánynál védekezett Larssonnal szemben. Csontőr állát eddigre már vér színezte. Vajon hány tündét tépett szét eddig azok hangjáért?

Most semmi sem számított. A szakácsom, a legénységem tagja, aki a legközelebb állt ahhoz, hogy az apámnak hívhassam, bajban volt.

Futásnak eredtem.

Tűz hasított a lábamba, végigperzselte a gerincemet. Felgyorsítottam lépteimet.

Egy elf őr, akinek a csillagfényes tunikájának egyik ujja lángokban állt, nekem zuhant. Felszisszentem, nekivetettem hátamat az árbócnak, és a csizmámmal hasba rúgtam. Nem volt időm megvárni, hogy lássam, amint csapkodva a hajó széléről a tengerbe zuhan.

Egy sikoly időnként élesebb tud lenni, mint egy penge. Celine apja és testvére nevét kiáltotta, majd megbotlott. Larsson ekkor kiütötte Sewell kardját a kezéből, és abban a pillanatban, amikor az egykori csontúr kitátotta a száját, hogy tengeri hangját használja, Larsson belemélyesztette a fogait Sewell nyakába.

– Ne! – Gavyn is észrevette hát.

A következő pillanatban már vízzé olvadt szét.

A fenébe, a fenébe, a fenébe!

Nekirohantam Larssonnak, és elrántottam Sewelltől. Gavyn az apja előtt öltött alakot, és a hóna alá kapta Sewellt, mielőtt a fedélzetre zuhant volna; nyakából spriccelt a vér.

Larsson feje a tatfedélzetnek csapódott, én pedig ráestem, de ő megállás nélkül csépelte ököllel a bordáimat. Elgurultunk a kormánytól, és mint éhes ebek, ütöttük-martuk egymást. Larsson lovagló ülésben rám ült, és a torkom után kapott. Az öklöm az állkapcsán csattant. Felfelé löktem a csípőmet, lebillentettem magamról, és felpattantam.

Larsson máris előrántotta pengéit, tőre áthasította a levegőt. Hátradőltem előle, de nem voltam elég gyors. Larsson fegyverének bőrmarkolata a lábam gyenge pontján talált el, ami ettől megbicsaklott. Ezután a kézfejével arcon ütött. Félkönyékre támaszkodtam, és a tengerészkardom élével védtem lefelé irányuló csapását.

Larsson fogait kivillantva hajolt felém keresztezett kardjaink felett, majd újra felemelte csizmás lábát, és rugdosni kezdte lábam görbe csontjait.

A fájdalomtól fekete felhő kezdett terjengeni a szemem sarkában.

– Pária vagy, Vérdalnok – vakkantotta Larsson. A korábbi támadásai, köztük a Sewell elleni nyomán, vér csöpögött az arcomra az álláról. Újabb rúgást kaptam. – A mérgező véred nem segít a törött csontok ellen.

Valahol a nevemet kiáltották. Inkább könyörgően hangzott. A lábam meghajlott egy újabb rúgástól. Eltört.

Még egy rúgás, és az egész végtagom darabokra törik. Felnyögtem, és engedtem kétségbeesett túlélési ösztönömnek. Larsson újra a pengéink fölé hajolt, és a penge éle már a torkomnál remegett. Ekkor megragadtam a nyakát, és a körmeimet a húsába mélyesztettem, amíg az nem engedett, és fel nem szakadt.

Larsson erre elrántotta a testét, és a körmeim alatt maradt a bőre egy darabja. A tatfedélzet korlátjába kapaszkodva felálltam, az erősebb lábamra támaszkodva.

Az a fagyos szempár sötéten meredt rám.

– Te soha nem adod fel, igaz?

– Ez biztosan családi vonás.

Larsson az ingujjával törölte le a vérét.

– Lehet. Tudod, testvér, szerintem még soha nem hallottad a hangomat.

Aztán egy dallamot kezdett dúdolni, lágyan, szinte vidáman.

A testem megmerevedett, az izmaim megdermedtek. Fájdalom hasított a mellkasomba. Jeges tűk döfték át a bőrömet, amíg égni nem kezdett. Az esőtől az ingem a bőrömhöz tapadt, így tisztán látszott a szénfekete hús, ahogy a csontjaimról lehámlik. Hústépő. Furcsa, hogy milyen lenyűgözve néztem, ahogy a saját mellkasom szétroncsolódik, és elég.

A vér lefolyt a hasamon. Megtántorodtam. Elestem.

Lassú, szinte ünnepélyes léptek közeledtek. Kábultan, távolba révedően bámultam Larsson arcát. Ha résnyire húztam a szemem, szinte láttam Liviát. Kék szempárját, ami olyan, mint az Öröktenger, édes, aggódóan ráncolt homlokát.

Meg kellett volna mondanom neki, még egyszer, utoljára, hogy szeretem.

Larsson végzett a dalával: a bőröm feltépve vérzett, és égett.

– Egy másik életben – mondta halkan –, lehet, hogy lett volna esélyünk testvéreknek lenni. Talán még tetszett is volna nekem.

Utáltam őt, de szerettem volna egyetérteni vele, beismerni, hogy ebben az életben nem sok minden volt igazán igazságos Thorvald örököseivel szemben.

Larsson a mellkasomon felszakadt seb fölé emelte a pengéjét, és még egyszer, utoljára végigmért, mintha csendes búcsút akarna venni, mintha bizonyítani akarná, hogy ő nyerte el a koronát. A hangok még mindig az én nevemet kiáltozták. Fontos volt, hogy még a legénységem tagjai között is voltak, akik meggyászoltak. Liviára vágytam. És vágyni fogok rá egészen addig, amíg nem találkozom vele a Túlvilágon; az istenekre, mennyire szerettem volna azt az ezer forgást!

A hajó irányítás hiányában ekkor megdőlt. A vitorlák vadul a víz felé billentek.

Larsson hátraesett, homlokát beverte a korlátba. Megzavarodva a homlokára nyomta a tenyerét. A kíntól elfintorodtam, amikor villámgyorsan felültem, és újra belekapaszkodtam a korlátba. Felkiáltottam, amikor hús és inak szakadtak, hasadtak szét, de aztán átláttam a viharon.

Mosoly kúszott az arcomra.

– Földhajlító.

A tengeri örvényből fűrészes élű sziklák emelkedtek ki. A csúcsok átvágták az Örökhajót és Gavyn hajóját Larssonéhoz erősítő köteleket, ketrecbe zárva egyetlen ellenségünket.

Larsson ámulattal keveredő rémülettel bámulta a felemelkedő tengerfeneket, ami csapdába ejtette a hajóját.

A hajóktól a partig terjedő sávon heves és veszedelmes forgószelek támadtak az eltűnő sziget sekély vizeiből. Narza is ott volt hát, segítette Livia szárazföldi csatáját. Az örökkirálynő már megszerezte a földet. Most eljött az ideje, hogy megszerezze a tengert is.

Csak álltam ott, és beharaptam a nyelvem hegyét, amikor a lábamba ismét belehasított a kín. Larsson közben azért küzdött, hogy visszanyerje az egyensúlyát, ahogy még mindig ide-oda dülöngélt a kiemelkedő sziklák miatt háborgó tengeren. Gyűlölete felért az enyémmel.

– Vége, Erik – mondta Larsson, akinek alsó ajkáról hosszúkás vércseppek hullottak lassan alá. – Nem állhatsz nekem ellen. Halj meg méltósággal!

Lehajoltam, és felvettem a tengerészkardomat a fedélzetről.

– Mikor voltam én valaha is méltóságteljes? Ha a Túlvilágra kerülök, magammal viszlek. Remélem, darabokban.

Larsson habozás nélkül rohant rám.

46. fejezet

A Dalosmadár

Átosontam két örökzöld fa között. Egy tüske megszúrta a felkaromat. Sziszegve szitkozódtam, de folytattam utamat, és még erősebben markoltam a fehér vastőrt. Sószemcsék és virágszirmok kavarogtak körülöttem, mintha szélrohamok kavarnák fel őket.

Közel vagyok.

A föld megremegett. Apám okosan használta fúriamágiáját. Hullámokat indított, azzal ijesztgette és rémisztgette az ellenséget, mielőtt felfedte volna, mit tervez. Minden egyes rengés arra sarkallt, hogy menjek tovább, hogy vívjam meg a rám váró harcot. A többiek is ugyanígy tettek.

Óvatosan átmásztam egy kidőlt fatörzsön, és vigyázva lépkedtem, amikor az ösvény meredeken kezdett lejteni. A fák között fény villódzott, és a lépteim lelassultak. Figyelve rá, hogy ne törjön el egyetlen gally sem, elhúztam az egyik ágat az útból.

Fione az egyik természetes tisztáson térdelt, és a táskájából előhúzott fiola dugójával küszködött. Korábban bármilyen varázslatot is tervezett, az még azelőtt befejeződött, hogy elkezdődött volna.

Forróság gyűlt a tenyerembe. A fák megremegtek a hátunk mögött. Fione megfordult, egy kést nyújtott előre mellmagasságban.

– Maradj ott, földi tünde! Ha ezt a fiolát ledobom, a következő lélegzetvételnél ki tudom belőled szorítani a szuszt.

Sötét varázslatok, kegyetlen mágia: ez tette Fione-t azzá, aki volt.

– Nem hiszem. – Egyetlen kézmozdulatomra a fúriamágiám ágakat, gallyakat és indákat csavart Fione csuklójára, és kitépte az üvegcsét az ujjai közül.

A szeme elkerekedett.

– Miért nézel ilyen döbbenten? – döntöttem oldalra a fejem. – Mindig földi tündének hívsz. – Ujjaimat az ajkamhoz nyomtam. – Az istenekre, azt hitted, egyáltalán nem értünk semmihez? Annyira bízol a torz varázslataidban, Fione, hogy eszedbe sem jutott, én is ugyanolyan jól érthetek a föld fúriamágiájához?

Fione kitépte a csuklóját, eltörve az ágat, és a fenekén csúszva eljutott a tisztás széléig.

– Ezt a csatát nem fogod megnyerni.

– Tényleg? – Beléptem a tisztásra. – Pedig úgy tűnik, pontosan ezt teszem.

Fione ekkor rám vetette magát. Ujjai ráfonódtak a tőröm pengéjére. Vér áztatta át az ujjperceit. Felsikoltott, ahogy a fegyveremet lefogva, meglendítette a sajátját.

Valami abroncsként szorította a mellkasomat. Valami kegyetlen és vad. Hátraszökkentem, és kirántottam a tőrt Fione markából, mintha csak az egy húsburok lenne a penge körül. A tengeri boszorkány csak ekkor vette észre, hogy oktalanul ragadta meg a tőrt, és fájdalmában felkiáltott, amikor a penge elvágta a tenyerét.

– Már mondtam egyszer, hogy én olyan helyről jövök, ahol a nők nem esnek egymásnak a hatalomért – mondtam, és a pengém hegyét lefelé fordítottam. – Ehelyett egymás mellett állnak, egymást támogatják. De azt hiszem, veled, Fione, kivételt fogok tenni.

– Merész szavak, földi tünde. Bizonyítsd őket!

Gyökerek nőttek ki az erdőből ugyanabban a pillanatban, amikor Fione valami furcsa varázslatot idézett meg. Zavaros víz bugyogott fel a talajból, és éles jégtűkké dermedt, mintha csak pengék lettek volna. Fione csettintett egyet az ujjaival, és a jeges nyilak a mellkasom felé röppentek.

Egyik karomat az arcom elé kaptam. Göcsörtös faujjak ugrottak elő a talajból, tüskék és tövisek, és gömbölyű husángként lecsaptak Fione jégszilánkjaira, darabokra törve őket.

Fione ribizlivörös ajka lebiggyedt. Összetörte az egyik üvegcséjét, és a fiolája hamuszínű füstként robbant szét egy lehullott ágon. Felemelte a faágat, lehúzta róla nagy kérgét, és mögüle előbukkant a varázslattal készített remek, rövid penge.

A faághoz hasonlóan barázdált, átkozott penge keskeny és rugalmas volt, Fione karcsú tenyeréhez szabták.

– Ebből a harcból nem te kerülsz ki győztesen, Fione.

A fenébe! A remegés tisztán kihallatszott a hangomból. Erősebben markoltam hát a fehér vastőrt.

– Majdnem úgy beszélsz, mintha el is hinnéd, földi tünde.

Fione is erősebben fogta elvarázsolt pengéjét, és a szemében gyűlölet izzott, ahogy előreszökkent.

Nem maradt tétovázás bennem, nem maradtak kétségek. A part többi része eltűnt. Ahogy a kardok, a kiáltások, a bőrt és a húst áthasító acél csengése is. Nem volt idő arra, hogy apám vagy Alek miatt aggódjak. Mira, Jonas, Sander: nem gondolkodhattam azon, hogy megtalálták-e Skadit, vagy hogy a földbe döngölték-e Arion seregét.

Lélegezz! Koncentrálj! Ezek a szavak még soha nem voltak ilyen tiszták a fejemben. Ez az én harcom volt. Eljött az én pillanatom, hogy megteremtsem a békét magamnak és Eriknek. Másoknak is megvolt a saját szerepük, a saját pillanatuk. És semmi sem fog eltéríteni a sajátomtól.

Fojtott kiáltással mértem csapást Fione kardjának élére. Gyors csapás volt, ami szinte ugyanolyan gyorsan szét is választott minket. Körözni kezdtünk egymás körül. A nehezebb, nagyobb fegyver acéljának rezgésétől libabőrös lett mindkét karomat. Fione szeme úgy villódzott, mint a tenger feletti vihar.

Nem mondtunk semmit. Senki nem könyörgött, senki nem viccelődött. Nem volt mit mondanunk egymásnak. A tengeri boszorkány és az örökkirálynő azért voltak itt, hogy megöljék egymást.

Most én rontottam rá. Ő olyan hevességgel fogadta a csapásomat, amire nem számítottam. A rövid idő alatt, amióta ismertem a tengeri boszorkányt, Fione olyan hölgynek tűnt, aki nem szereti a kardforgatást, inkább a finom teák és pompás ruhák kedvelője.

Amikor kardja megvágta a karomat, káromkodva hátraszökkentem.

– Hagyd abba, földi tünde! – mondta. – Nézz körül! Régi varázslatok és egy régi bosszú ellen harcolsz. Ez véresen fog végződni a néped számára.

A fák között, még mindig a parton, csatakiáltásokat és pengecsattogást lehetett hallani. Tengeri boszorkányok, szirének, az én népem harcolt Larsson rokonainak kardjai és az elfek máglyamágiája ellen. Talán ez tényleg nem volt elég. Talán ez a harc hiábavaló.

Vagy talán nem.

A vállam erősen megemelkedett, ahogy nagy levegőt vettem.

– Én Livia Ferus vagyok!

Meglendítettem a tőrömet, ami készületlenül érte Fione-t, és éles csapást mértem a kardja élére. A tengeri boszorkány hátrálni kezdett.

– Harcosok lánya! – Újabb lefelé irányuló csapás. Fione szidalmazott, és vadul a derekam felé csapott. – Az éjnép örököse!

– Elég! – Fione gyorsan a lábam felé szúrt. Én térden rúgtam.

Oda-vissza hullámzott a harc. Erőtlen csapásokkal, kétségbeesett ütésekkel, végleges elszántsággal harcoltunk, tudva, hogy ez a pillanat örökre megváltoztatja e föld sorsát.

– Az örökkirály szívének köteléke!

Fione a kardját a pengémhez csapta, majd azonnal ököllel állon vágott. Megtántorodtam. Forró vér öntötte el a számat.

Ne ess el! Lélegezz! Koncentrálj!

Erik arca villant át a gondolataimon. Olyan messze van, mégis oly közel. Éreztem a levegő ízét, éreztem Erik illatát – a fafüstöt, a cserzett bőrt, a forróságát.

A ruhaujjammal letöröltem a számat. A vér átitatta az anyagot. Öt lépésre tőlem Fione zihált, kétrét görnyedve, fakó szemében szörnyű döbbenet tükröződött. Erik vért akar majd ontani. Csontokkal borítja be a testem, mintegy szentélyként, jelképezve, hogy mi vár ellenségeinkre, de itt most nincs.

Ezt a harcot nekem kell befejeznem.

– Livia Ferus vagyok – mondtam, és a hangom olyan nyersen csengett, mint a kövön csattanó penge. – Én vagyok az örökkirálynő. És te, Fione, többé nem vagy szívesen látott vendég a királyságomban.

Felemeltem az elf tőrt. Sosem vágytam még ennyire más halálára, vérére, fájdalmára! A következő pillanatban Fione előrelendült. Pengéink összecsaptak. A tengeri boszorkány sikított, ahogy megpróbálta levágni a fejemet. Hárítottam a csapást, és visszalöktem.

Újabb csapást irányzott a derekam felé. Kitértem előle. Ő hárította a fejére mért ütésemet. Minden összecsapás, minden pengecsattanás veszített erejéből, de fokozta a gyűlöletünket.

Fione erőtlenül a szívem felé vágott, de fáradó léptei miatt megbotlott az egyenetlen talajon.

Most! Egy hang, ami a homokból, a tengerből vagy az erdőből jött – nem tudtam, honnan –, árasztotta el az elmémet.

Térdre estem, mindkét tenyeremet a földre nyomtam, és felkiáltottam, ahogy a fúriamágia kiáradt a testemből. A föld megremegett, ahogy az indák, az ágak, hasonlóan a tengeri hínárokhoz, láncokként tekeredtek Fione bokájára, és foglyul ejtették.

A tengeri boszorkány rémülten felsikított. Varázsigéket dadogott, szikraköveket rántott elő, próbálta meggyújtani az őt fogva tartó ágakat. Átmásztam egy vastag gyökéren, és végigszökkentem rajta, a pengét erősen markolva.

Fione vonaglott, kétségbeesetten próbált kiszabadulni. Újabb varázsigéket sziszegett, amitől még több gyökér és inda feketedett meg. A perzselően forró levegő égette a tüdőmet. Szánalmas kiáltást hallattam, és a tőr hegyét a tengeri boszorkány felé fordítottam, átvágva a torkát.

Rettenetes volt látni, ahogy az elf tőr éle átvágja a bőrét, de nem ont vért. Ehelyett aranyszínű hegek hálózták be a testét, folytak végig a torkán, a nyakán, a mellkasán.

Felkiáltott, a mellén a bőrt marcangolta, amíg aztán Fione fakó szeme fel nem villant megdöbbenésében, bűnbánatában, gyűlöletében. Aztán a fény elhalványult. A nyaka felhasadt. Fione arca megdermedt, mintha könnyeket akart volna hullajtani, de semmi nem folyt ki a sötét égboltra szegezett élettelen tekintetéből.

Meghalt, ahogy a szíve elrothadt.

Reszketeg léptekkel távolodtam el a mozdulatlan tengeri boszorkánytól.

A pihenő csak kis ideig tartott. A szél most már bömbölt a fák között, és az elfek palotájának falait rázta. Deszkák és lécek szakadtak le a viharban. Megfordultam, amikor a partra vezető lejtőről döbbent kiáltásokat hallottam.

Az istenek nevére – az elf őrök kétrét görnyedtek! Úgy tűnt, mintha öklendeznének.

Megmarkoltam véres tőrömet. Nyers és metsző rettegés markolt a gyomromba. Meg kellett találnom a családomat. Mintha olvasott volna a gondolataimban, Alekszij bukkant ki a fák közül.

– Livia! – Vér csöpögött az orrából, de két karjával átölelt. – Az istenekre, elvesztettelek szem elől!

– Mi történik?

Elhúzódott tőlem, és a part felé fordult.

– Nem tudom. A népük elkezdett vért hányni. Valami megváltozott itt, átalakult… – Alekszij tekintete megállapodott a halott Fione-on.

– Nemrég ölted meg?

– Az imént történt.

– Véletlen egybeesés lenne, hogy a halála után az elfek vért okádnak? – Tekintetünk találkozott, és egyhangúlag megráztuk a fejünket: – Kétlem.

– Meghalt – mondtam, és ajkamra mosoly ült ki. – Most végre Larsson is a poklokra juthat.

Éjrévét el kellett foglalni, Fione-nak meg kellett halnia, különben a Csontőr Larssont védő átkozott mágia soha nem engedné, hogy Erik pengéje végezzen vele.

– Hol van a dádzsom? – kérdeztem.

– Éppen üzen, hogy Thorvald gyilkosa Vérdalnok Erik mellett áll. – Alek kegyetlen, szinte aljas mosollyal mutatott ki a fák között látszódó résen át.

A tenger maga volt a káosz. Hullámok csapdosták és forgatták a vörös, fekete és kék vitorlákat, de közben a vízből félelmetes, sötét tengeri sziklacsúcsok emelkedtek ki. A sziklák fogai a hajók közé fúródtak, közrefogva az elfek hajóját, csapdába ejtve Larssont.

Most jött el az ideje, hogy Valen Ferus megmutassa, hogyan lett az éjnép tündék királya.

Könnyek gyűltek a szemembe. Erik, jövünk!

Az istenekre, azért fohászkodtam, hogy vegye Larsson fejét, azért fohászkodtam, hogy Sewell, Celine, Stieg és a többiek is örülhessenek a sziklák látványának. Larsson ott fog meghalni. Nem érem be kevesebbel.

– Gyerünk! – sürgetett Alek. – Mira jelzett. Szükségük van ránk!

47. fejezet

A Dalosmadár

A palota folyosóin az őrök remegtek, a pengéik mellettük hevertek. Néhányuk állát vér borította, mások verejtékben úszva reszkettek.

Mi történt itt?

Nyugtalanított, hogy akadálytalanul suhanhattam át egykori börtönöm folyosóin, de azért Alek mellett maradtam. Néha mindketten megbotlottunk, a falnak támaszkodtunk, vagy egy faliszőnyegbe kapaszkodtunk, amikor a föld megremegett. Miután a tengerfenékkel egész elképesztő módon közrefogta a hajókat, apám hamarosan elfárad.

Addigra már messze akartam lenni ettől a szigettől.

Alekszij befordult egy sarkon, és áthaladt egy boltíves ajtón. A szívem a torkomban dobogott. Mira Sander előtt guggolt, mindkét tenyerét a hasára nyomta. Vért láttam. Rengeteg vért.

– Sander! – Leguggoltam mellé.

Összerezzent, és megmoccant. Aranyozott kés állt ki a hasából.

– Jól vagyok – mondta fogcsikorgatva.

– Nem vagy jól. – Megsimogattam lázas homlokát, és kisepertem sötét haját a szeméből.

– Segítsetek Jónak… – Sander behunyta a szemét, és fájdalmasan kifújta a levegőt az orrán át.

– Hol van Jonas? – horkant fel Alekszij.

– Ott. Odabent van.

Mira vad mozdulattal intett egy fekete szaténfüggönnyel eltakart boltív felé.

Alekszij a tenyerét Sander izzadt arcára tette, némán könyörögve, hogy maradjon életben, majd átrohant a függönyön.

Mira könnyezve pislogott. Ujjait vér áztatta, ahogy a Sander testébe fúródott pengét tartotta szilárdan. Ha kihúzzuk, elvérzik, de ha tovább tartjuk ott… az idő egyre fogyott.

– Amúgy a terv bevált – hadarta Mira. – A part elleni támadás miatt a legtöbb penge a tengerhez indult. Megtaláltuk az ajtót, amiről beszéltél, és mindössze két őr állta az utunkat. Még maradt elég erőm, hogy fedezzem magunkat. Árnyékokkal. Egyszerű trükk, tudod? Meg sem láttak. – Mira nagy levegőt vett, és reszketve szívta be. – A nő… azonban nagyon gyorsan mozgott. Mint valami lidérc, és… és a pengéink eltűntek. Mintha csak ködből lettek volna.

– A nő?

A függönnyel takart ajtónyílásra néztem. Skadi. Ujjaim rászorultak a tőr markolatára, ahogy éreztem, testemet elönti a düh és némi elárultatásérzet. Felálltam, anélkül, hogy észrevettem volna.

– Livie! – Mira utánam nyúlt. – Ne…

Nem volt ideje befejezni a kérését, mert az ajtó, amin Alekkel bejöttünk, hirtelen kinyílt. Derű rohant be, mögötte a vad tekintetű Tavish. Néhány tengeri tünde és tengeri boszorkány érkezett, de a közöttük érkező fekete szempár volt az, amit kerestem.

Fekete festékkel bekent arcú apám öt gyors lépéssel mellettem termett. Megszorította a karomat, hogy megnyugtasson, majd leguggolt Sander mellé.

– Ugyan már, fiú! – suttogta, és mosolyra húzott arcán tucatnyi érzelem tükröződött: aggodalom, fájdalom, kétségbeesés.

Sander is elmosolyodott, bár erőtlenül, a foga véres volt.

– Csak mondd meg… mondd meg a mádzsomnak, hogy úgy haltam meg, hogy megmentettem… megmentettem Jót attól, hogy… valami ostobaságot kövessen el.

Apám Sander fejét a mellkasához szorította, és csókot nyomott a hajára.

– Nem mész te sehova. A saját apádat is megkéselték már egyszer-kétszer. Az Eriksson Házat nem teríti le pár késszúrás.

Sander mosolya lehervadt. Behunyta a szemét, egyik kezével apám karjába kapaszkodott. A látványtól könnyek szöktek a szemembe. Nem, Sander nem volt ugyan vér szerinti testvérem, de ugyanúgy nőtt fel, játszott, aludt, töltötte a teleket és a nyarakat az én birodalmamban, mint én az övében.

E pillanatban dádzsom az övé is volt.

Ekkor tengeri boszorkányok térdeltek le Sander mellé, édes, lírai dallamokat dúdolva, miközben gyógynövényekkel szórták meg a sebét.

– Nem vagyunk csontszövők – suttogta az egyik boszorkány, miközben tenyerét a herceg szíve fölé nyomta. – De talán segíthetünk.

– Maradjatok vele! – mondtam.

– Livia! – kiáltott oda nekem az apám.

De én már be is léptem a függönyön.

A kerek szoba tele volt vas gyertyatartókkal és faggyúgyertyákkal, amelyek füstös szagot árasztottak, ami elnyomta a tömjén illatát – a zsályát és a szegfűszeget –, és ettől az illatkavalkádtól felkavarodott a gyomrom, undorodtam tőle. Csodás ágyat toltak az egyik íves fal mellé, rajta szaténpaplan, ami olyan finom szövésű volt, mint a selyemfonók hálója. Egy férfi aludt benne, akinek ezüstös haja a vállára omlott, széles mellkasa békésen hullámzott fel-alá.

De az ágy lábánál csata dúlt.

– Skadi! – kiáltottam a nő nevét, ahogy megpördült, és kését Jonas törzse felé tartotta.

Az elfeketedett szemű, kipirult arcú Jonas őrjöngött dühében. Kardjával Skadi felé vágott, mire a nő egyik tenyerét a feje fölé emelte. A sötét ködfelhő permetként burkolta be Jonas pengéjét. A kardot valami erő kitépte a kezéből, és a fegyver öt lépéssel arrébb, a szoba túlsó felében ért földet hangos csattanással.

Skadi megtántorodott. A szemében villódzó csillagfény elsötétült. Levegő után kapott. Jonas a kardjáért ugrott, elhátrálva a nőtől, akit hangosan káromolt: őt szidta, amiért a testvére odaveszett. Azt hitte, hogy Sander meghalt, és a fájdalom minden arcvonásába belevésődött.

Alekszij mostanra ledobta a kardját, és mindkét kezét előrenyújtva egyre közeledett Skadihoz, minden bizonnyal azért, hogy bűverejével magához hívja.

A nő sziszegett, és minden alkalommal, amikor Alekszij túl közel került hozzá, intett a kezével, mire Alekszij eltűnt a sötétben. Az unokafivérem, akárcsak Jonas kardja, aztán alig pár lépésre bukkant fel újra, zihálva és nyögve a rámért csapástól.

A hercegnő is lihegett, de valamennyire felemelte a kését, bár azt így is erőtlenül tartotta a teste mellett. Jonasra nézett, akinek a fáradtsága gyorsan elmúlt.

– Skadi, állj!

Üres, elveszett tekintete találkozott az enyémmel.

– Őt nem bánthatják – mondta.

– Kit? – Az alvó férfira néztem. – Ki ő?

– Minden, ami megmaradt nekem.

Ekkor Derű rohant be a szobába, izgatottan, órájával a kezében.

– Valami közeledik. El kell jutnunk a hajóhoz.

– Nélküle nem megyünk – morogta Jonas, és ismét lépett egyet Skadi felé. – Meg kell fizetnie.

– Livia – mondta Derű elkerekedett szemmel. – Azt hiszem, Erikről van szó.

A szívembe mintha kést döftek volna.

Derű újra ránézett az órájára, és a szeme olyan fényesen izzott, mint a lángoló parázs. Aztán riadtan átnézett a vállam felett, és odaszökkent hozzám. Csak ekkor vettem észre a hátam mögött gyűlő forróságot, az újonnan gyúlt fényt a szobában.

Arion lépett ki a fénylő csillogásból: vizesen és véresen érkezett a partról, élénkvörös, sáros és csatakos haja a homlokára tapadt. Körbenézett a helyiségben. Igazán meglepettnek látszott, amikor meglátott minket.

– Ne merj hozzáérni! – Ezúttal Skadi Arionra kiáltott.

Ez volt az első érzelemkitörése, amelyet elf fajtársához címzett.

Arion ajka legörbült.

– Végeztem a játszadozással. Éjréve az enyém, te pedig engedelmeskedni fogsz, és megadod nekem, amit akarok.

Nem Alekszij felé indult. Nem is felém, nem is Derű felé. Arion az ágyhoz és az alvó férfihoz szökkent. A kőmerev arcú Skadi hátat fordított Jonasnak és közeledő pengéjének. Felkiáltott, amikor az ágyra ugrott, mindkét tenyerét széttárva. A köd körülvette az alvó férfit, készen arra, hogy trükkös varázsával elragadja, de ekkor Arion kardot szegezett az ágyban fekvő torkának.

Megöli az ismeretlen elfet, mielőtt Skadi egybegyűjthetné ködének erejét.

Ekkor egy hang szólalt meg mögöttem: a hang olyan édes volt, mint a legfinomabb tejszín. A dallama is andalító volt, de erőszakot hozott, nem békét. A padlódeszkák recsegve törtek szilánkokra Arion csizmája alatt. Aki káromkodott, ahogy térdre rogyott, és a szilánkos fa felhasította a sípcsontját és a combját.

A falakon a szőnyegek széthasadtak a varratoknál, a szálak fonott kígyóként tekeregtek. A tekergőző szálak Arion torkára fonódtak, fojtogatták, miközben ő küszködve szabadulni próbált.

Megpördültem. Narza alakja, akinek a szeme olyan vörösen ragyogott, mint a vihar utáni napkelte, valósággal betöltötte a termet. Szabadon leengedett haja kócosan meredezett. Minden mozdulata különös szelet hozott, mintha víz alatt támadna. A hatalom valósággal áradt a testéből. Harag, fájdalom, félelem, mindez előtört az Ariont ostromló varázslataiban.

Akinek az arca betegesen kékesre színeződött, ahogy a szálak egyre erősebben fojtogatták. A szeme vadul forgott az üregében. Vad, gyűlölködő pillantást vetett Skadira, aki az összeomlás szélén állt. Egyetlen, elvakkantott szó hagyta el az ajkát.

– Az enyém.

Mielőtt a kígyózó faliszőnyegek végezhettek volna vele, Arion összegyűjtötte tüzes fényét.

Alekszij felkiáltott; ugyanúgy vért akart ontani, mint a tengeri boszorkány, de még a Véridéző sem volt elég gyors ahhoz, hogy megállítsa Ariont, aki eltűnt fénylő mágiájában.

Skadi kimerülten nyöszörgött. Az ágy szélén fekvő késéért nyúlt, de Jonas félreütötte a pengét. Mindkét tenyerével hátulról megragadta a nő koponyáját, mire Skadi felsikoltott. Jonas vele együtt dőlt a földre, miközben a nő jajongva küzdött az ébren látott rémálmok ellen, amelyeket Jonas a fejébe sugárzott.

Narza odasietett a herceghez, egyik kezét a vállára tette, és a tenyerét elhúzta az elf arca előtt, mire Skadi elernyedt, és elnémult.

– Jonas! – Megragadtam a hátát, amikor térdelve kifulladva hátradőlt. – Sander még itt van. Dáddzsal. Menj hozzá! Szüksége van rád.

Jonas egyet pislogott, majd még egyet, aztán fénylő fekete szeme ismét ragyogó zöld lett. Talpra kászálódott, és valahogy visszatántorgott a kinti helyiségbe. Narza óvatosan leengedte Skadi fejét a padlóra, és rám nézett.

– Sötétség honol itt. Olyan hatalom, amelyet nem értünk.

– Mi történt az őrökkel, mi az a rengeteg vér? – hadartam el gyorsan.

– Vérkötelékek – fújtatott egyet Narza, és letörölte homlokáról az izzadságot. – Mély és gennyedző, olyan, ami megfosztja a lelket a cselekvéstől. Az őrök kénytelenek voltak a boszorkány parancsait teljesíteni.

Fione halála tehát felszabadította őket. A szívem nagyot dobbant. Skadi népe azért harcolt ellenünk, mert nem volt más választása. Ránéztem az alvó nőre. Volt még valami más oka is, ahogy Skadi ürességének is.

– El kell jutnom Erikhez. – Az ágyra és Skadi mozdulatlan testére mutattam. – Elvisszük őket oda, ahol Larsson és Arion nem érheti el őket. De előbb el kell jutnom Erikhez.

Narza bólintott.

– Örvény már vár rád. Menj! A szigetet elfoglaltuk. Menj, és mondd meg Eriknek, hogy Örökkön büszke rá!

Az érzelmektől elszorult a torkom, de lenyeltem a gombócot. Aztán kirohantam a szobából.

– Livia! – kiáltott oda nekem apám. Sandert a tengeri boszorkányok ápolták: jelenleg aludt, lélegzett, de a penge még mindig kiállt a testéből. Jonas a testvére fejét tartotta, kigúnyolta az arcvonásait, miközben könnyes szemmel bizonygatta, hogy csak túlságosan szereti a drámát.

De Sander életben volt.

Életben voltunk.

Egyelőre.

– Megkeresem a királyomat, dádzs! – válaszoltam.

– Várj! – Apám elkapta a karomat.

Elhúzódtam.

– Nem hagyom itt Eriket.

– Livia! – kezdte újra. – Tudom. Azt akarom, hogy várj meg, mert veled megyek.

Lassan mosoly kúszott az arcomra. Nem mondtam semmit, csak bólintottam, és kirohantam a palotából, apámmal szorosan a nyomomban.

Ahogy ígérték, Örvény és Tavish készen álltak, hogy kifussanak az Árnyszárnnyal. A szirének, boszorkányok és tengeri tündék még mindig Éjréve partján álldogáltak, és az elf őröket ápolták. Néhányan láthatóan igen rosszul voltak, többen még mindig fuldokoltak a vértől és a sok nyáltól. Másokat már megkötöztek, és ők most tehetetlenül várakoztak, Örökkön népének kiszolgáltatva.

– A királyhoz! – kiáltottam Örvénynek.

– Igenis! – Rám kacsintott, megragadta a kormányt, és a hajó éles orra a hullámok alá merült.

Behunytam a szemem, és felkészültem a hideg tengerre. A távolság nem volt nagy, és Örökkön hajói sebességének köszönhetően hamarosan szél fújta az arcomat, amikor az Árnyszárny áttört a hullámokon, és az Örökhajó mellett bukkant a felszínre.

Kötelek és csáklyák hullottak a háborgó vízbe. Gavyn hajója megremegett, amikor elszakadt Larssonétól. A dörgő és fel-felvillanó zsarátnoklándzsák újabb lyukakat ütöttek Larsson hajójának vitorláiba és fekete deszkafedélzetébe.

Innen is láttam az összecsapó pengéket, az egymásnak feszülő testeket. Harcosok zuhanták át a korláton a háborgó vízbe.

Erik, hol vagy?

– Liv! – Apám a vállam fölött mutatott előre, pislogva az eső és a tenger vízpermetétől. – Ott!

A tengerfenék úgy törte át az Öröktenger felszínét, mint egy szeretőnek a sötét hajfürtökbe gabalyodott ujjai. Egyfajta nyers ketrecet vontak Larsson hajója köré, és a hajó ide-oda dülöngélt benne. Az egyik hullámvölgybe süllyedésnél a fekete vitorlák annyira elmozdultak, hogy láthatóvá vált a tatfedélzet.

– Erik! – A neve hördülve hagyta el az ajkaimat.

Szúrtak, ütöttek, vágtak – ez így ment oda-vissza, ahogy figyeltem Eriket és Larssont. Az örökkirály nekitántorodott a korlátnak, Larsson pedig meglendítette a kardját. Erik félreugrott. Odakiáltottam Örvénynek, hogy vigyen oda minket.

A szívem őrülten vert, az ujjaimat az egyik kötél köré fontam, és ettől a bőr annyira megfeszült rajtuk, hogy teljesen elfehéredett, aztán máris kilendültem a hullámok fölé, hogy a lábam az elf hajó új fedélzetén dobbanjon.

48. fejezet

A Kígyó

A vízben hatalom rejlett. A só, az eső és Örökkön édes íze mind beszivárgott a vérembe.

Sérült lábam elzsibbadt, szinte érzéketlen lett, de legalább a kíntól már nem kapkodtam levegő után. Markomban nehéznek éreztem a kardot, a vállam fájt a fáradtságtól. Larsson kardjával a derekam felé vágott. Hasadó hang hallatszott, és éreztem, ahogy valami a mellkasomba mar. A pengéjével sikerült megkarcolnia a szívem felett feltépett húst.

Izzófehér fájdalom hasított a testembe. A hullámok ismét lefelé ereszkedtek, és a hajó nekicsapódott a tengerfenék egyik frissen kiemelkedett hegycsúcsának. Larsson hasra zuhant. A hátam nekicsapódott a tatkorlátnak, a kardom kiesett a kezemből.

Mivel a pengémet elvesztettem, széttártam mindkét karomat, és öblös, szomorú dúdolás tört elő a mellkasom mélyéről. A viharos víz kilőtt felfelé, mint valami torony, ami a csillagokat akarja elérni. Amikor Larsson felemelte a fejét, káromkodva igyekezett védeni azt, ahogy a roppant erejű hullámot rázúdítottam.

Olyan erővel érkezett, hogy a korlátok eltörtek, és a tatfedélzet fele meg a hátsó kabinok szilánkokra hasadva zuhantak az Öröktengerbe.

Ekkor valami süvítve érkezett a viharba. A főárbóc szétrobbant, miután egy égő zsarátnokkő áttörte a közepét. Forgószelek és örvények, hajók és pengék: Örökkön ereje mindenfelől erre az egyetlen hajóra összpontosult e pillanatban.

Ők a mi világunkért harcoltak, és ebben valahol ott rejlett egy másik igazság is – hogy értem harcoltak. És az első királynőért.

Elengedtem a szólított hullámot, és felkaptam a tengerészkardomat: nem fogom cserben hagyni őket.

Az erő azonban lassan elszivárgott a testemből. A főfedélzeten a harcok alábbhagytak, egyre több szempár fordult felénk, az utolsó harcállás felé. Larsson szakadár legénysége a tatfedélzet egyik sarkában gyűlt össze. Egyesek úgy festettek, mintha Hesh bukása után csatlakoztak volna, mások az elfek mélyen ülő szemével figyeltek minket. A mögöttem hallatszó mozgás arra utalt, hogy a saját hajósaim is megérkeztek, hogy mellém álljanak.

Larsson ismét talpra kászálódott.

– Így lesz hát vége, Erik? Addig harcolunk, amíg senki sem marad elég ép, hogy a vérkoronát a fejére tegye? A születés jogán engem illet. Add nekem, és életben hagylak, hagyom, hogy a király testvére maradj!

– Ha ezt egy forgással ezelőtt mondod, őszinte szívvel mondok igent.

– Soha nem mondtál volna le a koronáról.

– Gyűlöltem a koronát. Tudtad, hogy az a börtönöm!

A ruhaujjammal letöröltem a sós vizet a szempillámról, és megvetettem a lábam, amikor egy hullám nekicsapott minket Valen szikláinak, végleg zátonyra futtatva a hajót.

– Akkor engedd el, Vérdalnok!

Miután újra visszanyertem az egyensúlyomat, felé fordultam, és kivillantottam a fogaimat.

– Soha. Azok után nem, amit Liviával tettél.

– Annyira büszke vagy, hogy a vérünkkel szennyeznéd be Örökkönt? – Larsson kimerülten, keserűen, bágyadtan görnyedt kétrét.

– Mi meghalunk, de Örökkön nem fog elbukni.

Livia arcát láttam meg ekkor a fedélzeten összegyűlt legénység soraiban, és a testem megérezte őt. A melegséget, a békét – ő volt a jelzőtüzem, az otthonom. Livia elnyűtt volt, kissé véres, de a vadság ott lakozott a szemében; olyan volt ő, mint a legháborgóbb tenger, mintha ő lenne itt az igazi hatalom.

– Nem fog elbukni – ismételtem, és Livia szemébe néztem, amikor az egyik hajós vaskos karjával útját állta a lépcsőnél. – Mert megvan a királynője.

Livia a fejét rázta. Harcolt az őt megállító kar ellen, és a nevemet kiáltotta.

Teljesen visszafordultam Larssonhoz, a vállam a zihálásától emelkedett-süllyedt.

– A királynő miatt nem fogom feladni. Miatta nem foglak életben hagyni.

– Szánalmas vagy – mondta Larsson annyira megvetően, hogy tudtam, komolyan is gondolja. – Az életedet adod egy igazi korona nélküli ribancért.

Kivédtem Larsson kardjának gyors csapását. Tőrt rántott elő a csizmájából, és megvágta a derekamat. Én a kardom markolatával fejbe vágtam, arra kényszerítve, hogy hátráljon, hogy legyen elég időm felegyenesedni.

Larsson már elég sebből vérzett, a testem pedig kellően véres volt ahhoz, hogy megölhettem volna, ha sikerül átölelnem. De hogyan éljem túl szüntelen csapásait, amelyeket rám mérne, még mielőtt a méreg hatni kezdene?

Még Murdock sem teremhetne itt elég gyorsan ahhoz, hogy ne vérezzek el.

Talán ezt szánta nekem a sors. Hogy meghaljak az új Örökkönért folytatott harcban. Engesztelésül a gyűlöletért, amit Livia népe iránt tápláltam ennyi forgáson át, a tengeri tündék által okozott pusztításért, amikor háborút robbantottunk ki.

Ez lenne a tenger ajándéka a királynőnek, a népének, aki tisztelettel és irgalommal gondoskodna a királyságról.

Livia kiáltásaiból könyörgés lett, amit alig lehetett hallani a mennydörgéstől. Erősebben markoltam pengéimet, beletörődve, hogy itt lesz vége.

Hogy ez az utolsó állás.

Dalom halkan, alig hallhatóan szólt, de a tenger újabb hullámot küldött Larsson hátába. Megpördült, és megpróbálta elcsitítani. Bármilyen hangot is lopott el, az nem volt elég erős, vagy ő nem volt elég gyors. A hullámcsapás hátralökte. Válla és feje lelógott a fedélzet összetört széléről, ahogy földet ért.

Tíz lépés, ennyi maradt köztünk. Mereven és fáradtan mozogtam, de átszeltem a távot, és a kardom hegyét Larsson lábába döftem.

Fájdalmában felüvöltött, és mindkét öklével belevágott a bordáimba, amikor lovagló ülésben ráültem a derekára. Féktelen öröm járta át a testem, amikor a hajó szilánkos széle felhasította a vállát és a nyakát, ahogy lefelé nyomtam.

Larsson felnyögött, és megpróbált lerázni magáról, miközben a lábába döfött penge tovább hasította fel a húsát.

A tenyeremet végighúztam a fogaimon, majd a mellkasán felszakadt sebekre nyomtam. Ahogy a méreg bejutott, torokhangon felnyögött. Sötét erek kúsztak fel a nyakán. Vérrel kevert hab gyűlt össze a szájában.

Közelebb hajoltam, arcom az övé fölött.

– Elárulom, hogy a csontjaid Livia nyakát fogják díszíteni.

Lassan énekelni kezdtem, visszavonva a mérget. A gyors halál nem lenne neki elég. Larsson megremegett, és felhördült, amikor a méreg kiszívódott a véréből.

– De – folytattam, és a hangom olyan volt, mint a fenyegető vihar felettünk – azt hiszem, jobban illenek majd a koronájához. Ahogy mondtad, még nem kapott hozzá illőt.

Vérfoltok borították alattunk a fedélzetet. Larsson az arcomnak nyomta a tenyerét, próbált ellökni. A testét kifelé nyomtam, át a hajó oldalán, és figyeltem, mi emelkedik lassan fel alattunk a tengerből.

Larsson szeme megüvegesedett, gyűlölet ült benne, mégis láttam bennem valami szomorúságot, valami halványan felvillant abból a tündéből, akit hűségesnek hittem, akit még a legmagányosabb pillanataimban is a barátomnak mertem tekinteni.

– Kudarcot vallottál – mondtam ridegen. – Ma egyedül fogsz meghalni, úgy, hogy senki nem szeret, és mindenki megvet. Elküldöm megátkozott és sebhelyes lelkedet a Túlvilágra, hogy az istenek megtudják, milyen nyomorult alak vagy. Soha nem látnak majd szívesen a tengereiken.

– Vér… Vérdalnok – hörögte rekedten, könyörögve.

Újabb csepp mérgezett vérrel perzseltem az ereit. Hagytam, hadd jusson beljebb, és közben néztem, ahogy egy szirt éles csúcsa emelkedik ki lassan a tengerből, egyre közelebb és közelebb kerülve.

Olyan gyenge remegés kísérte, hogy kételkedtem benne, bárki is érzi, hogy Valen mozgatja a földet. Olyan lassan emelkedett, hogy volt időm elmondani, amit akartam, az ígéreteket, a fenyegetéseket, amelyeket Csontőr Larssonnak hallania kellett. Mintha Valen Ferus maga lett volna már ilyen helyzetben, és tudta volna, hogy ezek az én pillanataim.

Amikor Larsson szeme fehérje a méreg hatására füstszürkévé vált, dalommal ismét visszavontam a mérget. Larsson összegörnyedt: gyenge volt, haldoklott.

– Mondd meg apánknak – suttogtam –, hogy továbbra is büszkén fogok csalódást okozni neki!

Larsson arcát a két tenyerem közé fogtam, és úgy tartottam, hogy a felemelkedő sziklaszirt hegyes csúcsának útjába kerüljön. Megvártam, amíg a szeme kinyílt, aztán belenéztem. Azt akartam, hogy az én arcom legyen az utolsó, amit lát.

– Várnak rád a poklok, te fattyú!

Aztán egy erős mozdulattal a szirt csúcsának csaptam a koponyáját. A kő, mintha csak a tenger felszínén siklana, hátulról átdöfte a fejbőrét, a csontot, és a homlokából tört elő.

Minden lélegzetvétel úgy égette a tüdőmet, mintha kitépnék onnan. Nem tudtam elhúzni a kezem. Larsson élettelen szemét elöntötte a vér, szája döbbenten nyílt tágra, koponyája felismerhetetlenné roncsolódott, én pedig kővé dermedtem.

Csak amikor gyengéd kezek öleltek át a derekam, dőltem hátra.

– Kígyó! – Livia átkarolta a vállamat, a hátam a mellének nyomódott.

– Dalosmadár. A… a vérem. – Nagyot nyeltem, reszkettem. A testemet elárasztotta a méreg.

– Megígérem, hogy nem iszom a véredből, de hadd… hadd érintselek meg!

Az egyik tenyerem a csuklójára fonódott, belekapaszkodtam – az istenekre! –, és éreztem, hogy valódi, él, hogy meleg, és velem van.

Ajkát oldalról a fejemre tapasztotta. És el sem engedte: éreztem halk zokogását.

– Vége van, Erik. Vége.

Lenyeltem a nyálamat, és pislogtam párat az arcomat áztató vérben és esőben.

Vége.

Örökkön győzedelmeskedett.

49. fejezet

A Dalosmadár

Erik csak igen kis ideig állt kábán, mozdulatlanul Larsson holtteste mellett, majd hirtelen magához tért.

– Sewell!

Karját a vállamra húztam, és segítettem neki odasántikálni, ahol Gavyn, Celine és az Örökhajó legénységének néhány tagja Sewellt fogta körül. Sietségemben, hogy Erikhez jussak, szinte észre sem vettem, hogy megsebesült.

A gyomrom felfordult, amikor megláttam Sewell véres nyakát. Gavyn kötést nyomott a sebre, Celine pedig erősen fogta az apja kezét, akinek csak erőtlen légzése árulta el, hogy még dobog a szíve.

Erik tetőtől talpig vérben úszott, de Sewellhez botorkált. Gavyn kivörösödött szemmel, egyetlen szó nélkül állt félre, hogy helyet adjon a királynak. Az örökkirály ereje szinte teljesen elfogyott. Mennyi kellene Sewell megmentéséhez?

Erik véres keze ráfonódott Sewell torkára. Dalának első dallama után kimerülten, ernyedten rogyott Sewell mellkasára. Ám a szemét lehunyta, a keze pedig nem mozdult, ahogy suttogva énekelt tovább.

Mindenki hallgatott. Apám felállt onnan, ahol eddig térdelt, hogy Erik gyilkos csapásához még egyszer, utoljára szólítsa a földet. Sápadt volt, saját kimerültsége ólomsúlyként nehezedett rá, mégis magához ölelt, úgy, mint mindig: védelmezően, pajzsomként.

– Érintsd meg, kicsim! – suttogta. – Szüksége van az érintésedre.

– Amikor az elfeketedést gyógyítjuk, akkor igen, de most…

– Anyád ugyanilyen hatással van rám – vallotta be. – Ez a hjärta ajándéka. Bízz bennem! Érintsd meg!

Leültem Erik mellé. Az egyik kezemmel megérintettem a tarkóját, a másikkal a vállát. Erik megremegett, de nem szakította meg zihálva énekelt dalát, és apránként ismét szín költözött az arcába. Az éneke erősödött.

Sewell mellkasa ismét erősebben kezdett emelkedni-süllyedni.

– Az istenekre! – Gavyn térdre rogyott.

Viharhozó apám és a csontúr segítségével leemelte Eriket Sewell mellkasáról. Én magamhoz szorítottam, hogy erőt meríthessen az ölelésből.

Sewell kinyitotta a szemét.

– Dádzs! – Celine válla remegett, ahogy betakarta apja testét.

Aki magához ölelte.

– Nem kell az eső, Dörgőhal.

Aki erre még jobban belefúrta apja mellébe az arcát. A komor és megviselt Gavyn félreállt. Ő volt a csontúr, az árva, aki annak a durva fiúnak a szerepét játszotta, aki megpróbálja jóvátenni áruló apja bűneit. Nem kétséges, hogy a legénységének zöme elhitte a hazugságokat. És nem kétséges, hogy még mindig fennállt a veszély, hogy lehetnek olyan önbíráskodók, akik megpróbálnak érvényt szerezni Harald parancsainak.

Erik köhintett.

– Gavyn! Ma megváltozik a világunk.

Gavyn pislogott, száját szorosan összeharapta. Kis szünet után bólintott, és letérdelt Sewellhez. Celine közelebb csúszott a bátyjához, de nem engedte el az apja nyakát.

Sewell a lánya válla felett a fiára nézett.

Gavyn mosolygott, és megragadta apja alkarját.

– Mindig büszke voltam arra, hogy a fiad vagyok, és azt akarom, hogy a népünk is megtudja ezt.

A vallomás után mormogás hallatszott a legénység soraiból, de ez gyorsan elhalt.

Sewell megköszörülte a torkát.

– Ugyanígy vagyok ezzel, fiam. Ugyanígy.

Erik felhördült. Most először néztem meg a sebeit. A mellkasán a bőre megégett és felszakadt. Vér folyt az orrából, a füléből, végig a hasán. Figyeltem, hogyan mozog, hogyan húzza a lábát maga után. Azt hiszem, a csontjai ismét eltörtek.

– Erik, neked egy csontszövő kell – húztam magamhoz a fejét.

Kis tétovázás után azt mondta:

– Nem tudok egyedül járni.

A szavaiból enyhe szégyenkezést hallottam ki. Erősebben öleltem magamhoz, és ajkamat a füléhez nyomtam.

– Az a jó, hogy soha többé nem is kell.

Másnap reggelre Hólyagpipacs is megérkezett Murdockhoz (aki meglehetősen ingerülten fogadta érkezését) a palotába, hogy ápolja a sebesülteket.

A tengeri boszorkányok gyógyfüveket ajánlottak fel, míg a két csontszövő a csontokat és a koponyákat gyógyította, pótolta az elveszített vért, és megakadályozta a fertőzések kialakulását. Murdock természetesen a királlyal volt, aki a nagycsarnokban szanaszét elhelyezett betegek közül a legszörnyűbb állapotban szenvedett.

Erik elhessegette Murdockot, amikor az ismét egy simára csiszolt, fekete sétabotot kínált neki.

– Nem fogom azt használni!

Murdock erre felszegte hegyes állát.

– Szerencsétlenül járt királyom, legalább egy hétig nem terhelheted a lábad. Amíg a csontok vissza nem kerülnek a helyükre; ha terheled, még jobban fogsz sántikálni, mint korábban, és állandó fájdalmaid lesznek.

– Kígyó! – döntöttem oldalra a fejem. – Nem próbálnál meg kedves lenni, csak most az egyszer?

Erre résnyire húzta a szemét, kitépte a botot Murdock kezéből, és a végével rám mutatott.

– Áruló!

– Igen, az vagyok. – Mindkét tenyeremmel végigsimítottam a mellkasán. – A legrosszabb fajta. Az a fajta, aki annyira aggódik az egészségedért, hogy elvárja, vigyázz magadra.

Mosolyra húzta a szája sarkát, majd finoman megcsókolt, aztán csak annyira húzódott el tőlem, hogy kimondhassa:

– Visszataszító.

Valaki megköszörülte a torkát. Derű állt az ajtóban, akinek már bekötözték a sebeit.

– Felébredt.

A szívem kihagyott egy ütemet. Néhány nyögés és némi tiltakozás után Erik végül beleegyezett, hogy használja a sétapálcát, és átjött velem a királyi szárny csarnokától nem messze nyíló helyiségbe.

A szoba kellően nagy volt, de most zsúfolásig megtöltötték – tengeri és földi tündék egyaránt. Amikor beléptünk, Stieg letett egy széket oda, ahol még volt hely, és intett Eriknek, hogy üljön le.

– Nézd, szerelmem – meredt Erik a férfira –, a harcos hellyel kínál téged!

– Még mindig seggfej vagy? – kérdezte Stieg.

Sóhajtottam, és Erik vállára hajtottam a fejemet.

– Attól tartok, hogy az.

Aztán elengedtem Erik karját, és hagytam, hogy tovább tiltakozzon és Stieget fenyegesse, én pedig átküzdöttem magam az ágyig. Sander álomittas tekintettel, de ébren ült fél tucat selyempárnára támaszkodva. A mellkasa meztelen volt, bordáit kötés borította, de mostanra a bőre valamennyire visszanyerte rózsaszínű árnyalatát.

Jonas nem volt hajlandó félreállni, nem mintha bárki is erre kérte volna, így erővel kellett odaszuszakolnom magam Sander vállához.

– Jól megijesztettél minket, ugye tudod?

Sander összerezzent, ahogy a bordáihoz kapott.

– Tudom. Egy kis időre válságos volt a helyzet.

– Egy kis időre? – háborgott Jonas. – Inkább egész éjjel, te fattyú!

– Jobb lesz, ha lefekszel, bátyám. Kezdesz besavanyodni.

Jonas az öklével belebokszolt Sander combjába, és gúnyosan elmosolyodott, amikor ikertestvére összerezzent, és újra a bordáihoz kapott.

– Beszéltetek anyátokkal és apátokkal? – kérdeztem.

Sander megrázta a fejét.

– Nem. És szerintem nem is kéne erről beszélnünk nekik.

– Anyád szó szerint ellophatja bárki emlékeit – mondta Alekszij. – Áruld el, hogyan tartod előtte ezt titokban!

– Hát te aztán nem fogod!. – Az ágy lábánál álló dádzsom szólalt meg. – Ugyanis én már elmondtam nekik.

– Valen! – Sander felnyögött, és tenyerével megdörgölte az arcát. – Miért tetted?

– Nos, amikor a többi király és királynő többször is megmenti az életedet, nem titkolhatsz el előlük olyan nagy horderejű történéseket, mint hogy a fiuk majdnem meghalt.

– Hol van Vérdalnok? – Sander a szemét meresztgette, hogy átlásson Jonas feje fölött. – Leteszem azt az esküt, de csak úgy, ha Örökkönben kell hozzá maradnom.

Erik erre gúnyosan felnevetett.

– Több földi tündét már nem fogadunk be.

– Nem is vagyok tünde – morogta Sander, de behunyta a szemét, és hátradőlt a párnákra. Amikor újra kinyitotta a szemét, komor lett az arca. – Megérte, ugye?

Jonas megragadta Sander karját.

– Igen. Megérte. Megnyertük a csatákat.

– És az elf nő?

– Életben van – csettintett Jonas a nyelvével. – Sajnos.

– Jonas! – csíptem meg a fülét.

– Mi van? Hiszen leszúrta Sandert.

– Gondolkodtam ezen – mondta Sander, és a jól ismert, értetlenségét kifejező ráncok jelentek meg a homlokán. – Szerintem ő csak azt a szobát akarta megvédeni, ahol az a férfi aludt. Nem emlékszel?

– Nem – felelte Jonas. – Nem emlékszem sokra abból, amit mondott. Csak arra, hogy az átkozott sötét mágiájával szó szerint ki tudta lopni a kardokat a kezünkből.

Mira felhorkant.

– Nem mintha neked olyan kedves adottságaid lennének, Jo.

– Folyton azt mondogatta, hogy hagyjuk békén – idézte fel Sander. – Folyton azt kiabálta, hogy harcolni fog ellenünk, ha közelebb megyünk. Mintha előtte figyelmeztetni akart volna.

Erik közelebb sántikált.

– Őt, az őröket és az alvó elfet őrizet alá helyeztük. Lady Narza azon dolgozik, hogy felébressze a férfit. Valami furcsa álomba helyezték, ami nem Fione műve, de Narza szerint képes lesz felkelteni.

– Remélem, hamarosan felébred – közöltem. – Skadi nem hajlandó beszélni velünk.

– És mi van azzal a tűzhajú fattyúval? – morogta Alekszij.

Erik a fejét rázta.

– Eltűnt.

– Gondot fog jelenteni – vélekedtem.

– Igen – bólintott Erik. – De megtaláljuk a módját, hogy elbánjunk vele, bár a válaszokat alighanem az alvó tündétől kell megkapnunk, ha egyszer felébred.

Az elf őrökből eltűnt az, amit Narza sötét köteléknek nevezett, az a sötét varázslat, ami elvette az eszüket, és amitől csak azoknak engedelmeskedtek, akik uralkodtak az életük felett.

Miután Fione eltűnt, a kötelékek is megszűntek.

– És mit csinálunk addig? – kérdezte Sander, akinek hangja a kimerültségtől elcsuklott. Erikre nézett.

A testem felhevült, amikor Erik az ujjait az enyémbe csúsztatta. Halványan elmosolyodott.

– Újjáépítjük az Örök Királyságot.

50. fejezet

A Kígyó

A csata vége után négy nappal a lábam már annyira meggyógyult, hogy nem volt szükségem többé Murdock átkozott sétabotjára. De még mindig szörnyen néztem ki. A sebeim gyógyultak, új hegeim lettek, Larsson csizmájának nyomai most is látszottak az államon és az arcomon.

Az igazság az, hogy a lábam sárgás-lilás lett, mint amilyen a rothadt alma, és alig tudtam felhúzni rá a nadrágomat, annyira megduzzadt.

Természetesen Murdockot okoltam érte, és közöltem vele, ha még azt sem tudja elérni, hogy királyi külsőm legyen, akkor mi értelme csontszövőt tartani a palotában?

Livia nagy gondot fordított rá, hogy pasztákkal és kenőcsökkel dörzsölje be meztelen bőrömet. Igen nagy gondot.

Odanéztem, ahogy a trónján ült mellettem, és eszembe jutott, hogy még ma reggel is milyen gondosan ügyelt rá, hogy a testünknek ne okozzon fájdalmat, és az ne tiltakozzon minden mozdulatnál. Most elpirult, mintha megérezte volna a gondolataimat, és tudta volna, miért fürkészem őt.

A palota személyzete a csarnok túlsó végében sürgött-forgott, szaténzászlókat és illatos virágokat akasztott fel a gerendákra és a fáklyatartókra. A hétvégén a palotában nagy ünneplés lesz, ahol minden Ház lerója tiszteletét a győzelem előtt, és hogy Örökkönben ténylegesen beköszönt egy új korszak.

Egyetlen porcikám sem óhajtott részt venni a mulatságon. Csak arra vágytam, hogy bezárkózhassunk a termeinkbe, és addig véssük emlékezetünkbe egymás testén az összes új sebet, amíg el nem fúl a lélegzetünk, mielőtt az életünk újabb kaotikus fordulatot venne.

De Liviát hamarosan megkoronázzák, és több Háznak is új parancsokat kell kiadnunk és nyilvánosságra hoznunk.

Két hét múlva pedig átkelünk a Hasadékon.

Hogy nem látnak majd szívesen, az nem keltett bennem rettentő félelmet, hiszen a földhajlító még mindig az udvaromban volt, miután nemrég tért vissza a csatából. Ám mégis alighanem sokféle érzelem és gondolat kavargott az érintettekben arról, hogy miért úgy történtek az események, ahogy.

Nem igazán tudtam, hogy a földi tündék közül hányan fogják igazán örömmel fogadni a tengert.

De az átkelés elkerülhetetlen volt. Nemcsak Liviának hiányoztak szörnyen a hátrahagyottak, de a földi tündék tiltakozása mostanra érezhetővé vált a Hasadék túloldaláról. A királyok és királynők már-már követelték, hogy viszontláthassák eltűnt örököseiket: ha ez nem történik meg, még egy új háború is kitörhet.

Elise királynő volt közülük a legfélelmetesebb. Amikor Narza utoljára elintézte, hogy a vízen át beszélhessünk, a királynő olyan maró pillantást vetett rám, ami száz fenyegetést hordozott, ha nem adom vissza neki hamarosan a lányát és a férjét.

– Itt vannak, felségek – jelentette be Alistair gúnyos szipákolással.

– Akkor engedd be őket! – csóváltam a fejem. – De most komolyan, öreg, mit gondolsz, miért ücsörgünk itt?

Alistair alig hallhatóan morgott valamit a tekintélyről, az illő viselkedésről és a királynő kedves hangjáról. Bárcsak az öreg intéző láthatná, ahogy kedves királynője az ajkát harapdálja kínjában, nehogy elmosolyodjon.

Viharhozó és Derű léptek be elsőként. Két elf követte őket, palotaőrök kíséretében, megakadályozandó esetleges szökésüket.

Az elfek nyakát finom levelek fonták körbe. A szerény kinézetű, sötét lamnaindák igen erős hatást fejtettek ki, és Örökkön-szerte a kisebb bűnökért bebörtönzött tengeri tündéknél használták őket. Ez a gyógynövény tompította az erekben keringő mágiát.

A nő, Skadi, egy bársonyszéken foglalt helyet: halvány rózsaszín ruhát viselt, haját turbánként tűzte fel, de több fürtje leomlott a tarkójára. Nem vett sem csizmát, sem szaténpapucsot.

A férfi egy hasonló székbe ült le mellette: harci bőrruhát és fekete nadrágot hordott.

Narza két teljes éjszakát töltött azzal, hogy megfejtse a varázslatot, ami a férfit álomban tartotta. Éltes korú elf volt, ráncos bőre és hosszú ezüsthaja utaltak korára. De akár öreg, akár nem, erős harcos volt, tekintélyt sugárzott, és némi gőg lengte körül.

Megfogtam Livia kezét, és hátradőltem a trónomon.

– Tehát azt akarod, hogy elhiggyük rólad, király vagy?

A férfi erre még jobban kihúzta magát.

– Eldirard Joraff Naganín vagyok, a Dokkalfar klán királya, vagy ahogy az unokámtól tudjátok: az árnyelfeké.

– És egyben halott bátyám rokona?

Eldirard szívott egyet az orrán.

– Távoli rokona. Az áruló anyja a Ljosalfar klánból származott, a fényelfek közül, aki másodági unokaöcsémnek, a királynak az unokahúga volt. Mint mondtam, távoli rokon. Soha nem fogom feltüntetni ezt a nevet a rokonaim között, miután megtudtam, mit művelt a saját vérével.

– Az anyja meggyilkolására gondolsz?

– Igen, tengeri király – ráncolta a homlokát Eldirard. – Az elfek a rokoni kötelékekben lelik meg az erőt, és azzal, ha saját fajtársad vérét ontod, azét, aki életet adott neked, azzal bemocskolod a lelked. Bemocskolod a vérvonalad, és én soha nem fogok elismerni egy ilyen foltot.

Érdekes. Megpaskoltam a trónom karfáját.

– És mi van a másikkal? Azzal a herceggel?

– Arion herceg sokkal közelebbi rokona volt az árulódnak, mint én. Egy elkényeztetett fiú.

– A csata vége óta nem találjuk.

– Felteszem, visszatért atyja udvarába. – Az elf elfintorodott, mintha valami undorítót kóstolt volna. – Alighanem megszégyenülve. Csatában vereséget szenvedni szégyen egy jövendő királynak. Amikor értesítem Gerard királyt fia éretlen viselkedéséről, azután Arion még jó ideig nem fog trónra lépni.

Még mindig túl sok mindent nem értettem az elfek erkölcseiről és szokásairól ahhoz, hogy teljesen nyugodt legyek Arion távozása miatt.

– A boszorkányok úrnője szerint te egyfajta alvó sztázisba kerültél. Egy sötét varázslat hatására. Hogyan estél ennek áldozatául?

– Arion miatt történt – felelte Eldirard. – Úgy érzi, hogy Éjréve neki jár.

– Miért érzi úgy, hogy jogot formálhat az országodra? – kérdezte Livia.

– Nos, sajnos, ebben az esetben joggal gondolja így – fészkelődött Eldirard. – Bár remélem, Gerardnak van annyi esze, hogy átgondoljon bizonyos jogokat.

Livia megrázta a fejét.

– Nem értem.

– Nincs vér szerinti örökösöm Éjrévében. – Eldirard Skadira nézett, arcára gyengéd, bocsánatkérő mosoly ült ki. – Arion a legközelebbi vér szerinti rokonom, és mindkét klánt ő fogja örökölni. Közel hétszáz forgás óta nem volt egyetlen uralkodója a két klánnak. Arion nagyon büszke erre, és nyilvánvalóan alig várja, hogy meghaljak.

– Rád támadt?

– Inkább becsapott. Én pedig vén bolond vagyok, aki nem is gyanakodott – sóhajtott fel Eldirard. – A fajtársi kötelékekhez hasonlóan mágikus vonzódásunk is megállapodásokat, egyezségeket, szövetségeket kíván. Így éltek az elfek ilyen sokáig. Arion alig két hónapja üzent nekem, hogy meg akarja érteni a dokkalfarokat. Mert egy napon ő lesz a királyuk, és ezért nem kíván mást, mint meglátogatni minket a partjainkon, és erős szövetségeket kiépíteni.

– Ezzel csapott be téged – szólalt meg Skadi, közönyösen és közömbösen. – Nem kell magadat hibáztatnod érte.

Eldirard sajnálkozó pillantást vetett rá, de megsimogatta a kezét.

– Büszke bolond lévén, beleegyeztem, mert lenyűgözött, hogy ilyen kezdeményezően lép fel, és kicsit örültem is, hogy dicsekedhetek a földjeimmel. Napokig láttam vendégül, ahol eljátszotta a tisztességes herceget, összebarátkozott az őreinkkel. Nem is sejtettem, hogy a boszorkány révén varázslatokat és erős vérkötelékeket kényszerít rá a népem tagjaira.

A király ökölbe szorította egyik öklét a térdén, és egy ideig a kőlapokat bámulta, amíg meg nem köszörültem a torkomat.

– Folytasd!

– Úgy volt, hogy megállapodást kötünk, az örökség feltételeiről, ha úgy tetszik. Ez szokványos kérés volt, bár nem apróság, mivel évszázadok óta nem kötöttek olyan egyezséget, ami egyetlen uralkodó alatt egyesítette volna a két klánt. Mint örökhagyó, én szabtam meg a feltételeket. Miután azt leírják, kötelező érvényű lesz. Az első feltételem az volt, hogy Arion élete végéig őrizze és védje a népemet, úgy, mintha a sajátja lenne. Ó, hogy kiforgatta ezt! A második az volt, hogy Skadinia is beleszólhasson a Házam ügyeibe. Bele kellett volna foglalnom azt is, hogy Arionnak meg kell fogadnia a tanácsait. – Az öreg megrázta a fejét. – Mire elkészültem a harmadik feltétel megírásával, rájöttem, hogy a tinta, amibe a tollamat mártottam, egy gonosz elixír.

– A poklok vinnék el az ilyet! – A csarnok végében álló Mira a szája elé kapta a kezét, szégyenkezve, amiért hangosan kimondta, amit gondol. – Már elnézést a közbeszólásért, de ez annyira álnok dolog! Arion napokig tetszelgett neked, csak azért, hogy használd azt az átkozott tintát.

Eldirard fújt egy nagyot, amiből kiérződött elfojtott dühe.

– Igen. Álnok, ez a jó szó rá. És mivel én, a jelenlegi király, nem tudtam uralkodni, ő lett Éjréve hangja.

– Miért nem ölt meg? – A kérdésem határozott és kissé érzéketlen volt, de hát a legtöbb ellenség ezt tette volna.

– A rokonság miatt – felelte Edirard, mintha eddigre illett volna rájönnöm. – A rokoni kötelékek bizonyos mérvű védelmet nyújtanak. Távoli rokonok vagyunk ugyan, de attól még rokonok. Arion nem kockáztatná meg azt, amit a te árulód igen: hogy ez kegyetlenség bemocskolja a lelkét. Az ugyanis eltompítja a mágikus vonzódást, és idővel egyfajta őrületet okoz. Nem igazán vannak kételyeim arról, hogy beérte volna azzal, hogy évszázadokig ebben az alvó állapotban hagy.

– Te pedig a nagyapádat védelmezted – suttogta Livia, Skadira nézve. – Ettől féltél: ha nem állsz Arion mellé, akkor ő bántani fogja a nagyapádat.

Az elf nő pislogott egyet.

– Arion keze nem ontott volna vért. De az már nem állt távol tőle, hogy az árulótok vagy a tengeri boszorkány segítségével hajtsa végre a fenyegetését, miszerint kioltja nagyapám életét. Ők ugyanis habozás nélkül készek lettek volna megölni őt.

Eldirard csókolt lehelt unokája ujjaira.

– Szégyellem, hogy nem a harmadik feltételem lett az első. Jobban kellett volna védelmeznem téged.

– Mi volt a harmadik feltételed? – kérdeztem.

– Hogy Arion soha ne használja Skadinia mágikus vonzódását kapzsi célokra, fájdalomokozásra vagy gyűlölet szítására.

A köd. Előredőltem.

– Mondj még többet az unokádról! Ő nem fog mondani nekünk semmit.

– A szavaim nem változtatnak semmit a történteken – felelte a nő. – Miért beszélnék hát veletek?

– Skadinia! – mordult fel Eldirard figyelmeztetően. – Az unokámnak gyönyörű a mágikus vonzódása. Ami okos, segítséget ad, igazi erő, mely Éjrévét védelmezi. De ez nem jár következmények nélkül. Ha fájdalom vagy szenvedés okozása vagy mások bántalmazása miatt nyúl ehhez a sötétséghez, az minden másnál többet vesz el tőle.

– Skadi! – Livia újra megpróbált beszélgetni a nővel. – Én láttam a beállt változást, amikor arra kényszerítettek, hogy elvedd a kötelékemet.

Szinte láthatatlan, halvány pír ült ki az elf arcára, de nem mondott semmit.

– Miért olyan rideg ez a nő? – csattantam fel.

Eldirard felsóhajtott.

– Épp ezt próbálom elmagyarázni. Ha a mágikus vonzódását ilyesmire használja, attól Skadinia szíve és lelke megkeményedik. Csak közöny marad benne.

A magasságos istenekre!

– Örökre?

– Lehetséges. Miután ilyen sokáig kellett kegyetlenségekre használnia az erejét, attól gyakorlatilag szívtelen lett. – A király mégis szeretettel nézett az unokájára. – Ám biztos vagyok benne, hogy idővel elmúlik majd. Úgy hallottam, igen indulatos lett, amikor azt hitte, a támadók meg akarnak engem gyilkolni.

– Indulatos? – kérdezte Jonas komor, mély hangon. – Majdnem megölte az öcsémet.

A nő oldalra döntötte a fejét, úgy nézett a hercegre.

– Betörtél az otthonunkba.

– Ez minden, amit mondani tudsz?

– Jonas! – csitította Sander. – Nem biztos, hogy ő most segíteni tud.

– Nem tud – erősítette meg Eldirard. – A sötétség, amelyet arra használt, hogy Éjréve a kapzsi herceg csatája felé mozduljon, a mélybe húzta. Nem is beszélve arról, hogy korábban kénytelen volt széttépni egy szerelmi köteléket.

– Semmit nem tépett szét – mondtam fogcsikorgatva, és erősebben megfogtam Livia kezét.

– Arion nem akarta, hogy Skadi eltüntesse, legalábbis nem teljesen – szólalt meg Livia. – Hallottam, amikor Larssonnak azt mondta, ne erőltesse túl Skadit.

– Önző okokból tette – szívott egyet az orrán Eldirard. – Az unokámnak tiszta fejjel kellett elfogadnia kettejük fogadalmát.

– Nem értem, miért nem Skadi örökli a földjeidet – szólalt meg Livia. – Mondd, hogy te nem félsz úgy a királynőktől, ahogy a tengeri tündék egykor féltek!

Megcsókoltam az ujjait.

– Nem erről van szó, hölgyem – felelte Eldirard. – A királynők azóta részesei a történelmünknek, amióta a jég és a tűz először ütközött össze Ginnungagap űrjében.

A különböző népek birodalmainak teremtéséről szóló régi mondáról beszélt. Az elfek kultúrája furcsa volt, mégis ismerős.

– Akkor miért nem az unokád az örökös? – kérdezte Mira.

– Ő nem az én véremből való – válaszolta Eldirard. Gyengéden a nő vállára tette a kezét. – Skadinia kislány korában elárvult. A piac utcáin kóborolt, amikor rátaláltam, megtetszett a lelkülete, és magammal vittem a palotába, ahol azóta királyi sarjként él. – Az öreg lehajtotta a fejét. – Ariont pedig inkább érdekli az unokám, mint Éjréve.

– Unokákat nem lehet örökölni – mondtam erre.

– Skadinia Éjréve része. És így Arioné lesz.

– Ez barbárság – makacskodott Livia. – Skadi, igaz ez?

A nő felemelte a szemét, kék szempárja… fagyosan meredt ránk.

– A fényklán királya már akkor megállapodott az eljegyzésünkről, amikor a palotába kerültem. Úgy nőttem fel, hogy tudtam, egy nap az életem a Ljosalfar-klánhoz fog kötődni.

– Ahogy mondtam, Arionnak az kell, hogy az unokám tiszta fejjel döntsön. Ha Skadinia szívtelen maradna, nem törődne azzal, hogy letegye a fogadalmat, amit a herceg szeretne… hogy ő legyen a felesége – magyarázta az öreg. – Ez egy másik megkötő egyezség, amit az apjával kötöttem. A fiú örökli a klánomat, de nem kapja meg Skadiniát feleségül, ha a lány nem egyezik bele.

– És ennyire fontos Arionnak, hogy Skadi a felesége legyen? – Megráztam a fejem, mert ennél többről volt itt szó.

– Igen. – Az öreg gúnyosan elmosolyodott. – Ugyanis irányítani akarja az unokám mágikus vonzódását. Kellő erő birtokában Skadinia országokat nyelhet el, elrabolhatja őket. Arion hódítani, terjeszkedni akar, és az unokám nélkül nem tudja megtenni.

Ez a nő egy feneette fegyver volt.

Résnyire húztam a szemem.

– És hogy lehetsz ennyire biztos abban, hogy Arion nem jön vissza érte?

– Remélem, hogy az apja felelősségre vonja, legalább egy időre. De van egyvalami, ami szavatolná, hogy az unokám mágikus vonzódása soha nem lesz Arioné.

– Ezt magyarázd el! – csattantam fel.

Nem mondhatom, hogy túl nagy bizalom létezett az elfek és a Házam között. Livia szívjóságból esélyt akart adni ennek a népnek. Ha rajtam múlna, bezárnám a palota alatti tömlöcökbe, és ott is felejteném őket.

Akár szívtelen voltam, akár nem, de nem hittem a megbocsátásban. Az a nő majdnem megölte Sandert, és csak arra tudtam gondolni, ha a herceg meghal, az összetörte volna Livia szívét.

Eldirard megköszörülte a torkát, egyik keze még mindig védelmezően Skadi vállán pihent.

– Ahogy mondtam, a képességeink a rokonainkhoz kötnek minket. Ha ők ketten letennék a fogadalmat, azzal az unokám Arion rokona lenne, és az ő mágikus vonzódása soha nem harcolna a herceg ellen. Mi több, talán még meg is hajolna Arion követelései előtt.

Ez felkeltette a figyelmemet.

– De azt mondtad az imént, ezt meg lehet gátolni.

Az elf nő felsóhajtott, és elfordította a fejét.

Nagyapja nem osztotta Skadi csüggedtségét, és bólintott.

– Ha egy másik rokonnal lép egyezségre, mielőtt Arionnak erre esélye lenne. – Az öreg elf keresztbe tette a lábát, és az ujjaival dobolni kezdett a szék karfáján. – Nem egyszerű ez a megoldás, mivel a jegyesi kötelék már megköttetett. Csak egyenrangú címmel bíró házassági fogadalom felel meg. Királyi fogadalom.

– Nem érdekel, miért nézel így rám, öreg.

– Én a királyt nézem. Az uralkodót – felelte Eldirard.

Livia erre kicsit kihúzta magát, egyik kezét a lábamra tette, és birtoklóan megszorította.

– Az örökkirálynak már van királynéja.

Az istenekre, milyen sötét, puha fenyegetés bújt meg a hangjában! Sosem fogok ráunni, hogy Livia Ferus vágyának tárgya vagyok. Jó volt tudni, hogy annyi csalódás után akár egy nyavalyás háborút is kirobbantana, csak hogy megtartson. Odahajoltam hozzá, és a számat a nyakához nyomtam. Ígéretként, fenyegetésként, kívánságként, ami elárulta, hogy később miként fogom felfalni.

Felálltam a trónomról, és odamentem a két elfhez.

– Nincs válaszom a dilemmátokra. Ez a nő majdnem megölte az egyikünket, de mivel megvédte a királynét, ezért a következőt tudom neki ajánlani: menedéket addig, amíg fagyos szíve újra verni nem kezd. Menedéket ettől az alávaló hercegtől. Te pedig, király uram, természetesen aláírod a békeszerződést, miszerint a klánod soha többé nem támad Örökkönre.

– Menedéket? – Eldirard nyugtalannak tűnt. – Úgy érted, ő maradjon itt?

– Ha komolyan gondolod, amit mondasz, akkor kétlem, hogy ez a herceg sokáig elfogadná a vereséget. Menedéket tudunk kínálni. Nem bízom az unokádban, ezért megparancsoljuk neki, hogy viselje a gyógynövényeket, amelyek eltompítják mágikus vonzódását addig, amíg meg nem győződünk arról, hogy bízhatunk benne.

A király felállt: fél fejjel alacsonyabb volt nálam, de attól még félelmetes maradt.

– Ő Éjréve úrnője, egy hercegnő, és te azt akarod, hogy itt hagyjam, mint valami ketrecbe zárt kutyát?

– Senki sem beszélt ketrecekről, de ha azt akarod, akkor abba zárom. – Felhúztam az ajkamat. – Ne felejtsd el, amit mondtam… majdnem megölte egyikünket! Ha rajtam múlna, ketrecbe zárnám. Szerencsétek, hogy a királyném megbocsátóbb.

Skadi felállt, két kezét összekulcsolta maga előtt.

– Ha megengeded, hogy nagyatyám visszatérjen a népünkhöz, akkor maradok.

– Skadinia!

– Ez így igazságos, Nagyapa. – A nő hangszíne nem változott, nem lett feszült. – Sajnálom, hogy bántottam a herceget, de azért tettem, hogy megvédjem az enyéimet, ahogy te is megvédted a tieidet. – Az öregre nézett. – Mit számít az? Akár így, akár úgy, nem érzek semmit e megállapodás kapcsán.

Eldirard torokhangon felmordult.

– Túl régóta vagy a sötétségben, te lány.

– Igen. – Skadinia ismét rám nézett. – Elfogadom a menedékedet.

Az egész testéből csak úgy áradt a fagyosság, mintha csak egy élőhalott lenne.

– Ha ez minden – folytatta –, akkor szeretnék elvonulni, nagyapámnak pedig hamarosan vissza kell térnie Éjrévébe. A népünknek szüksége van a királyára.

Meg sem várva, hogy elbocsássam, Skadi megfordult, felszegte az állát, és elindult, amíg két őr az útját nem állta az ajtónál. Lassú bólintásomra kikísérték a teremből.

– Aláírom a békeszerződést – sóhajtott fel Eldirard, de azért kissé meghajtotta a fejét. – Becsülöm tisztességes viselkedésedet. Nem fogom elfelejteni.

Megdörzsöltem az államat, és visszatértem a trónomra. A földhajlító is komor tekintettel nézte, ahogy az öreg követi a nőt, és elhagyja a csarnokot. Az elfekben még mindig lakozott valami. Minden kétséget kizáróan hatalmas nép voltak, és továbbra is veszélyt jelenthettek.

– Gavyn folyton a nyomukban fog járni a parancsodra, ugye? – suttogta Livia.

Elmosolyodtam.

– Többek között.

Livia egy pillanatig végigsimította kézfejem bütykeinek csúcsait és völgyeit, mielőtt némi habozás után azt mondta:

– Elhiszed nekik, amit a rokonmágiáról mondtak? Igaznak tűnt. És Arion tényleg nem ártott Eldirardnak. Legalábbis az utolsó kétségbeesett pillanatokat leszámítva.

Az államat simogatva bámultam az ajtót, ahol kimentek.

– Biztosra veszem, hogy Sander addig nem nyugszik, amíg meg nem tud erről mindent részletesen, de még ha így is lesz, akkor sem bízom bennük. Nem tehetek olyan fogadalmat, amivel annak a nőnek a rokona lehetnék.

A kezemet az ujjai köré fontam, és az ajkamhoz emeltem őket.

Livia felsóhajtott.

– Skadinak van még egy titka. Csak nem tudom, mi az.

Ez igaz volt. Valami marta a gyomromat, mintha egy tompa pengét forgatnának benne, mintha valahol a lelkem mélyén úgy hittem volna, hogy az elf nő egy nap pontosan ilyen pengévé válhat.

51. fejezet

A Dalosmadár

A csarnok igazi látványosság lett.

A túlsó végén megemelt pódiumot állítottak fel. Virágok és bogyós indák díszítették a széleit. Alistair elmondta, hogy ez a földi tündekirálynő tiszteletére készült. Ezüst-, hamuszín és kék zászlók lógtak alá a gerendákról és a terem ablakairól. Ezek a legkisebb szellőtől is hullámozni és fodrozódni kezdtek, mintha a tenger hullámai lennének.

A sarkokból lantok és sípok muzsikája hallatszott. A tengeri dalnokok ügyesen játszottak, és az örökkirály halállal fenyegette őket, ha a dalaikkal megpróbálnának elcsábítani bármelyikünket.

Végigsimítottam a ruhámon, amely vérvörös volt, és kinéztem az ablakon.

Az Örökhajó a kikötőben állt. A vitorlarudakról az ellenségeink hullái lógtak, karjuknál, nyakuknál, derekuknál fellógatva. Ez a kimondatlan fenyegetés minden szónál többet mondott arról, hogy mit jelent az örökkirály és -királynő ellen fellépni.

Talán borzalmas volt, de addigra már szentül hittem, hogy a szívem fele kellően megkérgesedett és rideg lett azok iránt, akik veszélyt mertek jelenteni azokra, akiket a szívem lágyabb, szelídebb felében őrizgettem.

Hesh testéről Sewell hangja letépte a húst, miután a bőre elkezdett rohadni. Mostanra már csak a csontjai lógtak a főárbócról: úgy festett, mint valami totem. Larsson nem került az Örökhajóra. Igazság szerint nem tudtam, hogy Erik miként rendelkezett, mi legyen a bukott áruló sorsa.

Két kar siklott a derekam köré. Felsóhajtottam és hozzásimultam.

– Hiányoznak a gondolataid – suttogta Erik, és ajka végigsimított a nyakamon.

Az istenekre, mennyire hiányzott a kötelékünk! Eriket választottam, és mindig őt választanám, szívkötelék ide vagy oda. Egyszerűen megnyugtató volt, ahogy befúrta magát a szívembe, hogy állandóan jelen volt.

– Éppen azon tűnődtem, mi lett Larssonnal.

Erik összerezzent, de ezt azonnal gúnyos mosolya mögé rejtette.

– Gondoskodtam róla, hogy betöltse a célját, és ne legyen szívesen látott vendég a Túlvilágon.

A kígyóm valami terhet hordozott: ehhez nem kellett szívkötelék, hogy érezzem. Odafordultam hozzá, és a két tenyerem közé fogtam az arcát.

– Még nem volt alkalmunk igazán beszélni erről, alaposabban nem. Én… én tudom, hogy amit tett, az átkozottá tette a nevét, de ő a vérrokonod volt.

– Semmi volt.

– Erik. – Megcsókoltam a szája sarkát. – Néha látom, hogy elmerülsz a gondolataidban, amikor a nevét említik. – Lassan átkaroltam a derekát, mosoly ült ki az arcomra. – Nem bánom, ha időnként megbotlasz, örökkirály, amíg hagyod, hogy ott legyek, és elkaphassalak.

Erik vörös szeme elsötétült, de már tudtam, mikor adja be a derekát.

– Nem bántam meg, hogy megszabadítottam Örökkönt Csontőr Larssontól. – A fogait csikorgatta, habozott. – De utálom, hogy időnként a gondolataim elkalandoznak. Amikor elkezdem kicsit jobban gyűlölni őt, mert soha nem adott nekünk esélyt, hogy testvérek legyünk. Utálom, hogy ez egyáltalán zavar. Utálom, hogy a tudatlanságom miatt téged bántottak.

Megérintettem az arcát, és egy csókot nyomtam az ajkára.

– A sebek behegednek, Erik. A kegyetlen kezektől elszenvedett hegeim is be fognak hegedni. De nem változtatnék a történetünkön, Kígyó. Larsson tette csak azt bizonyította, hogy nincs olyan határ, tenger vagy ég, amit ne lépnék át érted. Sehová nem tartozom annyira, mint hozzád.

Erik szája huncut mosolyra húzódott.

– Szóval nem bántál meg semmit, Dalosmadár?

– Soha semmit, Kígyó.

– Elnézést, felségek. – Alistair sétált oda, magasan hordva az orrát. – De ideje átöltöznötök az ünnepségre.

Erik csókot lehelt a tenyerem közepére, majd hátralépett.

– Hamarosan találkozunk, szerelmem.

Erre felhúztam az egyik szemöldökömet, mire a király nevetve távozott.

– Valamit tervez, igaz, Alistair?

– Nem tudom, királynőm.

– Hazudsz.

Az öreg intéző ezen felháborodott, de már megtanultam, hogy csak azért hőbörög és játssza az ügyetlent, hogy elrejtse ravaszdi mosolyát.

– Mindegy, hogy a király tervezget-e valamit abban a félelmetes fejében, vagy sem. Nekem csak az számít, hogy a királynőm felöltözzön. Most pedig menjünk!

– Rohadtul nem értem, miért vagyok kénytelen ismét ilyen szörnyűségbe bújni. – Celine a domborulataira simuló, halványzöld míder szatén nyakrészét rángatta. A ruha remekül ment barna bőréhez és fénylő szeméhez, királynői megjelenést kölcsönzött neki, ahogy ezüstös hajzuhataga hosszú hullámokban omlott a vállára.

Mira végezetül feltette a gyöngyös fejdíszt Celine-re, majd hátralépett, hogy megcsodálja az eredményt.

– Szerintem az egész nyavalyás terem kőbálvánnyá merevedik, amikor meglát, Hullámhívó.

Celine nyelt egy nagyot, a homlokát ráncolta, de Alistairhez hasonlóan elég jól ismertem Celine-t is, hogy tudjam, nem hagy fel könnyen a berzenkedéssel.

– Mi a baj?

Celine tekintete a tükörben találkozott az enyémmel, ahogy éppen megizgattam csont nyakláncomat. Hajtincset tekert az ujjára.

– Most már mindenki tud dádzsról. Mi van, ha ellene fordulnak?

– Celine – fogtam meg a kezét. – Milyen bűnt követett el Sewell valójában?

– Nem engedelmeskedett az örökkirálynak. – Az ujjaival számolta a bűneit. – Nemet mondott Lord Harald parancsára. Megjátszotta az én halálomat, és a sajátját. Mi van, ha Gavynt száműzik? Az istenekre, mi lesz, ha rájönnek Gavyn hangjának titkára?

Mira megnyugtatóan simogatta Celine karját, de rám pillantott, nem tudva, mit mondjon. Hogyan is érthetnénk meg mi mindezt? Az ő családját fenyegető veszélyek számunkra idegenek és értelmetlenek voltak.

– Mondom, amit én tudok – feleltem, és mindkét kezemet a vállára tettem. – Tudom, hogy ha apádat bűnösnek találják, akkor azzal a jelenlegi örökkirályt is. Ne felejtsd el, Celine, hogy Erik is bűnrészes! Ő pedig melletted áll, ahogy te is mindig mellette álltál. Ahogy én is.

– Ó, és mi, földi tündék is mindannyian – tette hozzá Mira, mintha ez magától értetődő lenne. – Örömmel hajítanék még néhány kést azokba, akik elég hülyék ahhoz, hogy megtámadjanak titeket, csak mert a dádzsod nem ölte meg az istenek verte párját. De most komolyan! Ezek a nyomorult örökköniek nem értik meg, hogy nők nélkül nincs Örökkön? Kíváncsi vagyok, szerintük ki szüli meg a következő nemzedéket?

– Miután olyan sokáig éltem az árnyékban, nehéz elképzelni, hogy beléphetek egy terembe, hogy ott tényleg is beszélgethessek velük. Hogy tényleg a bátyámnak és apámnak szólíthassam őket. – Celine megnézte a tükörképét, hátradőlt, és ide-oda forgott a szoknyájában. – Mégsem tudom, miért kell ezt a szörnyűséget viselnem.

Kopogás jelezte kísérőink érkezését.

– Dádzs! – Erősen megragadtam apám mindkét kérges kezét. – Úgy festesz, mint egy harcos. Mádzs dühös lesz, hogy mindezt kihagyta.

Apám széttárta két karját, és magához ölelt. Fekete ruhájában, fejszéi nélkül, sötét haját hátrafésülve úgy festett, mint gyerekkorom hatalmas királya.

Apám gyengéd csókot nyomott a homlokomra, majd két kérges kezébe fogta az arcomat.

– Nem is tudom, mit mondjak, Livie, de szeretném, ha tudnád, hogy te vagy a fényem, és nagyon büszke vagyok rád.

– Földhajlító – nyögött fel Celine. – Mindjárt megbőgeted.

Pislogva töröltem meg a szemem sarkát.

– Jól vagyok. Ti készen álltok?

Sander jött Miraért, Alekszij pedig Celine-ért. Jonas egy lépéssel mögöttünk maradt, nedves, befésült hajjal, sötét tunikában, amelynek szegélyére rúnákat hímeztek; arca kissé komor maradt. Dádzs gyanította, hogy alig várja, hogy hazatérhessen. A neachdai kötelék ellenére Jonasnak, mint mindannyiunknak, hiányzott a hazánk, a többiek.

Mégis furcsa volt látni, hogy Sander lett a lármásabb ikertestvér, Jonas pedig gyakran elmerül a gondolataiban.

Már beesteledett, és a palota aranyfényben ragyogott, a nagycsarnok szélén felállított lakomaasztalokról pedig ínycsiklandó illatok áradtak. Az ablakokat résnyire kinyitották, beengedve az esti levegőt, amelyet sűrűn megült a tengerisó- és a kertből áradó mézédes virágillat.

Hajamat bonyolult fonatba kötöttem, és a ruhám úgy suhogott a bokám körül, mintha folyékony ezüstből lenne a szoknyarész. Az ajtók nyikorogva tárultak fel, amikor megérkeztünk. Alistair egy fabottal rákoppintott a kőpadlóra, és bejelentett:

– Az örökkirálynő.

A keblemet összeszorító érzéstől egy pillanatra megállt a szívem. Az összes nemesi ház tagjai az ajtó felé fordultak. Sötét szemű szirének, az Örökhajó frissen nyírt szakállú és derékra kötött kendőjű legénysége, tündék távoli és közeli tengerrészekről. A morajlás elcsendesedett, majd olyan nyugodtan, mint egy szelíd hullám, fejet és térdet hajtottak, amitől legszívesebben elmenekültem volna.

Amíg a pódiumon álló alak napnyugtát idéző szemébe nem néztem.

Erik a trónunk előtt állt. Fekete inge olyan sötét volt, mint az éjszaka, haja szabadon és zabolátlanul hullott az arcába, ajkán pedig finom, ravaszdi mosoly játszott. Ismertem azt a mosolyt, és ha beleláthatott volna a gondolataimba, a legbujább szavakkal késztettem volna pirulásra.

Ő volt a királyom. Ő volt a biztonságom. Ő volt az otthonom.

Apám odanyújtotta a kezemet Eriknek. Egy pillanatra a két egykori ellenség egymás szemébe nézett. Aztán a dádzsom és az örökkirály megmarkolták egymás alkarját, apám megbiccentette a fejét, sötét szemében pedig megcsillant az elfogadás és az apai figyelmeztetés, hogy vigyázzon a lányára.

– Örökkön népe! – kiáltotta Alistair. – Álljatok fel királyotok és királynőtök színe előtt!

A csarnokban mindenki felállt hangos székcsikorgás közepette. Mira Celine mellett maradt, Gavyn és Sewell mellett foglalt helyet. Stieg apám és a három földi tündeherceg mellé állt.

Derű a király közelében állt. Szívjáró alighanem már mindig morcos marad, de testtartásából újfajta könnyedség érződött. Sokáig távolságtartó volt, és elidegenedett unokatestvérétől. Mintha azonban a csatáink, a győzelmünk végre lehetőséget adtak volna az unokafivéreknek, hogy újra olyan testvérek legyenek, amilyenek egykor voltak.

Még azt is láttam, hogy Derű a szobánk ajtaja előtt nevetett, miközben Erikkel beszélgetett a folyosón.

Avaline is ott volt, az aranyló napkeltét idéző színű ruhájában. Arcát elöntötte a pír, és kissé ámultan nézegette a palota falait.

Joron minden kétséget kizáróan vonakodva jelent meg az udvarban, de megígérték neki, hogy újra találkozhat a lányával, ezért eljött. Hogy a lánya nem akar majd túl lelkesen visszatérni a Hullámok Házának termeibe, nem a mi gondunk volt. Erik máris kijelentette, hogy amennyiben Lady Avaline egy ideig az udvarban kíván maradni, a palota kapuja nyitva áll előtte.

Narza és a Ködök Házának tagjai a hátsó sorokban álltak, sötét árnyalatú dolmányokban és ruhákban, a habzó tengert idéző színű hajjal. A boszorkányok úrnője Örvény mellett maradt. Tavish egy lépéssel mögöttük, Catriona és három gyermekük pedig körülöttük álltak.

Alistair lépdelt a tömeg elé.

– Örökkön népe, soha nem volt még királynőnk. Régen ezt talán komoly gyengeségnek tartották, de Livia, a Ferus Házból, a földi birodalom népéből, bebizonyította, hogy ez egyenesen elsöprő erőt jelent.

Erik megszorította a kezemet, és a tömeg arcát fürkészte Alistair beszéde alatt.

– Amikor népeinknek ellenségeknek kellett volna lennie, te meggyógyítottad földjeinket. És most is folytatod azok begyógyítását.

Nyeltem egyet, és lehajtottam a fejem. Az elfeketedést még messze nem gyógyítottuk be. De már találkoztunk a királyság minden fontosabb szigetének vezéreivel és magas rangú tagjaival, hogy eldöntsük, hol van ránk a legnagyobb szükség.

– De mindenekelőtt megmutattad nekünk, hogy a királynő ugyanolyan bátran harcol a népünkért, mint a király. – Alistair kidüllesztette a mellét, és intett az egyik őrnek, hogy lépjen előre. Arannyal szegett fadobozt nyújtottak át neki. – Első királynőként fogadd el a koronádat királyunktól, a párodtól!

Erik ellépett a tróntól, és kinyitotta a láda fedelét. Ennek a szertartásnak nem voltak szabályai, de ahogy Vérdalnok Erik magabiztosan lépdelt, ahogy kihúzta magát, úgy tűnt, mintha a királynő megkoronázása mindig is így zajlott volna.

Néhányan felhördültek a csarnokban, amikor Erik vigyázva letérdelt a lábam elé. Kétségtelenül eltart egy ideig, amíg Örökkön népe megszokja, hogy királyuk milyen odaadóan viselkedik valaki mással.

Elmosolyodtam, és azért könyörögtem a nyavalyás könnyeimnek, hogy nehogy potyogni kezdjenek, amikor Erik felém nyújtotta a ládikát, hogy belenézhessek.

– Vettem a bátorságot, és elkészítettem a koronádat, szerelmem – mondta lágy, titokzatos hangon, ami csak nekem szólt.

– Tudtam, hogy van egy terved. Alistair hazudott az érdekedben.

Az intéző erre csak fújt egyet, de ennél többet nem tett.

A ládában a selyemvánkoson vékony, finoman megmunkált aranypánt pihent, ami úgy festett, mintha leheletfinom borostyán és a levelek alkotnák. Az aranyban, hasonlóan a vérkoronához, egy kevés vérvörös szín folyt át, mintha igazi vér volna.

– Erik – mondtam lélegzet-visszafojtva. – Ez gyönyörű.

– Igazi lobogója szépségednek, erődnek és kitartásodnak. Azt akarom, hogy a nép minden korban, és hogy minden jövőbeli örökkirálynő emlékezzen az elsőre. Te vagy a szívem és a vérem.

Felvontam a szemöldököm.

– A te véredből készült a korona?

Erik vigyorogva bólintott, és felállt. Óvatosan a fejemre helyezte a koronát.

– Örökkön népe! – bődült el az intéző. Furcsa volt ezt hallani lágy, leereszkedő hanghordozása után. – Elfogadjátok-e Liviát a Ferus Házból, hogy mellettünk álljon, mint Livia… – Alistair szünetet tartott, huncut somolygás ült ki az arcára – a Földgyógyító, az Örök Királyság királynője?

Egy pillanatig, egyetlen erőtlen szívdobbanásnyi időre biztos voltam benne, hogy senki sem fog megszólalni. Aztán a falak beleremegtek a tapsba és az „Éljen soká a királyok királynője!” kiáltásokba.

Földgyógyító. Tátott szájjal néztem Erikre, aki pimasz és önmagától teljesen eltelt mosolyra húzta a száját. Földgyógyító Livia. A név úgy áradt szét a testemben, mint a szétfoszló nyári hőség. Nem tudtam letörölni az arcomra kiülő mosolyt.

Térdek koppantak a padlólapokon, szövet- és szaténruhák suhogtak. A tengeri tündék térdre borultak, és egymás után követték példájukat az enyéim. Stieg kacsintott, és öklével a mellkasára csapott. Jonas és Sander egymással tusakodva azon versengtek, hogy ki térdel le előbb, Mira pedig, nem éppen királyi sarjhoz méltóan, tapsolt, és izgatott sikolyt hallatott, mielőtt megigazgatta szoknyáját, hogy Celine mellé térdeljen.

Derű közvetlenül előttünk állt. Kezét a szívére tette, és suttogva azt mondta:

– A királynőmért. – Aztán letérdelt.

Apám és Alekszij maradtak utolsónak. Dádzs némán tátogta, hogy szeret. Alekszij a szemét forgatta, de egyik öklét a mellkasára tette. Herceg volt ugyan, de mindig megmarad Pusztítónak.

Erik viszonozta a mosolyomat, és ajkát a fülemhez nyomta.

– Én viselem a vérkoronát, te pedig a csontot, szerelmem.

Ujjaimmal végigsimítottam koronám szélén, a szemem elkerekedett.

– Vérdalnok Erik, mit tettél?

Az ismerős sötétség, az a fele, amelyet először láttam meg abban a fiúban, akit annyi évvel ezelőtt a cellában bezárva meglátogattam, most megcsillant a szemében.

– Ebben a teremben fogadtam meg, hogy ha bárki bántani mer téged, akkor te viselni fogod őt, mintegy figyelmeztetésként azoknak, akik kezükkel merik illetni az örökkirálynőt. Ha leszeded az aranymázat, megkapod a választ arra, mi lett az árulókkal.

A csontkorona. Ujjaim mozdulatlanná dermedtek a fejdíszen.

– Larsson?

– És mások. Egy tengeri boszorkány, akit soha többé nem hozok szóba, és egy halott nagyúr. – Erik arca rideg volt, álla szenvedélyesen megfeszült. – Túl messzire mentem, szerelmem?

Szemügyre vettem Eriket, magamba szívtam, a fényt és az árnyékot egyaránt. Aztán addig csókoltam, amíg újra tudtam levegőt venni.

– Nem, Kígyó – suttogtam az ajkának. – Nekem mindig te leszel a legszebb szörnyeteg.

Patakokban folyt a bor, táncoló párok lejtettek át a termen, és a hold fényesebben sütött, mint valaha. Béke honolt itt. Táncoltam Alekkel, apámmal, és természetesen Sewell-lel is. Még Gavyn is áttört a tömegen, ragaszkodva ahhoz, hogy a királynővel lejtsen táncot.

Sander előbb Celine-nel, majd Avaline-nel táncolt. Azóta inkább a Ködök Házának boszorkányaival beszélgetett, összehasonlítva, hogy milyen varázslatokat használnak az ő birodalmában elterjedt bájitalokhoz és elixírekhez képest.

Jonas, mióta az első szőrszál kinőtt az állán, most először nem táncolt, és nem tartott egy nőt a karjaiban. Apám és Stieg mellett állt, de tekintetét kizárólag Skadi komor vonásaira szegezte.

A palota őrei elkísérték Skadit a koronázásra. Ha menekültként kell élnie Örökkönben, akkor úgy tartottam helyesnek, hogy mártózzon meg a tengeri nép társaságában.

Az őrei mellett maradt, egy kis ezüsthalat majszolt, és senkivel sem beszélgetett.

Úgy tűnt, Jonas készen áll, hogy azonnal lecsapjon, ha Skadi egyetlen ballépést is elkövetne. Az istenekre, reméltem, hogy Jonas köteléke nem rombolja le komolytalanságát és a lelkében lobogó tüzet!

Idő. Minden változik, átalakul, újra kezdődik: ám mindez időbe telik.

A falnak dőltem, és szilvabort kortyolgattam egy ivótülökből, miközben Mira Eriket rángatta a tánctérre. Mira valami örök barátságról beszélt, míg az örökkirály hevesen tiltakozott.

– Rengeteg süteményt ettél már. – Az ismerős hang hallatán az asztal túlsó vége felé fordultam. Ott Tavish tartott a karjában egy kis tündelányt, és éppen kivett ragacsos kezéből egy cukormázas édességet.

– Tavish – szólaltam meg –, megfosztanád őt ettől az édes finomságtól?

– Egyáltalán nem, királynőm – felelte, és addig puszilgatta a kislány arcát, amíg az kuncogni nem kezdett. – Ha hajlandó vagy ma éjjel futkározni vele a folyosókon a hajnali harangütésig.

Tavish letette a gyermeket a földre, és odakísérte a testvéreihez, hogy játsszon velük: azok vidáman fogócskáztak néhány másik városi kisgyerekkel.

– Feltehetek egy kérdést, Tavish? – Nem néztem rá.

– Természetesen.

A koponyám valósággal lüktetett. Ittam még egy korty bort.

– Miért nem fogadtátok be Eriket a szüleiddel, amikor még kicsi volt?

Tavish egyenesen előre szegezte a pillantását, de tudtam, hova néz. Narza kicsit messzebb állt Örvénytől, de ahogy időnként megérintették egymást, és összesúgásaik még világosabbá tették előttem, hogy ők egy párt alkotnak.

– Nos – kérdezte Tavish –, Erik akkor hát elfogadta az igazságot?

– Erik nem mondott semmit – ismertem be. – De tudja. Majd megkérdezi vagy nem kérdezi, ez egyedül rajta állt. Most viszont én kérdezem.

Tavish a szemembe nézett. Finom, éles vonásait látva szembetűnő volt, mennyire hasonlít Erikre.

– Azért kérdezed, mert neheztelsz ránk emiatt.

– Hazudjak?

– Inkább ne.

– Csak nem értem a dolgot – vallottam be. – Ezt megmondtam anyádnak is. Nem értem, hogy Erik vére miként hagyhatta, hogy ki legyen szolgáltatva Harald kegyetlenségének.

– Nem volt más választásunk – mondta Tavish halkan. – Amint megszületett a fiúörökös, Thorvald kimutatta a foga fehérjét. Megfenyegette a nővéremet és a fiút. Az örökkirály csak anyámat engedte be Erik életébe, de egyetlen olyan férfit sem, aki befolyásolhatta volna az örököst.

– És senki sem próbálta ezt megakadályozni.

– Úgy hallottam, hogy ez már bevégeztetett, mire mi egyáltalán megtudtuk.

– Úgy hallottad?

– Tizenkét éves voltam, amikor ez történt, királynőm. – Tavish megdörgölte a tarkóját. – Még Oline sem tudta, mit tett Thorvald Oline apjával és fivérével, csak amikor már túl késő volt.

– Te vagy Narza nem tudtátok megtörni ezeket a varázslatokat?

– A hangom még nem volt elég érett, anyám és apám pedig nem tehették volna meg anélkül, hogy ne kockáztassák az árulást. És valószínűleg engem vagy a nővéremet is veszélybe sodortak volna. – Tavish a fejét csóválta. – Thorvald bebörtönözte Oline-t, Livia. Ő a király párja volt ugyan, de miután a király megkapta, amit akart, az örökösét, megfosztotta őt a szabadságától.

– Tehát Erik azt sem tudta, hogy te létezel?

– Olyan volt, mintha apámat és engem elfelejtettek volna a Királyok Házában. Valójában egész Örökkönben. Csak a Ködök Házának legbelsőbb körei ismerik a vérvonalamat. Mások számára csak egy nemes vagyok, hatalmas varázshasználó. Miután Oline meghalt, Thorvald és Harald más boszorkányokat használtak, és ellenünk védővarázslatokat szőttek. Mostanáig nem is tehettem be a lábam a királyi városba.

– Mi változott?

– A királynak köszöntenie kellett minket. Anyám a boszorkányok úrnője, ezért neki kötelező részt vennie a tanács ülésén. Őt emiatt sokkal gyorsabban meghívták. De engem és az apámat? Eriket úgy nevelték, hogy keserűséget, gyűlöletet tápláljon a Ködök Háza iránt, hát miért fogadott volna minket szívesen? – Tavish mosolygott, kissé meglepetten. – Ez így volt, amíg te meg nem jelentél a színen.

A torkom összeszorult.

– És most mit fogsz tenni?

– Amit mindig is tettem. A nővérem fiának az oldalán állok. – Tavish felkapott egy kristálypoharat az asztalról. – Még ha nem is voltam itt szívesen látott vendég, mindig a fiatal örökkirály oldalán álltam. Harcoltam a tündeháborúban. Lehet, hogy ő nem tudta, de én ott voltam. Még a hullámok között is addig vártam, amíg a néped elengedte, csak hogy biztos legyek benne, visszatér.

– Azt hitte, csak Derű maradt ott.

– Tudom. – Tavish arcára enyhe sajnálat ült ki. – Nem tudtam, hogyan közeledjek a fiúkirályhoz, csak annyit tudtam, hogy amikor a nővérem meghalt, megígértem, hogy mindent megteszek, hogy a fiát életben tartsam. Bevallom, azt hittem, hogy inkább az apjára fog hasonlítani. De biztosíthatlak, hogy a király, akit magam előtt látok, teljesen az anyjára ütött. És ő ajándéka lett ennek a királyságnak, ahogy te is.

Tavish azzal felemelte a kezemet, és csókot nyomott rá.

– Segít ez a tudat a keserűség enyhítésében?

– Egy kicsit – feleltem. – És remélem, gyakrabban fogsz mostantól megjelenni a királyi városban. Érdemes megismerni őt, Tavish.

– Igen, Livia királynő. Egyetértek. – Egy lépést hátrált. – És most, ha megbocsátasz, a párom igencsak vészjósló pillantásokat vet rám. Mennem kell, hogy segítsek a padlóhoz láncolni a gyerekünket.

Felhorkantam, és néztem, ahogy távozik. Amikor újra a csarnok felé fordultam, izzó, vérvörös szempár nézett az enyémbe.

– Mira elengedett – jegyeztem meg, és Erik kezébe csúsztattam az enyémet, ahogy odalépett mellém.

– Gyáván elmenekültem.

Megcsókoltam a vállát.

– Ez nem gyávaság. Mira olyan erő, amelyet senki sem tud igazán megszelídíteni.

Erik ivott egy kortyot az ivótülkömből.

– Mi volt ez az egész Tavishsel?

– Csak a királynőd kérdezősködött, aki túlzottan védi a királyát.

Erik magához húzott, ajka közel került az enyémhez.

– Tényleg?

Felsóhajtottam, amikor lehajtotta a fejét, és az orra végigsimított a nyakamon.

– Igen.

A poklokra, a hangom alig volt több egy hördülésnél.

– Dalosmadár?

– Kígyó.

– Elegem van ebből a mulatságból.

A gyomrom bukfencezett egyet.

– Nekem is.

Tűz lobbant az örökkirály szemében, ahogy megszorította a kezem, és kihúzott a csarnokból, és addig meg sem állt, amíg a karjaink és a lábaink össze nem fonódtak, és az új béke, amit kivívtunk magunknak, valóban elérhető közelségbe került.

52. fejezet

A Kígyó

Másnap ismét áthajózunk majd a Hasadékon, de előtte még végleges változtatásokat kellett eszközölnünk az Örökkönt egykor sivár, bűnös földként megkötő szálakban.

A koronázás után egy héttel a palota előtti udvar zsúfolásig megtelt a városlakókkal, akik bizonyára kíváncsiak voltak, miért hívatta össze a király és a királynő a nemesi házakat és az Örökhajó legénységét.

Amikor Liviának elárultam a terveimet, miután elhagytuk a tiszteletére rendezett ünnepséget, és lihegve, egymásba fonódva feküdtünk az ágyban, majd szétrobbant a várakozástól. Innen már nem volt visszaút, és a dalosmadarammal folytatott éjféli beszélgetéseink során még tovább fokoztuk a leendő felfordulást.

Soha nem árultam volna el, de furcsa nyugtalanság zsibongott a gyomromban. Megkoronáztam egy királynőt, háborút vívtam, menedéket adtam egy fagyos elf hercegnőnek – de az új változások minden házat érintenek majd. Minden szigetet, az Öröktenger minden szegletét.

Mintha megérezte volna a nyugtalanságomat, Livia odahajolt hozzám, és azt suttogta:

– Helyesen cselekszel, Erik. Azt hiszem, apád mérhetetlenül dühös lenne rád.

Őszinte, széles mosoly terült szét az arcomon.

– A szavaid segítenek, Dalosmadár.

A tömeg elcsendesedett, amikor kiálltam az udvarra.

– Napkeltekor új szövetségeseinket hálatelt szívvel és megszeghetetlennek szánt szövetséggel a tarsolyukban visszavisszük a földi birodalmakba.

Taps és helyeslő moraj futott végig a tömegen.

– Mielőtt elbúcsúzunk, adományokat és címeket kell kiosztanunk. Először is az Örökhajó legénységének.

A zord és mogorva férfiak áttörtettek a tömegen, amíg több mint háromtucatnyian nem sorakoztak fel előttem. Nem tudtam, hogyan fogadják majd a szavaimat.

– Sokat gondolkodtam a hűség fogalmáról ezekben a nehéz hetekben. Életem során láttam, ahogy egy király az egyik nemesi család halálát követelte mások hűségének zálogaként. Láttam, ahogy kényszerű kötelékeket hoztak létre ezért. – Kicsit haboztam. Senki sem mozdult. Úgy tűnt, senki sem mer levegőt venni. – Megtiszteltetés számomra, hogy ilyen legénységgel hajózhatok, de eddig a vérkötelékek tartották össze a legénységet. Most pedig felajánlom ezeknek a kötelékeknek a megszüntetését.

Erre néhányan felmorajlottak. A legénység több tagja kényelmetlenül fészkelődött.

– Megtiszteltetés lenne számomra továbbra is veletek hajózni, de nem e kötelék révén, hanem a mindannyiunkat összefűző hűségből fakadóan. – Nyeltem egyet. – Én nem akarok olyan király lenni, mint Thorvald.

Néhányan megdöbbent pillantást vetettek rám, de ez várható volt. Ám nem álltam meg.

– Mindannyiótoknak van helye az Örökhajón, de ez saját akaratotokon múlik. Megtiszteltetés lenne számomra, ha hűségeteket a fedélzeten bizonyítanátok, de többé nem foglak erre kényszeríteni titeket.

A sűrű csend forró szélként söpört végig az udvaron.

Amíg Koponyafaló Hans meg nem köszörülte a torkát: ami inkább tűnt sejtes, köhögésszerű hangnak.

– Én nem beszélhetek ezeknek a nyavalyásoknak a nevében, de ami engem illet, nos, én megtartom a köteléket, Erik király, ha megengeded.

Heges is ugyanezt mondta, sőt még meg is feddett, amiért fontolóra vettem, hogy megszüntetem a vérköteléket. Az Örökhajó tagjai egymás után zendítettek rá a hajó dalára, öblös, kísérteties, erős hangjukon.

Nem ember ő, űz, míg van erő…

– Mi a hajón maradunk – ismételte Koponyafaló. – Maradunk a királyunkkal és a hajónk galambocskájával.

A tagbaszakadt férfi rákacsintott Liviára. Ettől elakadt a szavam, így inkább nem mondtam semmit. Egy bólintással némán utasítottam őket, hogy térjenek vissza a helyükre.

– A következő… – A hangom durván, rekedten szólt. – Hústépő Sewell.

– Kis angolna. – A kezét a háta mögött összekulcsolva álló Sewell mostanra megnyírta a szakállát, és egyenesebb lett a tartása. Bozontos szakálla és kócos haja nélkül a vonásaiban viszontláttam Celine-éit és Gavynéit.

– Igazságtalanul büntettek meg egy olyan bűnért, amit soha nem követtél el. Visszaadom neked a nagyúri címedet, amit a fiad még mindig visel. Megkapod a téged mindig is megillető tiszteletet, méltóságot és becsületet. Így szabadon élhetsz a Csontok Házának birtokain, sértetlenül. Nincs viszály a korona és Hústépő Sewell között. A párodat tisztelni fogják, és emlékezni fognak rá a királyi városban, és egész Örökkönben, emlékét soha nem felejtik el.

Celine a szájához kapta a kezét, és Gavynhez hajolt, akinek az arca meg sem rezzent. Sewellé viszont valósággal ragyogott.

– Édes szavak, kis angolna.

– Későn jött szavak – mondtam a tömegnek. – Ha valaki megpróbálná végrehajtani a korábbi büntetést, annak fejét vesszük.

Ezután Lord Joront és Avaline-t szólítottam. Joron tátott szájjal meredt Sewellre, amikor elhaladt mellette. Nem volt csekélység semmissé tenni Thorvald és Harald gonosz parancsát, de a tömeg vidám, sőt reménykedő hangulatban leledzett.

– Lord Joron! Teljesítetted a neked adott parancsot, bár nem kerülte el a figyelmemet, hogy ha nem fenyegetnek meg, nem tetted volna.

– Ezt vitatnám, királyom – felelte Joron. – Az ilyesmiket nem lehet tudni.

– Kevés tiszteletet tanúsítasz a királynő címe iránt – folytattam fogcsikorgatva. – Szégyent hoztál saját házad népére azzal, hogy hagytad őket rettenetesen szenvedni. De van egyvalaki a Hullámok Házában, aki önként vállalt kockázatot a népünk érdekében. Lady Avaline!

Joron lányának a szeme kerekre tágult, és elhalványult, mint a hajnali nap. Két kezével a ruhájához kapott, erősen megragadta a gyapjúszoknyát, mintha legszívesebben a fejére húzná, hogy ne is lássuk.

– Az Öröktenger Házainak élén álló nemesek nevét becsület övezi, és emiatt kötelességük megvédeni és becsülni népüket. – Szándékosan szünetet tartottam, talán azért is, hogy lássam Joront kicsit izzadni. – Bebizonyítottad, hogy te vagy a megfelelő választás a Hullámok Házának vezetésére.

– Királyom – sziszegte Joron.

– Csendet! – Felhúztam az ajkamat, és kivillantottam a fogaimat. – Még nem fejeztem be. Megfosztom apádat a címétől, és neked adom. E pillanattól a Hullámok Házának úrnője vagy. Szavadra a tanácsban és a szigeteiden is hallgatni fognak.

– Nem foszthatsz meg az istenektől kapott helyemtől – dühöngött Joron.

– Nem fosztalak meg – mondtam nyugodtan. – A vérvonalad továbbra is a Hullámok Házának uralkodója marad. A lányod csupán a Házad szószólója. Ha elfogadja, persze.

Avaline tétova pillantást vetett az apjára. Joron hegyes orrát ráncolva fintorgott, vékony ajka legörbült. Néma fenyegetés sugárzott belőle, de most meglátjuk, mire képes Avaline, ha nyomás nehezedik rá.

Hosszú szünet után a lány pislogva nézett rám.

– Elfogadom, királyom. Hálatelt szívvel.

– És ha egy hajszála is meggörbül – mondta Livia, Joronra meredve –, jobb, ha tudod, hogy te leszel a gyanúsított.

– Még egy végleges cím jár – folytattam, majd kinyújtottam a karomat, hogy Livia csatlakozzon hozzám. – Az a cím, amivel a király és a királynő is teljes mértékben egyetértett. Hullámhívó Celine!

Celine összerezzent, arcára zavart kifejezés ült ki, de ellépett Gavyn mellől, és kisétált a napsütésbe.

– Celine! – kezdte Livia lágy hangon. – Igazi szövetséges voltál, hű barát, amikor azt hittem, hogy nincs senkim Örökkönben. Egész életedben hűséges voltál a legénységhez, a családodhoz és a királyhoz.

– Apádhoz hasonlóan te sem érdemelted meg, hogy így büntessenek meg, Hullámhívó – vettem át a szót. – Rád bíznám az életemet, ahogy már többször is megtettem. Nehéz lesz tőled megválni, mint a legénység tagjától.

Celine felhördült és bizalmatlanul nézett rám.

– Erik, é-én nem akarom, nem akarok kilépni a legénységből. Kérlek!

– Attól tartok, muszáj lesz – folytattam.

– Ne! – Celine Liviára nézett. – Miért?

Nagy levegőt vettem.

– Túlságosan lefoglalnak majd a saját dolgaid.

– A saját dolgaim? – Celine oldalra döntötte a fejét.

– Lord Hesh – mondtam, és hangom a tömeg fölött szárnyalt – elárulta Örökkönt. Árulóként halt meg, de a Pengék Háza így nagyúr nélkül maradt. – Fejemmel Celine felé intettem. – Vagy, mint a Hullámok és Ködök Háza esetében, lehet úrnője is. Ha igent mondasz.

Mintha ököllel vágtam volna Celine-t gyomorszájon. Előregörnyedt, szeme elkerekedett, szája tátva maradt. Amikor magához tért, gyorsan kihúzta magát, és felemelte tekintetét, hogy az enyémbe fúrja.

– Azt akarod, hogy én legyek…

– A pengék úrnője – fejezte be Livia. – Igen. Senki sem harcol nálad keményebben Örökkönért, Hullámhívó Celine. Senki sem olyan okos, félelmetes és kedves, mint te. Mindezek a tulajdonságok illenek az Öröktenger új főkóborához.

– A magasságos istenekre! – Celine beletúrt hosszú, hullámos hajába. – Átkozottul biztosak vagytok benne? Tudjátok, mit jelent ez?

Felnevetettem.

– Hogy címed és Házad lesz.

– Azt jelenti, hogy többé nem kell nyavalyás női ruhákat viselnem a mulatságaidon. Azt hordok, amit akarok. – Celine hangosan, áthatóan felnevetett. – Azt jelenti, hogy megmondhatom neked, amikor szörnyen ostoba királyként viselkedsz.

– Azt amúgy is megteszed.

– Á, ez igaz, de most már a tanács asztalánál is kiabálhatom. Ugyanez érvényes rád is. – Celine Gavynre mutatott.

A bátyja homlokát ráncolta, de elfordította a fejét, mielőtt kiült volna arcára a vigyor.

– Akkor felteszem, elfogadod?

– Igen, királyom. – Celine álla megremegett. Meghajolt. – És köszönöm.

– Erik király! – Az Örökhajó legénységének hátsó sorából Viharhozó tolakodott előre.

Felnyögtem, de én nem fogom leállítani a vérontást, ha Sewell ráront.

– Te meg mit művelsz? – szólt rá Celine éles hangon.

Viharhozó azonban fittyet hányt rá, helyette rám és Liviára nézett.

– Ha nem bánod, királyom, és te, királynőm, szeretném elfogadni az ajánlatotokat, amivel megszabadítotok a királyi hajóhoz fűző vérkötelékemtől.

Ez váratlanul ért. Az igazat megvallva, kicsit meg is döbbentett.

– A hajón akarsz maradni, de kötelék nélkül?

– Közel húsz forgás óta szolgálok az Örökhajón, de most azt remélem, hogy más lobogó, új zászló alatt hajózhatok tovább. – Viharhozó Celine-re nézett. – Ha a pengék úrnője hajlandó lesz egy olyan szerencsétlen alakot, mint amilyen én vagyok, a fedélzetére venni.

– Nos – suttogta Livia, önelégült mosollyal az arcán –, ez a fordulat kedvemre való.

Celine arcába szökött a vér. Igyekezett mozdulatlanul állni, ahogyan egy ház ura vagy úrnője tenné, de a keze elárulta – remegett és rángott az oldala mellett.

– Feloldom a kötelékedet, Viharhozó – mondtam –, de a többiről a pengék úrnője dönt.

Celine egy kis ideig fürkészte Viharhozó kutató tekintetét. Aztán finoman megfogta a kezét.

– Megtiszteltetés, hogy a fedélzeten tudhatlak, Viharhozó Finn.

Azzal hátraléptek, és megálltak a feszengő Sewell mellett.

Ezután a földi tündéket szólítottam.

– Örökkön mindig nyitva áll előttetek és népetek előtt. Egyetlen ajtó nem lesz zárva, egyetlen asztal sem fog nemet mondani nektek, amikor a tengerünkre érkeztek. Legfőképpen az enyém nem. És megtiszteltetés számomra, hogy köszönetet mondhatok az alverklánok közül az Eriksson Háznak…

– Végre jól mondta – dörmögte Jonas.

– Amiért elfogadtátok a köteléket, amint azt tettétek királyságunk védelmében – folytattam, és hirtelen elszorult a torkom. – Remélem, tudjátok, hogy ez nem marad viszonzás nélkül. Soha.

– Ezt neked is tudnod illene – mosolyodott el Jonas. – Nem is vagy te olyan rossz tünde, Vérdalnok.

53. fejezet

A Kígyó

Hosszúhajók vártak minket a Hasadék túloldalán. Karcsúak és keskenyek voltak: Pusztítók nyüzsögtek rajtuk, akik üdvrivalgásban törtek ki, amikor az Örökhajó, Gavyn hajójának kék vitorlái és Narza hajójának hamuszín vásznai áttörték a földi tündék tengerének felszínét.

A Pengék Háza új hajójának elkészültéig Celine szokás szerint az Örökhajón utazott.

Celine Sewell-lel együtt felügyelte Skadit. Még nem bíztam meg a nőben annyira, hogy magára hagyjam Örökkönben. Eldirard szövetséget kötött velünk a saját és a nekünk kiszolgáltatott unokája nevében. A király nem jelentett fenyegetést, de a nő – nem értettem őt, és amíg nem értettem, addig fenyegetést jelentett.

Skadi meglehetősen közömbösen fogadta a Hasadékon átkelést. De hát a legtöbb dolog iránt közömbösen viseltetett. Most hátradobta köpönyege gyapjúcsuklyáját, ami ezüstös haját fedte, és a partvonalat nézte, arcán a legcsekélyebb érzelem nélkül.

Amikor az Örökhajó pikkelyes, bíborvörös vitorlái megjelentek a felszínen, kürtök rivalltak fel, mire mindenki futva igyekezett a kikötőbe, a partra és a sekély vízbe.

Amióta a hajómra lépett, még soha nem láttam a földhajlítót ilyen izgatottnak. Nem lepődtem volna meg, ha Valen Ferus átugrik a korláton, hogy partra ússzon.

Amikor viszont átült az evezős csónakba, pontosan ezt tette, amint meglátta azt a világos hajat.

Livia élesen beszívta a levegőt, még mindig a fedélzeten állva, és nézte, ahogy anyja egyik kezével felmarkolja kék ruhája szoknyarészét, és Valen karjába veti magát, mielőtt az teljesen kiérne a hullámokból. Valen hátradőlt, magához szorította királynőjét, és ügyet sem vetve a fejük felett átcsapó hullámokra, mohón csókolta.

Livia letörölt egy könnycseppet az arcáról.

– Dalosmadár? – érintettem meg a hátát.

– Egykor azt hittem, soha többé nem látom őket viszont. – A bűntudat egy pillanatra abroncsként szorította össze a mellkasomat, de elillant, amikor Livia átölelte a derekamat. – Nincs mit megbánnod, Vérdalnok. A hazámban vagyok, de az otthonom a tenger alatt van.

Csókot nyomtam oldalról a fejére, és elszorult a gyomrom, amikor Derű odakiáltott, hogy szálljunk be a partra induló csónakokba.

Szándékosan maradtunk hátul, hogy ne zavarjuk meg a viszontlátásokat. Egymás oldalán harcoltunk a csatákban, de a feszültség még mindig érezhető volt, még mindig érezni lehetett, mint a megsavanyodott almák illatát.

– Livia! – kiáltotta Elise Ferus a sekély vízben, amikor már félúton jártunk a part felé.

Valen a vállára kapta Rorik herceget, míg a felesége a hullámokkal küzdött. Apjához hasonlóan Livia is arra készült, hogy átugrik a palánkon. Kinyújtottam hát a tenyeremet, és visszahívtam az áramlatot, hogy szilárdabb talajon állhassanak.

Livia zokogva kiáltotta anyja nevét. Elise valamivel alacsonyabb volt nála, de most remegve ölelte magához a lánya fejét. Az éjnép királynője újra és újra elvált Liviától, hogy letörölje lánya könnyeit, miközben könnyezve nevetett, majd újra magához szorította.

– Készen állsz erre az egészre? – súgta oda nekem Derű.

– Egyáltalán nem.

Kiléptem a bokáig érő vízbe. Derű odaállt mellém. Végül Celine foglalt helyet a másik oldalamon Viharhozóval, az apjával és az elf hercegnővel. Mögöttünk szirének és dalnokok, sellők és boszorkányok, Narza, sőt Tavish is arra vártak, hogy csatlakozhassanak a parton összegyűlt földi tündékhez.

Alekszijt két férfi fogta közre. Elfordítottam a tekintetem, amikor megláttam azt, akit egykor én mentettem meg a háború alatt. Ezt a találkozást mindenáron igyekszem majd elkerülni. Nem sokat segített, hogy amikor elfordultam, azt láttam, hogy az ikrek üdvözlik a családjukat.

Jonas és Sander az apjukra ütöttek, aki széles vállú, magas férfi volt, de a közöttük álló vörös hajú királynőt felismertem. Őt, aki annak idején megmentette azt a megkínzott fiút.

Őt is elkerülöm majd.

– Miért néz rám az ott? – morogta Derű.

Valóban, miközben Mira anyja a lányát ölelte át, egy férfi, akinek a nyakát hollótetoválás díszítette, az unokatestvéremet figyelte meredten. Nem tudtam eldönteni, hogy értetlen vagy megvető pillantással nézi-e.

– Vérdalnok! – Egy csapat ifjú tünde, Rorik herceggel az élen, törtetett át a tengeri tündék sorain.

Az istenekre! A kölykök.

A herceg, aki sötét szemét elszántan résnyire húzta, ellökött egy mellette szaladó lányt. Annak hosszú, fahéjszínű hajfonatai meglendültek, mielőtt megbotlott volna, hogy arccal előre a vízbe zuhanjon. Rorik erre kissé galádan kuncogott egyet, de aztán ő is megbotlott, pont előttem. A hóna alá nyúlva kaptam el.

– Herceg!

– Vérdalnok – dadogta, miközben a sós vizet törölgette a szeméből. – Én… én kormányozhatom a hajódat? Alvának ne engedd, de én kormányozhatom, ugye?

– Én kértem először!

A vékony kislány közben felállt, és a herceghez futott, mögötte még több ifjú tündérrel.

– Fogd be, Alva! – csattant fel Rorik. – Először én kormányzom. Vérdalnok megmondta.

– Rorik! – Livia megragadta az öccse tunikáját, és elrángatta onnan, miközben kézen fogott. – Hagyd békén a királyt!

A fiú felnyögött.

– Én csak kormányozni szeretném a hajót.

Dalosmadaram rám nézett, könnycsepp csillant a szempilláin.

– Mintha nyugtalankodnál, Kígyó. Hol van annak az álarcos férfinak az aurája, aki elrabolt engem?

– Attól tartok, összetűzésbe keveredett apád fejszéivel és anyád fenyegetéseivel.

Livia a kezemet rángatta.

– Gyere!

Derű megrázogatta a kezét, megnézte a zsebóráját, majd bólintott.

– Nincs veszély.

– Mit gondoltál, mit fogsz látni, Szívjáró? – Livia a fejét rázta, és a part felé vezetett minket. – Itt nincs veszély. Már nincs.

A szabad karomat valaki visszahúzta. Rorik, ravaszdi tekintettel, olyan erősen rángatta, hogy hátra kellett hajolnom.

– A hajó? – suttogta. – Engeded majd, ugye?

– Ki fogunk majd hajózni. Amikor indulunk, készülj fel arra, hogy a szélbe fordulj!

A fiú ajka mosolyra görbült, majd elszaladt, és a többi gyerkőccel együtt versenyfutást rendeztek a partig. Ahol harcosok, királyok és királynők álltak, és csak kevesen mosolyogtak.

Furcsa, mennyit változott a helyzet, amikor a földhajlító előrelépett, és némi megkönnyebbülés járta át a mellkasomat. Valen rám nézett, majd karjával az erőd előtt húzódó dombokra mutatott.

– Tengeri tünde, úgy hallottam, lakoma vár ránk. Szívesen látunk az asztalunknál.

Durva királynak neveltek, majd fiatalon magamra maradtam, így nem meglepő, hogy az efféle királyi viselkedés nem vált a véremmé.

Celine vérévé sem.

Átnyomakodott a sorokon, és közben oldalba bökte az éjnép királyát.

– Éppen ideje. A csizmám már átázott, és meg is éheztem, Földhajlító.

Livia a karomba csimpaszkodott, és elindult a pengék új úrnőjének nyomában.

A nagycsarnok nagyjából ugyanúgy nézett ki, mint amikor behurcoltak minket ide, csak most kevesebb harag és penge töltötte meg.

Üdvrivalgás hallatszott, amibe beleremegett a vascsillár az asztalok felett, és kürtök rivalltak fel, amikor Valen és Elise beléptek. Az éjnép azonnal a királya köré tódult. Kezek fonódtak az alkarjára, a hátát és a vállát lapogatták.

Livia kezét erősen fogtam, és úgy éreztem magam, mint valami félszeg nyomorult; féltem elengedni, amíg azt nem mondták, hogy keressünk helyet a csarnokban szétszórt asztaloknál. Legszívesebben erősen és vadul megcsókoltam volna az egész népe előtt, amikor Livia saját birodalma királyi családja mellé ültetett minket, de ott foglalt helyet Sewell, Derű és a többi tengeri tünde nemes is.

Nem akartam, hogy választóvonal legyen a népeink között, de azért hálás voltam, hogy nagyjából egyenlő létszámban vagyunk jelen.

A fűszeres gyökérzöldségekből, vadakból és pácolt heringből álló étkezés felénél Mira apja, a hollótetoválást viselő király, az asztal szélére csapott, és Derűre mutatott.

– Megvan! Emlékszem már, honnan ismerem ezt a tündét. Ő a száműzött!

Mellette Mira anyja jót kuncogott.

– Most ismered csak fel, Ari?

A királynő haja hosszú és sűrű volt, mint a lányáé, csak sötétebb, és az enyémhez hasonló hegek kandikáltak ki a ruhája dekoltázsából.

– Magasságos istenek!

Derű hosszan fújta ki a levegőt, és úgy tördelte az ujjait, hogy azok már ropogni kezdtek.

Mira hercegnő láthatóan örült, amiért Derű hirtelen elsápadt, de azért a hollókirályhoz fordult: – Dádzs, te ismered az örökkirály unokatestvérét? Soha nem hallottam arról, hogy találkoztatok volna.

– Pedig találkoztunk. – A hollókirály dobolni kezdett az ujjaival. – Ő az a fiú, akit személyesen én űztem vissza a tengerbe. Azóta sokat izmosodott a karja. Amikor utoljára találkoztunk, a fiú csak csont és bőr volt.

– Várj, téged Ari király száműzött, Szívjáró? – Alekszij szeme elkerekedett. – Ari, ezt még soha nem mesélted, pedig szeretsz dicsekedni.

– Pedig én tettem, Alek. Attól tartok, elég zűrzavaros időszak volt az, és már magam sem emlékeztem önnön nagylelkűségemre. – A király gúnyosan elmosolyodott, és hangsúlyosan előhúzta csontból és aranyból készült fogazott tőrét. – Igazam van, Harald fia?

– A nevem Szívjáró – mordult fel Derű.

– Ari! – sóhajtott fel Mira anyja. – Ne fenyegetőzz!

– Ne fenyegetőzzek? Félelmetes vagyok, és teljes szívemből mondom, mindig is ilyen maradok, főleg azért, mert van egy átkozottul kedves lányunk, és ugyebár hercegnőrablók járnak a környéken.

– Dádzs! – Mira hangja remegett, de nem nyugtalanságában, hanem az elfojtott nevetéstől. – Hiszen visszahoztak minket.

– Vérdalnok tényleg visszaadta az elrabolt hercegnőjét. De honnan tudhatnám, hogy Harald fia is így fog tenni?

Derű elsápadt.

– Nem azért jöttem, hogy bárkit is elraboljak.

– Miért? – A hollókirály aranyló szeme résnyire szűkült, ahogy közelebb hajolt. – Valami baj van a lányommal, Harald fia?

– Hogy mi? Nincs. – Derű arca vérvörös lett. – Nem ezt mondtam.

– Akkor hát mégis elrabolnád?

– Nem. – Derű fészkelődve ült a székén, szeme elkerekedett. – Az istenekre!

Jó időzítéssel a földhajlító egy ivótülökkel ekkor rácsapott az asztalra, és ahogy felállt, azzal magára vonta a figyelmet.

– Az elmúlt hónapok mindenkit igencsak próbára tettek. Nem tudom kellően kifejezni hálámat mindnyájatoknak, amiért mellettünk álltatok Liv keresése során. – Rámosolygott a lányára, majd belenézett sörös ivótülkébe. – Ha valaki akkor azt mondja, hogy itt fogunk ülni a tengeri tündékkel… az örökkirállyal…, méghozzá vérontás nélkül, arra gondoltam volna, hogy megőrült. De megtiszteltetés volt számomra, hogy olyanok mellett harcolhattam, akiket ellenségnek hittem, hogy aztán megmutassák, mennyire hűek, mennyire elkötelezettek a népük iránt. Ugyanaz a kötelék fűzi őket hozzájuk, ami bennünk is megvan. Büszke vagyok, hogy most itt ülhetek veletek.

A terem túlsó végében az ivótülköket olyan hangosan csapdosták az asztalokhoz, hogy többet nem is hallottam.

Később, amikor Livia felkereste a királyi sarjakat, az éjnép királynője sarokba szorított.

– Vérdalnok!

– Királynő – hajtottam meg a fejem.

Elise Ferus feje búbja az államig ért, de amikor a szemembe nézett, egy lépést hátráltam. Aztán az arca ellágyult.

– Visszahoztad őket hozzám.

– Megesküdtem, hogy megteszem.

– Valen mindent elmesélt. Őt nem könnyű lenyűgözni, ha csatáról van szó, de többször is elismerte, hogy nem tudja, hogyan tudod egy imbolygó hajón egyenesen tartanod a pengéidet.

Próbáltam közömbös arcot vágni, de nem sikerült, mert végül mosoly kúszott az arcomra.

– Ő segített, hogy bevihessem a gyilkos csapást.

Elise láthatóan örült, amikor arról hallhatott, hogyan harcolt a népe. Nemcsak Livia, hanem a többi örökös is. Az éjnép királynőjének ők ugyanúgy a gyermekei voltak, mint Livia és Rorik. Kérdezett a csatáról, de inkább az Örök Királyságban beállt változásokról faggatott.

Szemébe kiült egy cseppnyi vágyakozás.

– Bárcsak egyszer láthatnám!

A Hasadék azonban mindig el fogja őt választani Liviától. Aki már úgy beszélt az Örök Királyságról, mintha az lenne az otthona, de az anyja soha nem láthatja őt a trónon ülve, soha nem láthatja a lányát, ahogy a tengeri tündék királynőjeként saját udvarában uralkodik.

Elise, meglepetésemre, ekkor a karomra tette a kezét, és megszorította.

– És annak is örülök, hogy te is visszatértél hozzánk, örökkirály. Vannak itt olyanok, akiknek ez nagyon jót tett.

Valen szavai, amelyeket aznap mondott nekem, amikor a tengerbe dobtak, ott visszhangoztak a fejemben. Az eltelt sok forgás, a háború, a gyűlölet, mindez azért történt, hogy eljussunk ehhez a pillanathoz, hogy a szavak valóra váljanak. Némán bólintottam, miközben a királynő visszatért a tömegbe.

– Az áramlatról beszéltek, ami elválasztja a világaitokat?

Megijedtem. Skadi tűnt fel egy közeli ajtónyílásban; Derű árnyékként kísérte. Egyszerű öltözéket viselt. Haját a felénél bőrszíjjal kötötte hátra, és hamuszürke ruhát hordott, ami rettenetesen állt rajta: két számmal nagyobb volt rá. Hercegnőnek kellett volna lennie, de nem játszotta el a ráosztott szerepet.

– Nahát, az elf tud beszélni! – Hátat fordítottam neki, és elégedetten néztem, ahogy közben visszatért királynőm elmosolyodik és felnevet, amíg a fejét hátra nem vetette, ezzel szabaddá téve a torkát, amit azonnal meg akartam nyalni, és amibe bele akartam harapni, amint magunkra maradunk.

– Akkor beszélek, ha érdekes a mondandóm. – Skadi odalépett mellém. – Hallottam, ahogy a halandó…

– Ő királynő, tünde.

– És én halandó királynőt akartam mondani. – Egy pillanatra a nő arcán enyhe bosszúság villant át.

Á, tehát vannak azért érzései!

– Ez az áramlat túl erős, igaz? Ez tartja távol a királynőd anyját a világotoktól.

– Igen. – Bosszúsan hümmögtem, mintha a földi tündék iránti régi haragomat most majd valaki másnak kellene átvennie.

A bizalom szeszélyes dolog, és egyelőre ez a nő nem kapja meg csak úgy tőlem. Addig alighanem keményebb hangnemet ütök meg vele.

– Én elvehetném.

Kővé dermedtem.

– Mit mondtál?

– Elvehetném az áramlatot, és azzal nyugodttá válna a határ a királyságaitok között.

– Hogyan vehetnéd el a Hasadékot?

– Ugyanúgy, ahogy elvettem a köteléketeket.

– Én nem hoznám ilyen félvállról szóba a köteléket, amit elloptál.

Az elf vállat vont.

– Én csak azt mondom, hogy a tett ugyanaz, csak ezúttal nem jár fájdalommal. A birodalmak közötti határ megmarad, de a két világot megosztó vad áramlatot valami túlvilági erő táplálja. Ez nyilvánvaló volt már akkor is, amikor áthajóztunk rajta.

Soha nem beszéltek nekem arról, hogy mi táplálja a Hasadék mindent összezúzó áramlatát, csak azt tudtam, hogy létezik. A tengeri és a földi tündék korábban már kereskedtek egymással, de ez ritkaságszámba ment, és varázslatokkal, valamint megidézésekkel zajlott.

Ráadásul mindig a tengeri tündék keresték fel a földi tündéket. Tudomásom szerint a földi tündék soha nem hajóztak át Örökkönbe a Hasadékon át, mióta az létrejött.

– Valószínűleg egy tengeri boszorkány teremtette ezt a gátat – vélekedtem, de ezt inkább magamnak mondtam, mint Skadinak. Ha a tengeri népek hozták létre ezt a heves áramlatot, akkor valamivel érthetőbb lenne, miért nem kerestek fel minket soha a földi népek.

– Talán – mondta. – De ez nem számít, viszont hatalmas erő árad belőle, és azt el tudom venni.

– A határ viszont megmaradna – ismételtem a szavait.

– De a heves áramlat megszűnne.

Nem lenne Hasadék? A két világ között évszázadok óta álló fal?

– Magyarázd el, miben is áll a varázserőd, tünde!

– Mágikus vonzás a neve – javított ki. – Ahogy Arion a lángot vagy a fényt használta, hogy megérintsen és elvegyen tárgyakat, én ugyanezt teszem, csak a sötétséggel.

– Ő át tudott lépni a fényen.

– Ezzel az adottsággal én nem bírok. – Skadi egyik hajtincsét a füle mögé gyűrte. – Arion észszerű határok között tud átlépni a fényen. Nem tud nagy távolságokat megtenni, és nem tud olyan helyre menni, ahol még soha nem járt. Látnia kell a lelki szemeivel.

Az istenekre, bárcsak meghalna az a fattyú!

– Livia szerint te viszont dolgokat varázsolsz elő a ködből.

– Nem varázsolok. Elveszem őket. – Skadi a mennyezeti gerendákat fürkészte. – Amikor megidézem a mágikus vonzást, akkor például azt az ivótülköt – mutatott egy távoli asztalra – behúzhatom a ködbe addig, amíg el nem éri a kezem.

Így lopta el hát Sander kezéből a kardját.

– Nem vehetsz el egyszerűen egy olyan áramlatot, mint a Hasadék, és helyezheted el valahol máshol.

– Nem is; az abban rejlő erő elenyészne a ködben, bizonyos értelemben odaveszne. Viszont magamhoz vonzhatom az anyagot, vagy akár a sötétségben is hagyhatom. Ez a szomorúbb oldala, vagyis a te esetedben – a hasznosabb.

– És hol hagynád?

– Azt nem tudom pontosan. Egyesek szerint a teremtés űrjében. Szerintem az anyag ilyenkor egyszerűen szétporlik. Olyan, mint amikor bezársz egy ajtót. Nyitva is hagyhatom, amíg az, amit megidézek, át nem kerül hozzám, vagy elzárhatom, hogy ne is lássa senki. – Skadi oldalra döntötte a fejét, arcán azzal a kísérteties, üres kifejezéssel. – Ezért jobb, ha félsz az én mágikus vonzásomtól. Ezért nem szabadna soha olyasvalakinek megkapnia, mint Arion.

– Ez nem tűnik annyira másnak, mint amit Eldirard mondott.

– Mert nem részletezte. – Skadi üres mosolyt villantott rám. – Ha akarnám, ellophatnám valaki más életét, a szívdobogását, a tüdejét megtöltő levegőt. Amit elveszek, majd bezárom a sötétségbe, ahol az meghal. Ezt fogom tenni azzal a hatalommal is, ami a te Hasadékodban él.

A fenébe!

– Ölni is tudnál ezzel a köddel?

– Megtehetném. Ahogy te is tudsz ölni, csak más módon. – Skadi a kézfejével takarta el ásításra nyíló száját. – Elegem van ebből a mulatságból. Megengeded, hogy a legénységed visszakísérjen a hajóra aludni?

Nem voltam biztos benne, hogy bólintottam-e, mielőtt hátat fordított nekem.

– Gondold át, amit mondtam, tengeri király! Végezni tudok a Hasadékkal, amivel visszaadnád a királynődet a népének, miközben meg is tartod őt.

Csak miután Sander, Narza és az egyik alver az ikrek Házából megerősítették, hogy Skadi állításainak van alapja, döntöttük el, hogy másnap megsemmisítjük a népünk közötti utolsó falat.

54. fejezet

A Dalosmadár

Ez kicsit őrültségnek tűnt. Egész biztosan lehetetlen lesz eltüntetni a Hasadékot.

– Nem valószínű, hogy sikerül – mondta Narza is még hajnal előtt. – Elképesztő erő van jelen abban a gátban. A mágia viszont nyomokat hagy maga után, mint azt tudjátok. Ez láthatatlan anyag. Ha viszont az elf mágikus vonzásával tényleg képes fizikai anyagokat felszívni, akkor lehetséges, hogy meg tudja szüntetni a szakadékot tápláló ősi erőt.

A hüvelykujjamat harapdáltam. Anyám átkarolta a derekamat, és együtt néztük, ahogy Erik, az apám, Sander és Narza Skadi mellett állnak, derékig a tengerben.

Skadi vékony női inget viselt, haja szabadon hullott a vállára és keretezte az arcát. Úgy festett, mint valami hullámszellem. A nyakában még mindig ott lógtak a gyógynövények, amelyek megfékezték mágikus vonzását.

Jonas a vízparton guggolt, Alekszijjel az oldalán. Mindketten folyton dohogtak. Jonas nyugtalan volt, minden bizonnyal a neachdai kötelék miatt. Népünk nem sokat tudott kezdeni korhely hercege újfajta elmélyültségével és a tengeri tündék iránti kéretlen odaadásával.

Gyanítottam, hogy mivel Skadi ilyen sok nemes és az örökkirály közelében tartózkodik, ez még jobban feszélyezi Jonast, aki nemrég tette le esküjét, hogy megvédi őket. Erikhez hasonlóan biztos voltam benne, hogy a barátom nem igazán bízik Skadiban. De hát ő csak csatában látta, amikor megpróbált minket megölni. Nem ismerte őt, mielőtt a mágiától ilyen rideg lett.

Jonas búskomorsága dacára a birodalom különböző részeiből érkezett udvarhölgyek egész csoportja maradt a közelében, abban a reményben, hogy Jonas és Alek vigaszra lelnek a karjaikban. Freydis, legszebb ruhájában, álmodozó tekintettel bámulta Jonast, amikor az ide-oda forgatta a fejét, amitől megfeszültek a nyakizmai.

És ezt nem csak én vettem észre.

Fekete fejdísz köré font tűzpiros hajkorona takarta el hamarosan a hercegeket a kíváncsiskodó hölgyek tekintete elől. Malin, Jonas anyja, rám nézett, kacsintott, és szétterítette prémes köpenyét, hogy karcsú alakjával még jobban kitakarja a fiát a bámészkodók elől.

– Nem én vagyok az egyetlen, aki bizonyos fajta szerelmet kíván a gyermekének – suttogta anyám, és rávigyorgott királynőtársára, aki fittyet hányt a nyakukat nyújtogató udvarhölgyekre, akik megpróbáltak átkukucskálni a válla fölött.

– Malin azt hiszi, hogy védi a fiát, pedig Jonas az, aki az utolsó leheletéig örömmel ellenáll a szerelemnek.

Anyám még szorosabban ölelte át a derekamat.

– Tudod, ha ez nem sikerül, akkor sem fog semmin változtatni, Livie. Én minden második héten itt leszek, amikor meglátogatsz.

Felhorkantam.

– Ó, ezt az időtávot állítottad be?

– Nem, mert jobban örülnék, ha itt maradnál, de sajnos apád emlékeztetett rá, hogy a hjärtád egy király, aki felelősséggel és egyéb hülyeségekkel tartozik a népének. Most miért nézel így?

– Mert Eriket a hjärtámnak nevezted. Dádzs is ezt mondta egyszer. – Hogy Erik a szívem tökéletes harmóniája. A gondolatot népünk régi, romantikus hite ihlette.

– Remélem, nem éred be ennél kevesebbel. – Anyám kissé szomorkásan nézett a tengerre. – Mi már még a háború végén megéreztük a kapcsolatot, vagy legalábbis az érdeklődést közted és az örökkirály között. Amikor megtudtam, hogy elraboltak… összetörtem, Livie. Sosem éreztem még ilyen fájdalmat.

– De?

– De volt egy pillanat, amikor a szívem tudta, hogy ez be fog következni. Mintha ez olyan igazság lett volna, amit el akartam felejteni. Ne érts félre, természetesen meg tudtam volna lenni az emberrablás nélkül is. De talán Eriknek is kellett valamit tanulnia tőled: és ez a tűz győzte le a tengeri királyt, és perzselte fel a gyűlöletét.

Anyám kuncogott, és még egy kicsit szorosabban ölelte át a derekamat.

– Be kell vallanom valamit – suttogtam.

– Ó, imádom a titkos vallomásokat!

– Amikor megláttam Eriket a maszkabálon, leírhatatlan vonzalmat éreztem iránta. Rettegtem, amikor elrabolt, de nem tudtam lerázni ezt az érzést, mielőtt levette az álarcát. Az iránta érzett vonzalmam valami más volt, valami olyasmi, amit mások is mindig keresnek, de kevesen találnak meg. Nos, azt hiszem, ez űzte el a félelmemet; azt hiszem, ez segített abban, hogy sokkal gyorsabban megbízzak benne, mint egyébként tettem volna.

Anyám néhány pillanatig tűnődött a vallomáson.

– Szerinted ez a vonzalom egyfajta szívkötelék volt?

– Még ha az is volt – mondtam –, a szerelem nem múlt el. Csak erősebb lett.

– Én mindig is ezt kívántam neked – felelte erre lágyan. – Hogy megtaláld a tüzedet, és a szerelmet, ami ezt a tüzet táplálja, nem pedig eloltja.

A hullámverés zaja visszaterelte figyelmünket a tengerhez. Narza nógatta Eriket és a többieket, hogy térjenek vissza a partra. Erik elégedetlenül ráncolta a homlokát, amikor odaért hozzám.

– Mi történik éppen? – karoltam bele.

– A tengeri boszorkányok és a ti vajákosaitok…

– Az elixírkeverők – javította ki anyám mosolyogva. – Nem örülnének, ha vajákosnak neveznéd őket.

– Bármi is a nevük, mind védővarázslatokkal őrzik a partot köztünk és az elf között, ha az a nő úgy döntene, hogy megtámad minket, ahelyett, hogy békében élne.

Kételkedtem benne, hogy Skadi a part teljes mágikus ereje ellen fordulna. Hiába a kőrideg külső, mégis törődött Eldirarddal. Nem teszi kockára az életét, sem Éjréve sorsát azzal, hogy rátámad azokra, akik menedéket nyújtottak neki.

– Gondolod, hogy sikerrel jár? – A hangom gondterhelten csengett. Szinte azt kívántam, bárcsak ne mondták volna, hogy van rá esély. A kudarc kiváltotta csalódás szomorú palástként nehezedne rám. – Már mondtam, hogy megpróbálta a nagyapját is elhozni a palotából, de nem sikerült neki, mert kimerült.

Erik bólintott.

– De előtte nem harcolt? És akkor Arion is ott volt. Aki nem küzdött ellene?

Ez igaz volt. Skadi akkor fáradt volt.

– Tavish segíteni fog neki – mutatott a part túlsó felére. Tavish ott egy hosszú móló végén guggolt, egyik tenyerét a tenger fölé tartva. – Kifűzi a varázslat egyes szálait.

– Tavish szerint is ez egy tengeri boszorkány varázslata?

Erik bólintott.

– Bonyolult varázs, de ha kibontják, remélhetőleg a maradványokat egyszerűbb lesz az elfnek elrejteni abban az átkozott ködbirodalmában.

Hangos nyögés hallatszott – mintha egy kürt rivallt volna fel egy szurdokban –, ami végigvisszhangzott a vízen. Hullámok indultak fodrozódva a víz színén szőtt sötét motringból. Alatta terült el a háborgó hullámok fala.

Néhányan elhátráltak a partról, amikor egy újabb dörrenés új hullámfodrokat és szelíd hullámokat lökött át a gáton.

Skadi kinyújtotta mindkét karját. Mint kibomló fekete szirmok, ködszerű tintafonalak hámlottak le a testéről. Nem árnyékhoz hasonlított, inkább áttetsző és nedves volt, mint az igazi köd. A víz bugyogni kezdett a derekánál. A sötétség nőtt, sűrűsödött, mint monszun idején a tengeri permet, és alámerült a tengerbe.

A mólón Tavish hasra feküdt, és káromkodva tartotta mindkét tenyerét a víz fölé. Az ujjaim Erik karjába vájtak, képtelen voltam elfordítani a tekintetem, képtelen voltam megmozdulni, ahogy Skadi mágiája a Hasadék falába mart.

Ekkor Tavish felkiáltott, és feltérdelt.

– Ez volt az utolsó szál. Most már kiszabadult, asszony. Húzd vissza! Most! Mielőtt újra visszaáll!

Skadi lehunyta a szemét. Az irizáló sötétség újabb hulláma siklott végig a víz színén, és merült a Hasadék árnyékos vonalába a vízen. A nő mindkét karja remegett. Kétrét görnyedt. Halkan felsikoltott.

– Ez túl sok neki – mondtam.

– Még egy kicsit – válaszolta Erik halkan, és mintha ő is a saját gondolataiba merült volna.

Skadi megtántorodott. A köd tekercsekbe gyűlt körülötte, csapkodott és forgott. Újra felkiáltott, és lassan a szívéhez emelte mindkét kezét, mintha bezárná önnön sötétségét.

Újabb torokhangú visszhang szállt végig a tengeren. Aztán a ködgomolyok kilövelltek Skadi törzséből, kirobbanó sötétségként. Hogy a következő pillanatban eltűnjenek. Ahogy Skadi is. Háttal zuhant a vízbe. Jonas és Alekszij rohantak oda hozzá, és húzták ki a hullámokból. Skadi Jonas vállára dőlt, alig tudott elmenni a partig.

A szívverésem megállt, a vérem megfagyott. Még mindig Erik karjába kapaszkodtam, mintha az lenne az egyetlen szilárd dolog.

– Nos? Sikerült? – Hála az isteneknek Celine-ért! Ő nem az a fajta, aki sokáig bírja a feszült csendet.

Erik még ki sem adhatta a parancsot, de Gavyn máris vette a bátorságot, hogy megnézze. A csontúr eltűnt a tengerben. Erik a hüvelykujjával finoman köröket rajzolt a tenyeremre. Akárcsak én, az örökkirály is rezzenetlen arccal állt, még szinte levegőt sem vett, ahogy vártunk.

Aztán jó messze a vízen, a homokzátonyok és a sziklák mögött Gavyn arca bukkant a felszínre. A part felé nézett, nagy, elkerekedett szemmel.

Aztán felkiáltott:

– A Hasadék eltűnt!

55. fejezet

A Kígyó

A földi tündék minden alkalmat megragadtak az ünneplésre és a lakomázásra. Ismét összegyűltünk hát a nagycsarnokban, ittunk, ettünk és táncoltunk furcsa nyersbőr dobjaik és különös lantjaik ritmusára. A legtöbb estét Liviával töltöttem, elhúzódva a többiektől, magunkban, de ma este még én is kissé vidámabbnak éreztem magam a teremben.

Éles határvonal húzódott a tengeren. A sötét színű víz jelölte a határt Örökkön és a földi birodalom között. A határ megmaradt, de ahogy az elf mondta, a háborgó erő eltűnt.

Gavyn, Derű és Alekszij felajánlották, hogy próbára teszik az új határt. Gavyn hajója a délelőtt fele részére eltűnt, és amikor visszatértek, arcukra enyhe ámulat telepedett.

A tengeri tündéknek a Hasadék korábban sem okozott rettenetes kényelmetlenséget, inkább olyan volt, mint egy heves tengeri vihar. A visszatérő Alek azonban azt mondta, most olyan lett, mintha a fagyos vizekről nyári tengerekre sodródnának át. A víz sötét és hideg volt, amíg el nem érték az Öröktengert, ahol fény és meleg táplálta az áramlatokat.

– Szinte békés – mesélte mindenkinek, de a tekintetét a nagynénjére szegezte. – Nem rosszabb, mint beugrani a tengerbe.

Ott volt viszont még a légzés kérdése. Elise varázslatok és mágia segítségével addig élt, mint a tündék, de a tüdeje még mindig egy halandóé volt.

Az egyik földi boszorkány – vagyis elixírkeverő – azonban félresöpörte ezt az aggályt.

– Csak egy egyszerű talizmánt kell magaddal hordanod, Elise. Ennyi az egész. Pár napon belül elkészítem neked.

– Pár napon belül? – tette keresztbe Tavish a lábát. – Én holnap napnyugtára átadom neked.

– Ez kihívás, varázshasználó?

Tavish vigyorogva válaszolt:

– Bizony az, elixírkeverő.

Kétségem sem volt afelől, hogy az éjnép királynője és bármely halandó a földi birodalomban a hét végére már fél tucat módszert fog ismerni, amivel túlélhetik az utat.

Livia hozzám hajolt, elmosolyodva a vidám hangulaton. Nők, férfiak, gyerekek; egymás körül forogva táncoltak. A földhajlító Elise-szel nevetett a terem közepén, amikor Mira apja és anyja odasúgtak nekik valamit.

De mellettük Sander meghajolt egy tengeri boszorkány előtt, és felkérte a nőt táncolni. Gavyn nem is egy földi tünde udvarhölgy figyelmét felkeltette, és eddig legalább négy nővel lejtett táncot.

– Szívváró! – lépett oda Mira Derűhöz, aki két székkel távolabb ült tőlünk. – Ideje táncolnod. Talán mosolyognod is egy kicsit.

– Inkább halok szomjan a szárazon, mielőtt táncolnék.

– Az istenekre, te vagy a legsavanyúbb alak, akit ismerek! – mondta a hercegnő, és több sértést vágva Derű fejéhez távozott.

– Nem téved, kuzinom – mondtam, miközben belekortyoltam a földi tündék kedvelte, mézes és sűrű sörbe. Soha nem ismerném be ugyan Alistairnek, de ezt már-már jobban szerettem, mint a mi édes borainkat.

Derű erre fújtatott egyet, de nem tiltakozott. Az unokafivérem mogorva alak volt, de ennek megvoltak az okai, és azokat neki kellett elmondania. A saját titkait neki kellett felfednie.

– Mi a baja Jonasnak? – suttogtam Livia fülébe.

A tekintete a hercegre villant, aki néhány Pusztító között ült, akik viszont az elfet vették körül. Noha Skadi csodába illő tettet hajtott végre a Hasadéknál, láthatóan csak még nagyobb félelmet ébresztett másokban a hatalmát illetően.

Finoman ugyan, de az elf megfigyelés alatt állt. Szoros megfigyelés alatt. Semmi kétség, hogy ez mindig így lesz.

Jonas nem figyelte a mulatozókat, inkább a söröskorsójába bámult, elmerülve saját gondolataiban.

Livia aggodalmasan ráncolta a homlokát.

– Nem tudom. Csak annyit árult el, hogy ez az egész nagyon foglalkoztatja.

– Akarod, hogy Derű olvasson a szívéből?

– Nem – sóhajtott fel Livia. – Jonasnak is joga van a magánéletéhez. A háború fiúként nagyon megrázta. Úgy tűnik, ez is ugyanilyen hatással volt rá.

– Találhatunk módot a kötelék cseréjére – ajánlottam fel. – Ez nem azt jelenti, hogy Örökkön foglya lenne…

– Valójában azt hiszem, inkább büszke rá – vágta rá sietve Livia. – Alek azt mondta, hogy már elmagyarázta az egészet a Pusztítóknak, és mindenkinek, aki hajlandó meghallgatni. Azt hiszem, az zavarja, hogy majdnem elvesztette Sandert, majdnem elvesztett minket. Adjunk neki időt, hogy feldolgozza a történteket!

Megcsókoltam a Livia füle mögötti érzékeny pontot, és bólintottam. A herceg megkapja az időt, de ha ez túl sokáig marad így, akkor feladom minden erkölcsi aggályomat, és Derűvel átfésültetem a szívét, hogy minden titkát megtudjam.

– Unod már a mulatságot, szerelmem?

Livia megborzongott, amikor a leheletem végisimított a nyakán.

– Azt hiszem, igen, Kígyó.

Felálltam, kinyújtottam a kezem, és a csarnok hátsó ajtajához húztam, mielőtt bárki feltartóztathatott volna minket.

Sajnos Alekszijnek, a bosszantó hercegnek, más tervei voltak.

– Vérdalnok, többé nem kerülhetsz minket.

Forróság öntötte el a testem. Becsuktam a szemem, és lassan megfordultam. Az istenekre, tudtam, hogy ha Livia és én visszatérünk a népéhez, és ők elfogadnak engem Livia királyaként, szerelmeként, választottjaként, akkor nem kétséges, hogy ismét szembe kell néznem azzal a bizonyos valakivel.

Soha nem beszéltünk egymással. Úgy igazán nem. Az egyetlen alkalom, amikor ilyen közel kerültem Alek másik apjához, az volt, amikor eszméletlenül hevert, folyt a vére, és arra készült, hogy átlépjen a Túlvilágra.

És most az átkozott herceg mosolyogva nézett rám, mintha pontosan tudta volna, mennyire felkavar, ahogy a mellette álló férfira mutat.

– Ó! – sóhajtott fel Livia. – Tor bácsi! Te… beszéltél már a királlyal?

– Nem – felelte a kérdezett, és le nem vette rólam a szemét. – Amikor utoljára ilyen közel voltunk egymáshoz, én az erdő talaján feküdtem, vérző sebekkel. Nem adódott rá lehetőségem.

Testesebb volt, mint a szerelme, a haja hasonlóan sötét, de a szeme feketébb, az álla erőteljesebb. Ám a szemében ugyanaz a hála és szeretet csillogott, amikor Alekszijra nézett.

– Ne aggódj, Erik! – mondta Alekszij. – Dádzs ugyanúgy szereti a semmitmondó csevegést, mint te.

Azzal megbökte apja karját, és hátralépett. Sziszegtem, amikor dalosmadaram, a királynőm is otthagyott, könnyes mosollyal az arcán. Legszívesebben ott helyben elsüllyedtem volna.

– Megmentetted a fiamat – kezdte Tor. – És engem is.

Aztán minden további szó nélkül kinyújtotta a karját. Haboztam, majd bizonytalanul és gyanakodva megragadtam az alkarját. Az örökös gyanakvásom: bizonyos szokások lassan halnak ki.

Torsten bólintott, majd elengedte a karomat.

– Köszönöm! Szerintem egy seggfej vagy, amiért elraboltad az unokahúgomat, de mindig melletted állok azért, amit a családomért tettél.

Néhány lélegzetvételnyi csend következett, majd én is tiszteletteljesen meghajtottam a fejem.

– És én is mindig mellettük állok majd.

– Akkor hoztak az istenek a Ferus Házban! Ha egyszer belépsz oda, soha nem engednek el. – Ránézett hitvesére, a földhajlító fivérére, aki Stieggel és az egyik királynővel beszélgetett, az arany hajfonatú, vadnak látszó nővel, aki bebugyolált csecsemőt tartott a karjában.

Ahogy azt mondták, Livia nagybátyja ezzel le is tudta a dolgot, és otthagyott. Livia visszatért, megrántotta a kezem, és vigyorogva kihúzott minket a teremből. Csak akkor állt meg, amikor leértünk a rakpartra.

– Úszol egyet velem, Kígyó?

Az istenekre! Livia kigombolta elöl a fűzőjét. Aztán kivergődött a ruhájából és a szoknyájából, míg végül a holdfény csókolta melle lágy dombját, a domborulatait…

Nem vettem a fáradságot, hogy válaszoljak, ehelyett levetkőztem, és felemeltem a vizet, hogy behúzzon minket a hullámok közé. Hidegebb volt, mint az Öröktenger, de semmi sem érhetett fel ezzel a békével – hogy a karomban tartom ezt a nőt, a tengerrel, és hogy Livia szíve egy ritmust ver az enyémmel.

Erősen és hosszan megcsókoltam. Livia a hajam tövét rángatta, és mindkét sima combjával átölelte a derekamat. Felnyögtem. Forrósága kábító mámorként hatott rám. Megfosztott a gondolataimtól, elfúlt tőle a lélegzetem. Elárasztotta az elmémet, amíg már csak őt láttam.

Livia most elhúzódott, és az ujjbegyeivel végigsimított az arcomon.

– A nagybátyám igazat mondott.

– Miről? – Lenyaltam a vizet hattyúnyakáról.

– Hogy te ugyanúgy a Ferus Ház tagja vagy, mint ahogy én immár az Örökkön Házé. – Az arcomat két tenyere közé fogta, oldalra döntötte a fejét, és őrjítően közel nyomta számhoz az ajkát. – És hogy soha nem engedlek el. Te a szívemnek köteléke vagy. Sokkal tovább, mint ezer forgás.

Rámosolyogtam.

– Napkeltétől napnyugtáig játszottak, a kígyó és a dalosmadár.

Livia sugárzó arccal, könnyekkel a pilláin fejezte be a történetet, amelyet oly régen talált ki.

– És boldogan éltek, amíg meg nem haltak.

Megcsókoltam őt azért a meséért. Megcsókoltam őt ezért a pillanatért.

Megcsókoltam őt az ezer forgásért, amelyet a karjában akartam tölteni. És csókoltam őt a sok-sok pillanatért, ami az ezer forgás letelte után még vár ránk.

Epilógus

A Kígyó

Az ajkam kinyílt, a szám Livia szája felett lebegett, zihálása és sóhajai összeforrtak az enyémekkel. Két tenyeremmel kétfelől közrefogtam a fejét, terpeszbe álltam, hogy biztosabban állhassak, és megfeszítettem a mellkasomat, hogy láthassuk, hol egyesül a testünk.

Livia jobban szétnyitotta a két térdét, hogy csípőm lassú, erős mozdulataival beléhatolhassak.

Ami gyengéd csókokkal indult a hajnal fényében, lassan lopott érintésekbe, verejtékbe és nyögésekbe fordult át. Gyengéden és anélkül, hogy attól tartottam volna, valami hamarosan elragadja tőlem, kényeztettem a testét. A nyelvem a mellén körözött, lassan nyalogattam és harapdáltam a hegyes bimbót.

Elfulladt nyöszörgés volt a válasz, amikor a fogammal végigkaristoltam az oldalát. Az ujjait beledugta a hajamba, összekuszálva hullámait, az arcomat a testéhez nyomta. A csípőmmel nagyobbat löktem, mint eddig, mélyebbre hatolva.

Livia megrándult, szájból halk könyörgésként tört elő a nevem.

– Olyan közel vagyok – mormogta, fejét oldalra döntve, arcán a mámor és a kipirult gyönyör tükröződött. – Erik, ne hagyd abba!

Semmi sem tudott volna megállítani. Egyik könyökömet oldalra húztam, és a kezemet kettőnk közé csúsztattam, hogy izgathassam magjának megduzzadt csúcsát. Livia nyögdécselt és ellenlökött, hogy válaszoljon az én lökéseimre.

Az ismerős forróság árasztott el belülről, egyre lejjebb és lejjebb hömpölygött, míg a gondolataim elenyésztek valami kábító, mámoros ködben.

Az ajtónk nagy erővel, dübörögve csapódott a falnak.

– Vérdalnok, sellők! Odakint úsznak, és Szívjáró azt mondta, hogy van ott egy átkozott bálna is, és ááá!

– Rorik! – kapkodott Livia a paplan után.

Mindkét térdét felrántotta, amivel a két combja közé fogott.

– Basszus! – Beharaptam az ajkamat, de olyan erősen, hogy fennállt a veszélye, vérezni kezd, és elvesztettem az egyensúlyomat, mert olyan közel voltam az ágy széléhez.

Mielőtt meg tudtam volna fékezni, ágynemű, csapkodó lábak és káromkodások örvényében a padlóra zuhantam. Meztelenül, amit csak félig takart a felső szőrmetakaró. A megszégyenített király a földön feküdt, fájdalmasan kemény hímtaggal, miközben a királynője ráordított a vihogó kisfiúra.

– Erik, az istenekre, elnézést ezért! Rorik, ki innen! – Livia a paplant a melle köré csavarta, miközben az öccsét szidta, és párnákat vágott hozzá a szobában. – Mit keresel te itt?

– Az intéző küldött.

Amint újra érezni fogom a rohadt farkamat, felmentem Alistairt több évszázados szolgálata alól.

– Rorik, hagyd őket békén, amíg… ó, a poklokra! – Elise Ferus, annak a nőnek az anyja, akit az imént meztelenül és kifulladva majd felfaltam, lépett a szobába.

Hol lehet a földhajlító? Stieg? Talán Alekszij és apái is lesznek olyan szívesek, és csatlakoznak a megaláztatásunkhoz.

Rorik horkantva nevetett.

– Vérdalnok leesett az ágyról, és én láttam a seggét…

– Rorik! – dühöngött Elise. – Csend legyen. Azonnal!

Hanyatt fekve a földön felnyögtem, és két kezembe temettem az arcom.

– Mádzs! – sikoltott Livia. – Csukd be az ajtót! Az istenek szerelmére, kérlek!

Elise, aki még mindig a fiát korholta, most szünetet tartott, hogy azt mondja:

– Van rajta egy zárható retesz. Nem véletlenül.

– Ez a királyi lakosztály! – makacskodott Livia. – Magánlakosztály.

Elise fújt egyet.

– Jó reggelt, Erik!

– Királynő – motyogtam a két kezem mögül.

– Bocsássatok meg, de nekem azt mondták, hogy a király és a királynő reggeli szertartást szervezett. Lehet, hogy ez a ti palotátok, de mindkettőtöket várnak a következő harangszóra, vagy harangütésre, vagy minek is hívják itt nálatok. Teljesen felöltözve. – A következő pillanatban az ajtó ismét becsapódott, és csend borult a szobára.

Nem tehettem róla, felnevettem. A hang a mellkasom mélyéről indulva végigrezgett a bordáimon, míg végül kiszabadult, és már nem tudtam visszafogni.

Livia gyönyörűen kipirult arcával áthajolt az ágy széle felett.

– Ez nem vicces, Vérdalnok.

Ezen csak még jobban nevettem.

Livia hátrahanyatlott a vánkosokra, tenyerét a homlokára téve.

– Soha többé nem hagyom el ezt a szobát.

Visszamásztam az ágyunkra.

– Ez az eddigi legjobb terved. – Megcsókoltam az egyik mellét. – Sőt, még ma reggel kihirdetem.

Nevetett, amikor megcsókoltam a másik melle dombját. Lusta mozdulatokkal simogatta ujjaival a hátamon lévő hegeket.

– Készen állsz rá?

– Hogy készen-e? – Arcomat a nyakába fúrtam. – Igen. Nincs bennem kétség.

Livia felsóhajtott.

– Akkor van egy szörnyű hírem.

– Mi az?

– El kell hagynunk az ágyunkat.

Anyám kertjei virágba borultak, és ellepték a tengeri népek meg a teljes Ferus Ház. Csak egy hét telt el azóta, hogy átkeltünk a tengeri gáton – nem igazán tudtam többé Hasadéknak nevezni –, és visszatértünk Örökkönbe.

Négy nap telt el azóta, hogy az Örökkön legkülönbözőbb szegleteiből küldött levelekből kiderült, hogy a szigetek és a nemesi házak több mint fele végre megszabadult az elfeketedéstől. Még a skondelli dair is visszatért népével kis szigetük menedékhelyeire és az ottani kultúrájukhoz.

Annak ellenére, hogy sokan voltak körülöttünk, furcsamód Alekszijen kívül egyetlen másik királyi sarjat sem láttunk. Mira vonakodott ugyan a földi birodalomban maradni, de elég volt egyetlen pillantást vetni anyja arcára ahhoz, hogy meggondolja magát.

Hamarosan úgyis visszatérnek ide. Vagy mi megyünk hozzájuk.

A földi tündéknek nem okozott nehézséget Örökkönbe hajózni, legalábbis most már nem. A hazaúton az egyik hosszúhajójukat is magunkkal vittük. Sem az evezőik, sem a vitorláik, semmijük sem tört el. Derű és Gavyn felajánlották, hogy amikor Livia családja hazatér, furcsa, kígyószerű hajóikon utaznak majd, hogy mindenki épségben kelhessen át az új tengerre.

A gondot a felszín alá merülés jelentette. Avaline már gondoskodott róla, hogy a Hullámok Házának néhány kíváncsibb tagja a földi tündék oldalán, a határnál őrködjön. Ők fogják szabályozni majd a hullámokat, ami elindítja majd a kereskedést és tanácskozásokat az eljövendő forgások idején.

Joron hajlamos volt rá, hogy elszigetelje a népét, hogy elvágja őket a nagyvilágtól. Most már sokkal nagyobb kihívást jelentett a Hullámok Házának népét Örökkönben tartani. Olyan sokan akartak közülük felfedezőutakra indulni, tanulni és megismerni egy számukra ismeretlen földet.

Az igazság az, hogy már tudtuk, Mira és Sander csak azért térnek majd vissza, mert a királyi sarjak ragaszkodtak hozzá. Noha királyságaink különböztek, ám leginkább olyanok voltunk, mint egy ötödik földi birodalom, csak itt több volt a tenger.

Jonas már más kérdés volt.

Alistair alig egy nappal korábban kézbesített egy levelet a hercegtől, amiben azt írta, hogy rájött, eddig mi zavarta őt, és megvan rá a megoldása. Még nem árulta el nekünk, csak annyit mondott, hogy hamarosan megtudjuk.

Ez baljósan hangzott, és a Livia arcára kiülő aggodalom azonnal eszembe juttatta, hogy soha nem álltam bosszút a hercegen az első találkozásunkon kapott verésért.

– Á, végre úgy döntöttetek, hogy csatlakoztok hozzánk! – Alekszij megcsípte Livia fülét, amikor átléptünk az indák borította boltíves átjárón. – Rorik már kezd türelmetlenkedni.

Mikor nem volt az a fiú türelmetlen? Livia öccse felszállt Örökkön hajóira. Minden ébren töltött pillanatában nekem, Derűnek, Celine-nek, vagy bárki másnak azért könyörgött, hogy engedjék meg neki, hadd szállhasson hajóra és futhasson ki a tengerre.

Sewell volt az egyetlen, aki még nem mondott nemet a fiúnak, és mindennap végtelen harangütéseken át vitorláztak az öblökben, Rorikkal a kormánynál, aki egy túl nagy háromszögletű kalapot viselt.

Most Narza a fűszernövényekkel és szárított virágokkal teli faasztal mellett állt. Cseréptálak álltak rendezetten egy gyertyákból kirakott kör mellett.

Az egyik oldalon Tavish és családja álldogált Örvénnyel és Derűvel. Ők a királyi vérvonalat képviselték. De a lelkiismeretem nem engedte, hogy a többieket kizárjam innen. Celine, Gavyn, Sewell és a megfésülködött Viharhozó is csatlakozhatott.

Akár vér szerinti rokonaim voltak, akár nem, ők neveltek fel.

– Lépjetek előre!

Miután Narza szentül hitte, hogy az a bizonyos dolog lehetséges, titokban terveztük meg ezt az összejövetelt, úgy gondolva, hogy az kicsi és meghitt lesz. De amikor mindenki összegyűlt, kiderült, hogy Livia családja meglehetősen kiterjedt. Nagyon sok helyet foglaltak el.

Alekszij a két apja között állt. A földhajlító lánytestvére, annak hitvese és négy gyerekük, mind felnőttek, és a legidősebb unokatestvér, szintén csatlakoztak. Fiuk a karját felesége vállán nyugtatta; a nő arcán látható sebhely jelentette mindennek a kezdetét.

Ő volt az, akit Thorvald király megtámadott, ami után Valen az apám mellkasába vágta a fejszéjét.

Furcsa, hogy itt voltak. Emiatt.

Valen és Elise mellett Livia nagyszülei ültek: egyikük halandó, a másik tünde, akárcsak Livia szülei. Rorik folyamatosan a tengeri tündék oldalára kalandozott, amíg Stieg meg nem ígért neki egy Pusztító-tőrt, ha nyugton marad.

A harcos egyikünknek sem volt rokona, de Celine-hez és rokonaihoz hasonlóan Stieg is kiérdemelte, hogy itt legyen.

Az egyetlen, aki nem igazán tartozott ide, legalábbis az én szememben, az a fenti ablakok egyikéből kibámuló, merengő tekintetű elf volt. A nő önként tette vissza a gyógynövényes füzéreket a nyakába, és beleegyezett, hogy nem használja ellenünk a mágikus vonzását. Lecsillapította ugyan a veszélyes Hasadékot, de továbbra sem tudtam őt hova tenni.

Apró mosolyok, néha felcsillanó érzelmek megjelentek ugyan az arcán az utóbbi időben, de Livia nekem elárulta, hogy továbbra is más maradt, mint az a nő, akivel először találkozott. Az én dalosmadaram ugyan reménykedett, de én nem voltam meggyőződve arról, hogy az a nő valaha is visszatér.

Elhessegettem az elfről szóló gondolataimat, és a figyelmemet az asztalra fordítottam.

Narza meggyújtotta a gyertyákat.

– A kötelékek nem semmiségek. Bonyolult varázslatok, de egyben hatalmasok is. A szívkötelékek két eltérő vérvonal önként adott véréből erednek. Ezek, ha nagy becsben tartják, ha szeretik és ha ápolják őket, Örökkön szívét jelentik. Ezek adják a királyi vérvonal teljes potenciálját.

Livia ujjait összefűzte az enyémekkel, és rám mosolygott; nem tudtam nem visszamosolyogni.

Narza Livia kezéért nyúlt.

– A vért önként, szívesen és lelkesen ajánlják fel. Ez igaz rád is?

– Igen. – Livia elbűvölten nézte, ahogy a vércseppek a tálba hullanak.

Nagyanyám most rám nézett.

– A Királyok Házának szívköteléke megsemmisült, de nem találtunk semmi olyasmit, ami arról szólna, hogy nem lehet új köteléket kialakítani. Te önként, szívesen és lelkesen mondod magadénak a Ferus Házat?

Nyeltem egyet, a torkom hirtelen elszorult. Néhányan, mint Joron, ezt a Királyok Háza elárulásának tekintenék. Azt mondanák, hogy az örökkirály eladta magát a földi tündéknek. De ez engem nem igazán érdekel. Hűségem a mellettem álló nőé, a trónok és a koronák meg menjenek a poklokba!

Sokat jelentett, hogy a Ferus Ház minden tagja eljött, hogy bebizonyítsa, ők is elfogadják.

Bólintottam, és kinyújtottam a kezemet a nagyanyámnak.

– Csak óvatosan!

Narza halványan elmosolyodott.

– Nemegyszer kötöztem be a térdedet, unokám, amikor felhorzsoltad. Akár emlékszel rá, akár nem, de így történt. Nem félek a véredtől.

A vérem a szemközti tálba hullott. Egymás után adták hozzá vérüket a családtagjaink is. Tavish kacsintott, mielőtt az övé is belecsöpögött. Soha nem vallottuk be egymásnak az igazságot, ahogy nem mondtam semmit Örvénynek sem.

Egyszerűen abból lehetett tudni, mi az igazság, hogy amint elkezdtek történeteket mesélni az anyámról, én pedig rájuk néztem, Örvény azt mondta: „Az istenekre, így ráncolta Oline is a homlokát!”. Vagy ha valami eszükbe juttatta az anyámat – hogy mennyire utálta a halpikkelyeket, vagy hogy egyszer elhatározta, ő lesz a pengék első úrnője, és hogy büszke lett volna rá, ha tudja, hogy ezt a fia teszi lehetővé.

Thorvald ettől az egésztől csalódott lenne, és ettől csak még jobbá lettek ezek az új kötelékek.

Narza gyógynövényekkel és tömjénnel együtt hevítette fel a vért, majd óvatosan mindkét tál tartalmát kimérte egy mozsárba, így egyesítve a két vérvonalat.

– Fogjátok meg egymás kezét!

Livia és én összekulcsolt tenyerünket a tál fölé tartottuk. Narza énekelni kezdett, halkan és kedvesen.

A bőrünk bizsergett, a tenyerünk felmelegedett. Minél tovább énekelt Narza, annál melegebb lett a bőrünk.

Livia összerezzent. Én is majdnem megtettem, amikor az alkaromba csontig hatoló fájdalom mart. Nem olyan volt, mintha egy penge szúrta volna meg, inkább enyhe égésnek érződött, ami a húson át a csontvelőig, majd onnan az erekig terjed, hogy aztán a mellkasomban szirmot bontson a melegség. Ez megnyugtató melegség volt, mint amilyen egy korty forró tea, és egészen a hasamig éreztem.

Narza dala lassan elhalt. Kitörölt egy könnycseppet a szeme sarkából, és a kezünkre mutatott.

– Tiszteljétek mindig a köztetek lévő köteléket!

Elakadt a lélegzetem. Lesütöttem a szemem, és a tekintetem csupasz karomra tévedt, mire hangosan felhördültem.

Livia nevetett, és letörölte a könnyeit. A testünkbe billogozva, ugyanott, ahol egykor a Királyok Házának megkötő rúnája volt, most új, borostyánindához hasonló mintázatú rúna tekergőzött.

– A Ferus Ház – suttogta Elise, vigyorogva. – Ez a kötelék pecsétje.

Folyamatosan simogattam a szívem feletti pontot, élvezve, hogy visszatért az ismerős teljességérzet. Az istenekre, mennyire hiányzott ez!

Livia lábujjhegyre állva megcsókolt, könnyei megnedvesítették az arcomat. Amikor szétváltunk, a családjaink tapsoltak. Én csak őt néztem, ahogy finom ujjaival végigsimítja az alsó ajkamat.

Ezer forgás nem lesz elég vele, de kezdetben megteszi.

Míg a rokonaink éljeneztek és sután beszélgetni kezdtek, házaink egyesültek, meg minden, én kisimítottam Livia haját a szeméből, és rámosolyogtam.

Szavak nélkül, csak az érzéseimet használva, azt suttogtam: Üdv, szerelmem!

Livia szeme újfajta láztól égett. Üdv, Kígyó!

A rémálmok hercege

Régóta nem jártam már saját átkozott palotám folyosóin. Leggyakrabban akkor szórakoztam itt igazán, amikor visszatértünk a vérvörös fesztiválról. A fenébe is, pedig még azt is elterveztem, hogy azzal bosszantom Sandert, hogy kérkedni fogok hősi tetteinkkel, miután elhatároztuk, kiszabadítjuk az örökkirályt, és a tengeri tündék oldalán harcolunk.

Ez a hazatérés azonban egyáltalán nem olyan volt, ahogy elképzeltem.

Nem kétséges, hogy semmi sem lesz már ugyanolyan az életemben, mint ahogy elképzeltem, a mai este után.

Tétováztam a tágas terembe vezető ajtó előtt: odabent hatalmas kandalló fűtötte az alsó szinteket. Fővárosunkban, Klockglasban, gyakran volt felhős és hideg az idő – hideg, akárcsak a palota falai. Ez illett hozzánk, mint királyi családhoz, hiszen a király manipulálta mások félelmeit, a fiai pedig rémálmokat teremtettek.

Mégis – és ezt teljes mértékben anyámnak köszönhettem – a palota melengető hely volt, ami zengett a nevetéstől, és ahol kizárólag a hűség volt az úr.

A reménybe kapaszkodtam, hogy ez így is marad, miután bevallom anyámnak és apámnak, mit tettem.

Már üzentem Örökkönbe, így nem lepődnek meg majd, amikor visszatérek. Miután elárulom a részleteket, Erik azt hiszi majd, megőrültem, de ő nem egy beszédes fajta. Valójában Livia előtt fogja meglátni a dolog előnyeit.

Livie olyan lesz, mint az anyám – ezt a zsigereimben éreztem –, de átkozottul nem lesz esélye tiltakozni. Hiszen pont ő szeretett bele és bújt ágyba azzal a férfival, aki elrabolta őt, és meg akarta gyilkolni az apját.

Szóval csepp esélye sem lesz tiltakozni.

Kifújtam a levegőt, és hangtalanul beléptem. Tolvajok fiaként már régen megtanultam, hogyan kell úgy mozogni, mint az árnyék. Örültem, hogy nem vettek észre, mert így maradt időm megcsodálni a palotában azt, amit a legjobban szerettem.

Sander, aki szépen gyógyult, aszalt ribizlit csipegetett, miközben a boszorkányoktól kapott új híreket olvasta a tengeri tündékről. Miatta aggódtam a legjobban. Talán árulásnak fogja ezt tekinteni.

De az ikertestvérem volt közülünk a megbocsátóbb.

Kis ideig figyeltem a szüleimet. Mindig is azt gondoltam, hogy anyám a legszebb nő, akit valaha is láttam. Tűzvörös haja kissé kócos volt, mosolya pedig egyszerre ravasz és szeretetteljes. Nevetett, ahogy mindig, amikor apám valamit a fülébe súgott – a fejét hátravetette, a szemét behunyta.

Még dádzs is mosolygott. Én is Kase Erikssonná szerettem volna válni, bármennyire is különbözött tőlem.

Míg én imádtam maszkabálokra járni, és sokat mások társaságban lenni, apám annak örült volna a legjobban, ha soha nem kell elhagynia ezt a palotát, és soha többé nem kell látnia egyetlen lelket sem a családján kívül. Lehet, hogy ez túlzás, de szinte szétverte a Kunglig-palotát – legalábbis így hallottam –, amikor Liviát elrabolták, majd még egyszer, amikor megtudta, hogy a fiai eltűntek.

Közeli kapcsolatban állt a birodalom összes királyi házával. Ugyanakkor élvezettel panaszkodott is rájuk.

Most az egyik karját anyám vállára tette, és magához húzta, hogy újra és újra megcsókolhassa a halántékát, mintha nem tudna betelni vele. Ez olyan kötelék volt, amiről soha nem gondoltam, hogy magamra venném.

A mai napig, amikor már biztosan tudtam, hogy soha nem veszem magamra.

Megköszörültem a torkom.

– Jonas! Gyere, ülj le hozzánk! – Anyám megveregette a mellette lévő helyet. – Annyira hiányoztál!

– Biztosan nem annyira, mint dádzs. – Vállon paskoltam apámat, ahogy elsétáltam mellette.

– Őszintén szólva, nem tudom, miért vagytok még mindig itt – felelte apám, akinek ravasz mosoly ült ki az arcára. – Azt hittem, világosan megmondtam, hogy nagyon élveztem a kihalt folyosókat és hogy egyedül lehettem anyátokkal.

– Kérlek, uralkodj magadon! – Leültem a velük szemközti padra, összefontam az ujjaimat, és a csizmám alatt elterülő szőnyeg szálaira szegeztem a tekintetemet.

– Jonas? – döntötte oldalra anyám a fejét. – Jól vagy?

– Van valami, amit el kell mondanom. Mindannyiótoknak.

Sander becsapta a könyvét, és aggodalommal az arcán a pamlag karfájára ült.

Apám nem szólt semmit, de a szeme olyan lett, mint a fekete tinta, és annyira elsötétült, hogy minden fény kiveszett belőle.

– Dádzs, kérlek!

– Félsz elmondani nekünk. Miért?

Az istenekre, milyen átkozottul idegesítő, amikor a családod szó szerint tudja, mitől félsz! Meggörnyedt a vállam.

– Mert nem fog tetszeni nektek.

– Fiam – mondta anyám halkan –, bármi is az, mindig mindent elmondhatsz nekünk.

– Ez a kötelék Örökkönnel, mint tudjátok, arra kényszerít, hogy megvédjem őket.

Apám a homlokát ráncolta. Dühös lett – nem is, inkább dühöngött – a gondolattól, hogy egy életre szóló köteléket vettem a nyakamba. Semmire nem tartotta azt, ami akár kicsit is megfosztott valakit az akaratától. Gyerekként sokáig sötét hipnotikus mágia fogságában élt, emiatt dühítette az egész gondolat.

Csak miután tucatszor elmagyaráztam neki, hogy ez nem valami kényszerű kötelék, hanem csupán arról szól, hogy megteszek minden tőlem telhetőt, hogy a tengeri tündéket segítsem, nyugodott meg végre.

– Az eltűnt elf herceg nyugtalanít. A nagyravágyása, ahogy nemcsak a tengerről, hanem a mi birodalmainkról is beszélt, nem hagyják nyugodni a lelkemet.

– Jonas! – szólalt meg Sander. – Te is pontosan tudod, hogy Eldirard király szerint az apja egy ideig távol tartja majd őt.

– A kockázat azonban továbbra is fennáll. Ha nem így lenne, nem hiszem, hogy a kötelék… így érezne. – A gyomrom a torkomba ugrott. – De rájöttem, hogyan védhetem meg őket. Már meg is tettem, leveleket küldtem, és úgy döntöttem, hogy ezt teszem. Mindannyiunkért. Nemcsak Livie-ért és Vérdalnokért, hanem a mi népünkért és a birodalmainkért is.

– Jonas, az istenekre, kezdesz megijeszteni! – hajolt előre az anyám. – Miről van szó?

Visszafojtottam a lélegzetemet, miközben ötig számoltam.

– Egy elf rokonának lenni azzal jár, hogy a mágiájuk nem jelent rá fenyegetést. Az elbukott csata után a herceggel kötött eljegyzési szerződést megtámadhatja egy azonos rangú.

– Jonas…

Anyám elhallgatott, amikor megráztam a fejem, némán arra kérve, hadd fejezzem be.

– Azt kértem az árnyelfek királyától, hogy engedélyezze, hadd kössek házassági fogadalmat az unokájával. Hogy Skadi a rokonunk legyen. – Némi habozás után folytattam. – És ő beleegyezett.

Szereplők

Az Örök Királyság

A Királyok Háza:

Az örökkirály – Vérdalnok Erik

Szívjáró Derű

Hullámhívó Celine

Sewell – hajószakács

Az Örökhajó legénysége

A Ködök Háza:

A Ház úrnője: Narza – az örökkirály nagyanyja

Fione – tengeri boszorkány

A Csontok Háza:

A Ház nagyura: Csontrothasztó Gavyn (Fürkész)

A Hullámok Háza:

A Ház nagyura: Tengeralkotó Joron

Elmetolvaj Avaline

A Pengék Háza:

A Ház nagyura: Hesh, főkóbor

Földi tündekirályságok

Az éjnép klánjai (Északi Birodalom)

Valen Ferus király

Elise Ferus királynő

Livia Ferus

Rorik Ferus

Alekszij Bror-Ferus

Sol Ferus

Torsten Bror

Stieg Jakobson: Pusztító-harcos

Alverklánok (Keleti Birodalom):

Jonas Eriksson herceg

Sander Eriksson herceg

Tündeklánok (Déli birodalom):

Krasmira (Mira) Sekundär hercegnő

Szójegyzék

Neach-dai (nícs-dáj): Különböző klánok között létrejött békés szövetség, amelynek célja az egység és a béke biztosítása.

Éjnép: A földi tündék egy fajtája, akiknek varázserejét fúriamágiának hívják, és ami a föld erejére összpontosít.

Alver: A földi tündék birodalmában élő varázserejű klán, amely az elmére és a testre összpontosító igézőmágiát használja.

Bájolás: A déli birodalmak tündeklánjának mágiája, amely illúziókat tud varázsolni, megidézni és előhozni, vagy segíteni az alakváltásban.

Az elfeketedés: Az Örök Királyságban sötét varázslatok előidézte járvány.

Hjärta (hjar-ta): Földitünde-kifejezés, amelyet olyan heves szerelemre használnak, amelyben a pár szíve és lelke tökéletes harmóniában van.

Dokkalfar: Az árnyelfek klánja.

Ljosalfar: A fényelfek klánja.

Éjréve: A sziget, ami az árnyelfek, vagyis a dokkalfarok otthona.

Cridhe (hí-ja): Elf kifejezés, szeretetteljes megszólítás, mint amilyen például a „szerelmem”. Skót gael eredetű szó.

Vérkorona: Az Örök Királyság koronája. Ha nem a vér szerinti örökös viseli, a bőr égni és gennyedni kezd tőle.

A Hasadék: Háborgó, függőleges áramlat, ami elválasztja a földi tündebirodalmakat az Örök Királyságtól.

Köszönetnyilvánítás

Soha nem fogom tudni eléggé megköszönni olvasóimnak, hogy ennyire szeretik ezeket a világokat. Először is ott vannak a Megtört Királyságok. Annyira szerették azokat a „földi tündéket”, hogy az végül az Örök Királyság durva, titokzatos világává bővült ki. Micsoda utazás volt ez! Köszönöm, a szívem mélyéből köszönöm!

Nagyon hálás vagyok a családomnak, hogy elviselték a kora reggeli viking rockzenét és a késő esti írói munkát, aminek során megalkottam ezeket a karaktereket. Derek és gyerekek, nagyon szeretlek titeket. Az égbolton és a tengereken túl is, a szívem veletek van.

Nagyon köszönöm Kayleenek, Jasmine-nek, Katie-nek és Aubrey-nak, hogy béta-tesztelőként segítettek a könyv megírásában és a cselekmény kidolgozásában, amikor elbizonytalanodtam, hogy képes leszek-e rá.

Köszönöm Sara Sorensennek, hogy kiszúrta az összes cselekménybeli hibát. Most ezeket a cselekménybeli hibákat már több világban kell meglelned, és mindig hálás leszek neked azért, hogy olyasmik is eszedbe jutottak, amikre szó szerint senki más soha nem gondolt volna. Köszönöm Megan Mitchellnek, hogy olyan ügyesen megtalálta a helyesírási hibákat, amelyeket én sem találtam meg, pedig legalább ezerszer átolvastam a könyvet. Higgyétek el, nélkületek ezek a könyvek nagyon nyersek lennének. Köszönöm Cindy Hale-nek, hogy felkutatta az utolsó megmaradt hibákat is, és a sok ARC-olvasónak, akik a végső ellenőrzést végeztek.

Köszönöm a The Wicked Darlingsnak, hogy feldobjátok a napjaimat az elméleteitekkel, a kérdéseitekkel és GIF-jeitekkel: aki érti, érti.

Köszönöm édesapámnak a mennyországban, hogy erre az útra vezetett. Ez megváltoztatta az életemet. És maradt még több komiszul romantikus történet.

LJ

A könyv elektronikus változatának kiadója

Kossuth Kiadó Zrt.

www.kossuth.hu

A kiadásért felel a Kossuth Kiadó Zrt. vezetője.

Az e-könyv létrehozásában közreműködött:

Katona Zoltán, Pekó Zsolt

Projektvezető: Földes László

A fordítás alapja:

L. J. Andrews: The Ever Queen

First published in 2024 by L. J. Andrews

Fordította

Sziklai István

Szerkesztette

Fodor Zsuzsanna

Borítóterv

MerryBookRound Designs

Illusztrációk

Nora Adamszki

Samaiya Beaumont

Salome Totladze

Térkép

Eric Bunnell

Epub: ISBN 978-963-636-928-6
Mobi: ISBN 978-963-636-929-3

Copyright © L. J. Andrews 2024

Hungarian edition © Kossuth Kiadó 2025

Hungarian translation © Sziklai István 2025

www.multimediaplaza.com

info@multimediaplaza.com