A jövő minisztériuma

Kim Stanley Robinson

Agave (2022 okt)

Címke: sci-fi, regény

sci-fittt regényttt

Kim Stanley Robinson, a science fiction egyik legnagyobb ma élő óriása a klímaváltozás olyan vízióját mutatja be ebben a regényben, amilyet eddig elképzelni sem tudtunk.

A Párizsi Egyezményt aláíró országok kongresszusa egy új szervezetet alapít 2025-ben. Célja az eljövendő nemzedékek érdekképviselete és az összes élőlény védelme a jelenben és a jövőben. Hamarosan mindenki a Jövő Minisztériuma néven kezdi emlegetni.

A teljes egészében fiktív szemtanúk által elmesélt történet arról szól, hogy milyen hatással lesz az emberiségre a klímaváltozás a következő évtizedekben. Az egyes fejezetek nem egy kihalt, posztapokaliptikus világban játszódnak, hanem a közvetlen jövőnkben – amelyben még az is előfordulhat, hogy legyőzzük az előttünk álló rendkívüli kihívásokat.

Az olvasó egy kétségbeesett felütésű, ám reményteli üzenetekkel teli regényt tart a kezében; a legeredetibbet és legerőteljesebbet, amit valaha a klímaváltozásról írtak.

Kim Stanley Robinson

A jövő minisztériuma

Fredric‐Jamesonnak

1.

Egyre melegebb lett.

Frank May felkelt a matracáról, és az ablakhoz ment. Barnás stukkós falak és csempék, színük, mint a helyi agyag. Kockaházak, amilyen az övé is, a tetőteraszokon lakók, akik éjszaka felmentek oda, mert a lakásokban túl meleg volt aludni. Most már elég sokan ácsorogtak a mellvéd mögött, kelet felé nézve. Az ég színe megegyezett az épületekével, egy kis fehérséggel azon a részen, ahol a NAP hamarosan felkel majd. Frank mély levegőt vett. Szaunában érezte magát. Pedig ez volt a nap leghűvösebb része. Egész életében legfeljebb öt percet töltött szaunában, és nem vágyott vissza. A forró víz esetleg, a forró, párás levegő semmi szín alatt. Nem értette, miért vágyakozik bárki arra a fojtogató, verejtékes érzésre.

Itt nem volt menekvés előle. Ha átgondolta volna, a világért sem jött volna ide. Bár ez a szülővárosának a testvérvárosa, más testvérvárosok is léteznek, más jótékonysági szervezetek. Alaszkában is dolgozhatna. Ehelyett verejték csípte a szemét. Csatakosra izzadt, noha csak egy sortot viselt, de az is átázott; a teste nedves foltokat hagyott a matracnak azokon a részein, ahol aludni próbált. Szomjazott, de az ágya mellett álló termosz üres volt. Az egész városban hatalmas szúnyogok módjára zúgtak a túlterhelt légkondik kültéri egységei.

A nap ekkor előbukkant a keleti látóhatáron. Úgy ragyogott, mint egy hidrogénbomba, mivel persze az is. Izzó fényszilánkjához képest elsötétültek a földek és az épületek, majd még inkább, amikor a szilánk lángvonallá folyt szét és körszeletté dagadt. Frank már nem is bírta tovább nézni. A napból áradó forróság szinte kézzelfoghatónak érződött, akár egy pofon. A napsugarak tovább melegítették az arcbőrét, pislogásra késztették. Szúrni kezdett a szeme, és annyira könnyezett, hogy már szinte semmit sem látott. Minden barna volt, bézs és szikrázóan, elviselhetetlenül fehér. Egy átlagos város Uttar Pradesben, reggel hatkor. A telefonjára nézett: 38 fok. Fahrenheitben ez – beütögette – 100,4 fok. A páratartalom 35 százalék. A kettő kombinációja készítette ki. Pár éve ez még a valaha mért legmagasabb wet-bulb, azaz nedves hőmérséklet lett volna. Most már csak egy átlagos szerda reggel.

Éles kiáltások hasítottak a levegőbe az utca túloldalán lévő tetőről. Riadt sikolyoknak hallatszottak; két fiatal nő hajolt át a falon, és kiabált le az utcára. Valaki nem akart felébredni a tetőn. Frank fogta a telefonját, és a rendőrséget hívta. Nem vették fel. Azt sem tudta, átment-e a hívás, vagy nem. Ekkor távoli szirénák zúgtak fel: mintha víz alól szólnának. A hajnal eljövetelével az emberek felfedezték a bajba került alvókat, és megtalálták azokat, akik már soha nem fognak felébredni a hosszú, forró éjszaka után. Segélyhívások. A szirénahangból ítélve némelyik be is futott. Frank újra a telefonjára pillantott. Fel volt töltve, és térerőt is mutatott. De továbbra sem tudta elérni a rendőrséget, amit többször is volt alkalma felhívni az itt töltött négy hónapja alatt. Már csak kettő maradt. Ötvennyolc nap, túl sok. Július 12., még a monszun előtt. Arra kellene koncentrálnia, hogy ezt a napot túlélje. Egyszerre egyet. Utána hazamegy Jacksonville-be, amit nevetségesen hűvösnek fog érezni ezek után. Lesz mit mesélnie. Viszont most szemben, a tetőn ott vannak azok a szegény emberek.

Ekkor hirtelen elhallgattak a légkondik. Újabb elkeseredett kiáltások hangzottak fel. Frank már egy pálcikát sem látott a telefonján. Áramszünet. Vagy átmeneti, vagy tartós. A szirénák istenek és istennők sikolyaira emlékeztették, mintha a teljes hindu panteon kétségbeesett volna.

Már beindultak a generátorok hangos kétütemű motorjai. Illegális benzin, gázolaj, kerozin, amit az ilyen esetekre tartalékoltak, amikor a cseppfolyósított földgáz használatát megkövetelő törvényeket felülírta a szükség. Várható volt, hogy az eleve rossz levegő hamarosan fojtogató gázpaplanná változik. Mintha egy régi busz kipufogójából kellene lélegezniük.

Franket ennek a puszta gondolatától is elfogta a köhögés, majd ismét inni próbált az ágya mellett álló termoszból. Még mindig üres volt. Levitte magával, és megtöltötte a lenti kamrában álló hűtőszekrény vízszűrős tartályából. A víz egyelőre nem melegedett fel az áramszünet ellenére sem, és most átkerült a termoszába, ahol még sokáig hideg marad majd. Egy jódtablettát is beledobott a biztonság kedvéért, és szorosan rácsavarta a kupakot. A súlya megnyugtatónak tűnt.

Az alapítvány pár generátort is tárolt a kamrában, néhány kanna benzinnel együtt, ami két-három napig bírta üzemeltetni az áramfejlesztőket. Ezt érdemes volt észben tartani.

A kollégái ott tülekedtek az ajtaja előtt. Hans, Azalee, Heather, kivörösödött szemekkel, kifulladva.

– Gyere már – mondták –, mennünk kell!

– Miért? – kérdezte Frank értetlenül.

– Segítséget kell szereznünk, az egész kerületben elment az áram, szólnunk kell a lakhnauiaknak. Orvosokat kell hívnunk!

– Aztán mégis honnan? – kérdezte Frank.

– Legalább megpróbálhatnánk!

– Én nem megyek sehova – válaszolta.

A többiek rámeredtek, majd egymásra néztek.

– Hagyjátok itt a műholdas telefont – javasolta. – Menjetek el segítségért. Én itt maradok, és szólok az embereknek, hogy mindjárt jöttök.

A többiek kelletlenül bólintottak, majd elrohantak. Frank felvett egy fehér inget, amit azonnal át is izzadt.

Kilépett az utcára. Generátorok köpködték a füstöt hangosan a túlforrósodott levegőbe, nyilván légkondikat táplálva. Frank visszafojtotta a köhögést. Túl meleg volt a köhögéshez: belégzéskor úgy érezte, mintha egy kemencében fuldokolna, ezért ismét köhögnie kellett. A párás levegőtől és a köhögés okozta erőfeszítéstől még jobban kimelegszik az ember. Néhányan segítséget kértek tőle. Azt válaszolta nekik, hogy már úton van. Délután kettőkor megérkezik, mondta. Akkor menjenek el a klinikára. Addig pedig vigyék az öregeket és a kicsiket légkondicionált helyiségbe. Az iskolákban is van klíma, a középületekben is. Menjenek oda. Kövessék a generátorok hangját.

Minden épület kapujában kétségbeesett emberek csoportosultak, mentőre vagy halottszállítókra várva. Nemcsak köhögni volt túl meleg, hanem sírni is. Mintha még a beszéd is a túlmelegedés veszélyével fenyegette volna az embert. És egyébként is, mit mondhattak volna? A gondolkodáshoz is túl meleg volt. De még így is megszólították az emberek. Kérem, uram, segítsen, uram.

Menjenek kettőre a rendelőmbe, válaszolta Frank. Addig meg az iskolába. Menjenek zárt térbe, keressenek valahol egy légkondit. Vigyék magukkal az időseket és a gyerekeket.

De nincs hova! Aztán eszébe jutott.

– Menjenek a tóhoz! Menjenek be a vízbe!

Ezt mintha meg sem hallották volna. Mint a Kumbh mela alatt, amikor az emberek Váránasziba mennek, hogy megfürödjenek a Gangeszban, próbálta elmagyarázni.

– Ott lehűlhetnek – mondta nekik. – A víz lehűti az embert.

Egy férfi megrázta a fejét.

– A víz a napon van. Olyan, mint a forró fürdő. Még a levegőnél is rosszabb.

Frank kíváncsian, riadtan, a saját nehézlégzésének tudatában elindult a tó felé vezető utcán. Az emberek az épületek előtt álltak, a bejáratoknál csoportosultak. Néhányan végigmérték, mások nem, mert a saját problémáik kötötték le őket. Tágra nyílt a szemük a kétségbeeséstől és a rettegéstől, kivörösödött a melegtől, a szmogtól, a portól. A napon lévő fémfelületek égették a bőrt, úgy táncolt felettük a forró levegő, mint a grillsütő felett szokott. Frank izmai zselévé puhultak, csak a gerincvelőjén végigszaladó rettegés tartotta függőlegesen. Lehetetlen volt sietni, de ő akart. Amennyire tudott, az árnyékos oldalon haladt. Ezekben a korai órákban az utca egyik oldala általában még árnyékos maradt. Olyan volt kilépni a napra, mintha egy tábortűz felé löknék az embert. Csak vánszorogni tudott a következő árnyékos folt felé a mellbevágó hőségben.

Odaért a tóhoz, és nem lepte meg, hogy néhányan máris nyakig merültek bele. A barna arcok kivörösödtek a forróságtól. A víz felett fényköd vastag rétege lebegett. Frank kiment a tó innenső oldalát határoló kanyargós betonútra, leguggolt, és könyékig a vízbe mártotta a kezét. Tényleg olyan melegnek érezte, mint a fürdővizet, vagy majdnem. A kezét benne tartva azt próbálta eldönteni, hogy vajon hidegebb vagy melegebb, mint a teste. Ezt nehezen lehetett megállapítani az izzó levegőben. Egy idő után arra jutott, hogy a felszín közelében nagyjából a vérével azonos hőmérsékletű. Ami azt jelentette, hogy jóval hűvösebb a levegőnél. De ha egy kicsit melegebb, mint a testhőmérséklete… nos, a levegőnél akkor is hidegebb. Furcsállta, hogy milyen nehezére esik ezt eldönteni. Végignézett a tóban lévő embereken. A víznek csak egy keskeny sávja maradt még az épületek és fák reggeli árnyékában, és hamarosan az a sáv is eltűnik. Utána az egész tavat besüti majd a nap, amíg a késő délután árnyékokat nem csal a túlsó oldalára. Ez nem jó. Napernyő, gondolta; mindenkinek van napernyője. Azt nem tudta pontosan, hány ember férne a tóba. Nem elég. A város népessége állítólag kétszázezer fő. Mezők és kisebb dombok vették körül, pár kilométerrel odébb más városok. Ősi elrendezésben.

Frank visszament a létesítménybe, a földszinti rendelőbe. Fel az eggyel feljebb lévő szobájába, végigszuszogva az utat. Az lenne a legkönnyebb, ha fekve várná ki a dolgot. Beütötte a széfjébe a kódot, és kinyitotta az ajtaját, kivette a műholdas telefont. Bekapcsolta. Az akkumulátor teljesen fel volt töltve.

Felhívta a delhi központot.

– Segítségre van szükségünk – mondta a nőnek, aki felvette. – Elment az áram.

– Itt is – válaszolta Preeti. – Mindenhol elment.

– Mindenhol?

– Delhi nagy részében, Uttar Pradesben, Dzshárkhandban, Bengálban. Néhány nyugati államban is, Gudzsarátban, Rádzsasztánban…

– Mit tegyünk?

– Várjuk a segítséget.

– Honnan?

– Nem tudom.

– Mit ígérnek?

– A hőhullám még kitart egy darabig. A szárazföld feletti felszálló levegő bevonzhatja a hűvösebb óceáni levegőt.

– Mikor?

– Azt senki sem tudja. A nagy nyomású cella hatalmas.

Útját állta a Himalája.

– Vízben jobb lenni, mint levegőben?

– Persze. Amennyiben a testhőmérsékletnél hűvösebb. Frank kikapcsolta a telefont, és visszatette a széfbe.

Ránézett a falon lévő légszennyezettség-mérőre: 1300 ppm. Ez a kis szemcséket jelentette, a 25 nanométereseket és az alattiakat. Ismét kiment az utcára, és igyekezett az épületek árnyékában maradni. Már mindenki ezt csinálta; senki nem állt a napon. A városra füstként borult a szürke levegő. Túl forró volt ahhoz, hogy szaga is legyen, de perzselő érzés volt, mintha maga a hőség adná az aromáját, ahogy a lángét.

Frank visszament az épületbe, ismét kinyitotta a széfet, kivette belőle a kamra kulcsát, kinyitotta a kamrát, ahonnan kihúzta az egyik generátort és egy kanna benzint. Amikor meg akarta tölteni az áramfejlesztő üzemanyagtartályát, kiderült, hogy már tele van. Visszatette a kannát a kamrába, és az ablakhoz vitte a generátort, ahol a légkondi volt. Az ablakon át kivezetett készülék rövid áramkábele az ablak alatti fali konnektorba csatlakozott. A szobában nem használhatta a generátort a kipufogógáz miatt. Ugyanakkor ki se vihette az ablak alá, az utcára, onnan biztosan ellopták volna. Az emberek kétségbe voltak esve. Akkor viszont… Visszament a kamrába, és addig kotorászott, amíg egy hosszabbítót nem talált. Fel az épület mellvéd övezte tetőteraszára, ami négy emelettel az utcaszint fölött terült el. A hosszabbító csak a harmadikig ért le. Frank legyalogolt, leemelte a légkondit az ablakból, és lihegve, verejtékezve felcipelte a lépcsőn. Egy pillanatra megszédült, majd az izzadság csípni kezdte a szemét, és ettől elöntötte az energia. Kinyitotta a harmadik emeleti iroda ablakát, a párkányára állította a berendezést, majd rácsukta az ablakot, és kihúzta a műanyag oldallemezeket, amelyek teljesen elzárták a nyílást. Fel a tetőteraszra, ahol elindította a generátort, és hallotta, hogy fuldokolva, dadogva belekezd kétütemű dobszólójába. Az első pöffenés után nem látszott több füst. De hangos volt, biztosan meghallják. Ő is hallotta az áramfejlesztőket szerte a városban. Csatlakoztatta a hosszabbítót, lement a lépcsőn az emeleti irodába, bedugta a légkondit, és bekapcsolta. A gép reszelősen felzúgott. Beszippantotta a levegőt, de, te jó ég! Az egység nem működött. Ja, de mégis. Öt-tíz fokkal lehűtötte a külső levegőt – kábé harmincfokosra, úgy számolta, esetleg valamivel többre. Árnyékban ez oké, ki lehet bírni, még a páratartalommal együtt is. Csak ne erőltesse meg magát az ember. És a hűvösebb levegő le fog ömleni a lépcsőn, és betölti az egész épületet.

Odalent megpróbálta becsukni azt az ablakot, amelyikben a légkondi eredetileg volt, de kiderült, hogy beragadt. Ököllel rácsapott, majdnem betörte az üveget. Az ablakkeret végül megindult, és lesiklott. Ki az utcára, bezárni az ajtót. El a legközelebbi iskolába. Egy közeli kisboltban élelmiszert és italokat árusítottak diákoknak és a szüleiknek. Az iskola most zárva volt, így a kisbolt is, de néhányan ott ácsorogtak, és Frank fel is ismerte némelyiküket.

– A rendelőben megy a légkondi – mondta nekik. – Jöjjenek oda.

Egy csapat némán elindult utána. Hét-nyolc család, a bolt tulajdonosait is beleértve, akik bezárták az ajtót. Igyekeztek az árnyékos részeken gyalogolni, de már nem sok árnyék maradt. A férfiak mentek elöl, a feleségek a hátuk mögött próbálták libasorba terelgetni a gyerekeket, hogy mindnyájan árnyékban legyenek. Awádiul beszélgetnek, gondolta Frank, vagy bhódzspuri nyelven. Ő csak hindiül tudott valamennyire, és ezzel a helyiek is tisztában voltak: ezen a nyelven szóltak hozzá, ha mondani akartak neki valamit, vagy angolul. Frank nem tudta megszokni, hogy olyan embereken kell segítenie, akikkel nem tud beszélni. Már túllépett a hiányos nyelvtudása felett érzett szégyenen, és hindiül kérdezte a betegeit, hogy érzik magukat, hol van a családjuk, van-e hova menniük. Már ha tényleg ezt kérdezte. A megszólítottak meglepetten néztek rá.

Kinyitotta a rendelőt, és az emberek besorjáztak az ajtón. Minden útmutatás nélkül felmentek arra az emeletre, ahol a légkondi üzemelt, és leültek a padlóra. A helyiség hamar megtelt. Frank visszalépcsőzött a földszintre, kiállt az ajtóba, és mindenkinek felajánlotta a lehetőséget. Sokan éltek is vele, hamarosan az egész épület megtelt. Akkor bezárta az ajtót.

Az emberek verejtékezve üldögéltek az épület viszonylagos hűvösében. Frank ellenőrizte a számítógépén: a földszinten 38 fok volt. A légkondis helyiségben nyilván kevesebb. A páratartalom ekkor már 60 százalékos volt. A magas hőmérséklet és a magas páratartalom elég rossz egyszerre, és szokatlan is. A Hindusztáni-alföldön a száraz évszakban, januártól márciusig hűvösebb és szárazabb az idő, utána felmelegszik, de továbbra is száraz marad, majd a monszun esőivel lehűlés jön, és a mindent beborító felhők, amelyek megkímélik az embereket a nap közvetlen sugaraitól. Ez a hőhullám másmilyen volt. Forróság felhők nélkül, mégis magas páratartalom. Rettenetes kombináció.

A rendelőnek két mosdója volt. A vécék egyszer csak eldugultak. Lehet, hogy a vízcsatornák egy olyan szennyvíztisztító telepre vezettek, ami – természetesen – szintén árammal működött, és talán nem rendelkezett megfelelő generátorkapacitással az üzemben maradáshoz, bár ezt nehéz volt elhinni. Mindenesetre ez történt. Frank onnantól kezdve kiengedte az embereket szükség esetén, hogy elvégezhessék a dolgukat valamelyik mellékutcában, ahogy a nepáli hegyi falvakban szokták, ahol egyáltalán nincsenek vécék. Amikor először látott ilyet, megdöbbent. Azóta semmit nem vett magától értetődőnek.

Időnként valaki sírva fakadt: elkeseredett öregek, kétségbeesett kisgyermekek, és ilyenkor körülvette egy kisebb csoport. Előfordult pár vécébaleset is. Frank vödröket helyezett el a mosdókban, és amikor megteltek, kivitte őket az utcára, kiürítette a tartalmukat a csatornába, majd visszavitte őket. Egy öregember meghalt, Frank segített néhány fiatalabb férfinak felcipelni a holttestét a tetőteraszra, ahol vékony vászonba tekerték az elhunytat, talán száriba. Sokkal rosszabb volt, amikor aznap éjszaka egy gyerekkel kellett ugyanezt végigcsinálniuk. Mindenki sírt az összes szobában, miközben felcipelték a kis testet a tetőre. Frank látta, hogy a generátorból kezd kifogyni az üzemanyag, úgyhogy lement a kamrába, fogta a benzineskannát, és megtöltötte.

A termosza kiürült. A csapokból már nem folyt semmi. A hűtőszekrényben volt két nagy víztartály, de azokról nem beszélt. Az egyikből megtöltötte a termoszát, sötétben; a víz még mindig valamennyire hűvös maradt. Utána folytatta a munkát.

Aznap éjjel még négy ember meghalt. Reggel ismét izzott a nap, az a hatalmas, forró kemence, és kegyetlenül letűzött a háztetőre és a rajta fekvő szomorú, bebugyolált holttestekre. Immár az összes háztető, és ahogy Frank végignézett a városon, minden járda is halottasházzá változott. Az egész város egy nagy hullaház volt, és pont olyan tikkasztó, mint korábban, talán még forróbb. A hőmérő 42 fokot mutatott, a páratartalom továbbra is 60 százalékon. Frank gépiesen ellenőrizte a kijelzőket. Legfeljebb három órát ha alhatott, részletekben. A generátor még mindig pöfögött a kétütemű motor jellegzetes hangján, a légkondicionáló pedig továbbra is úgy zümmögött, mint egy göthös ventilátor. A levegőt a többi áramfejlesztő és légkondi hangja töltötte be. Nem mintha olyan sokat értek volna.

Az irodájába ment, kinyitotta a széfet, és ismét felhívta Preetit a műholdas telefonon. Csomószor próbálkozott, mire a nő felvette.

– Mi az?

– Figyelj, segítsetek már – szólt bele Frank. – Haldoklunk.

– Mégis mit képzelsz? – kérdezte Preeti dühösen. – Azt hiszed, csak ti?

– Nem, de segítségre van szükségünk.

– Ahogy mindnyájunknak! – kiabálta a nő.

Frank eltűnődött ezen. Nehezére esett a gondolkodás.

Preeti Delhiben volt.

– Ti jól vagytok? – kérdezte.

Nem kapott választ. Preeti letette.

Frank szeme már megint szúrt. Megtörölte, és visszament az emeletre, hogy összeszedje a vödröket a mosdóból. Azok egyre lassabban teltek meg; az emberek kezdtek kiürülni. Víztartalékok híján akárhogy is, de hamarosan tovább kellett állniuk.

Amikor visszatért volna az utcáról, és kinyitotta az ajtót, valaki nekiment, és belökte őt. Három fiatal férfi szorította le a padlóra, az egyiknél egy akkora pisztoly volt, mint a feje. A férfi ráfogta a fegyvert, Frank egyenesen a rámeredő csőbe nézett, a szögletes, fekete fémeszköz egyetlen kerek részébe. Az egész világa leszűkült arra a kis körre. Rohanni kezdett a pulzusa, és érezte, hogy az egész teste megdermed. Ömlött a verejték az arcáról és a tenyeréről.

– Ne mozdulj! – mondta az egyik férfi. – Ha megmozdulsz, meghalsz.

Odafent kiáltások jelezték, hogy merre járnak a betolakodók. A generátor és a légkondi tompa zúgása elhallgatott. Az ajtón beszűrődött a város általánosabb zsivaja. A közelben elhaladó járókelők kíváncsian benéztek hozzájuk, majd továbbmentek. Nem voltak sokan. Frank igyekezett minél apróbbakat lélegezni. A jobb szeme eszeveszetten szúrt, ezért szorosan lehunyta, a másikkal elszántan bámult. Úgy érezte, ellenállást kéne tanúsítania, de életben akart maradni. Mintha az egész jelenetet a lépcsőfordulóból nézte volna végig, a testét és az összes érzelmét maga mögött hagyva. A szeme égését kivéve.

A fiatal férfiak letrappoltak a lépcsőn a generátorral és a légkondicionálóval. Már ki is léptek az utcára. Azok, akik lefogták Franket, ekkor elengedték.

– Nekünk nagyobb szükségünk van ezekre, mint nektek – magyarázta az egyik.

A fegyveres férfi összevonta a szemöldökét, amikor ezt meghallotta. Még egyszer, utoljára Frankre fogta a pisztolyt.

– A te hibád – mondta, majd rácsapták az ajtót, és eltűntek.

Frank felállt és a karját dörzsölgette, ahol a támadói szorították. Még mindig zakatolt a szíve. Hányingere volt. Néhányan lementek odafentről, és megkérdezték, hogy van. Aggódtak érte, attól tartottak, hogy megsérült. Ez a törődés áthatolt Frank páncélján, és hirtelen jobban eluralkodtak rajta az érzelmei, mint megengedhette volna magának. Leült a legalsó lépcsőfokra, a tenyerébe temette az arcát, és hirtelen sírógörcs tört rá. A könnyeknek hála már valamivel kevésbé szúrt a szeme.

Végül felállt.

– El kell mennünk a tóhoz – jelentette ki. – Ott van víz, és hűvösebb lesz. A vízben is, és a járdán is.

A nők egy része aggodalmas arcot vágott erre, és egyikük azt felelte:

– Lehet, hogy igaza van, de ott túl erős a nap. Meg kellene várnunk, amíg besötétedik.

Frank bólintott.

– Ez nem hülyeség.

Visszament a kisbolthoz a tulajdonosával, bár idegesnek, bizonytalannak és gyengének érezte magát. A szaunaérzés mellbe vágta, és nehezére esett elcipelni egy zsák élelmiszert és palackozott italt a rendelőbe. Ennek ellenére hat készletrakományt is átvitt. Bármilyen rosszul is érezte magát, még így is jobb állapotúnak tűnt a kis csapat többségénél. Bár időnként felmerült benne, hogy néhányan talán egész nap bírnák így vonszolni magukat. De egyikük sem szólalt meg útközben, egymásra sem néztek.

– Később még újra visszajöhetünk – jelentette ki végül az üzlet tulajdonosa.

Telt-múlt a nap. A fájdalomkiáltások nyögésekké szelídültek. Mindenki túlságosan izzadt és szomjazott ahhoz, hogy hisztérikus rohamot kapjon, még akkor is, amikor a saját gyermekeik haltak meg. Kivörösödött szemek meredtek Frankre barna arcokból, miközben ott botladozott közöttük, a családtagjaik tetemét cipelve a tetőre, ahol a napon perzselődve feküdtek. A holttestek rothadásnak indulnak majd, bár előtte talán megsülnek ebben a hőségben. Ezt a forróságot nem élték túl a szagok, az izzó, párás levegőén kívül. Vagy talán mégis: Frank orrát hirtelen romlott hús bűze csapta meg. Senki nem maradt odafent rajta kívül. Tizennégy bebugyolált holttestet számolt meg, felnőttekét és gyermekekét. Amikor végignézett a város háztetőin, látta, hogy mások is ugyanazzal foglalkoznak, amivel ő, némán, zárkózottan, lefelé bámulva, sietve. És senki nem nézelődött úgy, mint ő. Odalent máris elfogyott az élelem és az innivaló. Frank létszámellenőrzést tartott, bár ez elég nehéznek bizonyult. Úgy ötvenkét ember lehetett a rendelőben. Egy időre leült a lépcsőre, majd bement a kamrába, és végignézett a tartalmán. Megtöltötte a termoszát, nagyot ivott belőle, majd ismét megtöltötte. A víz már nem volt hideg, de még meleg sem. Maradt még egy kanna benzinjük; szükség esetén elégethették a holttesteket. Egy másik generátoruk is volt, de alig maradt eszközük, amit érdemes lett volna árammal ellátni. A műholdas telefon továbbra sem merült le, de nem volt senki, akit felhívhatna. Felmerült benne, hogy felhívhatná az anyját. Szia, anya, haldoklom. Nem.

A nap másodpercről másodpercre kúszott az utolsó órája felé, és Frank beszélgetni kezdett a bolttulajdonossal és annak barátaival. Halkan megegyeztek abban, hogy ideje lenne elindulni a tóhoz. Felkeltették az embereket, elmondták nekik, mit terveznek, akinek szüksége volt rá, annak segítettek felállni és lemenni a lépcsőn. Néhányan nem voltak rá képesek, ami dilemma elé állította őket. Pár öregember azt mondta, hogy ott marad, amíg szükség van rá, majd utánuk megy a tóhoz. Úgy köszöntek el a távozóktól, mintha minden rendben lenne, de a tekintetük elárulta őket. Sokan sírva hagyták el a rendelőt.

A délutáni árnyékok között elgyalogoltak a tóig. A levegő forróbb volt, mint valaha. Az utcák és a járdák néptelenek voltak. Senki nem kiabált az épületekben. Néhány generátor még mindig dörmögött, néhány ventilátor tovább suhogott. Az izzó levegő mintha megbénította volna a hangokat.

A tónál kétségbeejtő látvány tárult eléjük. Sok-sok ember gubbasztott a vízben, fejek borították a felszínét a part mentén, odabent pedig, a feltételezhetően mélyebb részeken további fejeket láttak, rögtönzött tutajokon fekvő embereket. De nem mindegyik élt már. A tó felszíne mintha alig érzékelhető miazmát árasztott volna, és itt már a halál bűze, a bomló húsé is érezhetővé vált.

Megbeszélték, hogy az lesz a legjobb, ha leülnek az alsó parti járdára vagy ösvényre, és belógatják a lábukat a vízbe. Odalent, a sétány végén még volt hely, úgyhogy lementek, és csoportosan, egy vonalban leültek. A betonból még mindig sütött a hőség. Mindnyájan verejtékeztek, pár embert kivéve, akik vörösebbnek néztek ki a többieknél, szinte világítottak a késő délután árnyékaiban. Amikor bealkonyodott, megtámasztották ezeket az embereket, és segítettek nekik meghalni. A tó vize olyan meleg volt, mint a fürdővíz, Frank egyértelműen melegebbnek találta a bőrüknél; magasabb volt a hőmérséklete, mint amikor utoljára ellenőrizte. Ezt logikusnak is találta. Valahol olvasta, ha a nap összes beérkező energiáját elnyelné a Föld ahelyett, hogy egy részét visszaveri, úgy megemelkedne a hőmérséklete, hogy a tengerek felforrnának. Most nagyon is el tudta képzelni, milyen lenne. A tavat mintha már csak pár fok választotta volna el a forrásponttól.

Mégis, valamikor napnyugta után, amikor az alkonyat helyét gyorsan átvette a sötétség, mindnyájan bemásztak a vízbe. Egyszerűen jobb érzés volt. A testük azt sugallta, hogy tegyenek így. Ott ültek a tó legsekélyebb részén, fejük kint a vízből, és próbáltak életben maradni.

Frank mellett egy fiatalember foglalt helyet, aki Karnát játszotta a helyi fesztivál egyik előadásán, és Frank érezte, hogy ugyanúgy felszakad a közönye, mint amikor az emberek aggodalmat tanúsítottak iránta, mert eszébe jutott az a pillanat, amikor Ardzsuna megbénította Karnát egy átokkal, és meg akarta ölni. A fiatalember akkor azt kiáltotta diadalittasan, hogy „Ilyen a sors!”, és sikerült még egyszer, utoljára meglendítenie a kardját, mielőtt áldozatul esett az ellenfelének. A férfi most a tó vizét kortyolgatta rettegéstől és kétségbeeséstől tágra nyílt szemmel. Franknek el kellett kapnia róla a pillantását.

A meleg kezdett a fejébe szállni. A teste bizsergett a vágytól, hogy kiugorjon ebből a forró vízből, és futásnak eredjen, ahogy a jeges tavak felé szoktak a szaunából, amelyeknek minden szauna mellett ott kellene lenniük, és átélhesse azt a mennyei sokkot, amikor a hideg kilöki a levegőt a tüdejéből, mint egyszer Finnországban megtapasztalhatta. Az ottani emberek azt magyarázták neki, hogy kimaxolják a hőmérséklet-különbséget, száz fokot akarnak váltani egy másodperc alatt, csak hogy megtudják, milyen érzés.

De ez a gondolatmenet olyan volt, mintha egy makacs viszketést próbálna megvakarni, amivel csak még jobban felerősíti. Belekóstolt a tó forró vizébe, és érezte, milyen rossz ízű, mennyire tele lehet szerves anyagokkal és ki tudja, még mivel. A szomját azonban egyszerűen nem olthatta. A forró víz az ember gyomrában azt jelenti, hogy nincs menekvés, a világ odakint és odabent is melegebb, mint amilyennek szabadna lennie. Elevenen megfőnek. Lopva lecsavarta a termosza kupakját, és ivott. A benne lévő víz már langyos volt, de legalább nem meleg, és tiszta. A teste szomjazott rá, és nem bírt ellenállni a késztetésnek, hogy az egészet megigya.

Az emberek gyorsabb ütemben haltak meg, mint korábban bármikor. Cseppnyi hűvös sem maradt sehol. Az összes gyerek meghalt, az összes öreg meghalt. A gyász sikolyai helyett csak dünnyögések hallatszottak; azok, akik még tudtak mozogni, kidobálták a halottakat a tóból, vagy be a közepére, ahol a testek uszadék faként lebegtek vagy elsüllyedtek.

Frank lehunyta a szemét, és megpróbált nem odafigyelni a körülötte hallható hangokra. Teljesen belemerült a sekély vízbe, a fejét a betonperemre és a közvetlenül alatta lévő iszapra támasztva. Addig süppedt bele, amíg bele nem ragadt a sárba, és már csak a feje fele állt ki a vízből.

Telt-múlt az éjszaka. Csak a legfényesebb csillagok látszottak, elmosódva világítottak felettük. A hold hiányzott az égről. Műholdak úsztak végig rajta keletről nyugatra, nyugatról keletre, egyszer még északról délre is. Az emberek figyeltek, látták, mi történik. Tudták, de nem tettek semmit. Nem tudtak. Nem akartak. Nem volt mit tenni, nem volt mit mondani. Frank több évet öregedett azon az éjszakán. Amikor az ég kivilágosodott, először szürkére vált, amitől felhősnek tűnt, de utána tisztára és derültre, megmoccant. Az ujjbegyei megráncosodtak. Szép lassan megpárolódott, megfőtt. Még pár centire is nehezére esett felemelni a fejét. Elképzelhetőnek tartotta, hogy ott fog megfulladni. Ez a gondolat erőt adott neki. Megvetette a könyökét, és feltámasztotta magát. A végtagjai úgy néztek ki, mintha főtt spagetti borítaná a csontjait, de maguk a csontjai szabadon mozogtak. Felült. A levegő még mindig melegebb volt a víznél. Látta, hogy a nap eléri a fák tetejét a tó túlsó partján; úgy nézett ki, mintha a lombok lángra lobbannának. Óvatosan kiegyensúlyozta a fejét a gerincoszlopán, és körülnézett. Mindenki halott volt.

2.

Én egy isten vagyok, és nem vagyok isten. Akárhogy is, ti az én teremtményeim vagytok. Én tartalak titeket életben.

Belül elmondhatatlanul forró vagyok, de a külsőm még forróbb. Az érintésemtől elégtek, noha odafent forgok, az égen. Nagy, lassú lélegzetvételeimtől megfagytok és megégtek, megfagytok és megégtek.

Egy szép napon fel foglak falni benneteket. Egyelőre táplállak benneteket. Rettegjétek a tekintetemet. Ne merjetek rám nézni.

3.

Az ENSZ éghajlatváltozási keretegyezménye alapján létrejött párizsi megállapodás 14. cikke megkövetelte az aláíró nemzetek üvegházhatásúgáz-kibocsátásának rendszeres számbavételét, ami a gyakorlatban a teljes, globális kibocsátást jelentette az adott évben. Az első „globális értékelést” 2023-ra tervezték, hogy utána ötévente megismételjék.

Az első globális értékelés nem alakult túl jól. A jelentések inkonzisztensnek és hiányosnak bizonyultak, az viszont egyértelműen kitűnt belőlük, hogy a kibocsátás sokkal magasabb, mint amennyit a megállapodó részes felek ígértek egymásnak, a 2020-as mélypont ellenére is. Nagyon kevés ország érte el a maga elé kitűzött célt, noha nem tűztek ki nagy célokat. Mivel már a 2023-as értékelés előtt sejtették a hiányosságokat, 108 ország ígérte meg, hogy megtöbbszörözi az erőfeszítéseit, de ezek a kisebbek közé tartoznak, együttesen is csak körülbelül 15 százalékát tették ki a globális üvegházhatásúgáz-kibocsátásnak.

Ezért a részes felek következő évi konferenciáján, vagyis a COP klímacsúcson néhány delegáció felhívta a figyelmet: a megállapodás 16. cikkének 4. bekezdése arról szól, hogy a COP „meghozza a hatékony végrehajtáshoz szükséges határozatokat […] és a jelen Megállapodás végrehajtásához szükségesnek ítélt kisegítő testületeket hoz létre”. A 18. cikk 1. bekezdését is megemlítették, amely lehetővé tette a konferenciának új „végrehajtást támogató testületek” létrehozását. Korábban mindenki úgy értelmezte, hogy ezek a támogató testületek azokat a bizottságokat jelentik, amelyek csak az éves COP-klímacsúcsokon tartottak megbeszéléseket, de néhány küldött azzal érvelt, hogy a megállapodás eddigi kudarcára való tekintettel egyértelműen szükség van egy új végrehajtást támogató testületre állandó feladatkörökkel és megfelelő forrásokkal ezen célok eléréséhez, ha előrelépést akarnak tenni.

Ezért a COP29-en, amelyet Kolumbia fővárosában, Bogotában tartottak, a részes felek a megállapodás 16. és 18. cikke értelmében létrehoztak egy új végrehajtást támogató testületet, amelyet a 8. cikkben leírt elvek szerint szándékoztak finanszírozni, amely az összes felet kötelezte „a veszteségek és károk orvoslására szolgáló Varsói Nemzetközi Mechanizmus”-ban körvonalazott módszerek alkalmazására. A nyilatkozat így szólt:

„Elhatározásunk értelmében a Részes Felek huszonkilencedik konferenciáján felállításra kerül egy végrehajtást támogató testület, amely az Éghajlatváltozási Kormányközi Testülettel, az Egyesült Nemzetek Szervezetének összes szervével és a párizsi megállapodást aláíró kormányokkal együttműködésben jár el a világ jövőbeli állampolgárai érdekvédelmében, akiknek az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatában lefektetett jogai éppen olyan érvényesek, mint a mieink. Ez az új támogató testület arra is megbízást kap, hogy óvja és védelmezze a jelen és a jövő összes olyan élőlényét, akik nem tudnak felszólalni a saját érdekükben azáltal, hogy kiáll a jogaik és fizikai védelmük mellett.”

Valamelyik sajtótermék „a Jövő Minisztériumának” nevezte ezt az új testületet, ez a név rajta ragadt és elterjedt, és onnantól fogva így emlegették. A svájci Zürichben állították fel 2025 januárjában.

Nem sokkal ezután csapott le a hőhullám Indiára.

4.

Az Eidgenössische Technische Hochschule campusa felett egy parkerdő indul felfelé a Züriberg oldalán, a város keleti peremét szegélyező hegyen. A település nagy része a Limmat folyó két partján terül el, ami a Zürichsee vízelvezetőjeként indul, majd észak felé folytatja az útját két hegy, a keleti Züriberg és a nyugati Üetliberg között. A kettő határolta terep elég sík, legalábbis svájci viszonylatban, ezért a svájciak majdnem egynegyede ott tömörült össze, és hozott létre egy kompakt szép kis várost. Akik vannak olyan szerencsések, hogy a Züriberg oldalán élhetnek, gyakran úgy gondolják, ők laknak a legszebb részen, ahonnan leláthatnak a város háztetőire és a nagy tóra délen, sőt néha még az Alpokat is megpillanthatják. A késő délutáni napfényben derűs nyugalom sugárzik ebből az emberi és természetes elemekből álló tájból. Ez egy jó hely. Az idelátogatók gyakran unalmasnak találják, de a helyiek nem panaszkodnak.

A Kirche Fluntern megállóban, nagyjából a Züriberg felénél az ember leszállhat a kék villamosról, és ha észak felé indul a Hochstrassén, akkor el fog haladni egy régi templom mellett, amelynek tornyát hatalmas óra díszíti, harangja pedig minden órát elüt. Mellette található a párizsi megállapodás értelmében létrehozott Jövő Minisztériuma. Mindkettő könnyű sétatávolságra helyezkedik el az ETH-tól és a benne összpontosuló geotechnikai szakértelemtől, nem sokkal felettük pedig a nagy svájci bankok irodái találhatók, a hatalmas tőkéjükkel együtt. Mindkettő aránytalannak hat egy ilyen apró államban. A közelségük nem a véletlen műve: a svájciak már évszázadok óta úgy próbálnak maximális biztonságot teremteni hazájukban, hogy a békét és a jólétet támogatják a nagyvilágban. Láthatóan az az elvük, hogy „senki nincs biztonságban, amíg mindenki biztonságba nem kerül”, és ezt a projektet mind a geotechnikai szakértelem, mind a pénz nagyban elősegíti.

Ennek következtében, és mivel a WHO több másik ENSZ-szervvel együtt már rég Genfbe költöztette a székhelyét, amikor a párizsi megállapodás értelmében létrejött az új intézmény, Zürich vehemensen hangoztatni kezdte, hogy Genfben már lépni nem lehet a nemzetközi szervezetektől, ami alaposan megdrágítja a helyet, egy kis heves kantonközi tusakodást követően az új szervezet kivételesen nem a fővárosba került. Ebben kétségkívül nagy szerepet játszott a felajánlott bérmentes elhelyezés is a hochstrassei létesítményben és néhány közeli ETH-épületben.

A minisztérium vezetője – Mary Murphy negyvenöt körüli ír nő, az Ír Köztársaság volt külügyminisztere, azelőtt szakszervezeti jogász – egy olyan krízisre ért be az irodájába, ami cseppet sem lepte meg. Mindenkit lebénítottak a halálos indiai hőhullámról szóló beszámolók; lehetett tudni, hogy meglesznek a következményei. És most eljött az első.

Maryt helyettese, egy alacsony, vékony férfi, Badim Bahadur követte az irodába, és azt mondta:

– Biztosan hallottad, hogy az indiai kormány napsugárzás-menedzsment akciójába fogott.

– Igen, ma reggel láttam – válaszolta Mary. – Beszámoltak már a tervük részleteiről?

– Fél órával ezelőtt kaptuk meg őket. A geomérnökeink azt állítják, ha ezt végre is hajtják, az nagyjából olyan hatással lesz mindenre, mint a Pinatubo vulkán kitörése ’91-ben. Az egy-két évre nagyjából fél fokkal csökkentette a globális átlaghőmérsékletet a hamufelhőben lévő kén-dioxid miatt, amit a vulkán a sztratoszférába lőtt. Az embereink szerint az indiaiaknak hónapokra lesz szükségük ennek a kén-dioxid-szint emelkedésnek a megismétléséhez.

– És megvan hozzá a kapacitásuk?

– A légierejük valószínűleg képes lesz rá, igen. Megpróbálni mindenképpen meg tudják, megvannak a repülőik és felszereléseik. A művelet nagy része egyszerűen csak a légi üzemanyag-feltöltés rekonfigurálásából fog állni. És a repülők rendszeresen engednek ki üzemanyagot, ez sem lesz nehéz. A legnagyobb problémát az fogja okozni, hogy minél magasabbra fel kell jutniuk, onnantól viszont csak mennyiségi kérdés az egész, a szükséges küldetések számáról szól. Ami biztosan több ezer repülés lesz.

Mary elővette a zsebéből a telefont, és kikereste Chandra profilját. Jól ismerte a párizsi megállapodás indiai delegációjának vezetőjét. Delhiben későre járt már, de általában ilyenkor szoktak beszélni.

Amikor felvette, Mary így szólt bele:

– Chandra, Mary vagyok, beszélhetnénk egy pillanatra?

– Egy pillanatra igen – válaszolta Chandra. – Nagyon nagy itt a kavarodás.

– Azt nem csodálom. Mi ez, hogy a légierőtök egy Pinatubóra készül?

– Vagy egy dupla Pinatubóra, igen. Ezt javasolta a tudományos akadémiánk, és a miniszterelnök elrendelte.

– De a megállapodás! – ült le Mary a székébe a kollégája hangjára összpontosítva. – Tudod, mi áll benne. Semmi légköri intervenció konzultáció és megegyezés nélkül.

– Megszegjük a megállapodást – felelte Chandra szenvtelenül.

– De senki nem tudja, hogy az milyen következményekkel jár!

– Mint a Pinatubo, vagy remélhetőleg a duplája. És most erre lenne szükségünk.

– Nem lehetsz biztos benne, hogy nem lesznek más következményei…

– Mary! – kiáltott fel Chandra. – Ezt most hagyd abba. Még a szádat se nyitod ki, már tudom, mit akarsz mondani. Elárulom, mi a biztos Indiában: az, hogy most halt meg több millió ember. Soha nem fogjuk megtudni, hogy pontosan hányan, mert túl sokan vannak. Húszmillió ember is lehet. Érted, hogy ez mit jelent?

– Igen.

– Nem. Nem érted. Meghívlak, hogy a saját szemeddel is megnézhesd. Tényleg el kéne jönnöd, hogy megtudd.

Mary azon kapta magát, hogy elakad a szava. Nyelt egyet.

– Elmegyek, ha akarod.

Hosszú csend következett. Chandra végül kimért, elcsukló hangon folytatta.

– Nagyon köszönöm, de most talán túl sok a bajunk egy ilyen látogatás megszervezéséhez. Meg fogod látni a jelentésekben. Nemsokára elküldök néhányat a most készülőkből. Egyelőre elég, ha annyit tudsz, hogy nagyon félünk, és dühösek is vagyunk. Ezt a hőhullámot Európa, Amerika és Kína okozta, nem mi. Tudom, hogy az elmúlt évtizedekben rengeteg szenet elégettünk, de a Nyugathoz képest az semmi. Mégis aláírtuk a megállapodást, hogy megtesszük, ami tőlünk telik. És mi meg is tettük. De senki más nem teljesíti a kötelezettségeit, senki nem fizet a fejlődő országoknak, és most itt van ez a hőhullám. Sőt, akár a jövő héten jöhet egy újabb! A körülményeink nem változnak!

– Tudom.

– Igen, tudod. Mindenki tudja, de senki nem csinál semmit. Úgyhogy most a saját kezünkbe vesszük az irányítást. Pár évre lecsökkentjük a globális hőmérsékletet, ami mindenkinek jó lesz. És így talán megúszhatjuk a következő hasonló tömegmészárlást.

– Tegyétek.

– Nincs szükségünk az engedélyedre! – kiabálta Chandra.

– Nem úgy értettem – válaszolta Mary. De a vonal már megszakadt.

5.

Egy üzemanyag-szállító tartálykocsival és lajtos kocsikkal mentünk oda, meg minden ilyesmivel. Mintha a semmibe hajtottunk volna be. Áram nélkül a szivattyúk sem működtek, semmi nem működött. Mielőtt bármit is csináltunk volna a halottakkal, az erőműveket próbáltuk beindítani. Amúgy sem tudtunk volna kezdeni velük semmit, a holttestek ott nyugodtak, ahol összeestek. És nemcsak az emberek, a marhák is. Amikor megláttuk azt a rengeteg hullát, a tehenekét, az emberekét, a kutyákét, valaki megemlítette, hogy a tibetiek hogyan temetik el a halottaikat, amit égi temetésnek neveznek: hagyják, hogy a keselyűk takarítsák el őket. És néhány keselyű tényleg nekilátott már, igen. Keselyű- és varjúfelhők. Biztosan utána repültek oda. A bűz néha rettenetes volt, de olyankor odébb mentünk, vagy megfordult a szél, és akkor enyhült. Mintha a szagokhoz is túl meleg lett volna, megsült a levegő. Főleg égett szagot lehetett érezni. És igen, égett is mindenféle. Amikor újraindult az áramellátás, Lakhnautól keletre szakadt kábelek okoztak bozóttüzet. Másnap feltámadt a szél, a tűz átterjedt a városokra, és először azt kellett eloltanunk, csak utána foglalkozhattunk bármi mással. A porrészecskék száma 1500 ppm-es értékeket mutatott.

Találtunk egy tavat, amiből szivattyúzhattunk, egy kisváros mellett, Lakhnau környékén. A tó tele volt holttestekkel, rettenetes látványt nyújtott, de kénytelenek voltunk beledobni a szivattyú csövét, mert vízhez akartunk jutni. Egy bozóttűz felől fújt a szél, és a tűz sebesen terjedt. Így aztán megkönnyebbültünk, amikor a lajtos kocsikba végre sikerült vizet szivattyúzni.

Azután valami megütötte a fülemet, először azt hittem, a szivattyú vezetékéből jön, egy kis nyikorgás. De később úgy hallottam, mintha a tó partjáról jönne, a partján végigfutó járdáról. Úgyhogy odamentem megnézni. Nem is tudom. Valahogy elevennek tűnt.

Egy férfi feküdt egy épület falánál, ami a járda másik oldalán állt, a tó mellett. A feje be volt bugyolálva egy inggel. Megláttam, hogy mozog, ezért odakiáltottam a többieknek, és odamentem hozzá. Egy firangi volt, haja és bőre barna, utóbbi az egész testén hámlott. Úgy nézett ki, mint aki megégett vagy megfőtt, nem is tudom – halottnak látszott, de mozgott. A szeme annyira bedagadt, hogy alig tudta kinyitni, de láttam, hogy engem néz. Miután segíteni kezdtünk neki, már semmit nem mondott, semmilyen hangot nem adott ki. A szája véresre repedezett. Azt hittem, talán elment a hangja, vagy az égéstől nem tud beszélni. Kanállal adogattuk neki a vizet. Nem mertünk túl sokat adni egyszerre. Miután eljuttattuk az üzenetet a parancsokságra, elég hamar odaértek az egészségügyiek. Átvették a férfit, és infúziókat kötöttek bele. Ő csak nézte, mit csinálnak. Végignézett rajtunk, utána a tó felé pillantott, de egy szót sem szólt. A szeme résnyire szűkült, nagyon vörös volt. Úgy nézett ki, mint aki totálisan megőrült. Mint aki teljesen másik fajhoz tartozik.

6.

A nagy indiai hőhullámot követően a párizsi megállapodás aláíróinak rendkívüli ülése meglehetősen zaklatottan indult. Az indiai delegáció nagy erőkkel állított be, majd a vezetője, Chandra Mukajee bejelentette, hogy megtagadja a további együttműködést azzal a nemzetközi közösséggel, amely véleménye szerint teljes mértékben kudarcot vallott egy olyan megállapodás célkitűzéseinek teljesítésében, amelyet a Föld összes országa aláírt. A károsanyag-kibocsátás csökkentésével nem foglalkoztak, a dekarbonizációt finanszírozó alapokba nem fizették be a részüket – minden tekintetben figyelmen kívül hagyták és megszegték a megállapodást. Csak színészkedtek kibicként, viccelődtek, hazudoztak. És ennek India fizette meg az árát. Többen haltak meg ebben a hőhullámban, mint az egész első világháborúban, ráadásul egyetlen hét alatt, és a világ egyetlen régiójában. Egy ekkora bűncselekmény foltját soha nem fogják tudni lemosni magukról, ez örökre a lelkükön fog száradni.

Senkinek nem volt szíve rávilágítani, hogy India sem érte el az üvegházhatásúgáz-kibocsátásra vonatkozó céljait. De persze ha összesítették volna a teljes kibocsátást a történelem során, India jóval a nyugati világ fejlett országai mögött kullogott volna, mint azt mindenki tudta. A mélyszegénységre való tekintettel, ami India népességének oly nagy részét érintette, a kormánynak olyan gyorsan kellett áramot termelnie, ahogy csak tudott, és mivel náluk is a piac diktált, olyan olcsón, ahogy csak tudott. Különben a külső befektetők nem fektettek volna be, mert a megtérülési ráta nem lett volna elég magas. Úgyhogy szenet égettek, igen. Ahogy mindenki más is, alig pár évvel azelőttig. És most azt mondták Indiának, hogy ne égessen szenet, amikor már mindenki más annyit elégetett, hogy megfelelő tőkét halmozzon fel a tisztább energiaforrások megfinanszírozásához. Indiának viszont csak annyit mondtak, hogy javítson a klímacéljain bármiféle anyagi segítség nélkül. Azt mondták, húzza szorosabbra a nadrágszíjat, vezessen be megszorításokat, töltse be a munkásosztály szerepét a fejlett világ burzsoáziája mellett, és szenvedjen némán, amíg jobb idők nem jönnek – de immár nem jöhettek jobb idők, az a terv befuccsolt. A lapokat leosztották, a játék véget ért. És most húszmillió ember meghalt.

A zürichi Kongresshall közepén, a nagyteremben némán ültek az emberek. Ez nem ugyanaz a némaság volt, mint a korábbi ünnepélyes megemlékezésé, a halottak előtt tisztelgő hallgatásé, ami percről percre egyre továbbnyúlt. Ez a szégyen némasága volt, az értetlenségé, a felháborodásé, a bűntudaté. Az indiai delegáció befejezte a beszédét, semmi többet nem kívántak mondani. Most az következett volna, hogy válaszolnak nekik, de nem jött válasz. Semmit nem tudtak mondani. Ez bevégeztetett: történelemmé vált, egy rémálommá, amiből nem tudtak felébredni.

Végül a párizsi megállapodás szervezetének soros elnöke, egy zimbabwei nő állt fel és ment a pódiumra. Röviden megölelte Chandrát, odabiccentett az emelvényen lévő többi indiainak, azután a mikrofonhoz lépett.

– Egyértelmű, hogy jobban kell teljesítenünk – mondta.

– A párizsi megállapodás azért jött létre, hogy elkerülhessük az ilyen tragédiákat. Most már ugyanabban a globális faluban élünk. Ugyanazt a levegőt szívjuk, ugyanazt a vizet isszuk, vagyis ez a katasztrófa mindnyájunkat érint. Mivel visszacsinálni már nem tudjuk, valahogy jóvá kell tennünk, vagy két dologra számíthatunk: egyrészt arra, hogy ez a bűn következmények nélkül marad, másrészt arra, hogy hasonló szerencsétlenségek fognak bekövetkezni. Úgyhogy cselekednünk kell. Végre komolyan kell vennünk a klímahelyzetet, és be kell látnunk, hogy ez minden egyebet felülír. Abból kell kiindulnunk, amit tudunk.

Mindenki bólogatott. Tapsolni egyelőre még nem voltak képesek, de bólogatni igen. És fel tudták emelni a kezüket, egyesek ökölbe szorítva, hogy elkötelezzék magukat a cselekvés mellett.

Mindez szép és jó volt. Egy nagy pillanat, talán emlékezetes is. De hamarosan folytatták az alkudozásokat a nemzeti érdekekről és elköteleződésekről. A katasztrófa Indiában történt, Indiának egy olyan részén, ahol ritkán jártak külföldiek, egy köztudottan nagyon forró, nagyon zsúfolt, nagyon szegény részén. Valószínűsíteni lehetett, hogy egyre több ilyen esemény következik be a jövőben a Baktérítő és a Ráktérítő között elhelyezkedő országokban, illetve azoktól közvetlenül északra és délre. Az északi harmincas és a déli harmincas között, vagyis a világ legszegényebb részein. Ezektől a szélességi fokoktól északra és délre is bekövetkezhetnek halálos hőhullámok, de nem olyan gyakran, és nem lesznek ennyire végzetesek. Vagyis ez bizonyos értelemben helyi problémának számított. És minden helynek megvannak a maga problémái. Ezért, miután letudták a temetéseket és a részvétnyilvánításokat, a világ sok népe a kormányokkal együtt ott folytatta, ahol abbahagyta. Világszerte folytatódott a szén-dioxid-kibocsátás.

Tehát egy darabig úgy tűnt, hogy ez a nagy hőhullám is olyan lesz, mint az amerikai lövöldözős tömeggyilkosságok – mindenki meggyászolja, mindenki elítéli, majd mindenki megfeledkezik róla, vagy elhomályosítja a következő, amíg napi gyakoriságúra nem sűrűsödik, és megszokottá nem válik. Elég valószínűnek látszott, hogy ezzel az eseménnyel, az emberiség történelmének legrosszabb hetével is ez lesz. De meddig marad ez a legrosszabb hét? És mit tehetne ez ellen bárki? Könnyebb elképzelni a világ végét, mint a kapitalizmusét: ez a régi mondás fogakat növesztett, és kegyetlen, szó szerint vehető igazsággá vált.

De Indiában nem. Választásokat tartottak, és kirúgták a nacionalista Indiai Néppártot (BJP) mint államvezetésre alkalmatlan és a katasztrófáért részben felelős csoportot, mivel kiárusította az országot külső érdekeknek, szenet égetett és tönkretette a természetet az amúgy is folyamatosan növekvő egyenlőtlenség elmélyítése céljából. A paramilitáris RSS is végre megszégyenült és diszkreditálódott az indiai élet egy gonosz mételyeként. Egy új pártot szavaztak hatalomra, egy kevert pártot, amelyik mindenféle vallású és kaszthoz tartozó indiaiból állt: városi szegényekből, vidéki szegényekből, műveltekből, akiket a katasztrófa terelt össze, és eltökélték, hogy változásokat fognak elérni. Az uralkodó elit elveszítette a legitimitását és a hegemóniáját, és az áldozatok kezdeti széttöredezett ellenállása egy Avaszthána nevű pártban forrt össze, ami túlélést jelent szanszkritul. A világ legnagyobb demokráciája új utat választott. Államosították a még magántulajdonban álló áramszolgáltató cégeket, hatalmas erőket fektettek a széntüzelésű erőművek bezárásába, szél- és naperőművek építésébe, a folyók vízenergiájának hasznosításába és olyan alternatív energiatároló rendszerek elterjesztésébe, amelyek kiegészítették a növekvő akkumulátorkapacitást. Minden elkezdett megváltozni. Újult erőfeszítéseket tettek a kasztrendszer legrosszabb következményeinek megelőzésére – korábban is próbálkoztak már ilyesmivel, de most országos prioritást kapott ez a cél, ez vált az új valósággá, és már elegen voltak hajlandóak tenni érte. A kormányzati szervek összes szintje fokozatosan bevezette ezeket az intézkedéseket India-szerte.

Végül, bár ezt sokan nem helyeselték, az új indiai vezetés radikálisabb része üzenetet küldött a világnak:

változtassatok velünk, változtassatok most, vagy készüljetek Káli bosszújára. Nem lesz több olcsó indiai munkaerő, nem kaptok többé semmit üveggyöngyökért; semmilyen alku nem lesz, amíg nem változtattok. Ha nem vezet be változásokat a párizsi megállapodás valamennyi aláíró országa – márpedig minden ország aláírta –, akkor India az ellenségükké válik, megszakítja velük a diplomáciai kapcsolatokat, és a hadüzeneten kívül mindent megtesz. De a gazdasági háború, na az biztosan kitör. A világ meg fogja látni, mire képes népességének ez az egyhatoda, amelyet korábban a világ munkásosztályának tekintettek. Eljött az ideje, hogy véget vessenek a posztkoloniális alárendeltségüknek. Eljött az ideje, hogy India újra helyet kapjon a világszínpadon, akárcsak a történelem kezdetén, és jobb világot követeljen, majd pedig segítsen megteremteni.

Az még nem derült ki, hogy ez az agresszív hozzáállás valódi nemzeti álláspontnak bizonyul-e, vagy csak egy radikális frakció pózolásának. Néhányan úgy gondolták, ez attól is függ, meddig hajlandó elmenni az új indiai nemzeti kormány a Káli-csoport fenyegetéseinek beváltása terén – lényegében szabadjára engedni azokat. Háború az internet korában, a világfalu korában, a drónok korában, a szintetikus biológia és a mesterséges járványok korában – ez más lesz, mint a múlt háborúi. Ha komolyan veszik magukat, akár el is fajulhat. Sőt, nagyon is elfajulhat, ha az indiai politikai közösségnek legalábbis a Káli-szekciója komolyan gondolja ezeket a fenyegetéseket.

De kettőn áll a vásár, mi több, mindenkin – nemcsak azon a 195 országon, amelyik aláírta a párizsi megállapodást, hanem a különböző nem kormányzati szereplőkön is, egészen az egyes emberekig lebontva.

Egyszóval nehéz idők következnek.

7.

Pánikrohamot kapott, amikor melege lett, majd a pánikrohamoktól még jobban kimelegedett. Önmagát gerjesztő folyamat. Amikor sikerült eléggé stabilizálnunk az utazáshoz, Glasgow-ba repítettük. Azt mondta, hogy ott töltött egy iskolaévet, és úgy gondoltuk, az ismerős környezet segíthet. Nem akart hazamenni az Államokba. Ezért elvittük Glasgow-ba, hidegen tartottuk, és éjszaka sétálgattunk vele a környéken. Október volt, a szokásos esővel és éles tengeri levegővel. Ez mintha megnyugtatta volna.

Egyik éjjel ott sétáltam vele az utcán, hagytam, hogy vezessen. Általában szinte egy szót sem szólt, én meg békén hagytam. Ezen az éjszakán kicsit beszédesebb volt. Megmutatta, hova járt iskolába, melyik színházakban fordult meg. Érdekelte a színház, dolgozott egy kicsit háttérmunkásként, világosított, berendezett és a jelmezekkel is foglalkozott. Amikor a Clyde Streeten találtuk magunkat, fel akart sétálni a déli partra vezető gyaloghídra.

Odakintről, a sötétből a város szögletesnek és masszívnak látszott. Glasgow elég alacsony település, nem különbözik túl sokban attól, amilyen száz-kétszáz éve lehetett. Kicsit másvilági, mintha egy sötét fantasy része lenne. Ő csak állt ott, és a korlátra könyökölve bámult lefelé a sötét vízre.

Mindenféléről beszélgettünk. Egyszer csak megkérdeztem, hazamegy-e.

Nem, vágta rá élesen. Soha többé nem megyek vissza oda. Addig egyszer sem láttam ilyen sötéten nézni. Soha, hangsúlyozta.

Nem forszíroztam. Nem akartam faggatni. Ott álltunk a korlátnál. Úgy tűnt, mintha a város lassan a hegyek felé úszna.

Szóval, miért én éltem túl? – kérdezte hirtelen. Miért csak én, abból a rengeteg emberből?

Nem tudtam, mit válaszoljak. Mert te, mondtam. Valószínűleg te voltál a legegészségesebb. Vagy talán a legnagyobb termetű, nem tudom. Nem vagy túl nagy, de a legtöbb indiainál nagyobb lehetsz.

Erre megrántotta a vállát. Nem igazán.

Még egy kis testtömegkülönbség is sokat segíthet. A maghőmérsékletet negyven fok alatt kell tartani. Ez pár kilón is múlhat. És azon, hogy egész életedben jobban táplálkoztál és jobb egészségügyi ellátást kaptál. És futsz is, nem?

Régebben úsztam.

Valószínűleg az is segített. Erősebb a szíved, hígabb a véred. Ilyesmi. Mindent egybevetve, szerintem ez azt jelenti, hogy te voltál ott a legerősebb, és csak a legerősebb maradt életben.

Nem hinném, hogy én lettem volna a legerősebb.

Akkor talán többet ittál? Vagy egészen a vízbe merültél?

Azt mondták, hogy a tó mellett találtak meg.

Igen, válaszolta. Valami felzaklatta abból, amit mondtam. Azt felelte, belemerültem, amennyire tudtam. Csak az arcom volt kint, hogy levegőt kapjak, egész éjjel. De nagyon sokan ezt csinálták.

Ez is segített túlélni, nyugtáztam. Sikerült. Szerencséd volt.

Ne mondd ezt.

Nem úgy értettem, hogy szerencséd. De ez a véletlenen múlt. A véletlennek mindenben van némi szerepe.

Ő lenézett a sötét, alacsony városra, ami tele volt szórva fénypontokkal. Ilyen a sors, mondta. A korlátra hajtotta a fejét.

A vállára tettem a kezem. A sors, bólintottam rá.

8.

Az emberek nagyjából 40 gigatonna (egy gigatonna egymilliárd tonnával egyenlő) fosszilis szenet égetnek el évente. Tudósok kiszámolták, hogy még körülbelül 500 gigatonnát égethetünk el, mire két fokkal megemeljük az átlagos hőmérsékletet az ipari forradalom kezdetéhez képest; úgy becsülték, ez a maximum, amennyire kitolhatjuk, mielőtt rendkívüli veszélybe kevernénk a föld biorégióit, ami az emberiség élelmiszer-termelésére is hatással lenne.

Néhányan megkérdőjelezték ezeknek a következményeknek a súlyosságát. De a nap energiájából már így is nagyjából 0,7 wattal több marad a Föld rendszerében négyzetméterenként, mint amennyi elhagyja. Ez az átlaghőmérsékletek elkerülhetetlen megemelkedését jelenti. És a 35 fokos nedves hőmérséklet[1] megöli az embert, még akkor is, ha meztelenül üldögél az árnyékban; a hőség és a páratartalom kombinációja megakadályozza a verejtékezéssel történő hőleadást, ilyenkor hamarosan beáll a túlmelegedés általi halál. És 1990 óta léteznek feljegyzések 34 fokos nedves hőmérsékletről, ami még Chicagóban is előfordult. Vagyis ez elég reális veszélynek tűnik.

Tehát 500 gigatonna, de addig is a fosszilisipar már most legalább 3000 gigatonna fosszilis szén lelőhelyét azonosította a föld alatt. Ezeket a kőszéntelepeket, kőolaj- és földgázmezőket vagyonként tartják nyilván azok a vállalatok, amelyek megtalálták őket, és nemzeti erőforrásként azok az államok, amelyek területén elhelyezkednek. És ennek a szénnek csak körülbelül a negyedét birtokolják magáncégek, a többi különböző országok tulajdonát képezi. Annak a 2500 gigatonna szénnek, amelynek a földben kellene maradnia, a jelenlegi olajárak alapján 1500 billió amerikai dollár körül lehet a névleges értéke.

Elég valószínűnek tűnik, hogy ez a 2500 gigatonna szén végül elértéktelenedett vagyoneszközzé válik,[2] de addig is néhányan meg fogják próbálni értékesíteni és elégetni egy részét annak, ami a tulajdonukban van, vagy ami felett rendelkeznek, amíg még lehet. Csak annyit, hogy egy-két billiót keressenek rajta, mondják, majd maguknak – nem a döntő részét, nem annyit, amennyi megindítana minket a lejtőn, csak egy töredékét. Az embereknek szükségük van rá.

A tizenkilenc legnagyobb szereplő, amelyik ezt fogja tenni, a legnagyobbtól indulva: Saudi Aramco, Chevron, Gazprom, Exxon-Mobil, Iráni Állami Olajtársaság, BP, Royal Dutch Shell, Pemex, Petróleos de Venezuela, PetroChina, Peabody Energy, ConocoPhillips, Abu-Dzabi Állami Olajtársaság, Kuwait Petroleum Corporation, Iraki Állami Olajtársaság, Total SA, Sonatrach, BHP Billiton és Petrobras.

Ezeknek a társaságoknak a vezetőségi döntéseit nagyjából ötszáz ember fogja meghozni. Jó emberek mind.

Hazafias politikusok, akiket érdekel szeretett nemzetük polgárainak sorsa, lelkiismeretes, keményen dolgozó nagyvállalati vezetők, akik teljesítik az elnökséggel és a részvényesekkel szembeni kötelezettségeiket. Legnagyobbrészt férfiak, legnagyobbrészt családos emberek, tanultak, jó szándékúak. A társadalom oszlopai. Jótékony adományozók. Olyan emberek, akik esténként hangversenyre járnak, és a szívük beleremeg Brahms 4. szimfóniájának ünnepélyes komorságába. Akik a lehető legjobbat akarják a gyermekeiknek.

9.

Odalent, a zürichi Niederdorfban, a Limmat keleti partján álló régi, középkori városrészben, a Grossmünsternek, Zwingli zord, raktárépület-szerű katedrálisának tornya alatt még mindig akad itt-ott egy bár, ami túl unalmas benyomást kelt, így nem vonzza a turistákat. Nem mintha novemberben olyan sok turista járna Zürichben. Az eső havas esővé hűlt, a régi, egymásba hajló legyező alakban lerakott macskakövek egyre jobban csúsztak. Mary Murphy végignézett a folyóhoz vezető széles utcán: ott állt az építődaru, ami nem is építődaru volt valójában, inkább képzőművészeti alkotásra hasonlított, a zürichi daruk túltengő sokaságára adott humoros szobrászi reflexióra. Ez a város folyamatosan újjáépítette önmagát.

Mary Badim Bahadurral találkozott egy egészen kicsi bárban, a helyettese egy whisky felett görnyedve nyomogatta a telefonját. Morózusan odabiccentett a főnökének, és megkocogtatta a jeget az italában.

– Mi hír Delhiből? – kérdezte Mary, miután leült vele szembe.

– Holnap kezdődik.

A nő intett a pincérnek, és Badim italára mutatott. Még egy whiskyt.

– A reakció?

– Rossz. – Badim vállat vont. – Lehet, hogy Pakisztán bombatámadást küld ellenünk, mi visszavágunk, és ez beindítja a nukleáris telet. Az aztán jól lehűtené a bolygót!

– Én azt gondolom, a pakisztániak talán pont erre vágynak. Egy olyan hőhullám, mint az előző, mindenkit megölne ott.

– Ezt ők is tudják. Mégis nekünk estek ők is. Kína is ezt csinálja. Mi lettünk a világ páriái pusztán, mert megtettük, amit meg kellett. Meg fognak ölni minket azért, mert meghaltunk.

– Ez mindig így megy.

– Tényleg? – Badim kinézett az ablakon. – Nem úgy vettem észre, mintha Európa annyira szenvedne.

– Ez Svájc, nem Európa. A svájciak kivonják magukat az ilyen hülyeségekből, mindig is ezt csinálták. Ez az, amit látsz.

– Európa többi része annyira más lenne?

– Görögországot is megölték azért, mert meghalt, nem emlékszel? És Dél-Európa többi része sem áll sokkal jobban. Ha már itt tartunk, Írország sem. Minket évszázadok óta gyilkolnak a britek. Az íreknek kábé egynegyede halt meg az éhínség során, és nagyjából ugyanannyi hagyta el a szigetet. Az azért nem volt semmi.

– Posztkolonialisták – nyugtázta Badim.

– Igen. Ugyanabból a gyarmatosító birodalomból. Érdekes, hogy Anglia nem szokott komolyabban megfizetni a bűneiért.

– Senki nem szokott. Az áldozatok szoktak megfizetni, nem a bűnösök.

Mary whiskyje megérkezett, és ő azonnal felhajtotta a felét.

– Ki kell találnunk, hogyan változtathatnánk ezen.

– Már ha lehet.

– Igazsággal?

Badim kétkedő arcot vágott.

– Az meg mi?

– Ne már, ne legyél cinikus.

– Nem, komolyan gondolom. Vegyük csak az igazság görög istennőjét. Egy bronzasszony tógában, akinek be van kötve a szeme, hogy igazságos lehessen. Mérlegen egyensúlyozza ki a bűn és a büntetés mennyiségét, nem gondolkodik az egyéni különbségeken. De soha semmi nem egyensúlyozódik ki igazán azon a mérlegen. Talán csak a szemet szemért. Azt egyensúlynak lehet nevezni. De ha valaki meghal, azt nem. A gyilkos pénzbírságot kap, vagy életfogytiglant, ez valódi egyensúly lenne? Nem.

– Ezért találták fel a halálbüntetést.

– Amit mindenki barbárságnak tart. Mert az emberölés helytelen, és két helytelenségből nem fakadhat helyes. És az erőszak erőszakot szül. Úgyhogy az ember megpróbálja megtalálni a bűntettek ekvivalensét, de az nem létezik. Vagyis a mérleg soha nem lesz egyensúlyban. Főleg ha egy nemzet három évszázadon át gyilkol egy másik nemzetet, elveszi az összes értékét, majd azt mondja, hogy ja, bocs, ez nem volt jó ötlet. Abbahagyjuk, és akkor minden jó lesz. De nem lesz minden jó.

– India talán kifizettetheti Angliával ezt a légporzást.

Badim vállat vont.

– Úgy tíz euróba fog kerülni. Nem is értem, miért nem támogatja mindenki száz százalékban. A hatása legfeljebb három-négy évig fog tartani, azalatt megláthatjuk, milyen következményekkel jár, és eldönthetjük, hogy folytatjuk-e, vagy sem.

– Rengetegen gondolják úgy, hogy mellékhatásai lesznek.

– Mint például?

– Te éppen olyan jól tudod, mint én. Ha megszünteti a monszunt, akkor megdupláztuk vele a gondjainkat.

– De úgy döntöttünk, hogy megkockáztatjuk! Innentől senkinek semmi köze hozzá.

– De az egész világra kiterjedő következményei lesznek.

– Mindenki azt szeretné, ha lejjebb menne a hőmérséklet.

– Oroszország nem.

– Ebben nem vagyok olyan biztos. A tengerjég olvadásnak indult, a permafroszt eltűnőben van, ez az országuk fele. Ha a folyóik nem fagynak be, Szibériában évi kilenc hónapon át nem lesznek utak. Az oroszokat a hidegre teremtették, ezt mindenki tudja.

– Hideg és hideg között is van különbség – jegyezte meg Mary.

– De ott néha hidegebb van, mint valaha! Ezt te is tudod. Nem. Ők is csak felszálltak erre a vonatra, mint mindenki más. Valaki elkapja a bika szarvát, fülön csípi a farkast, és mindenki kapva kap a lehetőségen, hogy a hátába döfhesse a kést. Elegem van ebből.

Mary ivott még egy kortyot.

– Üdv a világunkban – válaszolta.

– Hát, nekem ez nem tetszik. – Badim felhajtotta az italát. – Szóval, mit fogunk csinálni? Mi vagyunk a Jövő Minisztériuma. Ki kell alakítanunk egy álláspontot ezzel kapcsolatban.

– Tudom. Előtte meg kell várnunk, hogy mit mondanak a tudósaink.

Badim ránézett.

– Kertelni fognak.

– Ja, nem tudnak még eleget ahhoz, hogy átgondolt véleményt alkothassanak. Ezért azt fogják mondani, hogy kísérletnek jó lesz, vágjunk bele, utána várjunk tíz évet, és lássuk meg, mi történik.

– Jellemző!

– De ilyen a természettudomány, nem?

– De ez most nagyobb ügy, mint amiket megszoktunk!

– Ezt ki fogjuk mondani. És biztosra veszem, hogy támogatni fogjuk Indiát.

– Pénzzel?

– Tíz euróval, persze! Készpénzben.

Badim akarata ellenére felnevetett. De gyorsan elkomorodott az arca.

– Ez nem elég – jelentette ki. – Amit ezzel a minisztériummal csinálunk. Már most szólok, hogy nem elég.

Mary alaposan megszemlélte az arcát. Ez szemrehányás volt. És Badim nem nézett a szemébe.

– Menjünk el sétálni – javasolta. – Egész nap ültem.

A férfi nem tiltakozott. Felhajtották az italukat, kifizették, és kisétáltak az alkonyatba. Le a daruszoborig, majd fel a Limmat folyásirányával szemben, a kőcsatornája mentén, mellettük a fekete víz lepedője megtörte a túlsó part fényeit. El a Rathaus régi kőkockája mellett; Mary ismét elcsodálkozott azon, hogy egy egész városi önkormányzatot be lehet zsúfolni egy ilyen kis épületbe. Majd el az Odeon mellett, és át a tó kifolyásán átívelő hídon, aztán be az apró parkba a túloldalon, ahol Ganümédész szobra állt, felemelt kezével mintegy a holdat tartva kicsivel a Zürichsee felett. Gyakran elsétált erre; volt valami a szoborban, a tóban, a déli messzeségben húzódó Alpokban, amit így együtt felkavarónak talált, bár nem tudta volna megmondani, hogy miért. Zürich… az élet… nem tudta. A világ nagyobb helynek tűnt, amikor itt járt.

– Figyelj – mondta Badimnak. – Lehet, hogy igazad van. Lehet, hogy nem létezik igazság abban az értelemben, hogy jóvá lehetne tenni rossz dolgokat. Nincs szemet szemért. Főleg a történelmi igazságtétel vagy a klímaigazságosság esetében. De hosszú távon, durva megközelítéssel ezen kell dolgoznunk. Ezért jött létre a minisztériumunk. Arra törekszünk, hogy a jövőben valamikor megvalósuljon az igazságra hasonlító valami. Egy hosszú távú elszámolás, amiben több a pozitívum, mint a negatívum. Merre hajlik az erkölcsi univerzum íve, meg ilyenek.[3] Bármi is történt korábban, most csak ennyit tehetünk.

Ganümédészre mutatott, aki a magasba tartotta tenyerét. A hold úgy ült benne, mintha át akarná dobni az égbolton.

Badim felsóhajtott.

– Tudom – válaszolta. – Azért vagyok itt, hogy megpróbáljam. – És távolba révedő intenzív, latolgató, hideg tekintete azt sugallta Marynek, hogy sikerülni is fog neki. A nő megborzongott.

Tatjána Voznyeszenszkajával, a minisztérium jogi részlegének vezetőjével sokkal nyugodtabbak, sőt szórakoztatóbbak voltak a találkozói. Rászoktak, hogy bizonyos reggeleken az Utoquai seebadban találkoznak, és ha elég meleg volt, fürdőruhába bújtak, majd tandemben kiúsztak a tóra, ahol gyorsról mellúszásra váltva beszélgettek egy kicsit a vízben körözve, a várost nézve abból a furcsa part menti szögből; utána visszamentek a zuhanyzóba, és még üldögéltek egy kicsit a seebad kávézójában forró italok mellett. Tatjána magas volt, és sötét hajú, drámai benyomást keltett oroszosan halványkék szemével és szupermodelleket idéző magas arccsontjával, komor lelkesedésével és koromfeketén morbid humorával. Már elég magasra feljutott az orosz külügyminisztériumban, amikor szembekerült az ottani hatalmi struktúra valamelyik részével, és úgy döntött, jobb lesz neki egy nemzetközi szervezetnél. Oroszországban nemzetközi szerződési jogra szakosodott, amit most az eljövendő nemzedékek megvédelmezését segítő szövetségesek és anyagi háttér felhajtása terén hasznosított munkájában. Úgy érezte, ehhez főleg olyan helyzetek megteremtésére lesz szükség, amikor az eljövendő generációkat jogokkal ruházzák fel, hogy a jelenben létező ügyvédek védhessék őket a bíróságokon. Ez nem ígérkezett könnyűnek, tekintve, hogy mennyire vonakodnak a bíróságok jogokat biztosítani bárkinek vagy bárminek, aki a hatályos törvények bűvkörén kívül áll. De Tatjánának voltak már tapasztalatai a jelenben létező nemzetközi bíróságok legnagyobb részével, és együttműködött a Jövő Generációk Érdekeinek Védelméért Felelős Intézmények Hálózatával, a Gyermekalapítvánnyal és sok másik csoporttal is a párizsi megállapodás által a minisztériumra ruházott hatalom megerősítése végett. Mary gyakran érezte úgy, hogy igazából Tatjánának kellene a minisztérium élén állnia: saját írországi és ENSZ-beli tapasztalatai pehelysúlyúnak számítottak Tatjána kemény karrierjéhez képest.

Tatjána csak legyintett, amikor egyszer neki is megemlítette ezt italozás közben.

– Nem, te tökéletes vagy! Egy kedves ír lány, téged mindenkit szeret! Én mindent ripityára zúznék, miközben végigtrappolnék a dolgokon, mint egy KGB-s nehézfiú. Mert az vagyok – tette hozzá veszedelmesen csillogó szemmel.

– Nem igazán – válaszolta Mary.

– Nem, nem igazán. De tönkretenném a dolgokat. Rád van szükségünk a csúcson, te tudsz bejuttatni minket helyekre. Ez kicsit olyan, mint egyáltalán jogokkal felruházni valakit, de tényleg. Kevésbé formalizálva, de éppen emiatt fontos a munkád. El kell érni, hogy mások meghallgassanak minket, mielőtt előadhatnánk az érveinket. És te ebben vagy jó; téged meghallgatnak az emberek. Utána meg munkához láthatunk.

– Remélem. Tényleg úgy gondolod, hogy sikerülhet állampolgári jogokkal felruháznunk olyan embereket, akik még meg sem születtek?

– Nem vagyok benne biztos. Egyrészt a bevontak köre egyre nőtt a történelem során, amit precedensnek tekinthetünk. Egyre többen kapnak jogokat, még egész ökológiák is, mint Ecuadorban. Ez egy mintázatra utal, ami logikailag mellettünk szól. De még ezzel együtt is lesz egy másik, sokkal nagyobb problémánk: a nemzetközi bíróságok gyengesége nagy általánosságban.

– Szerinted gyengék?

Tatjána olyan éles pillantást vetett Maryre, mintha azt mondaná, vegyük már komolyan magunkat.

– Az országok csak akkor fogadják el őket, ha egyetértenek az ítélettel. De az ítéletek mindig vagy az egyik, vagy a másik oldalnak kedveznek, és a vesztesek elégedetlenek maradnak. És a világnak nincs seriffje. Vagyis Amerika azt csinál, amit akar, és mi, többiek is azt csinálunk, amit akarunk. A bíróságok csak akkor működnek, amikor valami piti kis háborús bűnöst elkapnak, és mindenki erkölcsösnek akar látszani.

Mary komoran bólintott. Az, ahogy az indiaiak kibújtak a párizsi megállapodás alól geomérnöki téren – ami jogilag nem különbözött túlzottan a megállapodás kibocsátáscsökkentési céljainak semmibevételétől –, csak ennek a hozzáállásnak a legfrissebb példája volt.

– Szóval, szerinted hogyan javíthatunk a helyzeten? Tatjána vállat vont.

– A törvény ereje a mi kezünkben van – válaszolta sötéten. – Mondogassuk ezt az embereknek, hátha elhiszik.

– És azt hogyan csináljuk?

– Ha a világ felrobban, el fogják hinni. Így kaptuk meg a mai nemzetközi világrendet is a második világháború után.

– De az nem elég – jegyezte meg Mary.

– Nem, de soha semmi nem elég. Ebből kell gazdálkodnunk. – Tatjána arca felderült, bár Mary azt a huncut csillanást is észrevette, ami annak a jele volt, hogy viccelődni fog. – Csináljunk egy új vallást! Valami Föld-vallást, amiben mindenki a családtagunk, a felebarátunk.

– A felebarátnőnk – javította ki Mary. – Egy Földanya-vallást.

– Pontosan – nevetett fel Tatjána. – Ahogy az annak a rendje, nem igaz?

Koccintottak az ötletre.

– Írd meg hozzá a törvényeket – javasolta Mary. – Hogy kéznél legyenek, amikor eljön a nagy pillanat.

– Természetesen – válaszolta Tatjána. – Már egy egész alkotmány készen várakozik idebent – kocogtatta meg a homlokát.

10.

Bihtából, Darbhangából, az INS Garudáról és Gandhinagarból szálltunk, legnagyobbrészt a Szovjetuniótól réges-régen megvásárolt IL-78-asokon. Néhány Boeing és Airbus üzemanyag-szállító is kísért minket. A repülőgépek öregek voltak, nagyon fáztunk bennük. A kezeslábasunk is régi volt, nehezen mozogtunk benne, és szinte egyáltalán nem szigetelt. Nagyon kihűltünk odafent, de a küldetések aránylag hamar véget értek.

Tizennyolcezer méteren repültünk, olyan magasra tudtak felszállni a gépek. Magasabban jobb lett volna, de az már nem ment. Beletelt pár órába, mert mindig maximális terheléssel indultunk el. Két repülő kiesett az úgynevezett koporsósarokból, katasztrofálisan irányíthatatlanná váltak, és az egyik személyzete nem jutott ki.

Miután felértünk, megnyitottuk az üzemanyag-vezetékeket, és a levegőbe pumpáltuk az aeroszolokat. A füstfelhők eleinte úgy néztek ki, mintha üzemanyagot engedtünk volna ki, de valójában aeroszolrészecskékből álltak, legalábbis azt mondták nekünk, főként kén-dioxidból és más vegyi anyagokból, mint a vulkánfüst, de a vulkánfüsttel ellentétben hamu nélkül. A keveréknek odafent kellett maradnia, hogy visszaverje a napfényt. Bhopálban és India más részein gyártották.

A legtöbb küldetés során az Arab-tenger fölé szálltunk, hogy a késő nyári szelek először India fölé sodorják a cuccot. Ezt mi akartuk, magunkért csináltuk, és páran úgy érezték, a kritikát is elkerülhetjük, ha így csináljuk. De amit kiengedtünk, az hamarosan tovaszállt a sztratoszférában, eleinte leginkább az északi féltekén, de később mindenhova eljutott, hogy ott is visszaverjen némi napfényt.

Még Indiában sem igazán látszott a változás az égen. Mi az egész életünket az Ázsiai Barna Felhő, az úgynevezett ABC alatt töltöttük, megszoktuk már a poros égboltot. Ez a művelet csak kicsit fehérebbé tette az eget napközben, a naplementéket pedig néha valamivel vörösebbé, mint régen. Akadt pár megkapóan szép napnyugta. De nagyrészt minden ugyanolyan maradt. Az űrbe visszavert napfényt az összes 0,2 százalékára becsülték. Ez nagyon fontos, kritikus mennyiség, de egy ilyen kis különbség nem igazán észrevehető.

A globális hatását nagyjából akkorára kalkulálták, mint a Pinatubo kitörése volt 1991-ben, mások dupla Pinatubóra. A teljes mennyiséget több ezer egyéni repülés során juttattuk el a sztratoszférába. A flottánk csupán kétszáz gépből állt, ezért mindannyian többtucatnyi alkalommal repültünk a magasba hét hónap alatt. Ez rengeteg munkát jelentett. Az erőfeszítés persze, mindent egybevetve, nem számított nagynak. És úgy éreztük, hogy ha segít megelőzni a következő hőhullámot, akkor megérte.

Tudtuk, hogy a kínaiaknak nagyon nem tetszik a dolog, és persze Pakisztánnak sem, és bár csak akkor repültünk, amikor a futóáramlatok kelet vagy északkelet felé irányultak, még így is akadtak olyan alkalmak, amikor ezek az országok bekerültek a szórásba. És rengetegen rámutattak világszerte, hogy az ózonréteg meg fog sérülni, ami mindenkinek rossz lesz. Egyszer egy hőkereső rakéta süvített el a gépünk mellett, Vikram az utolsó pillanatban tért ki előle, a gépünk úgy visított, mint egy macska. Soha nem derült ki, hogy ki lőtt ránk. De nem is érdekelt minket. Mi csak tettük, amit mondtak nekünk, méghozzá boldogan. Mindenki elveszített valakit a hőhullámban. És még ha nem is így lett volna, Indiáról volt szó. És ez bármikor ismét megtörténhetett ugyanott, vagy bárhol a világon. Mint azt a feletteseink újra és újra elmondták a népnek. Még északabbra is lecsaphatott hőhullám. Európát egyszer egy olyan sújtotta, ami hetvenezer embert megölt, noha Európa sokkal északabbra van. A Föld területének több mint a fele veszélyben forgott. Úgyhogy megcsináltuk.

Nap nap után, hét hónapig. És huszonnégy órában a karbantartással és az üzemanyag-felvétellel és a tartályok feltöltésével együtt. Ez a menetrend több ezer ember összehangolt munkáját követelte meg. Elfáradtunk, kimerültünk, de felvettük a ritmust. A csapataink száma arra volt elég, hogy mindegyiknek minden harmadik felszálláson részt kelljen vennie repülőnként. Hetekig úgy éreztük a közepe felé, sosem lesz vége. Hogy örökké ezt fogjuk csinálni. Úgy gondoltuk, meg fogjuk menteni Indiát, és talán a világot is. De minket leginkább csak India érdekelt. Hogy ne legyen több halálos hőhullám. Ezért aztán reménykedtünk. Az egy nagyon zaklatott időszak volt.

Azóta, bárhol is járok a világon, ha valaki szót emel az ellen, amit tettünk, visszaszólok. Te nem tudsz semmit, szoktam mondani. Nem a te néped volt, úgyhogy téged nem zavart. De mi tudtuk, és minket zavart. És azóta nem voltak ilyen hőhullámok. Lehetséges, hogy lesz még hasonló, efelől semmi kétség, de mi megtettük, amit tudtunk. Helyesen cselekedtünk. Be kell ismernem, néha kiabálok azokkal, akik ezt tagadják. Elküldöm őket a pokolba. Ami egy olyan hely, amit mi Indiában már láttunk. Ezért nincs türelmem azokhoz, akik tiltakoznak az ellen, amit tettünk. Nem tudják, miről beszélnek. Ők nem látták, mi viszont igen.

11.

Ideológia, fn: képzelt viszony egy valós léthelyzethez. Köznapi használatban az, amijük más embereknek van, főleg ha szisztematikusan eltorzítanak tényeket.

De nekünk úgy tűnik, hogy az ideológia a kognitív tevékenység elengedhetetlen jellemzője, és ha bárkinek hiányozna, az illető kétségkívül elég szorult helyzetbe kerülne. Létezik egy valós léthelyzet, ez tagadhatatlan, de túl nagy ahhoz, hogy bárki teljes egészében megismerje, ezért képzeletünk segítségével megérthetővé kell tennünk. Vagyis mindenkinek van ideológiája, és ez jó. Olyan sok információ ömlik az agyunkba, a szenzoros élményektől kezdve a változatos véletlenszerű és közvetett ingerekig, hogy szükségünk van valamiféle személyre szabott rendezőelvre ahhoz, hogy úgy tudjuk értelmezni ezeket, ami lehetővé teszi a döntést és a cselekvést. Világnézet, filozófia, vallás: ezek mind a feljebb definiált ideológia szinonimái, és a természettudomány is, bár az másképp, speciális módon abból kifolyólag, ahogyan folyamatosan egyeztet a valóság változatos módszerrel történő vizsgálataival, és élesíti a fókuszt. Ez egyértelműen központi fontosságúvá teszi a természettudományt abban a nagyon érdekes projektben, amely az ideológiák kitalálásáról, tökéletesítgetéséről és felhasználásáról szól, amennyire ez megoldható a világ elburjánzó, zakatoló folyamában. Az ideológiáktól tisztánlátást, átfogó magyarázatokat és hatalmat remélünk. Ennek bizonyítása legyen az olvasó házi feladata.

12.

Ha kicsit félretesszük a képzelt kapcsolatokat, mi a helyzet a valósággal? Az persze, ahogy feljebb leírtuk, nem megismerhető. De gondolkodjunk el ezen az aspektusán:

A közelmúltban kihalt a szaúdi gazella, a japán oroszlánfóka, a karibi barátfóka, a karácsony-szigeti törpedenevér, a korallszirti mozaikfarkú patkány, a kaliforniai disznódelfin, az alaogasi liánjáró, a brazil rejtélyes vadász, a Spix ara, a Pouli-gyapjasmadár, az északi szélesszájú orrszarvú, a hegyi tapír, a haiti patkányvakond, az óriásvidra, a texasi prérityúk, az ibériai hiúz, a mezopotámiai dámszarvas, a japáníbisz, az arab bejza, az arany piszeorrú majom, a Sri Lanka-i elefánt, az indri, a nyugati vöröskolóbusz, a hegyi gorilla, a Parma-kenguru, az abesszin kőszáli kecske, a véznaujjú maki, a vikunya, az óriáspanda, a majomevő sas és becslések szerint még kétszáz emlősfaj, hétszáz madárfaj, négyszáz hüllőfaj, hatszáz kétéltűfaj és négyezer növényfaj.

A kihalások jelenleg több ezerszeres ütemben történnek a földtörténetben a megszokotthoz képest, vagyis ez a hatodik tömeges kihalási esemény a Föld történelme során, ezáltal az antropocén kor egyértelmű határvonala, ami azt jelenti, hogy egy olyan bioszféra-katasztrófát élünk át, amelynek a nyomát meg fogják őrizni a fosszíliák, amíg a Föld bolygó létezik. Továbbá ez a tömeges kihalás az egyik legeklatánsabb példája az emberiség visszafordíthatatlan cselekedeteinek a kihalás visszafordítását célzó összes erőfeszítés és a Föld általános életereje ellenére. Az óceánok elsavasítása és oxigénszintjének csökkenése is jól példázza azokat a cselekedeteinket, amelyeket nem lehet visszacsinálni, továbbá hamarosan annyira megerősödhet az óceánok elsavasítása/deoxigenizációja és a kihalások közötti kölcsönhatás, amennyiben az előbbi rendkívüli mértékben felgyorsíthatja az utóbbit.

Persze az evolúció újra végül betölti majd ezeket az ökológiai fülkéket új fajokkal. A fajok jelenlegi bősége nem egészen húszmillió éven belül vissza fog állni.

13.

Ahányszor verejték ütött ki rajta, azonnal zakatolni kezdett a szíve, és hamarosan komoly pánikroham fenyegette. A pulzusa percenként 150-re vagy még többre emelkedett. Nem számított, hogy tudta, biztonságban van, és hogy ez a pánikreakció olyasminek szól, ami sokkal korábban történt. Nem számított, hogy már Glasgow mellett él, és egy húsfeldolgozó üzemben dolgozik, ahol bejárása van olyan hűtött helyiségekbe, ahol a hőmérsékletet alig pár fokkal fagypont felett tartják. Mire a pánikroham elkezdődött, már késő volt: a testében azonnal tombolni kezdett a biokémiai anyagok tornádója, ami úgy lüktetett az ereiben, mint a legdurvább paranoiát okozó kristálymet.

Ezt hívják poszttraumás stressz-zavarnak. Ezt tudta, sokszor hallotta már. A PTSD korunk mételye. Mint azt egyszer egy terapeuta elmagyarázta neki, a rendellenesség egyik jellegzetes tünete, hogy még akkor sem lehet elejét venni, ha az ember tudja, mi történik vele. A terapeuta beismerte, hogy ebből a szempontból hiábavaló volt felcímkézni. A diagnózis szükséges, de nem elégséges a gyógyításához, és az sem nyilvánvaló, hogy mi lenne elégséges. Erről megoszlottak a vélemények, megoszlottak a kimenetelek. Egyetlen kezelési módszer sem bizonyult teljesen hatékonynak, és a legtöbb még mindig kísérleti szakaszban tartott.

Hasonló körülmények átélése: nem.

Ezt kipróbálta, amikor ellátogatott Kenyába, és minden napját olyan melegben töltötte, ami egyre közelebb kúszott a kibírhatatlanhoz. Ez mindennapos pánikrohamokat eredményezett, így kénytelen volt megrövidíteni az útját, és visszamenni Glasgow-ba.

Virtuális környezetek, amelyekben kísérletezhet az esemény különböző aspektusaival: nem. Játszott olyan videójátékokkal, amelyekben kontrollálható körülmények között élhette át az élmény egyes részeit, de ezek a játékok éppen olyan visszataszítónak bizonyultak, mint bármelyik korhatáros undormány. Gyakran rátört a pánikroham játék közben is, és azon kívül is.

Imaginációs átírás: béta-blokkolók hatása alatt leírta az esemény részleteit, és újra és újra megismételte ezt a gyakorlatot. A béta-blokkolóktól folyamatosan álmos volt, a memoárja olyan lett, mint az automatikus írás: Megpróbáltam bevinni az embereket. Volt egy víztartályom a kamrában. Elrejtettem azt, amim volt. A pisztoly csöve egy kis fekete kör volt. Mindenki meghalt.

Nem működött. Csak újabb homályos, légszomjas pánikrohamokat okozott, újabb rémálmokat.

Szinte minden második elalvás után rémálmok gyötörték, hideg verejtékben úszva ébredt. A látvány néha szadista módon kegyetlennek tűnt. Amikor felébredt egy ilyen álomból, igyekezett ismét felmelegedni, mozgatta a hideg lábujjait, hánykolódott, megpróbálta elfelejteni az álmát, visszaaludni, de órákat pazarolt erre, és néha még akkor sem sikerült. Másnap mindig úgy viselkedett, mint egy belassult zombi, agyatlan munkába menekülve vészelte át a napot, vagy videójátékokkal, leginkább olyanokkal, amelyekben egyik pontról a másikra pattogott a súlytalanság állapotában. Egyik aszteroidáról a másikra ugrált.

A terapeutái triggereseményekről magyaráztak neki. A triggerek elkerüléséről. Csak annak kimondását kerülték, hogy maga az élet is a triggerek hosszú sora. A tudat maga is egy trigger. Ő felébredt, felidézte, hogy kicsoda, és pánikrohamot kapott. Átvészelte, majd igyekezett a legjobb képességei szerint végigcsinálni a napot. A parancs, hogy ne gondoljon bizonyos dolgokra, pontosan azokat a dolgokat idézte fel benne. Elfojtás, felejtés: meg kellett tanulnia felejteni. Nem terelhette el a figyelmét folyamatosan. Jobban akart lenni, de nem tudott.

Sokan a kognitív viselkedésterápiát tartják a PTSD legjobb gyógymódjának. De a KVT nehéz. Szinte vallásos elhivatottsággal gyakorolta, hídnak tekintette a szakadék felett. Az egyik terapeuta azt felelte neki, amikor ezt a hasonlatot használta, hogy mindenki egy ilyen hídon sétálgat a szakadék felett, erről szól az élet. Az enyém kötéltánc, válaszolta ő. Folyamatosan koncentrálnia kellett az egyensúlyra. Ebből a szempontból a figyelemelterelés ellenjavallt volt. Ha az embernek elterelődik a figyelme, egyetlen rossz lépés is elég, hogy a mélységbe zuhanjon. Folyamatos éberségre van szüksége – de az is rossz, mert az is azt jelenti, hogy egyfolytában arra gondol, arra figyel. Nem. A hipervigilancia is a rendellenesség része. Vagyis nem maradt kiút. Semmi, csak az álomtalan álom. Vagy a halál.

Vagy bizonyos drogok. A szorongásoldók nem teljesen olyanok, mint az antidepresszánsok. Azok az agy harcolj vagy menekülj stimulánsainak befogadását gátolják. Hogy egy kis időt adjanak a rendszernek megnyugodni, amikor rájön, hogy nem forog veszélyben. Persze ezeknek a drogoknak nemkívánatos mellékhatásai is voltak. Érzelmi tompaság, igen. De arra még vágyik is az ember. Ha az összes érzelem meghal, akkor szükségszerűen a rossz érzések is köztük lesznek, vagyis kisebb valószínűséggel fognak megjelenni még akkor is, ha a sor elején állnak, ugrásra készen. De mi következik, ha már sikerült elérni ezt az érzelmi tompultságot? Az automatikus masírozás egy életen át, az. Amikor az evés úgy esik, mintha egy régi autót tankolna az ember. Torna, abban a reményben, hogy annyira lefárad tőle, hogy végig tudja majd aludni az éjszakát. Igyekezett nem gondolkodni. Igyekezett nem érezni.

Szóval, miután több hónapig ezt csinálta, miután több évig ezt csinálta, visszament Indiába.

Ki kellett derítenie, hogy az segít-e. Nem tudhatta, amíg ki nem próbálta. Kicsit olyannak ígérkezett a dolog, mint az averziós terápia vagy inkább az elárasztásos terápia. Vissza kellett mennie a tetthelyre. Ráadásul támadt egy ötlete, ami kezdett a rögeszméjévé válni. Volt egy terve.

Delhiben szállt le, ahonnan átvonatozott Lakhnauba, és az állomáson átszállt a városkájába tartó zsúfolt buszra. A látvány és a szag, a hőség és a páratartalom – igen, ezek mind triggerek voltak. De mivel a saját tudata volt a valódi trigger, megacélozta magát, kibámult a busz poros ablakán, és érezte, ahogy a verejték végigcsorog a bőrén, érezte, ahogy a levegő ki-be jár a tüdejében, érezte, hogy úgy zakatol a szíve, mint egy menekülni vágyó gyermek. Kapd el! Élj tovább!

A városka főterén szállt le a buszról. Ott megállt, és körülnézett. Emberek mindenütt, változatos korúak, hinduk és muszlimok, mint korábban; alig-alig különböztek egymástól, némelyek a legkevésbé sem, de a szeme már megtanulta megtalálni a ráutaló jeleket – a tilakajelet a homlokon, a kerek topi sapkát. A városban már Nagy Akbar óta, sőt korábban is megszokott volt ez a keveredés. Minden olyannak tűnt számára, mint négy évvel korábban. Semmi jelét nem látta a történteknek.

De biztosan van legalább egy emlékmű. Elindult a tó felé, a szíve kalapált, a bőre lángolt. Ruháját teljesen átáztatta a verejték, vizet iszogatott a magával vitt palackból, mindig csak egy kortyot, a kulacs mégis hamar kiürült. Minden vibrált, verejték csípte a szemét, napszemüvege mögött hevesen könnyezett. A szemüveg fényszűrője sem tudta megakadályozni, hogy a fénycsóvák szétbombázzák a retináját. Mintha tűkkel szurkálták volna a szemét, bármerre is nézett.

A tó nem változott. Ez meg hogy lehet, miért nem csapolták le, miért nem építettek fölé egy mauzóleumot, templomot vagy csak egy lakóházat, bazárt?

De persze, ki emlékezett volna arra, ami ott történt, vagy hogy milyen volt az a hét? Nem maradtak túlélők, akiket kísérthetett volna a hely. Ami pedig azokat illeti, akik odamentek rendet teremteni, eltakarították a holttesteket, nos, számukra ez csak egy kisváros volt a sok egyforma közül. Semmi okuk nem akadt különösebb figyelmet szentelni neki. Nem, ő volt az egyetlen túlélő. Senki más nem maradt életben azok közül, akik látták, amit ő. Azok számára, akik ott jártak-keltek a zsúfolt kis járdán, azon a szánalmas kis sétányon, csak az létezett, ami aznap ott volt. Még csak egy plakettet sem talált, nemhogy klasszikus stílusú emlékművet.

Visszasétált a buszmegállóba. Némi gondolkodás és egy üveg víz beszerzése után elgyalogolt a volt munkahelyéhez. Az épület még állt. Az irodáit ügyvédek és könyvelők foglalták el, továbbá egy fogorvos. A szomszéd házban lévő nepáli étterem korábban nem volt ott. Ez csak egy épület. Ami azokban a helyiségekben történt odafent…

Leült a járda szélére, mert hirtelen elerőtlenedett. Reszketett, a tenyerébe temette az arcát. Az egész megjelent a fejében – minden órája, minden perce. A víztartály a kamrában.

Felállt, visszament a buszmegállóba, és felszállt a következő lakhnaui buszra. Onnan hívta fel a számot, amit megadtak neki. Egy férfi vette fel, hindiül. Frank a gyatra nyelvtudásával megkérdezte tőle, nem beszélhetnének-e angolul, majd amikor a férfi azt felelte, hogy „de, igen”, átváltott rá.

– Én ott voltam – mondta Frank. – Itt voltam a hőhullám alatt. Amerikai vagyok, egy jótékonysági szervezettel jöttem ide, fejlesztésekkel foglalkoztunk. Láttam, ami itt történt. És most visszatértem.

– Miért?

– Egy barátom mesélt a csoportjukról.

– Milyen csoportról?

– Azt mondta, úgy hívják, hogy „Soha többé”. És különböző politikai akciókon dolgozik.

A vonal másik vége néma maradt.

– Segíteni akarok – tette hozzá Frank. – Muszáj csinálnom valamit.

További hallgatás. A férfi végül azt válaszolta:

– Mondja meg, hol van.

* * *

Egy órán át ücsörgött a vasútállomás mellett, a kegyetlen hőségben. Amikor már úgy érezte, hogy mindjárt elhervad és elterül, egy autó állt meg a járdaszegély mellett, amiből két fiatal férfi ugrott ki és lépett elé.

– Te vagy a firangi, aki telefonált?

– Igen.

Az egyik végigpásztázta kézi fémkeresővel, az pedig, aki megszólalt, megmotozta.

– Rendben, szállj be.

Miután beült az anyósülésre, az autó csikorgó kerekekkel elindult. A hátul ülő férfi bekötötte a szemét.

– Nem akarjuk, hogy megtudd, hova viszünk. Nem fogunk bántani, ha tényleg az vagy, akinek mondod magad.

– Az vagyok – válaszolta Frank. – Azt kívánom, bárcsak ne lennék, de az vagyok.

Semmi válasz. Az autó többször is elkanyarodott, olyan gyorsan, hogy Frank folyton az ajtónak csapódott, vagy csak a biztonsági öv tartotta meg. Egy kis elektromos járműben ültek, ami halkan zúgott, és hirtelen gyorsított-fékezett.

Végül megállt, őt pedig kiszállították és felvezették pár lépcsőfokon. Be egy épületbe. Levették róla a szemkötőt; egy fiatal férfiakkal teli szobában állt. Észrevette, hogy egy nő is van köztük, egyetlenegy a tucatnyi férfi mellett. Mindnyájan kíváncsian méregették.

Elmesélte nekik a történetét. Időnként komoran bólogattak, fényes tekintetük rászegeződött. Franket még soha nem bámulták ennyire intenzíven.

Miután végzett, egymásra pillantottak. Végül a nő szólalt meg.

– És most mit akarsz?

– Csatlakozni akarok hozzátok. Tenni akarok valamit.

A csapat konzultálni kezdett hindiül, gyorsabban, mint hogy követni tudta volna. Az is lehet, hogy más nyelven beszéltek, bengáliul vagy maráthiul. Egyetlen szavukat sem értette.

– Nem csatlakozhatsz hozzánk – jelentette ki a nő, miután végeztek. – Nem kellesz nekünk. És ha tudnád, miket csináltunk, talán mi sem kellenénk neked. Mi vagyunk a „Káli Gyermekei”, és te nem tartozhatsz közénk, még akkor sem, ha itt voltál a katasztrófa alatt. De tehetsz valamit. Elviheted az üzenetünket a világnak. Talán az is segíthet, nem tudjuk. De megpróbálhatod. Elmondhatod nekik, hogy változtatniuk kell a viselkedésükön. Ha nem teszik meg, meg fogjuk ölni őket. Ezt fel kell fogniuk. Találd ki, hogyan adod az értésükre.

– Megteszem – válaszolta Frank. – De ennél többet szeretnék tenni.

– Akkor tegyél többet. Csak ne velünk.

Frank bólintott, lesütötte a szemét. Soha nem fogja tudni elmagyarázni. Sem ezeknek az embereknek, sem másoknak.

– Hát jó. Megteszem, amit tudok.

14.

El kellett mennünk. Túl veszélyes lett volna ott maradni.

Én orvos voltam, egy kis klinikát vezettem egy asszisztenssel, három ápolónővel és egy házaspárral, akik az irodát vitték. A feleségem zongoraleckéket adott, a gyermekeim iskolába jártak. Azután a lázadók harcba kezdtek a kormány ellen a környékünkön, katonák szállták meg a várost, és emberek haltak erőszakos halált az utcán. Még néhány gyerek is a gyermekeim iskolájából. És egyszer csak felrobbant a klinikánk. Amikor odamentem, és elém tárultak a romjai, amikor egyenesen kiláttam az utcára a rendelőhelyiségből, tudtam, hogy el kell mennünk. Valahogy rossz oldalra kerültünk.

Megkerestem egy barátomat, aki újságíró volt a háború előtt, és megkérdeztem, nem tudna-e összekötni egy embercsempésszel, aki biztonságos helyre visz minket. Nem voltak konkrét elképzeléseim arra nézve, hogy hol lehet olyan. Bármi biztonságosabbnak tűnt annál, ahol voltunk. Amikor a barátom megértette, mit akarok tőle, megkerülte az asztalt, és magához ölelt. Sajnálom, hogy idáig fajult a helyzet, mondta. Hiányozni fogsz. Ez késként hasított a szívembe. Ő tudta, hogy mit jelent ez a költözés. Én nem tudtam, de ő igen. És amikor ezt megláttam az arcán, azt, amit tudott, úgy rogytam le a székre, mint akit meglőttek. Elgyengült a térdem. Ezt a kifejezést átvitt értelemben szokták használni, pedig tényleg ez történik, amikor komolyabb sokk éri az embert. A test csinálja, valamilyen fiziológiai reakció, bár a mechanizmusát nem ismerem.

Az embercsempész drága volt, annyira, hogy csak azok tudták megfizetni, akik komolyabb megtakarításokkal rendelkeztek. A városom legtöbb lakója ott ragadt. De nekünk telt rá. Szóval egyik este találkoztam a barátommal a megszokott kávézónkban, és magával hozott egy embert. Az illető udvarias volt, de távolságtartó. Profinak nézett ki. Látni akarta a pénzem, kikérdezett a családomról, arról, hogy mikorra tudunk összekészülni, ilyesmi. Azt mondta, át tud vinni minket Törökországba, majd Bulgáriába, utána pedig Svájcba vagy Németországba. Elmentem a bankba, és kivettem a pénzt, majd hazamentem, és elmondtam a feleségemnek, aztán szóltunk a gyerekeknek, hogy pakoljanak be fejenként egybőröndnyi holmit, mert elutazunk. Aznap éjfélkor egy autó állt meg a házunk előtt, mi pedig lementünk, bepakoltuk a bőröndjeinket a csomagtartóba, majd bezsúfolódtunk a hátsó ülésre. Miközben elhajtottunk, kinéztem a kocsi ablakán a lakásunkra, és belém hasított, hogy soha többé nem fogom látni. Hogy ennek itt mind vége. Megvoltak a kis szokásaim, munka után vagy késő este, amikor már lehűlt az idő, szerettem lejárni a kávézóba, ahol kávét ittam, ostábláztam és a barátaimmal beszélgettem. A feleségem és én összejártunk néhány másik párral, együtt ettünk, vigyáztunk a gyermekeikre. Ismertük azokat, akik az élelmiszerboltban és a helyi üzletekben dolgoztak. Ilyen dolgaink voltak, ahogy másoknak is. Még emlékszem, milyen volt. De éppenhogy csak.

15.

Badim számára jegyzetelek a minisztérium végrehajtó csoportjának hagyományos hétfő reggeli értekezletén. Később majd letisztázom és átadom neki a feljegyzéseket.

Mary Murphy az irodája melletti terembe hívta össze a felső vezetést, a Hochstrassén. Ki kellett volna mennem a mosdóba.

Badim Mary balján, tizenhárom részlegvezető az asztal körül, mi, többiek mögöttük, a falnál. George el fog aludni.

Tatjána V. jogász. Pont ma reggel hallottam, hogy a hágai bíróság nem vállalta el az indiai ügyét. Nem örül.

Imbeni Halle. Infrastruktúra. A namíbiai olajtársaságtól átcsábítva.

Jürgen Atzgen. Zürichi. A tó melletti házából ingázik. Biztosítás és viszontbiztosítás. A Swiss visz. bizt. veteránja.

Bob Wharton term. kat. Amerikai ökológus.

Klímaadaptáció és megelőzés.

Adele Elia klímaügyi vezető. Francia, a klímatudósainkat koordinálja. Glaciológusként kezdte, utálja az ilyen értekezleteket. Egyszer meg is mondta az egyiken. Nyolc évig élt gleccsereken, azt mondja. Vissza akar menni. Ami a krioszférát illeti, még mindig olvad.

Huo Kaming ökológus, Hongkong. Bioszféra-vizsgálatok, élőhelyek visszaállítása, refúgiumok létesítése, állatvédelem, visszavadítás, biológiai alapú szénlekötés, vízgyűjtő területek kezelése, talajvíz-utánpótlás, commons,[4] Föld Fele-kampány. Mindenre képes.

Estevan Escobar. Chilei. Óceánok. Hajlamos a kétségbeesésre.

Elena Quintero, mezőgazdaság. Buenos Aires. Ő és Estevan mindig az argentin-chilei rivalizálással húzza egymást. Ügyesen fel tudja vidítani Estevant.

Indra Dalit, Jakarta. Geomérnök. Bobbal és Jürgennel dolgozik.

Dick Bosworth ausztrál közgazdász. Karakteres figura. Adók és politikai gazdaságtan. A kapcsolatunk a valósággal.

Janus Athena, MI, internet, minden, ami digitális. Ő maga is nagyon digitális.

Esmeri Zayed. A harmadik E betűs lány. Jordániai palesztin. Menekültek, UNHCR-kapcsolat.

Rebecca Tallhorse, Kanada. Az őslakosok képviselete és tájékoztatása.

Mary azzal kezdi az értekezletet, hogy az új fejleményekről érdeklődik.

Imbeni: A fosszilis cégek dekarbonizációra való áttérésének terveit nézegetjük. A képességek furcsamód egyeznek. A kitermelés és a betáplálás ugyanazzal a technikával működik, csak fordítva. Emberek, tőke, létesítmények, kapacitás, ezeket mind fel lehet használni, a szén-dioxidot „begyűjteni és betáplálni”, akár együttműködéses alapon, akár jogi kényszerrel. Az olajcégek talpon maradnának, csak jó dolgokat csinálnának.

Tatjána érdeklődőnek tűnik. A többiek szkeptikusnak. A szén-dioxid leválasztása és az üres olajkutakba való betáplálása egyformán kétes eshetőség.

Mary: Nézzetek utána alaposabban. Muszáj lesz meglépni, a számítások szerint a természetes alapú kivonás nem elég.

Jürgen: A biztosítók pánikba estek a tavalyi eredményektől. A kifizetések összege most évi százmilliárd amerikai dollár, és egyre gyorsabban nő, tisztára olyan, mint a hokiütő grafikon.[5] A biztosítókat viszontbiztosítás védi. Ezek most a hokiütő rosszabbik, meredeken emelkedő végére kerültek. Nem tudnak elég magas díjakat behajtani ahhoz, hogy azok fedezzék a kifizetéseket, és annyit nem is tudna kifizetni senki sem. A megjósolhatóság hiánya azt jelenti, hogy a viszontbiztosító cégek egyszerűen nem hajlandók fedezni a természeti katasztrófákat, ahogy a háborús vagy politikai zavargásokból származó károkat sem. Vagyis a biztosításoknak gyakorlatilag vége. Mindenki biztosítás nélkül maradt. Így a kormányok a végső kifizetők, de a legtöbb kormány eleve nyakig eladósodott a pénzügyi szférának, amibe a viszontbiztosítók is beletartoznak. Már semmit nem engedhetnek anélkül, hogy a pénzbe vetett hitet veszélyeztetnék. Tehát az egész rendszer az összeomlás szélére került.

Mary: Mit jelent az összeomlás?

Jürgen: Hogy a pénz nem fog pénzként működni.

Csend a teremben. Jürgen hozzáteszi: Látjátok, ezért reménykednek a viszontbiztosítók az éghajlatváltozás mérséklésében! Mert anyagilag nem engedhetjük meg magunknak, hogy vége legyen a világnak! Senki sem nevet. Bob Wharton: Bizonyos dolgokat mérsékelhetünk, másokat nem. Bizonyos dolgokhoz adaptálódhatunk, másokhoz nem. Néhány dologhoz pedig nem tudunk alkalmazkodni, és mérsékelni sem tudjuk őket. Tisztáznunk kell, melyik melyik. És főleg meg kell mondanunk az adaptáció szószólóinak, hogy csak becsapják magukat. Egy rakás közgazdásznak és bölcsészprofesszornak fogalma sincs, hogy miket beszél. Az adaptáció csak vágyálom.

Mary nagyon ügyesen leállítja Bob kirohanását. Együttérző hunyorítás, a keze a levegőt kaszálja. Nyitott kapukat döngetsz, jelzi. Adele és a többiek felé fordul:

Azt hiszitek, ez volt a rossz hír? Nevetés. A nagy antarktiszi gleccsermedrekben, főleg a Victoriában és a Tottenben egyre gyorsabban csúszik lefelé a jég. Hamarosan több ezer köbkilométernyi jég érkezik a tengerbe. Most úgy tűnik, ez pár évtized alatt bekövetkezhet. A tengerszint két méterrel biztosan megemelkedik, talán még többel is (hat méterrel!), de kettő is elég. Vége az összes tengerparti városnak, strandnak, mocsárnak, korallzátonynak, sok halászterületnek is. A világ népességének tíz százaléka kénytelen lesz máshova költözni, az élelmiszerkészlet húsz százaléka eltűnik. Mint a kiütés egy szédelgő bokszolónak. A civilizációnak kaput.

Jürgen hirtelen a levegőbe emeli a kezét. Ennek nem lehet kiszámolni a költségeit!

Számold ki, utasítja Mary.

J. a homlokát ráncolja, a nagyképet rakja össze. Egybilliárd. Igen, tényleg. Ezerbillió nem túl sok. Talán ötbilliárd.

Dick: Nevezzük csak végtelennek.

Adele: Egy sor fajt már perm végi szintű kihalás fenyeget. (Beállt a sorba?) A permi a valaha volt legdurvább kihalás volt. Most jó úton járunk, hogy megismételjük.

Kaming: Az élő hústömeg kilencvenkilenc százaléka emberekből és háziállatokból áll. Marhákból, sertésekből, birkákból, kecskékből. A vadállatok az élő hústömeg egy százalékát teszik ki. És szenvednek. Sok faj hamarosan eltűnik.

M.: Milyen hamar?

K.: Olyan harminc éven belül.

Estevan: Már csak az óceáni halak húsz százaléka vadon élő hal.

Mary lezárja a diskurzust, csitt-csatt. Végignéz a csapaton. Lassan beszél.

A JM költségvetése 60 mrd USD/év. Sok. De a világ GDP-je 100 billió/év. Ennek az összesített GDP-nek a felét vagyonos emberek úgynevezett fogyasztói kiadásai teszik ki, ami nem létfontosságú, a bioszférát károsító termékek megvásárlását jelenti. A hajó süllyedőben. A parazita megöli a gazdatestet. Még az össz. GDP produktív fele, az élelem, az egészség és a lakhatás is melegíti a világot. Röviden: szarban vagyunk.

A csapat őt nézi.

Szóval. Meg kell találnunk a módját, hogy úgy költsük el ezt a hatvanmilliárdunkat, hogy az kritikus pontokat találjon el.

Dick: A mi pénzünk nem annyi, hogy az számítana. A törvényeken kell változtatnunk – ez a mi ütőkártyánk. Költsük a pénzünket törvények megváltoztatására.

Tatjánának ez tetszik.

Imbeni: A kritikus infrastruktúra is fejlesztésekre szorul. Elena: Mg.-fejlesztés.

Mary rövidre zárja a diskurzust. Csitt-csatt! Állj. Változást kell elérnünk, méghozzá gyorsan. Ahogy csak tudunk. Bármilyen eszközzel.

Badimot meglepi ez a kijelentés, nem tudom, miért.

Csodálkozva néz Maryre.

16.

A világ népességének talán a leggazdagabb két százaléka úgy döntött, nem játssza tovább azt, hogy a „haladás”, a „fejlődés” vagy a „jólét” a világ mind a nyolcmilliárd lakosa számára elérhető lenne. Meglehetősen sok ideig, száz-kétszáz évig ez a „jólét mindenkinek” szlogen számított a hivatalos álláspontnak: bár most egyenlőtlenség van, ha mindenki tartja magát a programhoz, és nem borítja fel a hajót, az emelkedő dagály végül a legmagasabban és legszárazabban fekvő hajókat is vízre teszi. De a huszonegyedik század elején kiderült, hogy a bolygó képtelen mindenkit nyugati szinten eltartani, és ezen a ponton a leggazdagabbak visszavonultak palotáik erődjébe, megvásárolták a kormányokat vagy megakadályozták, hogy bármit tegyenek ellenük, és bereteszelték az ajtajukat, hogy kivárják azokat a homályosan definiált jobb időket, amelyek valójában csak az életük hátralévő részét jelentették, és talán a gyermekeik életéét – azután pedig après moi le déluge.

Ez racionális válasz egy megoldhatatlan problémára. De nem igazán. Tudományos bizonyítékaink vannak arra, hogy ha a világ elérhető erőforrásait elosztanánk a nyolcmilliárd ember között, akkor mindenki megélne. Ki lennének elégítve az alapvető igények, és a természettudományos bizonyítékok erősen amellett szólnak, hogy ha az embereknek ki vannak elégítve az alapvető igényeik, és biztosak lehetnek abban, hogy ez így is marad (ami lényeges feltétel), akkor egészségesebbek és így boldogabbak is lesznek, mint a gazdag emberek. Vagyis a javak egyenlő felosztása mindenkinek jobb lenne.

A gazdagok gyakran gúnyosan kacagnak ez utóbbi kutatási eredményen, majd fordulnak egyet, és nem tudnak elaludni a testőreik, a könyvelőjük, a jogi kockázatok miatt – a gyerekeik beleőrülnek az arroganciába, ami nem pótolja a szeretetet –, túl sokat esznek és minden más élvezetet is túlzásba visznek általánosságban, kiégnek és egzisztenciális szorongással küzdenek – összefoglalva, kialvatlanul zuhannak arccal előre a felismerésbe, hogy a tudománynak ismét igaza volt: egészséget, szerelmet és boldogságot nem lehet pénzért venni. Bár hozzá kell tennünk, hogy a kiszámítható jövedelem azért szükséges előfeltétele ezeknek a jó dolgoknak. A szociológiai tanulmányok szerint a személyes jövedelem boldog köztes sávja évente mintegy 100 000 dollár, vagyis nagyjából akkora összeg, amennyit a tudósok nagy része keres, ami több szempontból is gyanús egy kicsit, de ezek az adatok.

És ez kiszámolható. A 2000 Watt Társaság, amely 1998-ban jött létre Svájcban, kiszámolta, hogy ha az összes háztartás által felhasznált éves villamos energiát elosztjuk a jelenleg élő emberek számával, akkor mindenkinek kábé 2000 watt jut, vagyis napi 48 kilowattóra. A társaság tagjai utána megpróbáltak ennyi áramból megélni, hogy megtudják, milyen lenne, és mint kiderült, teljesen megfelelő. Oda kellett hozzá figyelni az energiafelhasználásra, de az életük azért nem vált szenvedéssé; sőt, még stílusosabbnak és értelmesebbnek is tartották azok, akik végigcsinálták a kísérletet.

Szóval, van elég energia mindenki számára? Igen. Van elég élelem mindenki számára? Igen. Van elég lakóhely mindenki számára? Lehetne, nem okozna komolyabb problémát. A ruhákra ugyanez igaz. Elegendő az egészségügyi infrastruktúra mindenki számára? Még nem, de lehetne, ez csak szakképzés és a kisebb technológiai eszközök legyártásának függvénye, a bolygó nem korlátozza a lehetőségeket. Ugyanez a helyzet az oktatással. Vagyis a jó élet minden feltétele elegendő mennyiségben áll rendelkezésre ahhoz, hogy az összes élő ember részesülhessen benne. Az élelem, a víz, a lakhely, a ruha, az egészségügyi ellátás, az oktatás.

És elég biztonság van mindenkinek? A biztonság egy olyan érzés, ami abból fakad, ha az ember hihet abban, hogy a fent felsoroltak mindegyikében részesülni fog ő is és a gyermekei is. Tehát ez járulékos hatás. Kialakulhat megfelelő biztonság mindenki számára, de csak akkor, ha mindenki biztonságban érezheti magát.

Ha az élő emberek egy százaléka kontrollálja a többiek munkáját, és a jussánál jóval többet elvesz ennek a munkának az eredményéből, miközben minden erejével akadályozni próbálja az egyenlőségre és a fenntarthatóságra tett törekvéseket, akkor ez a projekt még nehezebbé válhat. Ezt mondani sem kellene, csakhogy sajnos ki kell mondani.

Hogy egyértelmű legyen, a rövid konklúzió: van elég erőforrás mindenki számára. Vagyis senkinek nem kellene nyomorognia. Viszont nem lenne szabad milliárdosoknak létezniük. Az „elég”-nek alapvető emberi jognak kellene lennie, egy olyan küszöbnek, amely alá senki nem csúszhat be, továbbá olyan plafonnak, amelyik fölé senki nem emelkedhet. Az elég van olyan jó, mint a túl sok, sőt még jobb is.

Ennek a helyzetnek a megteremtése legyen az olvasó házi feladata.

17.

Ma azért vagyunk itt, hogy megtudjuk, ki irányítja valójában a világgazdaságot – kik azok, akik az egészet úgymond működtetik. Ezek az emberek talán egy kisebbséget alkotnak, mivel gyakran elhangzik, hogy a ma élő emberek nagy része örülne a rendszer megváltoztatásának.

Csak egy ostoba ember mondana ilyet. Hát, én mégis pont ezt mondom.

Igen.

De térjünk vissza a szóban forgó kérdésre: mit gondolunk, ki irányítja a piacot mint olyat? Ami alatt azt értem, hogy ki találja ki, ki teremti meg a gyakorlatban, ki tartja fenn, ki védi meg.

A rendőrség. Mivel ez a törvény.

Szóval akkor kijelenthetjük, hogy azok, akik a törvényeket hozzák, mélyen érintettek a dologban?

Igen.

De a törvényhozók gyakran maguk is jogászok, akik hírhedten ötletszegények. Feltételezhetjük azt, hogy mások adnak nekik ötleteket a törvényekhez?

Igen.

És kik azok a mások? Agytrösztök. Tudósok.

Vagyis MBA képzések professzorai.

Mindenféle egyetemi tanárok, professzorok. És hamarosan a diákjaik is.

A közgazdasági tanszékekre gondolsz.

A Kereskedelmi Világszervezetre. A tőzsdepiacokra. Az összes törvényre, a politikusokra és a törvényeket végrehajtó bürokratákra. És az ezeket betartató rendőrökre és hadseregre.

És a cégek vezetőségére, felteszem.

A bankokra. A részvényesek szövetségeire, a nyugdíjalapokra, az egyes részvényesekre, a fedezeti alapokra, a pénzügyi vállalkozásokra.

Lehetséges, hogy a nemzeti bankok állnak az egésznek a középpontjában?

Igen.

Bárki más?

A biztosítók, a viszontbiztosító cégek. A nagybefektetők. És az algoritmusaik, igaz? Vagyis a matematikusok?

Nem kell hozzá nagy matektudás.

De még ehhez is matematikusok kellenek, olyan tudatlanok vagyunk mi, többiek.

Igen.

És, gondolom, maguk az árak, a kamatok és hasonlók.

Vagyis, egyszerűen megfogalmazva: maga a rendszer.

Te az emberekre kérdeztél rá, akik csinálják.

Igen, de itt egy cselekvőhálózatról van szó. És a cselekvők egy része nem ember.

Badarság.

Miért, te nem hiszel a cselekvőhálózatokban?

Léteznek cselekvőhálózatok, de csak a szabad akarattal rendelkező cselekvők dönthetnek úgy, hogy másképp csinálják a dolgokat. Te erről próbáltál beszélni.

Jó, de mi van a pénzzel? Mi lenne?

Szerintem a pénz úgy működik, mint a gravitáció – minél több összegyűlik belőle, annál nagyobb gyűjtőerőt fejt ki, ahogy a tömeg tömegvonzást.

Aranyos.

Végső soron ez egy nagyon nagy és kifinomult rendszer! Okos meglátás.

Rendben, akkor térjünk vissza azokra, akik a gazdasági rendszerünket kezelik mint olyat, és másokat tanítanak meg a működtetésére, illetve egy nem túl véletlen egybeesés folytán a legtöbbet profitálják belőle. Kíváncsi lennék, hogy ez hány embert jelent a világon.

Nagyjából nyolcmilliót. Biztos vagy benne?

Nem.

Vagyis ez a ma élő embereknek egy ezreléke. Ügyes vagy.

Köszi! És az általuk írt programok. Maradj az embereknél.

De mi lenne, ha a rendszer nem emberi elemei tönkremennének?

Maradj az embereknél. Már pont kezdett érdekes lenni, amit mondasz.

Kik számítanak a legjobban ebben a nyolcmilliós csoportban?

A kormányzati törvényhozók. Ez kellemetlen gondolat.

Nem, nem az. Miért mondod ezt? Korrupció, ostobaság… Jogállamiság.

De…

De nincs de. Jogállamiság.

Milyen vékony hajszálon függ az egész! Bizony.

És mit tehetnénk ezzel? Csak vésd az eszedbe.

18.

A PTSD-modellben a „kioldógomb” angol megfelelője, a „trigger” és az abból eredő „triggerelés” kifejezés a PTSD-reakció sebességére utal, és arra, hogy egy olyan esemény indítja be, aminek a kézzelfogható párja egy kis fémdarab lenne – egy ártatlan semmiség, de nem fegyveren. Az embernek meg kell tanulnia, hogy ne húzza meg az ilyesmit.

A kognitív viselkedésterápiát nehéz elsajátítani. Az egyik fő stratégiája, hogy az ember címkézze fel a gondolatait a típusuk alapján, döntse el, hogy haszontalan vagy fájdalmas, majd váltson pozitívabb gondolatmenetre. Ez a stratégia gyakran kudarcba fullad. Az ember tudja, hogy mi történik, tudja, hogy ez miért nem megfelelő – és mégis folytatja. Izzad a tenyere, úgy dörömböl a szíve a mellkasában, mint egy szökni vágyó gyermek, és e mögött a lüktető, állatias valóság mögött arra gondol magában, hogy várjunk, most nem is forgok veszélyben – ebben a helyzetben nem kellene félnem, csak egy kávézó asztalkájánál ülök délben, könnyű szellőben, mélyen úszó felhők alatt, minden rendben van, kérlek, ne csináld ezt, ne fakadj sírva, ne ugorj fel és ne szaladj el – csak állítsd le a kezed remegését, csak fogd meg a kávéscsészét…

De a triggert, az elsütőbillentyűt már meghúzták, és az ember egyenesen egy fegyver csövébe mered.

Ha ez elég sokszor megtörténik, akkor az ember előbb-utóbb egy valódi fegyver valódi csövére fog lebámulni, hüvelykujjával a ravaszán – nem a mutatóujjával, mert saját magára fogja a fegyvert, a szegycsontjának szegezve, és így a hüvelykujjával tudja legkönnyebben meghúzni (vagyis ebben az esetben megnyomni) a ravaszt –, és ez hatalmas megkönnyebbülést is kelthet benne, annak ígéretét, hogy a félelemnek végre vége lesz. Ez nagyon gyakran előfordul. Olyan gyakran, hogy a PTSD-terápia egyik formája arról szól, hogy nem kell túl sokat aggódni, mert ha ez így marad, még mindig bármikor öngyilkos lehetsz. És néhány szenvedőnek komoly vigaszt jelent ez a gondolat, időnként akár egy olyan kezdőpontot is, ami visszavezeti a valóságba. Bármikor véget vethetünk a szenvedéseinknek az öngyilkossággal; akkor viszont adjunk neki még egy napot, és lássuk meg, mi lesz.

Nem könnyű távol tartani a félelmet. És nem is lehet mindig. Akármennyire igyekszik az ember, akármennyire is akarja, a dolgok nincsenek az irányítása alatt, még akkor sem, ha a saját elméjében zajlanak, sőt akkor főleg. Furcsa egy jószág az elme. Ha csak tudatos gondolatokból állna, vagy a tudatos gondolatokat képesek lennénk irányítani, vagy a tudatalatti gondolatok tudatossá válnának, esetleg a hangulataink megfelelnének a vágyainknak… akkor talán működnének a dolgok. Az olyan dolgok, mint a kognitív viselkedésterápia vagy akár csak a normalitásra való törekvés. Csak váltsuk valóra!

De nem. Egy folyóban úszunk. A nyílt tengerre is kisodorhatnak minket olyan áramlatok, amelyekre nincs befolyásunk. Azon kaphatjuk magunkat, hogy nálunk sokkal erősebb áramlatok ellenében próbálunk úszni. És bármikor megfulladhatunk.

Frank fuldoklott. De legalábbis nem kapott levegőt. A terápia mindössze azt tette számára kristálytisztává, hogy soha nem fog meggyógyulni.

Ez bizonyos értelemben talán haladás volt. Te, ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel. Ez mit jelent? Élhet az ember remény nélkül? Van egy japán mondás, amit egy könyvben olvasott: élj úgy, mintha már meghaltál volna. De mit jelent ez, és miért lenne lelkesítő? Lelkesítő egyáltalán? A legjobb esetben is rejtélyes, egyfajta feloldhatatlan dilemma – egyrészt felszólítás arra, hogy éljen, másrészt „úgy, mintha már meghaltál volna”. Ezt meg hogy kell csinálni? Úgy, mint a szamurájok, hogy nem szabad a saját életünkkel törődni, amikor a védencünkről van szó? Vagyis szolgai sztoicizmusként kell rá tekinteni? Pajzsot csinálni magunkból, két lábon járó eszközzé válni? Talán. Ebben az esetben a megfelelő csatornába kell beletuszkolni a reményeinket.

Vagyis ebben az esetben nem remélheti, hogy ismét normális lesz. Hogy normális életet él majd. Hogy ami megtörtént, az meg nem történtté válik. Ezt felejtsük is el. A terápia megtanította arra, hogy ennek még a reményéről is lemondjon. A remény terén valami ilyesmivel kell beérnie:

reménykedj abban, hogy valami jót is tehetsz, bármennyire is el vagy cseszve.

Ezt megérte volna leírni egy darab papírra, reszketeg, nyomtatott betűkkel, majd felragasztani azt a papírt a fürdőszobatükörre több különböző, frázisokból vagy képekből álló biztatásokkal; a tükör valószínűleg ettől úgy festett volna, mint egy őrülté, de ő fel akart tenni oda dolgokat.

REMÉNYKEDJABBAN, HOGYVALAMIJÓTISTEHETSZ, BÁRMENNYIREISELVAGYCSESZVE.

Ahányszor eszébe jutott fogat mosni vagy megborotválkozni, ami egyre ritkábban fordult elő, meglátta ezt a feliratot, és eltöprengett, hogy mit tehetne. Ettől többnyire csak zavarba jött. De úgy tűnt, megvan benne a késztetés, hogy tegyen valamit, néha olyan erősen, mint egy durvább gyomorégés. Amikor kimerültnek érezte magát a kialvatlanságtól, vagy kábának a túl sok alvástól, néha mindennek ellenére is égni kezdett benne ez az érzés, és kifelé sugárzott valahonnan nagyon mélyről. Muszáj volt tennie valamit. Lehet, hogy a Káli Gyermekei nem fogadják be, sőt ez biztos, de valami hasonlót. A követőjükké válhatna. Az ügy védelmezőjévé. Magányos harcossá.

Reggelinél, amikor egy kis doboz joghurttal csillapította éhségét, azon gondolkodott, hogy mit tehetne. Egy embernek egy a nyolcmilliárdhoz hatalma van a teljes emberiséghez képest. Mármint ha azt feltételezzük, hogy mindenkinek egyforma mértékű hatalom áll rendelkezésére, ami nem igaz, de használható kiindulópont az ilyen gondolatmenetekhez. Egy a nyolcmilliárdhoz nem túl nagy arány, de persze léteznek olyan mérgek, amelyek milliárdodnyi hígításban is hatnak, ezért nem tekinthető teljesen példátlannak, hogy ilyen kis tényezők is változást idézzenek elő.

Glasgow utcáin kószált, és ezen gondolkodott. Fel és le a keleti és északi dombokon, olyan meredek járdákon, amelyekbe helyenként lépcsőfokokat vájtak. Az ember rengeteg stresszt kiadhat magából Glasgow utcáit járva, miközben a kilátás perspektívája folyamatosan változik az időjárás függvényében, mintegy belső viharokat visszatükrözve, félelmet, váratlan örömrohamokat, a tengermély gyász fekete komorságát. Vagy gyönyörű álmokat egy helyreállított világról. Hogyan oszthatná ezt meg? Hogyan adhatna? Assisi Szent Ferenc: add oda magad, mondj le önmagadról és az összes gondolatodról. Etesd a madarakat, segíts az embereken. Ennek a pozitívuma teljességgel nyilvánvaló. Tégy úgy, mint Assisi Szent Ferenc. Segíts az embereknek.

De ő többet akart. Érezte, hogy ez égeti: ölni akart. Vagyis büntetni. A hőhullámot emberek okozták, és nem az összes ember – a jóléti társadalmak, igen, az öregedő birodalmak: ezek mind megérdemlik a büntetést. De voltak konkrét emberek is, közülük sokan ma is élnek, akik mindig is tagadták a klímaváltozást, tovább égetik a szenet, tovább pusztítják a biomokat, tovább hajszolják a fajokat a kihalás felé. Ez a gonosz munka az életművük, és miközben ezeket a célokat kergetik, ők maguk jólétben, sőt luxusban töltik napjaikat. Vidáman tönkreteszik a világot, felsőbbrendűnek tartva magukat, és közben kinevetik és eltapossák a gyengéket.

Az összes ilyen embert meg akarta ölni. Vagy ha azt nem lehet, akkor egy részük is megteszi. Belülről kifelé égette ez a vágy. Nem fogja sokáig bírni ezt a fajta belső nyomást, ezt éppen olyan egyértelműen érezte, mint azt, ahogy lengőkalapácsként csapkodó szíve túlnyomásos vért pumpál az ereibe. Ja, igen, a magas vérnyomás. Érezte, hogy szinte szétfeszíti belülről. Valami el fog szakadni benne. De először tettekre van szükség. Bosszúra, igen, ugyanakkor megelőzésre is. Megelőző csapásra. Ami talán megakadályozhatja egy még nagyobb baj bekövetkeztét.

Hetente kétszer járt a terapeutájához. Egy kedves középkorú nőhöz, aki intelligens és tapasztalt volt, higgadt és figyelmes. Együttérző. Frank látta, hogy őszintén érdeklődik iránta. Ahogy valószínűleg az összes kliense iránt. De iránta mindenképpen.

Kikérdezte Franket, hogy van, mit érez. Ő a bosszúálló álmairól nem mesélt neki, de amit elmondott, abban elég őszinte volt. Előző alkalommal beszámolt arról, hogy a hatalmas kávéfőzőből felcsapó gőztől is kiborult egy kávézóban. Pánikrohamot kapott, le kellett ülnie, és le kellett csillapítania zakatoló szívét.

A terapeuta bólintott.

– Kipróbálta a szemmozgást, amiről beszéltünk?

– Nem. – Frank biztosra vette, hogy ez a módszer hülyeség, de igazából meg is feledkezett róla a pillanat hevében, úgymond. – Elfelejtettem. Legközelebb kipróbálom.

– Lehet, hogy segít – felelte a nő. – Lehet, hogy nem. De semmit nem veszíthet azzal, ha kipróbálja.

Frank bólintott.

– Nem akarja most rögtön kipróbálni?

– Csak mozgassam a szemem?

– Hát, nem. Akkor kell csinálnia, amikor a történteket próbálja helyrerakni. Nem akarom, hogy olyasmit kelljen újra átélnie, ami túlságosan fájdalmas, de tudja, próbálkoztunk azzal, hogy különböző perspektívából meséli el a történteket, és esetleg ha benne van, tehetnénk ezzel egy újabb kísérletet, és miközben elmondja, kipróbálhatná a szemmozgást. Az segíthet meggyengíteni a trigger erejét.

Frank vállat vont.

– Ha úgy gondolja, hogy ez használ.

– Nem tudom, mi fog használni, de ez nem árthat, ha kipróbáljuk. Ha túl kellemetlen, csak hagyja abba. Ha bármikor abba akarja hagyni, hagyja abba nyugodtan.

– Rendben.

Úgyhogy ismét elkezdte elmesélni, hogyan érkezett meg abba a városba, és hogy a hőhullám eleinte csak egy átlagos kánikulának tűnt. Beszéd közben a szemét mozgatta, persze mindkettőt egyszerre, mivel csak úgy tudta csinálni, oda-vissza, annyira balra sandítva, amennyire csak tudott, ahol könyvespolcokat látott homályosan, majd gyorsan annyira jobbra, amennyire csak tudott, ahol vázában álló virágokat látott az udvarra néző ablak előtt. Ez szándékos erőfeszítésébe került, ami azonnal abbamaradt, amint nem gondolt arra, hogy csinálnia kell, ezért muszáj volt ennek szentelnie a figyelme egy részét, és ezzel egy időben a történetét is folytatta, ami ennek eredményeképpen szaggatottá vált, rögtönzötté és másmilyenné, mint amit akkor mondott volna, ha egyszerűen csak újra elmeséli, amit korábban. Gyanította, hogy direkt ez lehet a módszer egyik célja.

– Télen értem oda, úgyhogy eleinte nem volt olyan meleg… de hideg sem, nem. A Himalájában hideg volt, a tisztább napokon még havas csúcsokat is lehetett látni északon, de a napok nagy része… a napok nagy része nem volt tiszta. A levegő szinte folyamatosan szmogos volt. Ugyanúgy, ahogy máshol is. Ezért letelepedtem, hindiórákat vettem, és a dolgoztam… dolgoztam a rendelőben. Utána megérkezett a hőhullám. Sokkal melegebb lett, mint amilyen addig volt, de mindenki… mindenki azt mondta, hogy ez normális, és közvetlenül a monszun előtt szokott a legmelegebb lenni az idő. De utána még melegebb lett. Aztán minden nagyon gyorsan történt, egyszerre csak olyan meleg lett, hogy még a helyiek is megijedtek… és aznap éjjel néhány öregember és nagyon kicsi gyerek meghalt. Ettől mindenki sokkot kapott, de szerintem úgy gondolták, ennél rosszabb már nem lesz. Utána még rosszabb lett, és az áram is elment, így nem volt légkondicionálás… és nem maradt túl sok víz sem. Az emberek pánikba estek, méghozzá jogosan. Azt a hőséget már nem bírta az emberi test. Hipertermia, bár ez csak egy szó. A valóság más. Az ember nem kap levegőt. Az izzadás nem működik. Mindenki megsül, mint a hús a sütőben, és ezt végig érzi. Végül nagyon sokan lementek a közeli tóhoz, de olyan meleg volt a vize, mint a forró fürdő, és nem… iható. Úgyhogy nagyon sokan ott haltak meg.

Elhallgatott, és pihentette egy kicsit a szemét. Érezte, ahogy lüktetnek mögötte az izmok a szokatlan erőfeszítéstől. A többi izomhoz hasonlóan azok is örültek a pihenésnek. Ez furcsa érzés volt.

A terapeuta azt mondta:

– Észrevettem, hogy ezúttal nem igazán helyezte el magát a történetben.

– Nem? Pedig azt hittem.

– Mindig másokról beszélt. Azok cselekedtek, azokkal történtek dolgok.

– Hát, én is közéjük tartoztam.

– Akkoriban is úgy gondolt magára, mint aki közéjük tartozik?

– …nem. Úgy értem, ők ők voltak, én meg én. Én csak néztem őket, némelyikükkel beszéltem is. Ahogy szoktam.

– Hát persze. Szóval, elmondaná a saját részét a történetnek, miközben így mozgatja a szemét?

– Nem tudom.

– Nem akarja megpróbálni?

– Nem.

– Rendben. Talán majd máskor. És legközelebb talán megpróbálhatjuk úgy létrehozni a bilaterális mozgást, hogy olyan kis berregőket tart a kezében. Emlékszik, amikor megmutattam őket? Jobbra-balra, jobbra-balra pulzálnak, miközben végigmondja. Könnyebb, mint a szemet mozgatni.

– Most nem akarok ilyet csinálni.

– Akkor talán legközelebb.

– Nem tudom, mikor.

– Nem akarja?

– Nem. Miért, kellene?

– Nos, az az elmélet, hogy miközben elmondja a történetet, bizonyos mértékben át is alakítja azáltal, hogy szavakba önti. És ha ezt aközben csinálja, hogy ilyen szemmozgást végez, vagy berregőket tart a kezében, akkor létrejön egyfajta belső távolság az elmondott történet emléke és aközött, amit az újra átélésének nevezhetünk, a spontán átélésének valamilyen trigger hatására. Így ha ez megtörténne, és valamiféle megkönnyebbülést szeretne ettől kapni, akkor elkezdheti mozgatni a szemét és felidézni a maga által elmondott verziót, ami felszabadítaná az alól, hogy újra át kelljen élnie. Már ha érti, mire gondolok.

– Igen – válaszolta Frank. – Értem. Azt nem tudnám biztosan állítani, hogy el is hiszem, de értem.

– Ez logikus. De egy próbát talán megér, nem?

– Talán.

Egyik ősszel elfogadta egy skót barátja ajánlatát, hogy menjen el egy projekten dolgozni az Antarktiszra. A barátja egy kis tudományos csapat vezető kutatója volt, ami a Száraz-völgyekbe tartott, hogy azt a vízfolyást tanulmányozzák, amely minden nyáron ott szaladt egy rövid ideig, az Onyx folyót. Akadt még egy terepasszisztensi hely a csapatban, és segíteni akart Franknek. Azt mondta, hogy mivel a férfi rosszul bírja a hőséget, az Antarktisz biztosan remek hely lenne számára.

Ez jól hangzik, válaszolta ő. Kezdett elfogyni az a kis öröksége, amit a nagyanyja hagyott rá, és még mindig nem akarta felvenni a kapcsolatot a szüleivel, sem a jótékonysági szervezettel, így az állás ilyen szempontból is segített volna. Ezért azon az őszön elrepült Denverbe, végigcsinálta az interjúkat, kitörölte az önéletrajzából az Indiában töltött időt, majd felvették, és elrepült Aucklandbe, utána Christchurchbe, Christchurchből pedig még délebbre, a McMurdo-kutatóállomásra a Ross-szigeten, ahol csak a McMurdo-szoros választotta el a Száraz-völgyektől, amelyek a Royal Society-hegység és a befagyott tenger között terültek el. Már a McMurdóba tartó repülőn is hideg volt, a belseje egy hosszú, egybenyitott helyiségből állt, ami egy raktárra emlékeztetett. Ugyanez állt a McMurdo régi lepukkant épületeire, sőt az újabbakra is – a raktárakra és a kutatóbarakkokra, amelyeket soha nem fűtöttek fel 15 foknál melegebbre. Még a konyhában lévő svédasztal előtt ácsorogni is hideg élménynek bizonyult. Ez mind nagyon kellemes volt.

Odakint, a Száraz-völgyekben álló kunyhót, ahova enni jártak, melegen tartották, de nem túlzottan, igazából csak a külvilághoz képest volt meleg. A hálókunyhók kicsit fülledtek voltak, de Frank kint is aludhatott, sátorban. Kint nagyon hideg volt, annyira, hogy a hálózsák, amiben aludt, négy és fél kilót nyomott: ennyi libatollra volt szükség ahhoz, hogy a saját hője megőrzésével melegen tartsa. Frank csak az orrát dugta ki a zsákból, hogy levegőt kapjon, és a jeges oxigén ismétlődő tűszúrásai emlékeztették, hogy nagyon hideg van odakint, noha mindig süt a nap. Ezt a folyamatos fényt furcsának érezte, de hamar megszokta.

Csak az volt a baj, hogy az extrém hideg valahogy mindig a hőmérsékletre emlékeztette, továbbá mindig elég melegre felfűtötték az étkezőt terepmunka után, hogy fagyos kezük felengedjen, amitől a helyiség fülledt gőzfürdőhöz vált hasonlóvá, és Frank azon kapta magát, hogy ismét megindul a lejtőn. Odakint, minden kényelmi szolgáltatástól távol a pánikrohamok a legjobb esetben is kényelmetlenek lettek volna, a legrosszabban katasztrofálisak. Hallotta, hogy a mentőhelikopteres elszállítás ritka és drága. Tehát meg kellett őriznie a nyugalmát. De esetenként csak eltitkolni tudta a pánikrohamát, abban a reményben, hogy hamarosan elmúlik, és vissza sem tér. Néha úgy mozgatta a szemét, mintha pingpongmérkőzést nézne.

Egy szaunakunyhójuk is volt. Ő persze távol tartotta magát tőle, de egyik este, a sátra felé sétálva a ragyogó napsütésben pont akkor haladt el mellette, amikor egy csapat tudós robbant ki belőle félmeztelenül, fürdőruhában, boldog fájdalomkiáltásokat hallatva az éles hőmérséklet-változástól, miközben úgy gomolyogtak a testükről a párafelhők, mintha az emberek hatalmas rózsaszín petárdák lennének. Ez a látvány, amit szépnek kellett volna találnia, és a sikoltozásuk, ami fájdalmasnak hangzott, noha eksztatikus volt, azonnal kiborította. Olyan rohanva és erősen vert a szíve, hogy elszédült, majd hirtelen térdre esett, és arccal a hóba zuhant. Figyelmeztetés nélkül, a petárdaemberek puszta látványától zakatolni kezdett a szíve, és elterült a hideg hóban. A szemük előtt ájult el. A szaunázók természetesen segítettek neki, és valaki a pulzusát is megmérte, miközben felemelték, majd riadtan felkiáltott. Hé, ezt a szívritmuszavart figyeljétek, te jó ég! Tapintsátok ki! Azt mondták, percenként 240-et vert. Két órán belül megérkezett érte a mentőhelikopter. És miután átszállították a McMurdóra, és az egészségügyi hivatal helyi képviselői tájékoztatást kaptak az állapota és a korábbi élményei összes részletéről, a szemére hányták, hogy hazudott a jelentkezési lapon, és hazaszállították.

19.

Nagyjából nyolc évet töltöttünk a tengeren. Azt mondták, hogy ki fognak fizetni minket, amikor partot érünk, de mindenki tudta, hogy nem. Nem fognak kifizetni, nem fogunk partot érni. Rabszolgák voltunk. Ha nem dolgoztunk, bezártak minket a kabinunkba, és nem adtak enni. Úgyhogy folytattuk a munkát.

Az élelem hulladék volt, a zsákmányból származó halfejeket és belsőségeket is beleértve, de vagy ez volt, vagy az éhezés, szóval megettük. És dolgoztunk, muszáj volt. Beállítottuk a köteleket, forgattuk az orsót, igyekeztünk biztonságban tartani az ujjainkat és a karunkat. Ez nem mindig sikerült. A déli Atlanti-óceán viharos, az Antarktiszhoz közeledve egyre inkább az. Gyakran fordultak elő balesetek. Az emberek sokszor egyszerűen csak átléptek a korlát felett a tengerbe. Egyikük még búcsút is intett nekünk, mielőtt egy tajtékos hullám maga alá gyűrte. Tudtuk, miért csinálta. Valószínűleg ez volt a legjobb opció, de bátorság kellett hozzá. Egyfolytában benne volt a levegőben, hogy történik valami, és minden megváltozik.

Egy szép napon történt is. Egy hajó jelent meg a látóhatáron, ami nem volt szokatlan, gyakran előfordult. Nemcsak halászhajók, mint a miénk, hogy rabszolgahajók-e, nem lehetett megállapítani, szállítóhajók is, amelyek azért jöttek oda, hogy átpakolják a fogást a raktáraikba, és feltöltsék a készleteinket, hogy ne kelljen partra szállnunk. Ez így ment. Mi még azt sem tudtuk, melyik országból jöttek.

Szóval, ez éppenséggel szállítóhajónak látszott, és ahogy közeledett, a jelek szerint a kapitány és a tisztek is annak nézték. A hajón lévő emberek biztosan ismerték a jelzéseket, és átverték őket. Azután, amikor mellénk ért, és megcsáklyáztuk, fegyveresek ugráltak át róla. Mi feltartottuk a kezünket, mint a filmekben, de ez nagyon mulatságos film lett volna, mert a legtöbben vigyorogtunk, én alig bírtam megállni, hogy éljenezni ne kezdjek.

Betereltek minket a kabinokba, és ránk zárták az ajtót. Amikor az újonnan érkezettek beléptek az ajtón, és kérdezgettek minket, mi lelkesen válaszoltunk. Lehet, hogy csak kalózok, gondoltuk, akik szintén rabszolgamunkára kényszerítenek majd minket, vagy akár meg is ölnek, ennek ellenére elmeséltük nekik a történetünket és azt is, hogy kicsoda a kapitány és az emberei. Akkor otthagytak minket, és később visszajöttek. Szálljatok át a hajónkra, mondták. Mi engedelmeskedtünk, mert nem tudtuk, hogy ez mit jelent. Az összes rabszolga felmászott a nagyobb hajóra a hágcsón, nyolcan voltunk. A tisztek és maga a kapitány is a régi hajónkon maradt. Ők öten voltak. Mondtak dolgokat, de a fegyveresek ügyet sem vetettek rájuk.

Amikor száz méterre eltávolodtunk, láttam, hogy néhányan a régi hajónkat videózzák az új hajónkról. Utána a régi hajónk orra felrobbant, közvetlenül a vízszint felett.

A durranás nem volt túl hangos, de az orr szétrepedt. Felcsapott pár lángnyelv, de a hajóba beömlő víz eloltotta. Olyan tizenöt percen belül megbillent, és süllyedni kezdett. A következő robbanás a tatban meg is pecsételte a sorsát. Nagyon gyorsan elsüllyedt. A kapitány és az emberei felmásztak a kabin tetejére, és kiabáltak nekünk. A megmentőink hajóján senki nem szólt semmit. Mindenki csak végignézte, ahogy megtörténik.

Megölitek őket?, kérdeztük a hozzánk legközelebb álló matróztól.

Ő azt kérdezte, van mentőcsónakjuk, nem? Nem tudjuk, mondtuk mi. Olyan felfújható? Igen.

Azt hiszem.

Szóval, vagy felfújják azokat, és leeresztik a hajó mellé, vagy nem. Ha nem, akkor megérdemlik, amit kapnak. Ki fogjuk rakni a videókat olyan oldalakra, ahol más halászok megláthatják. Ha beszállnak egy mentőcsónakba, megpróbálhatnak kijutni a partra. Ha sikerül nekik, mindenkinek el fogják mesélni a történteket, aki meghallgatja őket. A tanulság mindenképpen átmegy.

Ebből levontuk a következtetést, hogy ezek az emberek valószínűleg nem rendőrök. Ennek nem örültünk, de nem válogathattuk meg, hogy ki mentsen meg minket.

És mi ennek az értelme?, kérdeztük. Hogy ne legyen több halászat.

Akkor jó, válaszoltuk.

20.

A Gini-index, amit Corrado Gini olasz szociológus talált ki 1912-ben, a jövedelem vagy a vagyon statisztikai eloszlásának egyenlőtlenségeit méri egy adott társadalmon belül. Ezt általában egy 0 és 1 közé eső törtszámmal szokás kifejezni, amit elég könnyű megérteni, mert akkor lenne 0, ha mindenkinek ugyanannyi erőforrása lenne, és akkor lenne 1, ha egy ember birtokolna mindent, a többiek pedig semmit. A mi huszonegyedik századi való világunkban az alacsony Gini-indexű országok, mint a szociáldemokráciák általában, valamivel 0,3 alatt helyezkednek el, míg a rendkívül egyenlőtlen országok kicsivel 0,6 felett. Az Amerikai Egyesült Államok, Kína és sok másik ország megtapasztalhatta, ahogy a neoliberális korszakban a Gini-indexük felszalad 0,3-ról vagy 0,4-ről 0,5-re, esetleg 0,6-ra, miközben azok, akik a legtöbbet veszítenek az egyenlőtlenség megnövekedésével, szinte meg sem nyikkannak, sőt a károsultak nagy része gyakran olyanokra szavaz, akik csak még mélyebb szegénységbe taszítják őket. Ebből fakad a hegemónia hatalma: lehet, hogy szegények vagyunk, de legalább hazafiak! Legalább önellátóak vagyunk, képesek eltartani magunkat és így tovább, egészen a korai sírig, mivel ezekben az országokban a szegény lakosok átlagéletkora sokkal alacsonyabb, mint a gazdagoké. Vagyis a globális átlagéletkor is hanyatlásnak indult, első alkalommal a tizennyolcadik század óta.

De ne gondoljuk, hogy a Gini-index önmagában is elegendő a helyzet leírására; azzal csak a monokauzotaxofíliának engednénk, a kizárólagos elméletek szeretetének, amelyek mindent megmagyaráznak, az emberiség egyik leggyakoribb kognitív hibájának. Banglades és Hollandia Gini-indexe például majdnem egyforma, 0,31, de a bangladesi átlagos egy főre jutó éves jövedelem körülbelül 2000 amerikai dollár, míg Hollandiában ez 50 000. A leggazdagabbak és a legszegényebbek közötti szórás fontos szempont, ám amikor az adott szórásban mindenkinek elég jól megy, az teljesen más helyzet, mint amikor mindenki szegény a szórásban.

Ezért találtak ki további figyelembe veendő rubrikákat is az egyenlőtlenségek leírására. Az egyik legjobb az „egyenlőtlenséggel módosított humán fejlettségi mutató” – továbbiakban IHDI –, ami nem meglepő, mert a humán fejlettségi mutató eleve jó eszköz. De önmagában nem képes kimutatni a jó és a rossz belső eloszlását a vizsgált országban, ezért kell az egyenlőtlenséggel való súlyozás, ami árnyaltabb képet ad arról, hogy mennyire megy jól a lakosság sora.

Ha már az egyenlőtlenségeknél tartunk, azt is érdemes megemlíteni, hogy az egész világ Gini-indexe magasabb, mint bármelyik országé önmagában, alapvetően azért, mert sokkal több szegény ember él a világban, mint gazdag, ezért ez a szám kumulatívan, globálisan mintegy 0,7-ig emelkedik.

Továbbá többféle módon lehet anekdotikusabban (vagy mondjuk úgy, emberibb szavakkal) jellemezni az egyenlőtlenséget, mint ilyen mutatószámokkal. A világ három leggazdagabb emberének több az anyagi erőforrása, mint a negyvennyolc legszegényebb ország összes lakosának együttvéve. Az emberiség leggazdagabb egy százaléka többet birtokol, mint a legszegényebb hetven százalék. És így tovább.

Azt is vegyük észre, hogy ez a vagyoni egyenlőtlenség egyre nő 1980 óta egészen napjainkig, és a neoliberalizmus egyik meghatározó jellemzőjének számít. Az egyenlőtlenség az 1890-es évek úgynevezett aranykora óta nem látott mértéket ölt. Egyes bizonyítékok arra utalnak, hogy ez az emberiség történelmének legegyenlőtlenebb időszaka vagyon szempontjából, ami a feudális koron és a korai katona-pap-paraszt társadalmakon is túltesz. Továbbá a bolygó kétmilliárd legszegényebb emberének még mindig nincs hozzáférése olyan alapvető szükségletekhez, mint a vécé, a lakhatás, az élelem, az egészségügyi ellátás, az oktatás és így tovább. Ez azt jelenti, hogy az emberiség egynegyede, ami egyenlő 1927 teljes világnépességével, olyan nyomorúságban él, amilyet még a feudalizmus vagy a felső paleolitikum legszegényebb emberei sem tapasztaltak.

Ilyen a mi korunk egyenlőtlensége. Ez politikai stabilitási probléma? Talán csak a nagy hadseregekkel megtámogatott önkényuralmakban nem. Erkölcsi probléma? Na de az erkölcsiség ideológiai kérdés, az egyén képzelt viszonya egy valós léthelyzethez, és sokan könnyen elhitetik magukkal, hogy mindenki azt kapja, amit érdemel stb. Vagyis az erkölcsiség ingatag alap.

Ezért az ember hajlamos közgazdasági problémát látni az egyenlőtlenségben; a fejlődés és az innováció állítólag lelassul, amikor az egyenlőtlenség megnő. Erre csökevényesedett le a gondolkodásunk: alapvetően neoliberális analízisre és a neoliberális helyzet megítélésére. Ez korunk érzéseinek a struktúrája: képtelenek vagyunk bármi másban gondolkodni, mint közgazdasági fogalmakban, az erkölcsünket is a tetteinknek a GDP-re gyakorolt hatása alapján kvantifikáljuk és osztályozzuk. Állítólag ez az egyetlen aspektus, amelyben az emberek egyetértenek. Bár, akik ezt állítják, azok gyakran közgazdászok.

De ebben a világban élünk. Úgyhogy egyesek további mutatószámokat találnak ki a probléma kezelésére. Ami azt illeti, ezek a mutatószámok kezdenek elburjánzani.

Ne feledjük, hogy a GDP, a bruttó hazai termék a közgazdaság legfontosabb mérőszáma az utóbbi száz évben, a fogyasztás plusz a magánberuházások plusz a kormányzati kiadások plusz az export mínusz import kombinációjából áll. A GDP-t sokan kritizálják, mivel destruktív tevékenységeket is magába foglal pozitív közgazdasági számokként, és sok negatív külső hatást kizár, csakúgy mint az egészségügyi, a társadalmi újratermelődési és az állampolgárok elégedettségével kapcsolatos problémákat és így tovább.

Alternatív mérőszámok, amelyek kompenzálják ezeket a hiányosságokat:

a valódi fejlődésindikátor (Genuine Progress Indicator, GPI), ami huszonhat különböző változó felhasználásával állít elő egy mutatószámot;

az ENSZ humán fejlettségi mutatója (Human Development Index, HDI), amit Mahbub ul Haq pakisztáni közgazdász talált ki 1990-ben, és ami a várható élettartamot, az iskolai végzettséget és az egy főre jutó bruttó nemzeti jövedelmet kombinálja (az ENSZ később bevezette az egyenlőtlenséggel súlyozott HDI-t);

az ENSZ inkluzív jólét jelentése (Inclusive Wealth Report, IWR), amelyben a gazdasági tőke, az emberi tőke és a természeti tőke kombinálódik olyan tényezőkkel súlyozva, mint a szén-dioxid-kibocsátás;

a boldog bolygó index (Happy Planet Index, HPI), amit a New Economic Forum publikált, ez tartalmazza az állampolgárok önbevallásán alapuló jóllétét, a várható élettartamot és a jövedelmi egyenlőtlenségeket az ökológiai lábnyommal leosztva (ebben a rubrikában az Egyesült Államok 20,1 pontot kap a 100-ból, és a 108. helyen áll a 140 kiértékelt országból);

az Élelmiszer-fenntarthatósági jelentés (Food Sustainability Index, FSI), amit a Barilla Élelmiszer- és Táplálkozási Központ állított össze ötvennyolc mérőszámból az élelmiszer-biztonság, a jólét és az ökológiai fenntarthatóság kimutatására;

az ökológiai lábnyom (Ecological Footprint), amit a Globális Ökolábnyom Hálózat fejlesztett ki annak kimutatására, hogy mekkora területet venne igénybe egy város vagy ország fenntartható eltartása, ami mindig jelentős mértékben meghaladja a kiértékelt település vagy állam területét, Kubát és néhány másik országot kivéve;

és Bhután híres nemzeti bruttó boldogsága (Gross National Happiness, GNH), ami harminchárom mérőszámot használ a nevében jelzett fogalom kvantatív értékelésére.

Ezek a mérőszámok mind korunk civilizációjának lefestésére tett kísérletek a hegemón diskurzus eszközeivel, vagyis a közgazdaságtanéval, gyakran abból a célból, hogy a közgazdaság-tudomány is egy dzsúdószerű transzformációt hajtson végre, emberibbé váljon, alkalmazkodóbbá a bioszférához és így tovább. És ez nem is lenne rossz!

De az is fontos lenne, hogy ezt a kérdést ne szorítsuk a kvantifikáció keretei közé, hanem néha humán és társadalmi szintre emeljük. Hogy megkérdezzük, mit is jelent, mire jó egyáltalán. Hogy elgondolkodjunk az axiómákon, amelyeket betartva élünk. Hogy elismerjük a többi ember és a bolygó létezését. Hogy észrevegyük mások arcát. Hogy kisétáljunk az utcára, és körülnézzünk.

21.

A Lago Maggiore svájci partján álltunk Brissagóban, Cinzia kertjében buliztunk, közvetlenül a birtoka és a tó közötti keskeny park felett. Egy híres séfet is odaszervezett, aki gázforrasztóval izzította a hatalmas serpenyőket, amiket a levegőbe emelt, azonkívül egy zenekart fúvósszekcióval, egy fényshow-t meg mindent. A buli mindent összevetve meglehetősen jól sikerült, és rengeteg boldog ember volt ott, főleg fiatalok, ahogy Cinzia szereti.

De az a keskeny füves sáv a kertje és a tó között közterület volt, és bulizás közben megláttunk egy fickót odalent, a parton, aki csak állt ott, és minket bámult. Guberálónak tűnt, egy darab uszadék fát tartott a kezében. Cinzia biztonsági szolgálata azt mondta, hogy semmit nem csinálhatnak vele. Igazából csinálhattak volna, ha akartak volna, de nem akartak. A helyi rendőrség valószínűleg problémázott volna, ha valakit pusztán azért elküldenek, mert egy nyilvános tóparton ácsorog. Legalábbis ezt mondta az egyik, amikor megkértük, hogy távolítsák már el onnan azt a fazont. A pasas sovány volt, toprongyos, és csak bámult kellemetlen arccal. Mintha egy bibliai alak sújtott volna minket erkölcsi megvetésével.

Így aztán végül lementünk oda néhányan, hogy elvégezzük, amit a biztonságiaknak kellett volna, és útilaput kössünk a tag talpára. Szokás szerint Edmund vezette a csapatot, ő volt a legidegesebb, mi pedig követtük, mert Edmund nagyon szórakoztató tud lenni, amikor ideges.

A férfi csak nézte, ahogy közeledünk felé, és egyetlen centit sem mozdult, egyetlen szót sem szólt. Ez egy kicsit fura volt, nem igazán tetszett.

Edmund belemászott a képébe, és azt mondta neki, hogy menjen onnan.

Az ismeretlen valami olyasmit válaszolt Edmundnak, hogy ti, szemétládák elégetitek a világot az ostoba játékszereitekkel.

Edmund csak nevetett, és azt felelte:

– Azt hiszed, hogy amiért te olyan erkölcsös vagy, már nem lesz több sör és perec?[6]

Ezen felnevettünk, de a fickó ekkor megütötte Edmundot az uszadék fával, olyan gyorsan, hogy reagálni sem volt időnk. Edmund úgy eldőlt, mint egy zsák, még csak a kezét sem emelte fel, meg semmi, csak bumm. Kiütötték.

A fazon ránk fogta a fadarabot, mi pedig megdermedtünk. Utána felénk dobta, és egyenesen begyalogolt a tóba, beleúszott az éjszakába. Mi nem tudtuk, mit tegyünk – senki nem akart egy eszelős után úszni a sötétben, és egyébként is, aggódtunk Edmundért. Elég durva volt, ahogy eldőlt. Mint egy zsák. Végül Cinzia biztonsági emberei is odajöttek, de ők csak biztosítani akarták a területet, ők sem eredtek a férfi nyomába. Nekiláttak megvizsgálni Edmundot, és nagyon gyorsan előkapták a telefonjukat. Öt percen belül megjelent egy mentő, és elvitte. Csak pár órával később kaptuk a hírt. El sem tudtuk hinni. Edmund meghalt.

22.

Adele Elia és Bob Wharton az Antarktisz-kutatás Tudományos Bizottságának (Scientific Committee for Antarctic Research, SCAR) megbeszélésén ült, ez a nemzetközi természettudományos szervezet az 1957-58-as nemzetközi geofizikai év és az Antarktisz-egyezmény 1959-es aláírása után alakult meg az antarktiszi kutatások koordinálására. Az évek során a SCAR az Antarktisz legfőbb de facto kormányzatává vált az amerikai Nemzeti Tudományos Alap, illetve a brit és más nemzeti antarktiszi kutatóprogramok mellett, különös tekintettel az argentinra és a chileire. A SCAR abban az évben Genfben ült össze, vagyis Adele-nek és Bobnak, akik a minisztériumban végzett munkájuk során barátkoztak össze, csak a vonatra kellett felszállniuk reggel.

És most ott ültek a tavat nézve a konferenciának otthont adó szálloda emeleti bárjában. Az asztaluk melletti ablakon át a híres szökőkutat láthatták, amint fellövi a vizét a levegőbe. Délen viharfelhők hatalmas tömege tornyosult magasan a Mont Blanc hegytömbje felett, éppen olyan szilárd benyomást keltve, mint a bár márványasztalai. Adele és Bob a kilátást és az italukat élvezte éppen, amikor odament hozzájuk egy amerikai glaciológus, akiről tudták, hogy Pete Griffennek hívják. Griffen egy másik férfi karját szorongatta, akit nem ismertek, és akit Pete Slawekként mutatott be, ő is glaciológus volt. Adele és Slawek ismerték valamennyire egymás munkásságát, sőt még az Amerikai Geofizikai Unió néhány konferenciáján is részt vettek, de egészen addig nem találkoztak személyesen.

Egy pincér jelent meg egy tálca itallal, amit Griffen rendelt: négy pohár Drambuie-val és egy kancsó vízzel.

– Á, Drambers – jegyezte meg Adele kis gall mosolyával. Az új-zélandiak mindig ezt itták a Száraz-völgyekben, mesélték Bobnak, és belekortyoltak. Griffen elmagyarázta, hogy valamikor régen zátonyra futott Lytteltonban egy hajó, megrakva ezzel a furcsa édes itallal, amikor a szállítócég csődbe ment, a ládákat átpakolták egy raktárba, és azóta minden évben küldenek belőle délre olcsón. Koccintottak a Száraz-völgyekre, és letelepedtek az asztalhoz.

Amikor rákérdeztek, Slawek elmondta, hogy öt évet húzott le a Száraz-völgyekben, Adele meg azzal tromfolta, hogy ő nyolc évig élt gleccsereken, Pete elvigyorodott, és mindkettőjüket felüllicitálta a jégen töltött összesen tizenkét évével. A többiek gyorsan rámutattak, hogy ő öregebb, így előnyben van, amivel egyet is értett. Slawek azt mesélte, azért lett glaciológus, mert introvertált természetének az felel meg, mire Adele felnevetett, és bólogatott.

– Sokan vagyunk így ezzel – fűzte hozzá.

– Én nem! – jelentette ki Pete. – Én szeretek bulizni, de a legjobb bulikat tényleg a Jégen tartják. – Slawek felé fordította a kezét, mintha biztatni akarná. – Gyerünk, Slawek, meséld el nekik az ötletedet. Szerintem hallaniuk kellene.

Slawek zavartan mosolygott, de belekezdett:

– Ti is hallottátok a legújabb adatokat odabent. Biztosították arról, hogy hallották.

– A tengerszint olyan gyorsan meg fog emelkedni, hogy az egész világ megszívja.

Ez tagadhatatlan, helyeseltek a többiek. Az adatok egyértelműek.

– Szóval – sürgette Pete Slaweket –, ha jól hallottam, néhányan azt javasolták, hogy szivattyúzzuk vissza a vizet a sarki jégsapkákra, ugye?

Bob csak a fejét csóválta erre. Ez régi ötlet, válaszolta, amit a Potsdami Klímakutató Intézet is megvizsgált valamikor, és az elemzésük eredménye elég lehangoló lett: ahhoz, hogy ennyi vizet visszahelyezzenek a kelet-antarktiszi jégsapkára, az emberi civilizáció által generált összes áram hét százalékára lenne szükség.

– Túlzottan energiaigényes lenne – foglalta össze. Slawek felhorkantott.

– Az energia a legkevesebb. Mivel az összes elektromosság egy százaléka bitcoinok létrehozását szolgálja, hét százalék a tengerszint megmentésére nem is lenne olyan rossz kompromisszum. De a fizikai akadályok durvábbak. Átnéztétek a számokat?

– Nem.

– Mondjuk, hogy a tengerszint megemelkedik egy centiméterrel. Az háromezer-hatszáz köbkilométer víz.

Adele és Bob döbbenten pillantott egymásra. Griffen csak mosolygott.

Slawek rájuk nézett, és bólintott.

– Igen. Hatszázszor annyi, mint az évente kiszivattyúzott olaj. Az ehhez szükséges infrastruktúra nem lenne kiépíthető. És ezt a szivattyúzást tiszta energiából kellene fedezni, különben még több szén-dioxidot bocsátanánk ki. Ennyi tiszta energiához a Potsdam szerint tízmillió szélerőmű kellene. És a vizet csöveken át kéne továbbítani, amihez hosszabb csővezeték kéne, mint amit az emberiség valaha összesen épített. És végül, az a legrosszabb, hogy a víznek meg kellene fagynia, amikor odaér. Mondjuk, évente egy méter vastagságban, mert nem hinném, hogy ennél többet el tudnánk érni problémamentesen, és ez nagyjából Kelet-Antarktisz felét jelentené.

– Vagyis ez minden szempontból túl sok – foglalta össze Adele.

Ittak még egy kis Dramberst, miközben ezen gondolkodtak, majd Griffen így szólt:

– Gyerünk, Slawek, mondd el az ötletedet. Mondd el nekik.

Slawek bólintott.

– Az a probléma valójában, hogy a gleccserek tízszer olyan gyorsan csúsznak bele a tengerbe, mint korábban.

– Igen.

– És ennek az az oka, hogy minden nyáron több olvadékvíz keletkezik a jég felszínén a globális felmelegedés miatt. Az a víz addig ömlik lefelé a gleccsermalmokon, amíg a gleccserek fenekére nem ér, ahonnan nem tud továbbfolyni. Ezért megemeli egy kicsit a jeget. Megolajozza a jégáramlást az alapkőzeten. A jég régen hozzáért az alapkőzethez, pár helyen biztosan, de általában egészen. A jég olyan nehéz, hogy korábban mindent agyonnyomott maga alatt. Kilométeres vastagságú, ami nagy súly. Vagyis a gleccserek közvetlenül a sziklán súrlódtak, leértek a kőzetig. Néha még oda is fagytak hozzá. Elakadtak. Azon a ponton a gleccsermozgás egy jó része a jég viszkózus deformációjából állt lefelé menet, nem csúszásból.

Adele és Pete csak bólogatott. Adele töprengő arcot vágott, Griffen nyíltan vigyorgott.

– Vagyis? – kérdezte Bob.

Slawek habozott, mire Griffen megsürgette:

– Mondd már!

– Oké. Azt a vizet ki kell szivattyúzni a gleccserek alól. Lyukakat kell olvasztani bele, ahogy most csináljuk, amikor szubglaciális tavakat vizsgálunk, vagy amikor át akarunk jutni a jégselfeken. Ez már egy jól bejáratott és elég könnyű technológia. Szivattyúzzuk fel a vizet a gleccserek alól, és az a víz már a rajta lévő jég súlyától is megteszi majd az út kilencven százalékát felfelé, a puszta nyomástól. Utána szivattyúzzuk fel a maradék távolságon, és vezessük el csöveken a gleccsertől egy közeli stabilabb jégrétegre.

– Ez mennyi víz lenne? – kérdezte Bob.

– Az összes gleccser együtt talán olyan hatvan köbkilométer. Az is sok, de azért nem háromezer-hatszáz.

– Vagy háromszázhatvanezer! – tette hozzá Adele. – Amit egyetlen méter tengerszint-emelkedés jelentene.

– Pontosan. Továbbá a gleccserek alatti olvadékvíz igazából három felszínről származik. A gleccsermalmokon lecsorgó felszíni víz új jelenség. Aztán ott van a geotermikus energia, ami mindig felmelegíti egy kicsit a gleccser alját. Ez soha nem olvasztott meg sokat, néhány forróbb részt kivéve, csak egy keveset. A harmadik forrás az a hő, ami a jég mozgásából keletkezik, a súrlódástól. Szóval. A geotermikus hő a legtöbb helyen kábé nulla fokra melegíti a gleccserek alját, míg a tetejük akár mínusz negyvenfokos is lehet. Vagyis a geotermikus energia általában diffundálódik a jégben, eloszlik, ezért az alul lévő jég fagyott állapotban marad. Éppenhogy csak, de általában igen. Viszont a gleccsermalmok vize most lefolyik oda, egy kicsit megolajozza azt a részt, és ahogy a gleccser felgyorsul a kőzetrétegen, már attól is megnő a hő odalent, vagyis még több hő, még több olvadás, még nagyobb sebesség. De ha kiszivattyúzzuk a lenti vizet, és a gleccser lelassul, akkor nem fog olyan erősen súrlódni, és nem olvad el annyi jég. A modellem azt az eredményt hozta ki, hogy ha a víz egyharmadát-felét kiszivattyúznánk a gleccserek alól, akkor eléggé lelassulnának ahhoz, hogy a súrlódási hő is lecsökkenjen, és eleve ne jelenjen meg a víz. A gleccserek lehűlnének, az aljuktól indulva, ismét ráfagynának a kőzetre, és visszalassulnának a régi sebességükre. Vagyis csak olyan harminc köbkilométert kellene kiszivattyúzni az Antarktisz és Grönland legnagyobb gleccserei alól.

– Ez hány gleccsert jelent? – kérdezte Pete.

– Mondjuk, a száz legnagyobbat. Az nem olyan sok.

– Hány szivattyúra lenne szükség gleccserenként? – kérdezte Bob.

– Ki tudja? Ez mindegyiknél más lenne szerintem. Ezzel folyamatosan kísérletezgetni kellene.

– Drága – jegyezte meg Bob.

– Mihez képest? – kiáltott fel Pete. Adele felnevetett.

– Jürgen szerint egybilliárd dollárhoz képest.

Slawek bólintott, miközben komoran összeszorította a száját.

– Ez kevesebbe kerülne. Mindnyájan felnevettek. Adele megkérdezte tőle:

– Na és, Slawek, miért nem hoztad fel ezt a mai ülésen? A gleccserek felgyorsulásáról szólt.

Slawek sietve megrázta a fejét.

– Az nem az én asztalom. Ha egy tudós beleártja magát a geomérnökségbe, akkor nem maradhat tudós, politikus lesz belőle. Gyűlölködő leveleket kap, kövekkel törik be az ablakát, senki nem veszi komolyan a valódi munkáját, meg hasonlók. Én nem állok készen egy ilyen karrierváltásra. Csak vissza akarok térni a Jégre, amíg még átmegyek az alkalmasságin.

– De a civilizáció jövője! – tiltakozott Bob. Slawek vállat vont.

– Az a ti feladatotok, nem? Ezért döntöttem úgy, hogy megemlítem. Vagyis inkább Pete döntött úgy, hogy meg fogom említeni.

– Kösz, Slawek – válaszolta Pete. – Te egy vérbeli glaciológus vagy.

– Az vagyok.

– Szerintem erre innunk kéne még egy kör Dramberst.

– Szerintem is.

23.

Beletelt egy kis időbe, amíg sikerült lőfegyvert szereznie. Az nem egyszerű. Végül csak úgy sikerült, hogy ellopott egy puskát lőszerrel együtt egy svájci szekrényéből, ahol a svájciak a szolgálati fegyverüket tartották. Ez végül abszurd mértékben könnyűnek bizonyult; Svájc olyan biztonságos, hogy néhányan egyáltalán nem is zárják a házukat. A svájciak persze kötelesek elzárva tartani a fegyverüket, és többnyire így is tesznek, de a vadászpuskájukat páran lazábban kezelik, és Frank talált egy ilyet.

Tettre készen állt.

Utánajárt célszemélyeinek. Egyikük az egy hónappal később tartandó dübendorfi konferenciára készült.

Úgyhogy átvitte a lopott puskát egy hátizsákban a Züribergen a dübendorfi konferencia-központ melletti parkolóházba. Felment a lépcsőn a legfelső emeletére, majd kimászott a tetőre. Onnan lelátott a központ főbejáratára. Összerakta a puskát, és letette a rögtönzött faállványra, majd lenézett az irányzékon a bejáratra.

A célpontja felsétált a széles lépcsőn a bejárathoz, és megfordult, hogy mondjon valamit az asszisztensének. Kék öltöny, fehér ing, piros nyakkendő. Úgy festett, mint aki viccelődik.

Frank célba vette. Nyelt egyet, ismét rácélzott. Érezte, hogy felforrósodik az arca, majd a keze és a lába is. A férfi végül bement az épületbe.

Frank visszatette a puskát a hátizsákba, és levitte a lépcsőn. Odafent, az erdőben, a várost az agglomerációs településtől elválasztó hegyen ledobta a puskát a földre, egy fa alá. Aztán lesietett a hegyről, vissza a kunyhójába.

Az egy bűnöző volt, afféle háborús bűnös a puska célkeresztjében. Egy klímabűnöző. Nem sok háborús bűnös ölt meg annyi embert, mint az a férfi fog. Frank mégsem húzta meg a ravaszt. Nem volt rá képes. Egy célpontot, akinek az életműve több ezer fajt fog kihalásba taszítani, és több millió ember halálát okozza majd. Frank mégsem tette meg.

Lehet, hogy mégsem olyan őrült, mint gondolta. Vagy talán teljesen elment az esze. Vagy egyszerűen csak elveszítette a bátorságát. Már meg sem tudta állapítani. Rosszul érezte magát, reszketett. Mint akit majdnem elütött a busz. Ettől dühösebb lett, mint valaha. Még mindig meg akart ölni valakit azok közül, akik a világot gyilkolják. Káli Gyermekeként, itt, Nyugaton. Az útitársukként.

Látott embereket meghalni, és pont ez a látvány törte össze. Úgyhogy talán mégsem az a helyes reakció, ha még több halált okoz. A megbántott emberek bántanak embereket, mondta az egyik terapeutája. Ez kétségkívül igaz is. De túl elnagyolt, túl egyszerű. Nem kellene mindig így történnie. Bár tényleg meg akart ölni valakit. Olyan embereket, mint az az olajcégvezető vagy az a seggfej, akit leütött, bármilyen ostoba bunkók vagy remek emberek is, némelyik kétségkívül mindkettő. Lehet, hogy egy szép napon megölik őket a bűneikért, és meg is fogják érdemelni. De nem ő fogja megölni őket. Az a fazon nem érdekelte, akit megütött, az baleset volt. Lelőni valakit más, mint egy seggfejt megütni. Más megoldást kell találnia. Bár még mindig meg akart ölni valakit. Szinte csak ez járt a fejében.

24.

Ahogy az érzékszerveink és a fizikai valóság természete miatt mindnyájan ki vagyunk téve percepciós torzításoknak, ugyanúgy hajlamosak vagyunk bizonyos kognitív hibákat is elkövetni, amelyeket az emberi evolúció épített be az agyunkba, és még akkor sem tudjuk elkerülni, ha ismerjük őket.

Az optikai illúziók egyszerűek. Ha bizonyos fekete-fehér mintákat nyomtatnak egy papírkorongra, majd ezt a korongot megpörgetik egy rúdon, színek villannak fel az emberi szem előtt. Ha a korong lelassul, a minta egyértelműen fekete-fehérré válik; ha felgyorsul, ismét megjelennek a színek. Ez már csak így megy.

A térlátási hibák is azok közé a percepciós torzítások közé tartoznak, amelyeket nem tudunk korrigálni. Ha egy szikla alatt állunk a hegyekben, és felnézünk rá, a szikla mindig ugyanolyan magasnak tűnik – mondjuk, háromszáz méteresnek. Még az Eiger északi fala is, amiről pontosan tudjuk, hogy ezernyolcszáz méter magas, ugyanúgy háromszáz méteresnek látszik alulról. Csak akkor lehet felmérni, milyen hihetetlenül magas is az Eiger északi fala, a Nordwand, ha több kilométeres távolságból nézzük, például a Thuni-tó déli partjáról. Közvetlenül mellette állva képtelenség.

Ezeket az optikai illúziókat mindenki el tudja fogadni, amikor bemutatják őket, tagadhatatlanul léteznek. De ami a kognitív torzításokat illeti, ahhoz kell egy kis tesztelés. A kognitív tudomány, logika és viselkedési közgazdaságtan művelői csak mostanában kezdték el rendszerezni és elnevezni ezeket a kognitív hibákat, és elég gyakran vitatkoznak is róluk. De egyik teszt a másik után mutat ki elkerülhetetlen hibákat, és születtek az olyan címkék, mint a rögzítés heurisztikája (amikor az ember ragaszkodik az első becsléséhez, vagy ahhoz, amit mondtak neki), a reprezentáció torzítása (az ember azt hiszi, hogy az a magyarázat, amit képes megérteni, nagyobb valószínűséggel igaz, mint az, amit nem). És ez így megy tovább – fent van az interneten a kognitív hibák csodálatos kördiagramja, a hibák kereke, ami egyszerre listázza és rendezi őket kategóriákba a kis számok törvényével, az alapgyakoriság figyelmen kívül hagyásával, a rendelkezésre álló heurisztikával, a hamis analógiákkal, a valószínűség-becslési illúziókkal, a döntések keretezésével, a kontextus figyelmen kívül hagyásával, a nyereség/veszteség aszimmetriájával, az összekapcsolási hibákkal, a tipikalitási hatással, a téves kauzalitással, a hamis oksággal, a bizonyossági hatással, az irracionális óvatossággal, az elsüllyedt költségek csapdájával, a megtévesztő korrelációkkal és a túlzott önbizalommal – szellemes módon maga a grafikon is ez utóbbinak a példája, abban az értelemben, hogy úgy tesz, mintha tudná, hogyan gondolkodunk, és mi lenne a normális.

Az optikai illúziókhoz hasonlóan a kognitív torzítások ismerete sem segít nekünk elkerülni ezeket, amikor új problémával találkozunk. Éppen ellenkezőleg: ezek a hibák hajlamosak elég konzisztensek maradni abban az értelemben, hogy az összes tesztalany elköveti őket, függetlenül a vizsgálatokban előforduló egyéni sajátosságoktól, és olyan szempontból javíthatatlanok, hogy az ismeretük nem segít megelőzni őket, és bizalmatlanságot sem ébreszt a saját ítélőképességünkkel szemben más helyzetekben. Mindig jobban bízunk a saját logikánkban, mint kellene. Sőt, a túlzott magabiztosság – nemcsak a szakértőké, hanem az általános túlzott magabiztosság – az egyik leggyakoribb illúziónk. Kétség sem fér hozzá, hogy a jelen analízis is ennek a példája: tényleg tudunk bármit is erről az egészről?

Te jó ég! Mit jelentenek ezek a friss felfedezések a kognitív pszichológiában? Egyesek szerint csak annyit, hogy az átlagemberek nem értenek a statisztikához. Mások meggyőződéssel állítják, hogy éppen olyan fontos felfedezések, mint a tudatalattié.

Gondolkozzunk el ismét az ideológiának, annak az elengedhetetlen valaminek a természetén, ami lehetővé teszi az általunk érzékelt masszív információtömeg rendszerezését. Lehetséges volna, hogy az ideológia is csak kognitív illúzió, egyfajta szükséges fikció?

Igen. Természetesen. Muszáj létrehoznunk és alkalmaznunk valamiféle ideológiát ahhoz, hogy funkcionálni tudjunk, és ezt a munkát olyan gondolati folyamatokkal végezzük el, amelyek számos rendszerszintű, mi több, akár tényszerű hiba elkövetésére hajlamosítanak minket. Mi soha nem voltunk racionálisak. Talán a természettudomány a racionalitásra tett kísérletünk. Esetleg a filozófia is. Persze a filozófia nagyon gyakran pont azt bizonyítja, hogy képtelenek vagyunk a dolgok mélyére hatolni, hatékonyan alkalmazni a logikát, amennyiben zárt rendszerként kezeljük és így tovább.

És azt se felejtsük el, hogy ebben a diskurzusban ez idáig csak a normális elméről beszéltünk, a józan észről. Azt, hogy mi történik akkor, ha ebből az eleve ingatag alaphelyzetből kiindulva még az elme épsége is elveszik, egy másik beszélgetés során fogjuk kitárgyalni. Egyelőre legyen elég annyi, hogy annak nagyon rossz vége lehet.

25.

Zürich télen gyakran hónapokra ködbe és alacsonyan szálló felhőkbe burkolózik. Az uralkodó északi széljárás nekilöki az Atlanti-óceán felől érkező felhőket az Alpoknak, és azok ott ragadnak. Egyik szürke nap a másik után, egy szürke tó melletti szürke városban, amit egy szürke folyó szel ketté. Ilyenkor gyakran elég száz kilométert vonatozni vagy vezetni ahhoz, hogy az ember kiérjen a ködből a hegyi napsütésbe. De persze ez pont a legnagyobb munka időszaka.

Ezért Mary dolgozott. Jelentéseket olvasott, értekezleteket tartott, a világ különböző részein élő emberekkel beszélgetett projektekről, erősebb országos szintű törvényekre vonatkozó javaslatokat írt, amelyek jogokkal ruháznák fel a jövőbeli embereket, élőlényeket és dolgokat. Minden napja tele volt. Esténként gyakran beült valahova Badimmal és a csapata többi tagjával. Általában lesétáltak Niederdorfba, vagy átmentek egy hídon, és a Zeughauskellerben ettek, vagy a saját oldalukon maradtak, és a Grossmünster környéki sötét sikátorban ültek le a Casa Bar végében álló hosszú asztalhoz.

Aznap a napfény áttört a felhők között, úgyhogy levillamosoztak a Bürkliplatzra, majd átszálltak a Tiefenbrunnen felé, és a Tres Kilosban ettek, ahol általában csak születésnapi bulik vagy más nagy események alkalmával szoktak. De aznap volt okuk az ünneplésre. Az év első napsütése, február 19-én; ami semmiképpen nem számít rekordnak Zürichben, mint azt Jürgen gyászosan megjegyezte. A svájciak fel szokták jegyezni az ilyesfajta időjárási jelenségeket.

A napok még hamar véget értek, így mire az étterembe értek, már rég besötétedett. A bejáratot szegélyező csili alakú izzók füzére parázsként ragyogott. Odabent mások is ünnepeltek, és abban a pillanatban, amikor beléptek, kialudtak a lámpák, egy pincérnő jött ki a konyhából Stevie Wonder Happy Birthday című számára, kezében tortával, amin csillagszórók égtek. Ők is beszálltak az éljenzésbe, és a többiekkel énekeltek, majd leültek hátul, a konyha közelében, mint mindig, amikor lehetett. Mary Estevan és Imeni mellett foglalt helyet, és derűsen hallgatta pikírt évődésüket. Ez a szokásuk kezdte elveszíteni az újszerűségét, de úgy látszott, képtelenek abbahagyni.

– Mi a Jövő Minisztériuma vagyunk – jelentette ki Estevan –, nem az a minisztérium, aminek az összes most megoldható probléma megoldása lenne a dolga. Muszáj megválogatnunk, hogy mibe fektetünk erőfeszítést, különben minden a mi feladatunk lesz.

– De a jövőben minden problémává fog változni – vitatkozott vele Imeni. – Nem értem, miért teszel úgy, mintha nem így lenne. Ha válogatsz, akkor hanyagul végzed a munkánkat. És mellesleg a jövőd is szar lesz.

– De akkor is fel kell állítanunk prioritásokat. Az időnk nem végtelen.

– Ez prioritás! Egyébként is, mi egy csapat vagyunk, nekünk van időnk.

– Neked talán van.

Imeni oldalba könyökölte, majd mindkettejüknek töltött még egy Margaritát a kancsóból, amit akkor vittek az asztalhoz. Áttértek a Mauna Keáról szóló aznapi hírre: 447 ppm szén-dioxid-szintet mutattak ki, a valaha mért legmagasabb téli értéket. Ráadásul annak ellenére, hogy egyes országokban jelentősen lecsökkent a kibocsátás, még Amerikában, Kínában, sőt Indiában is. Még Brazíliában és Oroszországban is. Nem: az összes nagy szén-dioxid-kibocsátó csökkenésről számolt be, a globális érték mégis tovább nőtt. Vagy létezett néhány ismeretlen forrás is, vagy hazudott valamelyik ország. Arról eltért az asztal körül ülők véleménye, hogy melyik a valószínűbb. Egy kicsit talán mindkettő.

– Ha hazudnak, az azt jelenti, hogy tudják, hogy hibáznak. De ha olyan másodlagos kibocsátókról lenne szó, amelyeket még nem ismerünk, és talán eleve a hőség stimulálja őket, az még rosszabb lenne. Szóval reménykedjünk, hogy csak hazudnak.

– Nem alaptalan remény, be szokott jönni!

– Ne már, ne legyél cinikus!

– Csak realista vagyok. Mikor mondtak az emberek igazat konkrétan ebben a témában?

– Az emberek? A tudósokra gondolsz, vagy a politikusokra?

– Természetesen a politikusokra! A tudósok nem emberek.

– Azt hittem, fordítva!

– Sem a tudósok, sem a politikusok nem emberek.

– Csak óvatosan. A mi Marynk politikus, én meg tudós vagyok.

– Nem. Mindketten technokraták vagytok.

– Ez azt akarja jelenteni, hogy tudóspolitikusok vagyunk?

– Vagy politikustudósok. Vagyis politizálódott tudósok.

Tekintve, hogy a politikatudomány teljesen más tészta.

– A politikatudomány hamis, ha engem kérdezel. A neve biztosan az. Úgy értem, hol van benne a tudomány?

– Talán a statisztikában?

– Nem. Azzal csak megbízhatónak akarnak látszani. A legjobb esetben sem jobbak a történészeknél, a legrosszabban pedig a közgazdászoknál.

– Úgy érzem, egy poltud. diplomás ismerősünk még nem lépett túl a traumáin.

– Pontosan!

Nevetés az asztal körül. Egy újabb kancsó Margarita. A számla hatalmasnak ígérkezett – a Tres Kilos Zürich összes étterméhez hasonlóan, vagy talán a világ összes étterméhez hasonlóan a pofátlan italárain keresett a legtöbbet. De a csapat valószínűleg úgy gondolta, hogy aznap este a minisztérium állja a számlát. És így is volt. Mary felsóhajtott, és hagyta, hogy újratöltsék a poharukat.

Az asztalt nézte, Estevan és Imeni flörtölését hallgatta. Azok ketten mentálisan letapogatták egymást éppen, de diszkréten, mivel társaságban voltak. A házon belüli románc mindig rossz ötlet, mégis mindig történnek ilyenek. Senki nem akarja élete végéig ezt a munkát végezni, ez minden munkára igaz. Akkor meg miért is ne? Hol máshol ismerkedhetnének? Szóval előfordul. Vele is megtörtént, még régen. Tisztán emlékezett erre a fajta évődésre közte és Martin között, ezer éve, Londonban. Mary és Marty! Két ír Londonban, egy protestáns és egy katolikus, akik azt próbálták kitalálni, hogyan verhetnének éket a rendszerbe. De Marty már több mint húsz éve meghalt.

Mary gyorsan és határozottan átirányította a fókuszát a jelenre. Estevan és Imeni nagyon is éltek. És ő tökéletesen értette, hogy miért tetszenek egymásnak a különbségeik ellenére. Vagyis hát, ki tudja. A flörtölésük kicsit akadozó volt, kicsit erőltetett. És az, hogy mi vonzza egymáshoz az embereket, alapvetően kiismerhetetlen. Akár az is előfordulhatott, hogy már összejöttek, majd szakítottak, és most ezt a helyzetet próbálják rendezni. Semmit nem lehet biztosra venni, főleg főnöki nézőpontból.

A hosszú vacsora után felállt, és felbecsülte, mennyire lehet ittas – enyhén, mint az utóbbi időben mindig; vigyázott, a kollégáival volt, a beosztottaival, és nem lett volna jó ötlet kivetkőznie magából. Fiatal korában megtanult pár kemény leckét, továbbá elég toleránssá vált az alkohollal szemben. De minden rendben ment, el tudott ballagni az embereivel a legközelebbi megállóba, ahol felült a kék villamosra, majd a Bürkliplatzon átszállt, elkapta a dombra induló szerelvényt, aztán Bobnak és Badimnak búcsút intve Estevannal és Imenivel folytatta az útját. Utána leszállt a Kirche Flunternnél, integetve ifjú útitársainak, akik továbbmentek, és bár még mindig kíváncsi volt rájuk, már más járt a fejében: a tea, az ágy, az, hogy el tud-e aludni.

Éppen a Hochstrassén haladt, amikor egy férfi, aki addig az ellenkező irányba gyalogolt, hirtelen megfordult, és hozzá igazította a lépteit. Mary döbbenten pillantott fel rá; a férfi űzött szemekkel bámulta.

– Menjen tovább – utasította csendes, fojtott hangon. – Mostantól a foglyom.

– Mi? – kiáltott fel Mary, és megtorpant.

A férfi odanyúlt, és valamit a csuklójára csattintott. Megmutatta, hogy a másik kezében egy tömpe orrú pisztoly van. Mary egy átlátszó műanyag bilincsféleség egyik felét látta a csuklóján, a másik a férfién volt.

– Jöjjön – indult meg a támadója maga után húzva őt. – Beszélni akarok magával. Ha velem jön, nem fogom bántani. Ha nem jön velem, akkor lelövöm.

– Nem fog – ellenkezett Mary erőtlenül, de azon kapta magát, hogy a férfi mellett gyalogol, aki a csuklójánál fogva húzza magával.

– De igen – vetett rá izzó pillantást az idegen. – Nekem már minden mindegy.

Mary nyelt egyet, de csukva tartotta a száját. Zakatolt a szíve. Az alkohol, amiről azt hitte, hogy nem volt rá nagy hatással, most tűzfolyamként száguldozott az ereiben, ami annyira kibillentette, hogy majdnem megtántorodott.

A férfi egyenesen a háza ajtajához vezette, ami megdöbbentette.

– Most bemegyünk – mondta az idegen. – Gyerünk, csinálja.

Mary beütötte a kódot, és kinyitotta a lépcsőházajtót. Felment a lépcsőn a lakásához. Kulccsal kinyitotta, majd kitárta az ajtót. Bement. Furcsának tűnt így a lakása, hogy fogoly volt benne.

– A telefont – mondta a férfi. – Kapcsolja ki, és tegye le ide – mutatott az ajtó melletti asztalkára, ahova Mary valóban le szokta rakni a holmiját. Most kivette a készüléket a táskájából, kikapcsolta, és az asztalra dobta.

– Van még valamilyen GPS-eszköz magánál? – kérdezte a férfi.

– Micsoda?

– Be van chipelve? Van magánál bármilyen másik GPS?

– Nincs – válaszolta Mary. – Nem gondolnám – tette hozzá.

A férfi hitetlenkedő és helytelenítő pillantást vetett rá. Ugyanabból a zsebéből, amelyikben a pisztolyát tartotta, elővett egy kis fekete dobozt, felpattintott rajta egy kapcsolót, és végighúzta Mary teste előtt. Utána a kijelzőre pillantott, majd bólintott.

– Oké, menjünk.

– De én nem…

– Menjünk! Van egy lakásom a szomszédban.

– Azt mondta, hogy csak beszélni akar velem!

– Így is van.

– Akkor csinálja itt! Vegye le rólam a bilincset, és beszélek magával. De ha kirángat innen, azonnal le fogom vetni magam a földre, amint meglát minket valaki, és segítségért fogok kiabálni. Ha csak beszélgetni akar, az itt jobban fog menni. Itt nagyobb biztonságban érzem magam. Jobban meg tudom hallgatni.

A férfi pár pillanatig csak bámulta.

– Rendben – válaszolta végül. – Miért is ne.

De a fejét csóválta, döbbentnek és értetlennek látszott. Mary is észrevette, hogy néz ki, és arra gondolt, ennek az embernek beteg a feje. Ez ijesztő gondolat volt. A férfi lenyúlt a szabad kezével, és lecsatolta a bilincset a csuklójáról. Mary megdörzsölte az alkarját a másik kezével, és a férfi bámulta, miközben száguldoztak a gondolatai.

– Ki kell mennem a mosdóba. A támadója csúnyán nézett rá.

– Előtte át fogom kutatni.

A fürdőszobához mentek, és a férfi benézett a szekrényébe, majd a zuhanyfüggöny mögé is. Maryben felmerült, hogy tényleg lehetne ott valamilyen vészhelyzeti eszköze vagy egy másik telefonja, riasztója. De nem volt ilyen szerencséje. A férfi, miután megnyugodott, kisétált az ajtón, amit nyitva hagyott. Mary belépett, és megállt az ajtó mögött egy pillanatra. Az meglendült, és majdnem becsapódott – a férfi belökte. Illemtudó. Egy udvarias őrült. Hát, ez valami. Mary leült a vécére, és pisilt, miközben megpróbálta végiggondolni a helyzetet. Semmi nem jutott eszébe. Felállt, lehúzta a vécét, és kiment a mosdóból.

– Kér egy kis teát? – kérdezte.

– Nem.

– Hát, én igen.

– Rendben. Kezdjük azzal.

Mary vizet forralt a kannában, és készített egy csésze teát. Szüksége volt valamire, amitől megnyugszik. A férfi a következő kínálásra is nemet mondott, és csak nézte, ahogy tevékenykedik. Utána leültek egymással szemben, Mary kis konyhaasztalához.

A férfi fiatal volt. Harminc körüli lehetett; ezt a korosztályt nehéz pontosan belőni. Keskeny, beesett arc, sötét karikák a szemek alatt. Ösztövér, éhes benyomást keltett, ó, igen. Őt magát is megijesztette, amit tett, gondolta Mary, ez érthető is, de valamiféle vadság is volt benne, ami már az első pillanatban feltűnt neki, valamiféle elkeseredés, mint aki nem törődik a tettei következményeivel. Ha ilyesmit csinál, bármi is legyen a szándéka, biztosan őrült. Valami belekergette ebbe.

– Mit akar? – kérdezte.

– Beszélni akarok magával.

– Miért így csinálja? A férfi ajka felgörbült.

– Azt szeretném, ha meghallgatna.

– Én mindenkit meghallgatok.

A férfi határozottan megrázta a fejét.

– Nem olyanokat, mint én vagyok.

– Ezt hogy érti, miért nem?

– Én egy senki vagyok – válaszolta a férfi. – Halott vagyok. Megöltek.

Maryn borzongás futott végig. Nem tudta, hogy okosan teszi-e, de azért megkérdezte:

– Hogyan?

A férfi mintha meg sem hallotta volna.

– Mostanra fel kellett volna támadnom, de nem így lett. Tényleg halott vagyok. És itt van maga, egy nagy ENSZ-szerv vezetője, aki fontos tárgyalásokra jár világszerte, minden nap minden órájában. Magának nincs ideje egy halott emberre.

– Ezt hogy érti? – kérdezte ismét Mary, miközben azon igyekezett, hogy ne ijedjen meg még jobban. – Hogy halt meg?

– Ott voltam a hőhullámban. Á.

A férfi Mary teáscsészéjére meredt. Ő felemelte, és beleivott; a férfi tekintete továbbra is az asztalra szegeződött. Az arca kipirult – a bőre Mary szeme előtt váltott falfehérről élénkvörösre. Verejtékcseppek jelentek meg a homlokán és a keze fején, amit görcsbe rándulva tartott maga előtt az asztalon. Mary nagyot nyelt, amikor ezt észrevette.

– Sajnálom – mondta. – Szörnyű lehetett.

A férfi bólintott. Hirtelen felállt. Marynek hátat fordítva járkálni kezdett a kis konyhában. Odakint, az ablakon túl feketén terült el az éjszaka, a Züriberg oldalán elmosódtak a lámpák a szemerkélésben. A férfi mély levegőket vett, mintha versenyfutás után próbálná visszanyerni a normális légzését, vagy azon igyekezne, nehogy elsírja magát.

Mary csak hallgatta a mély, sebes levegővételeket. Azt is el tudta képzelni, hogy a támadója éppen erőt gyűjt ahhoz, hogy csináljon vele valamit.

A férfi nem sokkal később visszaült vele szembe.

– Igen, szörnyű volt – válaszolta. – Mindenki meghalt. Én is meghaltam. De visszahoztak.

– És most jól van? – kérdezte Mary.

– Nem! – kiáltott fel a férfi haragosan. – Nem vagyok jól!

– Úgy értem, fizikailag.

– Nem! Fizikailag sem. Sehogy sem! – Úgy rázta a fejét, mintha konkrét gondolatokat akarna kirázni belőle.

– Sajnálom – ismételte Mary. Beleivott a teájába. – Szóval. Beszélni akart velem. Gondolom, erről.

A férfi ismét megrázta a fejét.

– Nem arról. Az csak a kezdet volt. Lehetséges, hogy amiatt akarok beszélni magával, de nem arról akarok beszélni. Azt akarom elmondani magának – nézett Mary szemébe –, hogy újra meg fog történni.

Mary akaratlanul is nyelt egyet.

– Miért gondolja?

– Mert semmi nem változott! – kiáltott fel a férfi. – Miért kérdez ilyeneket?!

Idegesen felpattant. Még jobban elvörösödött. Két szemöldöke egymásba gabalyodott. Mary fölé hajolt, és azt mondta neki harciasan, csendes, fojtott hangon, hogy:

– Miért tesz úgy, mintha nem tudná! Mary mély levegőt vett.

– Nem úgy teszek. Tényleg nem tudom.

A férfi csak a fejét csóválta, miközben lebámult rá.

– Ezért csinálom ezt – folytatta csendes, dühös hangon.

– Maga tudja. Csak úgy tesz, mintha nem tudná. Mindnyájan úgy tesznek. Maga az Egyesült Nemzetek Jövő Minisztériumának a vezetője, mégis úgy tesz, mintha nem tudná, mit hoz a jövő.

– Azt senki nem tudhatja – nézett a szemébe Mary. – És ki kell javítanom, a minisztériumot a párizsi megállapodás hozta létre. Nem közvetlenül az ENSZ.

– Maga a Jövő Minisztériuma.

– Én vezetem, igen.

A férfi sokáig csak némán bámulta. Valamikor eközben, anélkül hogy levette volna róla a szemét, leült vele szemben. Mary felé hajolt az asztal felett.

– Szóval – kérdezte –, mit tud akkor maga és a minisztériuma a jövőről?

– Csak modellezni tudunk lehetőségeket – magyarázta Mary. – Nyomon követjük a történéseket, jövőbeli pályákat rajzolunk azokból a dolgokból, amelyeket meg tudunk mérni, utána pedig megtippeljük, hogy azok a dolgok, amelyeket meg tudunk mérni, ugyanolyanok maradnak, nőnek vagy csökkennek.

– Az olyanok, mint a hőmérséklet, a születésszám meg ilyesmi.

– Igen.

– Akkor tudják! Úgy értem, az ilyen elmegyakorlataik során akadt egyetlen olyan kimenetel is, amelyik szerint nem lesz több, embermilliók életét követelő hőhullám?

– Igen – válaszolta Mary.

De fel volt dúlva. Pont ez az eshetőség nem hagyta aludni, amit a férfi most felhozott. A jó kimenetelű eshetőségek, amelyekben sikerült elkerülniük az újabb tömegpusztító katasztrófákat, valójában rendkívül ritkák voltak. És az embereknek olyasmiket kellett volna megtenniük ehhez, amiket nem tettek meg. A férfi jelenléte a konyhájában kicsit olyan volt, mint némelyik inszomniás gondolatörvénye, mintha ébren zuhant volna bele az egyik rémálmába, és most nem tudna kimászni belőle.

– Ha! – kiáltott fel a zaklatója, amikor ezt leolvasta az arcáról.

Mary grimaszolt, hogy megváltozzon az arckifejezése.

– Ne már! – mondta a férfi. – Maga tudja. Maga ismeri a jövőt. – Ez úgy hangzott, mintha csak nagy fájdalmak árán tudná visszafogni magát, nehogy kiabálni kezdjen. Köhögött, majd megrázta a fejét. – És mégsem tesz ellene semmit. A pozíciója ellenére sem.

Ismét felállt, a mosogatóhoz ment, elvett egy poharat a szárítóról, megtöltötte a csapból, beleivott. Odavitte a poharat az asztalhoz, és ismét leült.

– Megtesszük, amit tudunk – válaszolta Mary.

– Nem, nem teszik. Nem tesznek meg mindent, amit tudnak, és amit megtesznek, az nem elég. – Ismét a nő felé hajolt, és elkapta a tekintetét. A szeme véreres volt, és dülledt; verejtékes, vörös arca alig bírta magában tartani halványkék, megkínzott tekintetét, ami szinte átfúrta Maryt. – Ismerje be! – kiáltott fel még mindig azon erőlködve, hogy a hangja ne erősödjön üvöltéssé.

Mary felsóhajtott. Azon gondolkodott, hogy mit is mondhatna neki. A férfi nézése megrémisztette: úgy érezte, talán pont arra gondol, hogy ha a férfi most megölné őt, akkor egy kompetensebb személy venné át a helyét. Úgy nézett ki, mint aki erre gondol. De hát ebből a helyzetből kellett kihoznia valamit. Elrabolták és fogva tartották a saját lakásában. Azok a nők, akikkel ilyesmi történik, gyakran meghalnak.

Végül zakatoló szívvel megvonta a vállát.

– Mi igyekszünk.

Hosszú ideig csak ültek ott, és egymást nézték. Mary úgy érezte, hogy a férfi azt szeretné, ha elgondolkodna egy kicsit a saját kijelentésén. Ha főne egy kicsit a saját inkompetenciája levében.

A férfi végül azt felelte:

– De nem jutnak semmire. Igyekeznek, de ez nem elég. Kudarcot fognak vallani. Magának és a szervezetének nem sikerül elvégeznie a magukra testált feladatot, és ezért milliók fognak meghalni. Maguk pedig cserben hagyják őket. Minden egyes nap cserben hagyják őket. Halálra ítélik őket.

Mary felsóhajtott.

– Mindent kihozunk abból, amink van.

– Nem, ez nem igaz.

Megint felállt, az arca ismét kivörösödött. Körözni kezdett a konyhában, mint egy csapdába esett állat. Nehezen vette a levegőt. Na, most jön, gondolta Mary akaratlanul. Hevesen vert a szíve.

A férfi végül megállt előtte, fölé tornyosulva. Egészen fölé hajolt. Ismét olyan csendes és fojtott hangon beszélt hozzá, ahogyan csak tudott.

– Ezért vagyok itt. Nem szabad továbbra is azt hinnie, hogy minden maguktól telhetőt megtesznek. Mert nem. Többet is tehetnének.

– Mint például?

A férfi rámeredt. Ismét leült vele szemben, és a tenyerébe temette az arcát. Végül elengedte, és hátradőlt. Mary szemébe nézett. És a nő meglátott valamit: egy valódi embert. Egy nagyon zaklatott valódi embert, egy beteg és ijedt fiatalembert.

– Visszamentem Indiába – mondta a férfi. – Megpróbáltam csatlakozni egy csoporthoz, amiről másoktól hallottam. A Káli Gyermekeihez, hallott már róluk?

– Igen. De az egy terrorszervezet.

A férfi megrázta a fejét, de közben egy pillanatra sem vette le róla a szemét.

– Nem. Félre kellene tennie az elavult burzsoá értékrendjét. Azok az idők már elmúltak. Túl magasra nőttek a tétek ahhoz, hogy továbbra is azok mögé bújjunk. Azok gyilkolják a világot. Az embereket, az állatokat, mindent. Egy tömeges kihalási esemény közepén vagyunk, és léteznek olyan emberek, akik megpróbálnak tenni ellene valamit. Maga terroristáknak nevezi őket, pedig azok az igazi terroristák, akiknek maga dolgozik. Hogy lehet, hogy ezt nem látja?

– Én igyekszem kerülni az erőszakot – válaszolta Mary. – Ez a dolgom.

– Pedig mintha azt mondta volna, hogy a maga dolga egy tömeges kihalási esemény elkerülése!

– Ezt mondtam volna?

– Nem tudom, mit mondott? És most mit mond? Hagyja abba a szőrszálhasogatást, nem ezért jöttem ide! Maguk meggyilkolják az egész világot, erre most azt várja tőlem, hogy felidézzem, milyen szavakkal próbálta kimagyarázni magát? Akkor mondja meg maga! Mi a feladata a kibaszott Jövő Minisztériuma vezetőjeként?

Mary nagyot nyelt. Ivott egy kortyot a teájából. Már kihűlt. Megpróbálta kigondolni, mit mondjon. Bölcs dolog lenne, ha magyarázkodni próbálna ennek a zaklatott fiatalembernek, aki egyre dühösebbnek látszik? Van más választása?

Azt mondta:

– A minisztériumot a párizsi megállapodás aláíróinak 2024-es találkozóját követően állították fel. Úgy gondolták, jó lenne létrehozni egy olyan szervezetet, ami az eljövendő nemzedékek érdekeit védelmezi. És azokét az entitásokét, amelyek nem képesek felszólalni a saját érdekükben, mint például az állatok és a vízgyűjtő területek.

A fiatalember bosszúsan legyintett. Ez prospektusanyag volt, ezt már tudta.

– És? Hogyan csinálják ezt, hogyan védelmezik meg azokat az érdekeket?

– Létrehoztunk divíziókat, amelyek a probléma különböző aspektusaival foglalkoznak. A jogival, a pénzügyivel, a fizikaival és így tovább. A teendőinket priorizálva osztjuk be a költségvetésünket, és megtesszük, ami tőlünk telik.

A férfi rámeredt.

– És ha ez nem elég?

– Hogy érti, hogy nem elég?

– Hát úgy, hogy nem elég. Az erőfeszítéseik nem lassítják le elég gyorsan a károkat. Nem nyújtanak elég gyorsan megoldásokat. Ezt magának is látnia kell, mert mindenki más is látja. Semmi nem változott, még mindig egy tömeges kihalási esemény felé száguldunk, sőt már benne is vagyunk. Így értem, hogy nem elég. Szóval, miért nem tesznek ennél többet?

– Mindent megpróbálunk, ami csak eszünkbe jut.

– De ez vagy azt jelenti, hogy nem jutnak eszükbe nyilvánvaló dolgok, vagy hogy eszükbe jutnak, de nem hajlandók megtenni őket.

– Mint például?

– Mint például a kihalási esemény legnagyobb bűnöseinek azonosítása és megbüntetése.

– Azt is csináljuk.

– Perekkel?

– Igen, perekkel, szankciókkal, leleplező kampányokkal és…

– Mi a helyzet a célzott merényletekkel?

– Ilyesmit természetesen nem csinálunk.

– Miért természetesen? Ezeknek az embereknek némelyike olyan bűnöket követ el, amelyek milliók életébe kerülnek! Minden idejüket azzal töltik, hogy fenntartsanak egy olyan rendszert, ami tömeges halálba fog torkollni.

– Az erőszak erőszakot szül – felelte Mary. – Végtelen ciklusban. Szóval, itt tartunk.

– A vereségnél. De nézze, az erőszakos szén-dioxid-kibocsátás sokkal több emberrel végez, mint a főben járó bűnökért kiszabott büntetés tenné. Vagyis ez a maga erkölcsösködése csak egyfajta beletörődés.

Mary vállat vont.

– Én hiszek a törvény erejében.

– Ami rendben is lenne, ha a törvények igazságosak lennének. Viszont pont azt a fajta erőszakot támogatják, amit maga annyira elítél!

– Akkor a törvényeket kell megváltoztatnunk.

– Mi a helyzet a szén-dioxid-kibocsátással szemben elkövetett erőszakkal? A szénüzemű erőművek lebombázása is túl erőszakos lenne magának?

– Mi törvényes keretek között dolgozunk. Szerintem az több esélyt kínál a változtatásra.

– De nem elég gyorsan. – A férfi megpróbálta összeszedni magát. – Ha komolyan venné a munkáját, akkor utánajárna, hogyan lehetne gyorsabban elérni a változást. Lehet, hogy bizonyos módszerek törvényellenesek, de ebben az esetben hibás a törvény. Szerintem Nürnbergben lefektették az alapokat: helytelen olyan parancsokat végrehajtani, amelyek helytelenek.

Mary felsóhajtott.

– A munkánk elég nagy része áll abból manapság, hogy rámutatunk a jelenlegi rezsim által teremtett problémákra, és javaslatokat teszünk a megoldásukra.

– De ez nem működik.

Mary szomorúan felsóhajtott, és elkapta a pillantását.

– Ez egy folyamat.

A férfi megrázta a fejét.

– Ha komolyan vennék a feladatukat, lenne egy műveleti egységük, ami törvényen kívüli tetteket hajt végre, hogy felgyorsítsa a változásokat.

– Ha lenne is illegális műveleti egységünk, azt nem árulnám el magának.

A férfi csak bámulta. Végül megrázta a fejét.

– Szerintem nincs ilyenjük. Ha mégis van, akkor nem végzi a dolgát. Nagyjából száz olyan ember él most a Földön, akiket, ha a jövő szempontjából ítélnék meg, mint az a kötelességük lenne, tömeggyilkosnak tartanának. Ha hullani kezdenének, ha egy részüket megölnék, a többi talán megijedne, és változtatna az életmódján.

Mary megrázta a fejét.

– A gyilkosság gyilkosságot szül.

– Akkor száműzzék őket. Maguk által létrehozott börtönökbe, a saját felelősségükre. Mi lenne, ha egyszer csak arra ébrednének, hogy eltűntek az erőforrásaik? Az nagyban lecsökkentené a lehetőségeiket a jövő meggyilkolására.

– Nem tudom.

– Ha maguk nem teszik meg, mások fogják.

– Talán jobb is lenne úgy. Ők is végezzék a dolgukat a maguk módján, és mi is hadd tegyük azt.

– De a maguk módszere nem működik. És ha ezt csinálják, őket meg fogják ölni. Míg maguk csak a feladatukat végzik.

– Ez nem jogosítana fel minket ilyesmire.

– Akkor tartsák a sötétben! A világ történelmének nagy része már sötétben folyik. Ezt biztosan maga is tudja. Ha nem vonulnak be oda maguk is, nem marad esélyük.

Mary ivott egy kis teát.

– Nem is tudom – válaszolta.

– De meg sem próbálja tudni! Azon dolgozik, hogy ne tudja!

Mary ivott egy kis teát.

A férfi hirtelen ismét felállt. Már alig tudta visszafogni magát: rángatózott, hol erre fordult, hol arra, előrelépett, majd megállt. Aztán körülnézett, de úgy, mintha már el is felejtette volna, hol vannak.

– Mi a maga sztorija? – mutatott körbe a konyhában. – Házas?

– Nem.

– Elvált?

– Nem. Meghalt a férjem.

– Miben halt meg?

– Nem fogom kiteregetni magának az életemet! – támadt hirtelen viszolygás Maryben. – Hagyjon békén.

A férfi keserűen méregette.

– A magánélet privilégiuma.

Mary megrázta a fejét, és a csészéjére összpontosította a figyelmét.

– Nézze – folytatta a férfi. – Ha maga igazából a jövőből származna, és biztosan tudná, hogy most olyan emberek járnak-kelnek a Földön, akik a változás ellen küzdenek, azért, hogy megöljék a maga gyermekeit és az ő gyermekeiket, akkor megvédené a családját. Az otthona, az élete, a családja védelmében hajlandó lenne megölni egy betörőt.

– Egy magához hasonló betörőt.

– Pontosan. Vagyis ha a szervezete azokat az embereket képviseli, akik utánunk fognak megszületni, hát, az nagy teher! Komoly felelősség! Úgy kell gondolkodniuk, ahogy ők. Azt kell tenniük, amit ők tennének, ha itt lennének.

– Nem hinném, hogy ők gyilkosságra vetemednének.

– Dehogynem! – kiáltott fel a férfi, amitől Mary elfintorodott. A fiatalember erősen remegett, egy helyben állva reszketett; felnyúlt, és megfogta a fejét, mintha attól tartana, hogy felrobban. A szeme úgy nézett ki, mintha ki akarna ugrani a fejéből. Hátat fordított Marynek, belerúgott a hűtőszekrény ajtajába, majd az ablakhoz lépett, és dühösen fújtatva kibámult. – Én már most egy kibaszott halott vagyok – dünnyögte magában. Az ablakpárkányra tette a kezét, az üvegre hajtotta a homlokát.

Kis idő múlva lelassult a lélegzetvétele, akkor megfordult, és ismét Maryre nézett. Visszaült vele szembe.

– Nézze – szólalt meg, miközben láthatóan összeszedte magát. – Az emberek mindig is megöltek másokat önvédelemből. Ha nem így tennének, az öngyilkosság lenne. Ezért csinálják. És most a védencei veszélyben forognak. Azok a feltételezett jövőbeli emberek.

Mary felsóhajtott. Nem vette le a szemét a csészéjéről. A férfi azzal folytatta:

– Maga viszont azt akarja, hogy valaki más végezze el ezt. Olyasvalaki, aki nincs annyira védve, és többet fog szenvedni emiatt. Maga így tovább élheti a kellemes életét, megtarthatja a szép kis konyháját, miközben a következmények a kétségbeejtőbb helyzetben lévő embereket fogják sújtani. Pont azokat, akiket a maga feladata lenne megvédelmezni.

– Nem is tudom – válaszolta Mary.

– Én igen. Találkoztam pár ilyennel Indiában. Csatlakozni akartam hozzájuk, de nem kértek belőlem. Ők fogják megtenni azt, amit maguknak kéne. Ölni fognak, és megölik őket, pitiáner szabotázsokat fognak elkövetni, amiért életük hátralévő részére börtönbe kerülnek majd, és mindezt azért, mert elvégzik azt a munkát, amit maguknak kellene.

– És nem csatlakozott hozzájuk?

– Nem kértek belőlem.

A férfi arca görcsbe rándult. Fájdalmat okozott neki az emlék.

– Én csak egy firangi voltam a szemükben. Egy birodalmi helytartó, mint a régi szép időkben. Egy külsős, aki meg akarja mondani nekik, mit csináljanak. Valószínűleg igazuk is volt. Én úgy gondoltam, hogy megteszem, ami tőlem telik. Ahogyan maga is. És meg is halhattam volna. Pusztán azért, mert ott segítettem egy kis klinikának. Meg is haltam, de a testem valami oknál fogva tovább élt a halálom után is. Úgyhogy itt vagyok, és még mindig tenni próbálok valamit. Ami bolondság. De ők nem kértek a segítségemből. Talán jól is tették, ezt nem tudhatom. És nélkülem is el fogják végezni, amit el kell, nincs szükségük rám. Ők azt csinálják, amit a maga szervezetének kéne. Ha elhagyják Indiát, ez nehezebb lesz. Bele fognak halni. Ezért én itt próbálok olyasmiket csinálni, amiket ők akarhatnak, mert én könnyebben elboldogulok itt, mint ők.

– Embereket öl?

– Igen. – A férfi nagyot nyelt a beismeréstől. – Előbb-utóbb el fognak kapni.

– Miért csinálja?

– Igazságot akarok!

– Az önkényes igazságosztás általában nem több bosszúnál.

A férfi legyintett.

– A bosszú is jogos lenne. De ennél fontosabb, hogy meg akarom akadályozni, hogy ez ismét megtörténjen. A hőhullám, meg ilyenek.

– Mind ezt akarjuk.

A férfi arca ismét sötétvörös lett. Ismét fojtottá vált a hangja.

– Akkor muszáj lesz jobban igyekezniük.

Megszólalt az ajtócsengő.

Már jóval éjfél után járt az idő. Maryt senki nem szokta ilyenkor keresni.

Ezt a férfi is leolvasta az arcáról. Mindketten felpattantak.

– Elárult! – A fogvatartó rémült arca alig pár centire lebegett a foglyáétól.

– Semmi ilyesmit nem tettem!

És mivel tényleg így volt, Mary ugyanolyan izzó tekintettel tudott visszabámulni a férfi szemébe, ahogy ő nézett rá. Pár pillanatig csak álltak ott farkasszemet nézve, mindketten pánikolva.

– A város tele van kamerákkal – jelentette ki Mary. – Biztosan megláttak minket az utcán.

– Menjen, és szóljon nekik, hogy jól van – dugta be a férfi a pisztolyos zsebébe a kezét.

– Rendben.

Mary szíve hevesebben zakatolt, mint valaha, miközben az ajtóhoz ment, majd lelépcsőzött az épület bejáratához. Kinyitotta az ajtót, de a láncot nem akasztotta le róla.

Két rendőr állt ott, vagy talán egy magánbiztonsági szolgálat emberei.

– Murphy miniszter?

– Igen, mi az?

– Jelentették nekünk, hogy egy férfival tért haza a lakására.

– Igen – kavarogtak Mary gondolatai. – Egy barátommal, nincs semmi baj.

– Az illető nem szerepel az ismert barátai listáján.

– Nagyon nem tetszik, amit ez a kijelentése sugall – válaszolta Mary élesen –, de egyelőre elég annyit tudnia, hogy az illető egy régi írországi iskolatársam fia. Mondom, hogy minden rendben. Köszönöm, hogy ellenőrizték.

Ezzel becsukta az ajtót, és visszament az emeletre. A lakása üres volt.

Körbejárt. Senkit nem talált. Végül az ajtóra pillantott, ami a kis hátsó erkélyre vezetett. Az tárva-nyitva állt. Odalent minden sötétségbe burkolózott. Odafent a hátsó udvart beárnyékoló hársfa csupasz ágai takarták el a csillagokat fekete mintázatukkal. Mary kihajolt a fémkorláton, és lenézett. Az erkély külső sarkait tartó vastag oszlopokon valószínűleg le lehetett mászni. Nem mintha szívesen megpróbálta volna, de az a fiatalember olyannak nézett ki, mint akit nem riaszt el egy emeletnyi falmászás.

– Azt mondtam nekik, hogy a barátom! – közölte Mary nagy dühösen a sötétséggel.

A férfira is haragudott, és önmagára is. Kattogtak a fogaskerekek a fejében. Felkavarodott a gyomra. Nagyjából egy percbe telt, hogy átgondolja a lehetőségeit, és rájöjjön, mit kell tennie. Visszarohant a lakásába, majd leszaladt a lépcsőn a hátsó ajtóhoz, onnan pedig ki az utcára, azt kiabálva:

– Rendőrség! Rendőrség! Jöjjenek vissza! Jöjjenek vissza!

Vissza is jöttek, gyors léptekkel, kíváncsian bámulva rá. Ő azt mondta nekik, hogy muszáj volt hazudnia, mert nem akarta, hogy mindhármukat lelője a férfi, aki vele volt. Az utcán kapta el őt, és fegyverrel tartotta sakkban, de már eltűnt, távozott, miközben Mary a rendőrökkel beszélt. Ez mind igaz volt, bár messze nem a teljes igazság. Miközben elmondta, ráébredt, hogy soha nem lesz képes elmesélni senkinek a teljes igazságot. Az olyasmit, amilyen az az óra volt, lehetetlen elmesélni.

A rendőrök előkapták a rádiójukat, értesítették a kollégáikat. Elővették a fegyverüket, és visszavezették Maryt az emeletre. A nő odafent leült a konyhaszékre, és mély levegőt vett. Remegett a keze. Hosszú éjszaka állt előtte.

26.

Elrejtőzhetsz, de nem futhatsz el.

Persze hogy mindenhol vannak kamerák. A tömegközlekedésen, az üzletekben, az utcákon. Ha kiment élelmiszert venni, több köztéri kamera előtt is elhaladt, akármerre indult. Ha megpróbálta volna elhagyni az országot, ellenőrizték volna az útlevelét. Európán belül nem mindig, de még ott is bármikor elkérhették; ha utazgatott volna, előbb-utóbb elkérték volna. Volt ugyan egy hamis útlevele, de nem bízott abban, hogy ilyen helyzetekben nem bukna le. Ott ragadt a Föld egyik legalaposabban megfigyelt országában.

De már megtanulta, hol és hogyan bújhat el. Volt hol laknia: a Züriberg oldalának magasabb részeiről néhány megművelhető közösségi parcella nézett le a városra. Ezeken a teraszos kialakítású, beültetett telkeken szerszámoskamrák álltak, amelyekben a kertben szükséges eszközöket, műtrágyát, rovarirtót és hasonlókat tároltak. Az egyik oldalfalát sikerült úgy lefeszegetnie, hogy vissza tudja ragasztani, így miután belépett, visszaállíthatta az oldalfalat, és a padlón tölthette az éjszakát a hálózsákjában, majd hajnalra eltűnhetett, semmilyen nyomot nem hagyva maga után. Azt a szerszámoskamrát használhatta bázisul. Még Zürichben is nyomtalanná tudott válni.

A hamis útlevele egy olyan amerikai férfié volt, aki meghalt, de ezt nem regisztrálták a nyilvántartásban. Az okmányban Frank igazolványképe szerepelt, úgyhogy ebből a szempontból egy másik emberré válhatott, Jacob Salzmanné. Az útlevél még három évig érvényes volt. És egy hitelkártyát is szerzett erre a névre, némi tartalékkal a hozzá tartozó számlán, a maradék pénzét pedig ötveneurósokra váltotta. A hamis igazolványára kapott vízuma lehetővé tette, hogy a következő év nagy részében Svájcban maradjon, egy fiktív amerikai munkahelynek és egy erre a névre bérelt belvárosi lakásnak köszönhetően. Mindezt elég könnyen meg tudta oldani egy évvel korábban. A bérház kapujában persze voltak biztonsági kamerák, de a szeméttömörítőhöz vezető hátsó ajtó felett nem, úgyhogy azon az úton is bejuthatott néha, és használhatta a lakás fürdőszobáját. Salzman néven az egyik tóparti úszóklubba is belépett, annak a zuhanyzóját és öltözőjét is igénybe vette.

Napközben pedig sétálgatott. Simán bóklászhatott anélkül, hogy felhívta volna magára a figyelmet. Olyan büfékben evett, ahol nem voltak kamerák, a Migrosban vásárolt, a napjait pedig parkokban töltötte, amelyek szintén nem voltak agyonkamerázva. Vagyis olyan életet élt, aminek nem maradt túl sok nyoma a rendszerben, ugyanakkor nem is kerülte látványosan a civilizációt. Csak a feltűnést. Kétsége sem fért ahhoz, hogy miután elrabolta egy ENSZ-minisztérium vezetőjét, birtokháborítást követett el a lakásán, és fél éjszaka zaklatta, minden rendőr őt keresi. Arról nem is beszélve, ami odalent, a Lago Maggiorénál történt. Lehet, hogy Salzmannel végeznie kell majd. De legalább még jó ideig bujkálhat alig egy-két kilométerre a miniszter lakásától. Tehát egyelőre ezt tette.

27.

Marynek a nyakába szakadt egy újabb probléma: a huszonnégy órás rendőri védelem.

Ennél persze súlyosabbak is léteznek, de a nő meglepetten konstatálta, mennyire zavarja ez is, amíg bele nem gondolt, hogy tulajdonképpen elveszítette az életét. Vagy legalábbis a szokásait, az egyedüllétet. Elszomorította a felismerés, hogy a napjai nagy része ezekre redukálódott.

Miután a hatóságok aznap estére végeztek a kérdezősködéssel és a nyomozással, lefeküdt, és megpróbált elaludni, de nem tudott. A konyhájában rendőrök ültek, és odalent, a bejárati ajtó előtt is azok álltak. Arra számíthatott, hogy ez így marad az előre látható jövőre. Egymillió átkot szórt magában az elrablója fejére; annál jobban gyűlölte, minél többször eszébe jutott.

Bár amit a férfi mondott, nem hagyta nyugodni. Még az arca emléke is felzaklatta. Az űzött tekintetű hite az igazában. Általában nem szerette az ilyen embereket, és nem is bízott bennük, de be kellett ismernie, hogy ez az alak másnak tűnt. Valami rettenetes meggyőződést égetett bele. A halállal való találkozása megőrjítette. Bár végső soron csak kiabált Maryvel. Azért rabolta el, hogy vitába szálljon vele (az az emlék is átfutott a fején, ahogy a fürdőszobaajtót behajtotta), és több szempontból keményen dolgozott azon, hogy ne veszítse el az önuralmát, ne lépjen túl a győzködésen. Ökölcsapásokhoz mérhető szavakkal. Az agyába eresztett papírtöltényekkel. Mary szíve ismét zakatolni kezdett. Égett az arca az emléktől.

Így aztán aznap reggel nagyon rosszkedvűen ment be az irodába. Azt ígérték neki, folyamatosan tájékoztatják majd, hol tart a nyomozás, de ő kételkedett abban, hogy bármi fontos vagy új hírt megtudna. A fiatalember a jelek szerint bízott abban, hogy el tud rejtőzni. Ez önmagában is különös volt. Senkinek nem lenne szabad ennyire hinnie ebben, különösen Svájcban. Felmerült benne, hogy nincs-e valami búvóhelye Zürichben vagy a környékén, ahol gyorsan eltűnhet, hogy ne kelljen menekülnie.

Majd megtudja. Vagy nem. Mindeközben őt testőrök kísérték, bárhová is ment, és számolnia kellett azzal, hogy egy udvarias svájci nő vagy férfi vagy akár három ember is ott fog élni vele a lakásában. A fenébe, a fenébe, a fenébe! Az az átkozott bolond – meg tudta volna ölni.

Az irodájában körbevették az emberek, és együtt sajnálkoztak vele, meg minden. Mary utasította őket, hogy menjenek vissza dolgozni, és felvette a kapcsolatot Badimmal. A férfi éppen vonaton ült, Genfből tartott visszafelé, és sms-ben fejezte ki részvétét. Éppen akkor hallotta, azonnal felmegy majd Mary irodájába, amint megérkezik. A miniszter azt remélte, hogy együtt ebédelhetnek. Egész jó lesz: kimehetnek az irodából egy őszinte beszélgetésre oda, ahol senki nem hallja őket. Indokoltan szólhat majd a testőreinek, hogy tartsanak tőlük nagyobb távolságot.

Szóval, épp valamivel tizenkettő után Badim belépett az irodájába, odament hozzá, egy pillanatra megfogta a főnöke kezét, alaposan megnézte őt magának, és elpantomimezett egy ölelést. Elhagyták az irodát, elsétáltak a villamosmegállóba, szendvicset, csokoládét és kávét vettek, majd megfordultak, és visszafelé ballagtak az iroda irányába, amíg oda nem értek a kis parkhoz, ami az ETH íves zöld réztetőire nézett, és a város nyugati részére a folyón át. Leültek az egyik padra. Mary testőrei több paddal odébb foglaltak helyet, legalábbis a látható testőrei.

El kellett gondolkodnia azon, hogy mit mondjon Badimnak, és ahogy aznap reggel minden téren, ebben a témában is egymással ellentétes ötletek pattogtak a fejében a kimerültség miatt. Valami tiltakozni kezdett benne az ellen, hogy a teljes történetet elmesélje a jobbkezének. Nem mintha ezt el tudta volna kerülni.

– Elég furcsa éjszakám volt – kezdte.

– Nagyon sajnálom – válaszolta Badim. – Jól vagy?

– Jól vagyok. Azt hiszem, megfigyeltek… És látták, hogy egy pasival megyek haza, ezért odajöttek ellenőrizni. Egy órával később, tenném hozzá. Biztosan azért jöttek át, mert látták a kameraképet. Ő meg lelépett, mialatt faggattak.

– Hallottam. Örülök, hogy jól vagy. Jól vagy?

– Nem!

– Sajnálom.

Egy darabig némán ettek tovább. A város most is szürke kövön álló daruerdőnek tűnt, mint mindig. A Limmatot abból a szögből nem lehetett látni; délen csak a tó keskeny íve tárult a szemük elé, mögötte azzal a hosszú heggyel, ami az Uetlibergtől szaladt dél felé.

– Gondolkodtam a helyzetünkről – szólalt meg Mary, miután elverte az első éhét. – A dilemmánkról.

– Mégpedig?

– Hogy az a feladatunk, hogy a jövő embereit és állatait képviseljük abból a célból, hogy megmentsük a bioszférát a nevükben, de ez sehogy nem akar sikerülni. Kudarcot fogunk vallani, mert a kezünkben lévő eszközök túl gyengék. Te is valami ilyesmit mondtál, amikor a tóhoz sétáltunk. A világ a katasztrófa felé száguld, és nem tudjuk elég éles kanyarra kényszeríteni ahhoz, hogy elkerülje az ütközést.

Badim egy darabig csak majszolta a szendvicsét.

– Tudom – válaszolta.

– És mit fogunk tenni ennek érdekében?

– Azt nem tudom.

Mary végigmérte. A helyettese kicsi volt, sötét hajú, nagyon okos, nagyon higgadt. Sokat látott. Dolgozott az indiai és a nepáli kormánynak is, ami maoista forradalmi szervezetként kezdte. Dolgozott az Interpolnak. Mary kimondta, kíváncsian ízlelgetve a szájában a szavakat:

– Szerintem szükségünk lenne egy illegális műveleti egységre.

Badim meglepődött. Egy darabig csak nézte Maryt, pislogott, majd azt kérdezte:

– Ezt hogy érted?

– Szerintem létre kéne hoznunk egy nem hivatalos minisztériumi részleget, ami titkos eszközökkel próbálja előrébb vinni az ügyet.

Badim eltöprengett.

– És mit csinálna pontosan?

– Azt nem tudom. – Mary egy darabig csak rágott, és végiggondolta. Eszébe jutott az elrablója intenzív tekintete. A saját félelme.

– Én nem szeretem az erőszakot – szólalt meg valamivel később. – Úgy értem, tényleg nem. Ír vagyok. Láttam már ilyesmit. Tudom, hogy te is. A titkos háborúk, a polgárháborúk, azok helyrehozhatatlan károkat okoznak. Vagyis nem akarok embereket ölni. Még csak fizikailag bántalmazni sem. Mi azért nem a CIA vagyunk. De arra gondoltam, hogy más törvényen kívüli dolgok is léteznek. Illegális vagy bizonyos szempontból nem ajánlott lépések. Amelyek nem lennének diplomatikusak. És mégis előrébb vinnék az ügyet. Titokban mérlegelni kezdhetnénk ezeket, egyesével, hogy felmérjük, érdemes-e bármelyiket meglépnünk. Olyasmikre gondolok, amiket meg tudnánk indokolni, ha lebuknánk.

Badim elfojtott egy mosolyt, és enyhén megrázta a fejét.

– Ez nem hangzik annyira illegálisnak nekem. Az illegális egységek egyik jellemző vonása, hogy nem szabad lebukniuk. Nekik semmit nem szabad leírniuk, semmijük nem lehet feltörhető, egyikük sem beszélhet külsősökkel. És a felső vezetők sem tudhatnak róluk. Így ha bármi kiszivárogna, te szervezeti vezetőként teljes joggal letagadhatnád, hogy bármi közöd lenne az egészhez, vagy akár tudnál bármi ilyesmiről, magyarázkodás és védekezés nélkül.

– Úgy beszélsz, mint akinek van tapasztalata az ilyesmiben.

– Van is. – Badim már a várost nézte.

– Mikor szerezted?

A férfi a válaszon gondolkodott. Eleresztett egy kis sóhajt, harapott még egyet a szendvicséből, és ivott rá egy nagy korty kávét.

– Most… – felelte úgy, mintha egy mondatba kezdene bele, de nem folytatta.

– Most mi? – kérdezte Mary némi szünet után.

– Most – ismételte meg Badim határozottan, majd ránézett. – Más szóval, mindig.

– Ezt hogy érted?

– Ne haragudj, de erről nem beszélhetek.

Mary azon kapta magát, hogy ott áll Badim felett. A papírpohara félig összegyűrve remegett a kezében. A helyettese hunyorogva nézett rá. Olyan pillantást vetett Mary kávéjára, mintha attól tartana, a főnöke mindjárt hozzávágja.

– Mondd el, amit tudsz – követelte Mary reszelős hangon. – Most rögtön.

Badim ismét felsóhajtott.

– Képzeld el, hogy a Jövő Minisztériumának már van egy illegális műveleti egysége. Talán pont én hoztam létre, miután felvettél operatív vezetőnek.

– Te hoztad létre?

– Nem, kérlek, semmi ilyet nem mondtam. Én pont olyan vagyok, mint bárki más. Van néhány barátom az irodában. Amit ők barátilag csinálnak, azt nem lenne helyes kiteregetnem előtted, pont azért, hogy ha valami kiszivárogna, és kérdezgetni kezdenének téged, akkor őszintén válaszolhasd, hogy nem tudsz semmit.

– Hogy hitelesen letagadhassam?

– Hát, nem. Szerintem az a kifejezés pont egy hihető hazugságra utal. Ez meg inkább egy szervezet megfelelő működéséről szólna, arról, hogy úgy mennek a dolgok, ahogy kell nekik. Ha bárki valaha is kérdéseket tenne fel neked, ami remélhetőleg nem fog megtörténni, de ha mégis, akkor te azt mondhatnád, hogy semmit nem tudtál az egészről. Ha méltatlanságok történnének, mások vállalnák értük a felelősséget, te és a minisztérium nem sározódnátok be.

– Persze, majd nyilván így lesz!

– Hát, volt már rá példa. Ami azt illeti, elég sok. Ez egy bevett szervezeti forma. A legtöbb unortodox művelet a politikai vezetők tudtán kívül megy végbe. Még ha általánosságban sejtik is, hogy ilyesmik folynak, a részletekről soha nem tájékoztatják őket. Én azt hittem, te tudod, hogy itt is ez a helyzet.

Mary fejébe hirtelen belehasítottak az előző éjszakai események, a velejéig megrázták, mire felkiáltott:

– Én nem tűröm, hogy hazudjanak nekem!

A kis park túloldalán lévő testőrök rájuk néztek.

– Tudom – válaszolta Badim beesett, komor arccal. – Sajnálom. Nem jókedvemben csináltam. Ma délután benyújtom a felmondásomat, ha azt szeretnéd. Boldogan a kardomba dőlök itt és most. De hadd emlékeztesselek, pont arról beszéltél, hogy esetleg szükség lehet valami ilyesmire.

– Fenéket – válaszolta Mary. Kivárta, hogy lassítson egy kicsit a szíve, és közben megpróbálta rendezni a gondolatait. Túl sok nyüzsgött a fejében egyszerre, úgy érezte, üvöltenek odabent. – Nem gondoltam komolyan. És ha mégis, akkor is átkozott legyek, ha eltűröm, hogy titkolózzanak előttem a saját kibaszott szervezetemben!

– Tudom – sütötte le a szemét Badim. Majd mély levegőt vett, és megacélozta magát. – Áruld el, akkor nem történt veled ilyesmi, amikor az ír kormányban voltál miniszter?

– Ezt hogy érted? – kiáltott fel Mary.

– Úgy, hogy külügyminiszter voltál, nem? Azt hitted, hogy mindenről tudsz, amit a minisztériumod csinál?

– Tudtam is.

Badim megrázta a fejét.

– Biztos, hogy nem. Konkrétumokat persze nem tudhatok. De Írországban sokáig polgárháború dúlt, és annak mindig vannak határon túli aspektusai. Nem? Vagyis a biztonsági szolgálatod tutira eltitkolt előled ezt-azt, és valószínűleg úgy gondolták, te tudsz erről, és azt akarod, hogy így is maradjon. – Vállat vont. – Nepálban, Indiában, és ha már itt tartunk, az Interpolnál is így mentek a dolgok.

– Az Interpol volt az a szervezet, ahonnan Mary átvette.

Most lerogyott Badim mellé. A kávéspoharát időközben teljesen összegyűrte, így óvatosan szürcsölte a maradék kávét az egyik redőből a peremen.

– Szóval naiv vagyok, mi? Egy ártatlan kis miniszter asszony a reálpolitika nagy világában? És pont ezért kaptam meg ezt a posztot?

– Semmi ilyet nem mondtam. És szerintem ők azt feltételezték, hogy tudod, mit csinálsz.

– Na hát akkor, mire jutott eddig ez az illegális egységed?

És kikből áll?

– Hát, pontosan ezek azok a kérdések, amiket nem kéne feltenned. Ne, ne, kérlek – emelte fel a kezét, mintha egy ütést próbálna kivédeni –, egyesek felmondanának, ha kiderülne, hogy a vezetés tisztában van a tetteikkel. És egyébként is, még az is lehet, hogy te nem is ismered őket. Nem tudom, mennyire állsz közel a beosztottjainkhoz.

Figyelte, ahogy Mary lehiggad. A nő ismét beleivott a pohárba.

– Én vagyok a vezetője minden minisztériumi belső tevékenységnek – folytatta Badim csendesen, mintha azért osztana meg vele egy titkot, hogy lecsillapítsa. – Ez az operatív vezető feladata. Azok, akik segíteni szoktak nekem, amikor trükkösebb dolgokra van szükség, természetesen különböző részlegeken dolgoznak. Például a kiberbiztonságiak, ők a munkájuk természete miatt eleve hozzászoktak, hogy néha megelőző csapásokat kell osztogatniuk. A term. kat. arcok is hasznosak tudnak lenni, ők nem félnek összepiszkolni a kezüket… Mármint csak fizikailag értem, tudod, mivel gépekkel dolgoznak, meg ilyesmi. Ők ott vannak a dolgok sűrűjében. Látják a károkat, és alig várják, hogy tehessenek ellenük valamit.

Ez Mary elevenébe talált, és ismét megjelent a fejében az álmatlan éjszaka, nem mintha egy pillanatra is eltűnt volna. A gyomrát úgy összerántotta a görcs, hogy alig fért meg benne a szendvics.

– Tegnap éjjel egy ilyesféle emberrel találkoztam – mondta. Előrenyúlt, és megragadta Badim kezét. – Pont egy ilyen ember rabolt el tegnap! Elege volt abból, hogy nem tehet semmit, hogy nem történik semmi.

– Sajnálom – felelte sokadszorra Badim. Felfordította a tenyerét, és megszorította Mary kezét. – Elmeséled, mi történt?

A nő visszahúzta a kezét, és röviden, néhány részt kihagyva elmondta.

– Valószínűleg jobban kellett volna vigyáznunk rád – felelte a férfi, miután végzett.

– Mint kiderült, pont eléggé vigyáztak rám. És egyébként is, asszem, egyszer felajánlottad, de én nemet mondtam. Utálom az ilyesmit.

– Akkor is. Akár csak egy darabig. Valószínűleg nemsokára letartóztatják a pasast.

– Ebben nem vagyok olyan biztos.

– Nehéz tartósan kicselezni a rendszert.

– De nem lehetetlen.

– Nem – ismerte be Badim. – Nem lehetetlen.

Mary hátradőlt, és megborzongott. Tényleg el volt cseszve minden. Aludnia kellett volna. De ez volt.

– Figyelj – mondta némi gondolkodás után. – Te Nepálban nőttél fel, ugye? Én meg Írországban. Itt is, ott is rettentő sok volt a politikai indíttatású erőszak. Ami valójában gyilkosságokat jelent, nem? Gyilkosságokat és mindazt, ami gyilkosságok után szokott történni. Félelmet, bánatot, bosszút, ilyeneket. Ezek a sebek soha nem gyógyulnak be, azt megmondhatom, bár valószínűleg te is tudod. És a végén általában azok veszik át a hatalmat, akik ügyesebbek voltak a gyilkolóversenyben. A legkevésbé sem egyértelmű, hogy ez az egész valaha hasznára volt-e a világnak.

Badim a fejét ingatta, mintha nem értene egyet vele.

– Na! – kiáltott fel Mary. – Tudod, hogy így van! Ez hatalmas károkat okozott!

A helyettese felsóhajtott.

– Ugyanakkor – válaszolta. – Milyen károk voltak korábban? És ezek a dolgok nem enyhítették némiképp a korábbi károkat? Ez az, amit soha nem tudhatunk meg.

– Szóval, miket művelt ez a te illegális egységed? – vonta kérdőre Mary.

– Azt tényleg nem mondhatom el. – Badim arca kifejezéstelen maradt. – Elképzelhető, hogy valakik egy széntüzelésű erőműben problémákat tapasztaltak. Le kellett állniuk, és ettől a befektetők úgy érezték, hogy soha többé nem lesz jó befektetésük. Bizonyos értelemben azt mondhatjuk, hogy ez működött.

– Hogy érted, hogy működött?

– Az erőművek leálltak, a napenergia pedig kapott egy újabb befektetési hullámot. És az új szénerőművek építése világszerte nyolcvan százalékkal visszaesett, mióta ilyesmik történnek.

– Ez azért is lehet, mert India átállt a napenergiára.

– Igen.

– Megsérült vagy meghalt bárki is?

– Senkiben nem tettek kárt szándékosan.

– Terrorizáltak bárkit is?

– Úgy érted, elijesztettek-e valakit a fosszilis szén égetésétől?

– Igen.

– Az csak jó, ha ilyesmi történik, nem?

– De hogyan?

– Hát, tudod. Az embereket az anyagi kár ijeszti meg a legjobban.

– Az embereket az ijeszti meg a legjobban, ha elrabolják őket!

– Ez igaz. Az erőszak lehetősége. Bár attól is egyértelműen megijednek, ha nem férnek hozzá a pénzükhöz.

– A picsába! Vagyis istent játszotok.

– Tessék?

– Istent játszotok. Olyan helyzeteket teremtetek, amiket az emberek valóságnak hisznek, és megfigyelitek, mit csinálnak.

– Lehetséges. De az nem lenne elég, ha pusztán csak megfigyelnénk, hogy mit csinálnak. Az a cél, hogy megváltozzanak.

– Vagyis terrorizáljátok őket!

– De hát a terrorizmus ártatlan emberek meggyilkolását jelenti abból a célból, hogy más ártatlan emberek félelmükben azt csinálják, amit akarunk. Manapság ezt jelenti, nem? Nem csak egy kis huhogást a sötétben.

– Talán nem. De ti ijesztgetitek az embereket.

Megfélemlítést alkalmaztok.

– Ha így lenne, az talán még jó is lenne. Megoldaná, amit meg kell. Mint arra te is rámutattál emlékeim szerint.

Mary bólintott. Eszébe jutott az a fiatalember előző éjszaka. Ő is ráijesztett, ez kétségtelen. Hogy felkeltse a figyelmét. Sőt, talán kicsit meg is kellett nyugtatnia ahhoz, hogy belekezdhessen, és Mary felfogja, amit olyan kétségbeesetten el akart mondani neki. Azt akarta, hogy Mary nagyon odafigyeljen arra, amit mond, és ne felejtse el. Az emlősök soha nem felejtik el, ha nagyon megijednek, és ők emlősök. És ő tényleg nem fogja elfelejteni ezt az élményt.

– Velem pont most csináltak ilyet – jelentette ki. – Az az ember rám akart ijeszteni.

– Nagyon úgy tűnik.

– És sikerült is neki – pillantott Mary Badimra.

A férfi visszanézett rá, és hagyta, hogy ezt végiggondolja.

Mary el is töprengett. Úgy érezte, mindjárt felrobban a gyomra.

– Oké – mondta végül. – Nézd. Én tudni akarom, hogy mi történik. Ha arra kerülne a sor, majd hazudok, vagy vállalom a felelősséget, ha muszáj. De tudni akarom.

– Tényleg?

– Igen. Meg kell ígérned, hogy beszámolsz. Megígéred?

Badim sokáig nem válaszolt. A várost nézte, majd a földet.

Végül így szólt:

– Rendben – egyezett bele. – El fogom mondani mindazt, amit tudnod kell.

– Mindent!

– Nem.

– De!

– Nem – nézett Badim Mary szemébe. – Mindent nem mondhatok el. Mert figyelj… létezhetnek olyan emberek, akik megérdemlik a halált.

Mary rámeredt. Úgy érezte, mintha egy hulladéktömörítő dolgozna a gyomrában a szendvicsen, és legszívesebben kihányta volna.

Végül azt felelte:

– Talán segíthetek abban, hogy ez a program jobb fókuszt kapjon. Most már tudok néhány dolgot, amit tegnap még nem tudtam.

– Ezt őszintén sajnálom.

– Ne tedd. Ezeket eleve tudnom kellett volna.

– Lehetséges.

Mary elgondolkodott.

– A picsába!

– Ja.

– De… Akárhogy is, tennünk kell valamit. Többet, mint amit eddig tettünk.

– Talán így van.

– Mert most vesztésre állunk.

– Ez háború, az tuti.

28.

A héber hagyományokban szó esik azokról a titokzatos jó emberekről, akik megakadályozzák, hogy a világ szétessen: a cádikim nisztárimról, a rejtett igazakról. Bizonyos verziók szerint harminchatan vannak, és ezért lámed-váv cádikimnak hívják őket, a harminchat igaznak. Ez a legenda néha Szodoma és Gomora történetéhez kapcsolódik, és Isten ígéretéhez, hogy amennyiben mutatnak neki ötven jó embert ezekben a városokban (majd tízet, majd egyet), akkor megkíméli őket a pusztulástól. Mások a Talmudnak tulajdonítják ezt a gondolatot, amelyben gyakran említésre kerülnek titkos és névtelen jótevők. A nisztárim rejtett mivolta is fontos: ezek a hétköznapi emberek akkor bukkannak fel és cselekednek, amikor meg kell menteniük a népüket, majd amint elvégezték a feladatukat, azonnal ismét névtelenségbe burkolóznak. Amikor a történetekben hangsúlyos, hogy harminchatan vannak, az is mindig szóba kerül, hogy szétszóródtak a világban a zsidó diaszpóra során, és fogalmuk sincs, kik lehetnek a többiek. Sőt, általában azt sem tudják, hogy ők maguk a harminchatok közé tartoznak, mivel mindig a szerénység, az anavah mintaképei. Ezért ha bárki azt állítaná, hogy a lámed-váv egyike, az csak azt bizonyítaná, hogy igazából nem az. A lámed-vávok általában túl szerények ahhoz, hogy elhiggyék, ezek közé a különleges emberek közé tartozhatnak. De ez mégsem akadályozza meg őket a hatékony cselekvésben, amikor eljön az ideje. Úgy élik az életüket, mint bárki más, de amikor eljön a kritikus pillanat, a tettek mezejére lépnek.

Ha léteznek is más titkos szereplők, akik befolyást gyakorolnak az emberiség történetére, azokról nem tudunk. Nagyon ritkán pillanthatjuk meg őket, már ha léteznek egyáltalán. Az is lehet, hogy csak legendák, amiket abban a reményben hitetünk el magunkkal, hogy így a helyükre kerülnek a dolgok, magyarázatot kapunk rájuk és így tovább. De nem. A dolgokra ilyen szempontból nincs magyarázat. A titokban cselekvők rejtve maradnak.

29.

A Thwaites-gleccseren táboroztunk le, olyan száz kilométerre Antarktisz partjaitól. Azért a Thwaitest választottuk, mert az az egyik leggyorsabban mozgó nagy gleccser, és aránylag keskeny a tengeri kijárata a hasonló kategóriájú gleccserekhez képest. Előreláthatóan az Antarktisz és Grönland nagyjából ötven gleccseréből származik majd a következő pár évtized során az óceánba kerülő jégmennyiség kilencven százaléka, és ebből a csoportból ez tűnt a legjobb tesztalanynak. Szóval, oda mentünk.

A tábor jellegzetes antarktiszi tábor volt, a nagyobb fajtából. Létrehoztak nekünk egy C-130-asok számára is elég hosszú futópályát; ez azt jelenti, hogy először a Twin Otterek szálltak le, majd átvizsgáltak egy három kilométer hosszú jégsávot, hogy nincsenek-e alatta láthatatlan gleccserszakadékok. Berobbantották és ledózerolták az összes repedést, így végül kialakult a leszállópálya. Miután a C-130-asok leszálltak, néhány hatalmas Jamesway sátrat is odarepítettek és összeszereltek, ezek szolgáltak tábori konyhaként és közös helyiségekként. A Jameswayek alapvetően szigetelt, félcső alakú sátrak, a második világháború örökségei; nagyon könnyű felállítani őket, és elég energiatakarékosak. Mi nagyrészt napelemekkel fűtöttük és láttuk el árammal a mieinket, mivel ez nyári tábor volt, és nyáron ott soha nem megy le a nap. Akadt még pár sátor azoknak, akik nem szeretnek ilyenekben aludni – én magam is közéjük tartozom –, és néhány olyan jurta, amilyeneket az oroszok használnak. Mire végeztünk, egész kis színes nomád falunk lett a fehér környezetben: sárga, narancssárga, khaki, piros.

A jégfúró-felszerelésünk az a fajta volt, amilyet már régóta használtak az Antarktiszon jégmintavételre vagy lefúrni a jég alatti tavakhoz vagy a selfjégen át a tengerhez. Ezek forró vizet zúdítanak a jégre egy hatalmas zuhanyfejre emlékeztető eszközön át, amivel megolvasztják. Ahogy a jég elolvad, a fúrófej lejjebb süllyed, és így halad tovább az egész. Az olvadékvizet kiszivattyúzzák, a lyukat pedig be lehet fedni egy fűtött takaróval, ha nyitva akarják tartani, ahogy mi. Az olvadékvíz egy része a fúró tartályába kerül, ahol felforrósítják. A többit csöveken olyan helyre vezetik, ahol ismét megfagyhat anélkül, hogy bármit megzavarna. A haladás sebessége a lyukon belül egyes mércék szerint lassú, mások szerint gyors. Egy két méter átmérőjű aknában óránként nagyjából tíz méterrel lehet lejjebb jutni. Ez gyors, nem? Sokkal könnyebb, mint a talajban fúrni, vagy bármilyen kemény anyagban, bár a víz felmelegítése elég sok energiát igényel. Ez régebben rengeteg gázolaj elégetését jelentette, de a napenergia is megteszi, ha van belőle elég.

Ezúttal amikor leértünk a Thwaites aljára, olyan kilencszáz méterre a felszíntől, víz emelkedett fel a lyukban, de nem teljesen a tetejéig. A ránehezedő jég hatalmas nyomást gyakorolt rá, de bármilyen vastag is egy jégréteg, az alatta lévő víz csak kábé kilencven százalékáig fog feljönni a belefúrt lyukban. Ez a hidrológia törvényei közé tartozik, bár azért fogadásokat kötöttünk, hogy ki tudja a legpontosabban megsaccolni az emelkedés szintjét, mert mindig akadnak tényezők, amelyek egy-két méterrel torzíthatják az eredményt valamelyik irányba. Mindenesetre a vízszint mintegy kilencven százalékon lesz a felszínhez képest, ezért nem kell olyan sok energia ahhoz, hogy onnan teljesen felszivattyúzzuk a vizet. Ezt meg is tettük, de bármennyit szivattyúztunk fel, az akna mindig feltöltődött alulról. Ez volt a legnagyobb kérdés: képesek leszünk az összes vizet felszívni odalentről? Ki tudunk szivattyúzni annyit, hogy ne maradjon semmi?

Rengeteg vizet találtunk a Thwaites alatt, ahogy azt meg is jósolták. Nyaranta egyre nagyobb olvadéktavak jöttek létre a felszínén, majd szaladtak le a gleccsermalmokba, amelyek függőleges folyókat alkotnak a jégrepedésekben. Ez a víz fennakad a kőzetrétegen, és addig síkosítja a felette lévő jég haladását, amíg a gleccsermeder igazi vízi csúszda nem lesz. Ennek következtében a gleccserek az utóbbi időkben inkább folyókra hajaznak, és a gleccserolvadék majdnem olyan tempót vesz fel, mint a síkságok vízfolyamai, csak ezeknek a gleccsereknek százszor akkora a vízhozama, mint az Amazonasnak, vagy még több. És az Amazonas vize egy héttel korábban még esővíz volt, de az Antarktisz jege akár ötmillió éve ott pihen. Vagyis a tengerszint emelkedésnek indul, méghozzá jelentősen.

Ezért ha ki tudnánk szivattyúzni azt a vizet a gleccser alól, akkor a jég visszazuhanna a kőzetrétegre, és lelassítaná a súrlódási erő, ami régebben normálisnak számított. Utána folytatnánk a jég alatti víz szivattyúzását, így a jég ott maradna a kőzetrétegen, visszaállna a régi sebességére, viszkózusan deformálódna, gleccserszakadékok által határolt lapokra hasadna, ahogy szokott, és végig a régi lassúságával. Ez volt a terv.

Azért mentünk oda, hogy kipróbáljuk a gyakorlatban is. Egyesek azt mondták, hogy az alján lévő víz addig keveredik a gleccserüledékkel, amíg fogkrémállagú nem lesz, amit nehéz vagy egyenesen lehetetlen felszivattyúzni. Mások szerint az üledék már rég eltűnt, és a fenék ragyogóan tiszta a több millió éves súrlódás következtében, ebből kifolyólag a lent található víz is, ami így az égbe fog szökni abban a pillanatban, hogy átfúrjuk a jeget, és mindent tönkretesz, talán még minket is megfojt, megfagyaszt, vagy mindkettő. Azok, akik értenek a hidrológiához, fintorogtak az utóbbi jóslat hallatán, de ki kellett próbálnunk ahhoz, hogy biztosra mehessünk. Csak azt tudhatjuk, amit letesztelünk.

Ezért kiolvasztottuk azt az első aknát, és a víz a lyuk nyolcvanhét százalékáig emelkedett, ezért én nyertem a fogadást. Ne már, Pete, mondták, nem nyerhetsz meg egy fogadást, amit te magad találtál ki! Dehogynem, válaszoltam. Azután kiszivattyúztuk a vizet az akna tetején, és az folyamatosan újratöltődött ugyanarra a szintre. Ez négy napig így ment. A legnagyobb rendben!

De aztán hirtelen megszűnt a vízellátás odalentről. Azt feltételeztük, hogy a jégmozgás során elzáródott a lyuk. Mint amikor bedugaszolnak egy olajkutat, mondták néhányan, csak nem egészen. Elmozdult a jég, tippeltem én. Olyan harminc kilométerrel feljebb egy gleccserhasadék-rendszer terült el, amiről már jóval korábban is azt találgattam, vajon milyen hosszan húzódik alatta összetöredezett jég.

Mindenesetre, ez nem volt jó. Egyértelmű, hogy a módszer csak akkor működik, ha az aknák nyitva maradnak. Ezért felmerült a kérdés, hogy az elzáródás vajon tipikus következmény vagy szokatlan véletlen. És azt is ki kellett derítenünk, hogy meg tudjuk-e oldani. Más szóval, újra megnyitni, majd megakadályozni a jelenség megismétlődését. Ellenkező esetben ott kellett volna hagynunk az aknát, és másikat fúrnunk. De ha nem tudjuk megoldani a problémát, és azzal kell számolnunk, hogy ezeken a felgyorsult gleccsereken mindig ez fog történni, akkor az egész terv kútba eshet.

Küldtek hozzánk egy csapatot, hogy lefuttasson pár szeizmikus tesztet, továbbá kamerákat és más megfigyelőeszközöket hoztak, amiket leengedhetünk az aknába, hogy megnézzük, mi van ott. Ki kellett várnunk egy szélvihart, mielőtt oda tudtak volna repülni, ezért pár napig semmi dolgunk nem akadt. Én azt hittem, képesek leszünk rájönni a megoldásra, de az ebédlőben egyre pesszimistábbá vált a hangulat.

Pete, erről is ki fog derülni, hogy pusztán elméleti a megoldás, mondta az egyik posztdokom. A geomérnökök vágyálma. Egy könnyű és gyors látszatmegoldás, amivel végső soron magunkat lőjük fejbe.

Nagyon remélem, hogy nem, válaszoltam. Én szeretek strandolni.

Hé, szólalt meg valaki más, a geomérnökség nem mindig csak vágyálom. Az indiaiak megcsinálták azt a kén-dioxidos dolgot, és az is működött. Évekre lecsökkent az átlaghőmérséklet.

Nagy dolog, válaszolta valaki más. Az igenis nagy dolog volt!

De semmit nem segített a fő probléma megoldásában.

Persze hogy nem, de nem is az volt a célja! Csak tűzoltásnak szánták!

És ezért vagyunk mi itt, jegyeztem meg. Ez is egy tűzoltás.

Igen. De nézze, dr. G., még ha ezt meg is tudnánk oldani, a gleccser akkor is tovább haladna lefelé, ezért végül az egész szivattyúrendszer kisodródna a tengerre. És akkor ismét fel kéne itt építenünk.

Persze!, válaszoltam. A Golden Gate-hidat is le kell festeni időről időre. Nagyon sok mindent kell így végezni. Karbantartással.

Különben mi az alternatíva?, kérdezte valaki. Marha sokba fog kerülni!

Mihez képest?, kérdeztem. A posztdokok annyira korlátoltak tudnak lenni, hogy még szórakozni is tudnék rajta, ha nem lenne olyan ijesztő. Tisztáztam előttük, hogy mi a valóság: nézzétek, ha el kell végezni valamit, akkor el kell végezni. Ne beszéljetek úgy a költségekről, mintha az létező dolog lenne. A pénz nem létezik. Csak a munka létezik.

A pénz is létezik, dr. G. Meg fogja látni. Ez a módszer az egyetlen, ami működhet. De nem működött! Kibabrált velünk!

Igen, de ez csak a kezdet. Ha elsőre nem sikerül… Akkor soha többé nem kapunk anyagi támogatást.

30.

Amikor a Nagy Fordulat előtti átmeneti évek kerülnek szóba, amelyeket egyesek bizonytalan húszasoknak neveznek, a történészek sokat gondolkodnak azon, hogy azok is a Nagy Fordulat részének számítanak-e, vagy csak a modern éra utolsó, kimerült pillanatai voltak, esetleg egy rosszul definiált interregnumot alkotnak a kettő között. Sokan az 1900 és 1914 közötti évekhez hasonlítják ezeket, amikor a huszadik század még nem indult be rendesen, és senki nem sejtette, milyen hatalmas katasztrófa közeledik. A vihar előtti csendhez. De konszenzus még semmiképpen nem alakult ki ezt illetően.

Persze mindig történnek kísérletek arra, hogy szakaszokra bontsuk fel a múltat. Ez minden esetben a képzelőerő feladata, ami geológiai eseményekre fókuszál (jégkorszakokra, kihalási eseményekre stb.), a technológia fejlődésére (kőkorszak, bronzkorszak, mezőgazdasági forradalom, ipari forradalom), dinasztiákra (Kína és India uralkodóházaira, különböző államfőkre Európán belül és kívül), hegemóniákra (Római Birodalom, arab terjeszkedés, európai gyarmatosítás, posztkolonializmus, neokolonializmus), gazdasági változásokra (feudalizmus, kapitalizmus), ideológiákra (reneszánsz, felvilágosodás, modernizmus) és így tovább. Ez csak néhány felosztási rendszer a sok közül, amit a feljegyzett események sorára alkalmazni szoktak. És az sem biztos, hogy ezek bármit megvilágítanak, de ahogy azt valaki valamikor leírta: „nem tudunk nem periodizálni”,[7] és ez a jelek szerint tényleg igaz, csak az a lényeg, hogy kitaláljuk, hogyan használhatjuk fel a legjobban ezt a késztetésünket. A szakaszokra bontás segítségével talán könnyebb szem előtt tartani, hogy bármennyire is egyértelműnek látszanak a dolgok a mi időnkben, esélyük sincs arra, hogy száz vagy akár tíz év múlva is ugyanolyannak lássuk őket, mint most. Másrészt viszont, amennyiben a helyzet végtelenül kaotikusnak tűnik, az is elképzelhetetlen, hogy előbb-utóbb ne alakuljon ki egy új világrend, ráadásul valószínűleg inkább előbb, mint utóbb.

A helyzet ilyennek vagy olyannak „érződik”: ezek az érzetek is összefüggenek a történelmi szakaszolással, mivel az érzeteink nem csupán biológiaiak, hanem társadalmiak és kulturálisak is, vagyis történelmiek. Raymond Williams ezt a kulturális meghatározódást nevezte „érzések struktúrájának”, és ez elég hasznos megközelítés, amennyiben az idők során felmerülő kulturális különbségeket próbáljuk megérteni. Emlősökként persze alapvető és állandó jellegű érzelmeink is vannak: félelem, harag, remény, szeretet. De ezeket a biológiai érzelmeket a nyelv segítségével értelmezzük, vagyis olyan érzelmi rendszerekbe rendezzük őket, amelyek kultúránként és koronként eltérnek. A romantikus szerelem például köztudottan mást jelent különböző kultúrákban és különböző korszakokban; gondoljunk csak az ókori Görögországra, Kínára, a középkori Európára, bármire.

Vagyis az, amilyennek a saját korunkat látjuk, részben vagy nagyrészt korunk érzései struktúrájának a függvénye. Amikor ez a kor eltelik, és ez a struktúra megváltozik, az érzeteink is megváltoznak – mind a fizikai jellemzőik, mind az, ahogyan értelmezzük őket. Tegyük fel például, hogy korunk rendje igazságtalannak, fenntarthatatlannak és mégis megváltoztathatatlanul beágyazódottnak tűnik, ugyanakkor a szemünk előtt hullik szét. Ezeknek a jellemzőknek a nyilvánvaló ellentmondásai ezzel együtt is pontosan leírhatják a korszakról alkotott érzéseinket, amennyiben nem tévedünk. Vagy fogalmazzunk inkább úgy: amennyiben ilyennek érződik számunkra. De ha elgondolkodunk egy kicsit a történelmen, akkor kiderül, hogy ez az érzés nem fog sokáig tartani. Kivéve persze, ha az az érzet is megváltoztathatatlanul meggyökeresedett, hogy a dolgok szétesnek, annyira, hogy ez válik az egyénnek a történelemre adott örök vagy mindig visszatérő reakciójává. Ami lehet, hogy csak a biológiánk kivetítését jelenti a történelemre, mivel az egyszer biztos, hogy mindnyájan mindig szétesünk, és egyáltalán nem vagyunk megváltoztathatatlanul beágyazódva semmibe.

31.

India olyan sok téren úttörővé vált! Annak a hőhullámnak az emléke továbbra is rémületben tart minket, sokkos állapotban, és ha nem is teljes egységben, de majdnem, széles körű egyetértésben azt illetően, hogy mindent újra kell vizsgálnunk, és meg kell változtatnunk, ami változtatást igényel. Mindenből ez sugárzik körülöttünk!

Ez a helyzet részben történelmi véletlennek köszönhető, mármint hogy pont a BJP volt hatalmon, amikor a hőhullám lecsapott, ezért hozzájuk kötődött, ki tudja, mennyire megalapozottan, de ennek eredményeképpen elveszítették a hatalmukat és örökre diszkreditálódtak, annyira, hogy remélhetőleg soha nem térnek vissza, ahogyan az RSS hamisan hagyományőrző hindu etnikus-nacionalista diadalmenete sem. Az nem a valódi Indiáról szólt, mint azt most már mindenki látja, vagy legalábbis a legtöbben. A hőhullám nagyon felerősítette a káros hülyeségeikkel szemben táplált ellenérzéseket. A valódi India mindig is szinkretikus volt, a civilizációnk hajnala óta.

Mindeközben a másik pártot, a Nemzeti Kongresszust is elbúcsúztatták, ami elavult, hőskorát már több évtizednyi korrupció árnyékolta be. Valamikor talán elképzelhetővé válik a megtisztulás azon a párton belül, ami egykor olyan sokat tett Indiáért, de az még soká lesz, és fokozatosan következik majd be. Mindenesetre a hőhullám egyik eredménye a Kongresszus Pártba és a BJP-be vetett bizalom teljes eltűnése lett, és így maradt a világ legnagyobb demokráciája országosan domináns párt nélkül. Sokan rájöttek, hogy ez mekkora lehetőséget jelent, és a feladatokat a különböző erők laza koalíciója kezdte elvégezni, amelyek nagy része olyan nagy néptömeget jelentő indiai csoportok érdekeit képviselte, amelyeknek korábban nem volt túl nagy hatalma, de még érdemi politikai képviselete sem. Az új koalíció energiája mindenben érezhetővé vált. Változások indultak be.

És akadtak tanulmányozásra és felhasználásra alkalmas jó modellek is, indiai modellek. Kerala kiemelkedőnek számított ezek között mint majdnem száz éve jól funkcionáló állam, ahol átruházzák a hatalmat a helyi kormányzatokra, az irányítást pedig adott menetrend szerint osztja fel egymás között a baloldal és a kongresszus. Keralától sok mindent átvettek és alkalmaztak állami szinten is. Szikkim és Bengál pedig kifejlesztett egy olyan organikus regeneratív mezőgazdaságot, ami több élelmet biztosít, mint korábban, emellett több szenet is megköt a talajban, ami elterjedt az egész országban. Az indiai mezőgazdaság zöld forradalom utáni időszaka a független szubtrópusi tudástermelés felé is hatalmas lépést jelentett, amit az indonéz, afrikai és dél-amerikai permakultúrás gazdálkodókkal való együttműködés során értek el, és ennek fontossága felbecsülhetetlen a jövőre nézve.

Ehhez a földreform is hozzájárul, mivel a földreform velejárója a helyi ismeretekhez, a helyi tulajdonjogokhoz és így a helyi politikai hatalomhoz való visszatérés. Az új mezőgazdaság ugyanakkor munkaintenzív is, mivel bizonyos mértékben embereknek kell pótolniuk a fosszilis üzemanyagok energiáját, odafigyelniük a kisebb biomokra, és persze nálunk megvan ez a munkaerő és figyelem. Főleg mivel a kasztrendszer ismét a múlt rosszízű csökevényének számít, egy olyan csökevénynek, ami szintén a BJP-hez kapcsolódik, amelyik nemcsak hogy kiárusította hazánkat globális pénzügyi ragadozóknak, de sok nemzetiséget is démonizált, és rengeteg indiainak sulykolta, hogy ők nem is igazi indiaiak. Most eljött az ideje, hogy tiszta vizet öntsünk a pohárba, és sok kaszt – a dalitokat is beleértve – visszaolvadhasson a társadalomba, továbbá az összes nyelv is azonos jogi státuszt kaphasson, csakúgy mint az országon belüli nemzetiségi csoportok és vallások. Most már mindnyájan együtt vagyunk indiaiak. Ez valóban koalíciónak nevezhető. Ami igazán találóvá teszi a párt nevét. Kitartást a Koalíciónak!

Az eddigi munkája mindenképpen elismerésre méltó. Mióta hatalmas fölénnyel megnyerte a választásokat, a Koalíció vezette szövetségi kormány államosította az ország összes energiacégét, és nekilátott a szénerőművek bezárásának. Az országot hatalmas napelemes rendszerekkel szándékoznak átállítani a tiszta energiára, utána energiatároló létesítményekkel és az országos hálózat megújításával. Ez szintén munkaintenzív folyamat, de Indiában rengeteg ember él. És rengeteg a napfény. És rengeteg a föld.

A Koalíció lelkesen átvesz ötleteket máshonnan, még a kínaiaktól is, akiktől sokat tanulhatunk az államosításról. Most nagy erőre kapott a közvélekedés, hogy India az indiaiaké – tehát az indiaiakat nem adhatják el más indiaiak olcsó munkaerőként a globális kapitalizmus igényeinek kielégítése végett –, azonkívül a gyarmatosítók és a posztgyarmatosítók kora lejárt. Ez már az Új India, és mindent át kell gondolni. Mostanában sokat mondogatjuk egymásnak, amikor a viták elfajulnak, ahogy szoktak, hogy nézd, barátom: soha többé. Soha többé. Ez a hőhullámokra és a hatalmas tétre emlékeztet minket, ugyanakkor nagy általánosságban a múlt rossz elemeinek elutasításáról is szól. Soha többé, emlékeztetjük egymást, majd elgondolkodunk azon, hogy akkor mit kell tennünk ahhoz, hogy egyetértésre jussunk, és a tettek mezejére léphessünk. Vagyis India kezd magára találni. Mi vagyunk az új erő.

És ezt a világ többi népe is kezdi észrevenni. Ez is újdonság – eddig a világ többi részén mindenkinek csak az jutott eszébe Indiáról, hogy szegénység, történelmi áldozatpóz és földrajz. Most viszont kissé értetlenül, kissé csodálkozva figyelnek minket. Mi ez? Az emberiség egyhatoda egy hatalmas, háromszög alakú földdarabon, perzselő napfényben, egy óriási hegyvonulat mögé zárva: kik ezek az emberek? Egy demokrácia, egy soknyelvű koalíció – várjunk csak, ez lehetséges? És mivé válhatnak? Olyanok leszünk, mint a kínaiak, akik annyira eltökélten léptek ki a világszínpadra az évszázad elején, diktatórikus, monolitikus, törékeny, riadt benyomást keltve? India lenne a világ szép új vezetője?

Mi úgy érezzük, talán igen.

32.

Mary: Dick, te és a csapatod mit tesztek azért, hogy a jelenlegi gazdaság többet segítsen a jövő embereinek?

Dick: A diszkontrátákat tanulmányozzuk. Azt, hogy mihez kezdett India a diszkontrátáival, ami nagyon érdekes.

Mary: És hogy függ ez össze a jövő embereivel?

Dick: Kulcsfontosságú. Most az eljövendő nemzedékeket árazzuk le, diszkontáljuk. Ahhoz hasonlíthatnám, ahogy a pénzzel bánunk. A pénz esetében egy euró valamivel többet ér, mint egy olyan euró ígérete, amit egy év múlva fogunk megkapni.

Mary: Hogyhogy?

Dick: Ami most a kezünkben van, azt már most elkölthetjük. Vagy betehetjük a bankba, és kamatot kaphatunk rá. Így.

Mary: És mennyire diszkontáljuk? Hogy működik ez?

Dick: A ráta változik. Úgy működik, hogy ha inkább kapnál kilencven eurót most, mint száz megígért eurót egy év múlva, akkor a diszkontráta alig több, mint évi 0,11, azaz tizenegy százalék. Csak írd be a számológépedbe, hogy száz per kilencven, és nézd meg az egy feletti részét. Ezzel a rátával számolva az a száz euró, amit húsz év múlva kap meg az ember, nagyjából tizenkét mai eurót ér. Ha az időszakot ötven évre nyújtjuk, az a száz euró ma kábé fél eurót ér.

Mary: Ez elég meredek rátának tűnik!

Dick: Az is, csak a könnyebb érthetőség kedvéért használom pont ezt. De elég gyakran fordulnak elő meredek ráták. Valaki egyszer azzal nyerte el a közgazdasági pszeudo-Nobelt, hogy négyszázalékos diszkontrátát javasolt a jövőre. Az is elég magas. A rátákkal és az időintervallumokkal persze kereskedni is szoktak. Egyesek fogadásokat kötnek arra, hogy az érték felfelé vagy lefelé alakul majd a megjósolthoz képest. Ezt nevezik a pénz időértékének.

Mary: És ez más dolgokra is alkalmazható?

Dick: Ó, igen. A közgazdaságtan már csak ilyen. Mivel mindent át lehet konvertálni pénzben kifejezhető értékre, amikor egy cselekedet jövőbeli értékét kell megbecsülnünk, hogy eldöntsük, kifizessük-e már most, vagy ne, akkor ennek az értéknek a diszkontrátájáról beszélünk.

Mary: De a jövő emberei éppen olyan valóságosak lesznek, mint te vagy én. Miért értékeljük őket le ugyanúgy, mint a pénzt?

Dick: Részben azért, hogy könnyebben el tudjuk dönteni, mit tegyünk. Nézd, ha a jövő összes emberének értékét ugyanannyira becsülnénk, mint a sajátunkat, akkor az övék végtelenné válna, míg a miénk véges. Ha nem halunk ki, akkor végül nagyon sok ember lesz, valahol azt olvastam, hogy nyolcszázmilliárd vagy akár több billiárd. Attól függ, mennyi ideig húzzuk, mielőtt kihalunk vagy valami mássá evolválódunk, képesek leszünk-e túlélni a Nap halálát és így tovább. Még a szerényebb becslések szerint is olyan sok ember él majd a jövőben, hogy mi nem igazán számítunk hozzájuk mérten. Ha pont annyit dolgoznánk értük, mint magunkért, akkor igazából mindent értük kellene csinálnunk. És minden jó projekt, ami eszünkbe jut, végtelenül jónak számítana, vagyis ugyanolyan fontosnak, mint az összes többi jó projekt. És minden rossz, amit csinálunk, végtelenül rossznak és kerülendőnek. De mivel mi most a jelenben vagyunk, és azt próbáljuk eldönteni, hogy milyen projekteket támogassunk a magunk korlátozott keretéből, ennél a végtelennél kifinomultabb eszközzel kell megsaccolnunk a hasznokat és költségeket. Abból kiindulva, hogy csak néhány dolgot vagyunk képesek megfinanszírozni, azt szeretnénk tudni, melyiknek lesz a legnagyobb haszna a legkisebb költséggel.

Mary: Éppen erről szól a közgazdaságtan.

Dick: Pontosan. A szűkös erőforrások legjobb felosztásáról és így tovább.

Mary: És ennek alapján hogy válasszunk diszkontrátát? Dick: Véletlenszerűen.

Mary: Micsoda?

Dick: Nincs ebben semmi tudományos. Csak válasszunk ki egyet. Akár az aktuális kamatláb függvényeként, de az folyamatosan változik. Szóval tényleg csak ki kell választani valamit.

Mary: Tehát minél magasabb a diszkontráta, annál kevesebbet költünk az eljövendő emberekre?

Dick: Pontosan.

Mary: És most mindenki magas rátát választ. Dick: Igen.

Mary: Ez mivel indokolható?

Dick: Azt feltételezzük, hogy a jövő embereinek több pénze és hatalma lesz, mint nekünk van, és így képesek lesznek megoldani azokat a problémákat, amelyeket mi okozunk nekik.

Mary: De most ez nem igaz.

Dick: Az igazság közelében sem jár. De ha nem diszkontáljuk a jövőt, akkor nem tudjuk összehasonlítani a költségeket és hasznokat.

Mary: És ha a számok hazudnak?

Dick: Mindig hazudnak. Ami lehetővé teszi számunkra, hogy figyelmen kívül hagyjuk azokat a költségeket és hasznokat, amelyek a pár évtizednél távolabbi jövőben realizálódnak majd. Tegyük fel, hogy valaki tízmilliót kér egy olyan irányelv bevezetésére, ami egymilliárd ember életét fogja megmenteni kétszáz év múlva. Egymilliárd ember rengeteg dollárt ér, ha a biztosítócégek durva átlagbecslését vesszük alapul. De nulla egész kilences diszkontrátával számolva ez a hatalmas összeg ma csak ötmillió dollár lenne. Szóval, elköltünk most tízmilliót arra, hogy megmentsünk egy akkora értéket, ami a diszkontráta alkalmazása után ötmillióra jön ki? Persze hogy nem.

Mary: A diszkontráta miatt!

Dick: Pontosan. És ez nagyon gyakran előfordul. Az illetékesek elmennek az állami kormányzati hivatalba, hogy jóváhagyassanak egy kármegelőzési projektet. A költségvetési hivatal ráhúzza a diszkontrátát, és azt mondja, az ki van zárva. Nem jön ki.

Mary: Pusztán a diszkontráta miatt.

Dick: Igen. Ami egy erkölcsi döntés, számokban kifejezve.

Mary: Olyan számokban, amelyek önmagukban semmit sem jelentenek.

Dick: Igen. Ezt gyakran be szokták ismerni. Senki nem tagadja, hogy a jövő emberei éppen olyan valódiak lesznek, mint mi. Vagyis a diszkontálást erkölcsileg semmi nem indokolja, csak a saját kényelmünk érdekében tesszük. Ezt rengeteg közgazdász elismerte már. Robert Solow azt mondta, úgy kell viselkednünk, mintha a diszkontráta nulla lenne. Roy Harrod azt mondta, a diszkontráta csak egy jól hangzó kifejezés a kapzsiságra. Frank Ramsey etikailag védhetetlennek nevezte. Azt mondta, csak a képzelőerő gyengesége miatt született meg.

Mary: És mégis használjuk. Dick: Sutba dobjuk őket.

Mary: Így könnyű, hogy nincsenek itt, és nem tudják megvédeni magukat!

Dick: Ahogy mondod. Én úgy szoktam gondolni erre, mint egy rögbimeccsre, ahol a mostani emberek olyanok, mint az új-zélandi All Blacks, és egy háromévesekből álló csapat ellen játszanak, akik a jövő embereit képviselik. Kenterbe verjük őket. Ez azon kevés játékok egyike, amiket lazán megnyerünk.

Mary: Ezt nem tudom elhinni.

Dick: Dehogynem. Mary: És mit tegyünk?

Dick: Mi a Jövő Minisztériuma vagyunk. Úgyhogy szálljunk be, és játsszunk a háromévesek csapatában. Cseréljük le őket.

Mary: De az All Blacks ellen kell rögbiznünk! Dick: Igen. És ők elég ügyesek.

Mary: Vagyis kenterbe vernek minket.

Dick: Kivéve, ha ugyanolyan ügyesek leszünk, mint ők. Mary: De képesek leszünk rá?

Dick: Lehet, hogy túl messzire megyünk ezzel az analógiával, de a vicc kedvéért folytassuk. Most az a film jutott eszembe a dél-afrikai rögbiválogatottról, amikor náluk rendezték meg a világkupát. Kezdő csapattal indultak, de végül mindenkit legyőztek.

Mary: És azt hogy csinálták?

Dick: Meg kéne nézned a filmet. Röviden összefoglalva: nem csak a játék kedvéért játszottak. A többi csapat azért játszott, mert ez volt a dolguk. Ez volt a szakmájuk. De azok a dél-afrikaiak Nelson Mandeláért játszottak. Az életükért játszottak.

Mary: Aha… és meg tudjuk javítani valahogy azokat a számításokat?

Dick: Itt jön a képbe India. A hőhullám óta a dolgok felülvizsgálatának úttörői lettek. Szóval, ebben az esetben persze alacsony diszkontrátával is lehet számolni. De Badim azt mondja, hogy Indiában hagyományosan úgy szokás beszélni az előttük járó és utánuk jövő hét nemzedékről, mintha egyenlőek lennének velük. Az ember a hét nemzedékért dolgozik. És most ebből a gondolatból kiindulva változtatnak a gazdaságukon. Azt találták ki, hogy haranggörbe alakúra formálják a diszkontrátát, amelyben a jelen mindig a harang csúcsán helyezkedik el. És ebből a nézőpontból a diszkontráta tulajdonképpen nulla a következő hét nemzedékre vonatkozóan, utána pedig egyre meredekebben emelkedik. Bár ennek az ellentettjét is lemodellezték, amikor magas ugyan a diszkontráta, de csak pár nemzedékre, utána pedig nullára csökken. A végtelen mindkét esetben eltűnik a számításokból, és az eljövendő nemzedékek magasabb értéket kapnak.

Mary: Ez jó ötlet.

Dick: Most modelleket futtatunk le, hogy kiderüljön, milyen szerepet játszanak a különböző görbék az új költségek és hasznok létrehozásában. Ez elég érdekes.

Mary: Ezt látni akarom. Folytassátok.

Dick: Figyelmeztetlek, hogy az All Blacks megpróbál majd fellökni minket. Úgy, hogy fájjon. El akarják majd érni, hogy felköhögjük a tablettát.

Mary: Ha neked mennek, passzold át a labdát nekem. Én belül leszek, és fogadom.

Dick: Hajrá, cimbora!

33.

Ők minket gyilkoltak, úgyhogy megöltük őket.

A sejtünk összes tagja segített a takarításban a hőhullám után. Az ilyesmit nem felejti el az ember. Én három évig meg sem tudtam szólalni utána. Amikor végre képes voltam beszélni, akkor is csak pár szót tudtam mondani. Mint egy kétéves. Azon a héten megöltek, és mindent elölről kellett kezdenem. Káli sok gyermeke hasonló élményeken esett át. Vagy még rosszabbakon. Nem minden bajtársam maradt ember.

Az volt a feladat, hogy azonosítsuk a bűnösöket, aztán megkeressük őket, és a közelükbe férkőzzünk. A kutatást és a nyomozómunkát egy másik részleg végezte. Sok bűnös elrejtőzött, erődszigetre költözött vagy másképp védte magát. Még azokat sem lehetett könnyen megközelíteni, akiket azonosítottunk. Tisztában voltak a veszéllyel.

A módszereket fokozatosan dolgoztuk ki. Eleinte nagy volt a veszteségünk. Az öngyilkos bombázás gyakran hatékony ugyan, de mégiscsak primitív és elég ronda megoldás, bizonytalan is. Meg hát a legtöbbünknek nem fűlt a foga hozzá. Annyira őrültek azért nem voltunk, és hatékonyabbak akartunk lenni. Sokkal jobb ölni, majd eltűnni. Így meg tudod ismételni.

Az ilyen munkára a drónok a legalkalmasabbak. A munka nagy része felderítésből áll; a bűnösök felkutatásából és a kiszolgáltatott pillanataik megtalálásából. Ez nem könnyű, de ha megvan, akkor bumm. A drónok egyre gyorsabbak lettek. A bűnösök gyakran védekeznek, de erre megoldást jelent a túlerő. A verébméretű drónok raját, ami több száz méter per másodperc sebességgel közeledik, nehéz megállítani. A bűnösök tucatjával pusztultak azokban az években.

Végül rászoktak, hogy az idejük legnagyobb részét bezárkózva töltik. Akkoriban, a hadjárat első évtizede után már tudták, hogy bajban vannak. Megkettőzték a biztonsági óvintézkedéseket. Ettől kérdések merültek fel, több is. Maradtak még emberek, akiknek a bűne olyan súlyos, hogy halált érdemeljen? Erre igen a válasz. Hozzájuk tudunk férni? Erre már nehezebb.

Néha beszivárogtunk a háztartási személyzet vagy a kertészek soraiba, és évekig köztük dolgoztunk. Máskor kénytelenek voltunk betörni. Néha el lehetett őket kapni útközben, amikor védtelenebbek voltak. Néha a testőreiket is meg kellett ölni. Nem kellett volna ilyen munkát választaniuk. Aki tömeggyilkosokat védelmez, az tömeggyilkosságok tettestársává válik. Úgyhogy miattuk nem aggódtunk.

Csak azok miatt aggódtunk, akiket a bűnösök „járulékos veszteség”-nek szoktak nevezni. Más szóval amiatt, hogy ártatlanokat is megölünk a célponttal együtt. A bűnösök mindig ezt csinálják, ez a bűnösségük egyik bizonyítéka, de mi nem. Elvből. Káli nagyon igazságos, és rendkívül elvhű. Ha egy ártatlan is belehalna száz bűnös megölésébe, akkor nem. Az törvényellenes.

Vagyis ez gyakran komoly kihívásnak bizonyult. Egyszer a szellőzőcsatornán kellett bemásznom. Az egyik szellőzőnyílás véletlenül megfigyelés nélkül maradt. Sötétben mozogtam, de az épület alaprajza tisztán világított a fejemben. Odaértem a meg nem figyelt szellőzőszakaszhoz. Feltörtem, belebújtam és csak másztam és másztam. Jobbra, balra, fel, le. Egy műanyag kés, fogó és csavarhúzó volt nálam. Szóval. Kicsavarni a csavarokat a fő hálószoba mennyezetén lévő szellőzőrácsból, fentről, csavarhúzóval, némán és nagyon lassan. Két órába telt. Utána talpra, ellenőrizni, hogy nem zsibbadt-e el a lábam, megállapítani a bűnös helyzetét az éjjellátó szemüveggel és a mikroperiszkóppal a szellőzőrács lyukain át. Egy fegyvergyáros volt az. Azokból rengeteg van, de a csúcson lévőkből, a többségi részvénytulajdonosokból nincs olyan sok. Ekkorra már több százat beazonosítottunk. Mind a halállal kereskedtek. Pénzért gyilkolták a tömegeket. Biztosan ti is ismertek ilyeneket.

Ugrás a levegőbe, landolás a szellőzőrácson, zuhanás az ágyra, mögöttem a kötélhágcsó. Döfés a bűnös felsőtestébe, gyorsan, négyszer, majd a nyakába, többször is. Az éjjellátóban fekete volt a vér. A bűnös egyértelműen meghalt.

Vissza a kötélhágcsóra, ügyet sem vetve az ágyban fekvő másik személyre, aki már a padlón hevert, a sokktól mozdulatlanul, vagy talán azért, nehogy felhívja magára a figyelmet. Ezt jól is tette. Vissza a szellőzőjáratokba, gyors mászás. Ki a létesítmény falára, és fel a tetejére, ahol ott vár a drón, hogy elszállítson, mint egy expresszküldeményt.

Azután az akciókamera képeinek elterjesztése, a sztori elterjesztése. A bűnösöknek meg kell tudniuk, hogy a Káli Gyermekei még zárt létesítményekben is, még éjszaka, az ágyukban is lecsaphatnak rájuk és megölhetik őket. Nem bújhatnak el, nem menekülhetnek.

Egy letudva több száz maradt. Bár a lista lehet még hosszabb. Mert Káli mindent lát. És a Káli Gyermekei nem mennek sehova, amíg minden bűnös el nem tűnik. Mi szóltunk.

34.

Ismét jegyzetelés Badim számára, úton B.-vel és Maryvel Indiába.

Repülés Delhibe, találkozás Chandrával, aki már nem a kormány tagja, de B. megkérte, hogy fogadjon minket, és mutasson be az új miniszternek és a stábjának. C. elvitt bennünket a kormányépületbe és bemutatott az utódjának és az embereinek. Udvariasságok, majd helyzetjelentés. A hőhullám utáni napsugárzás-menedzsment megbeszélése. Azt mondják, Indiában két fokkal sikerült lejjebb vinni az átlaghőmérsékletet, világszinten egy fokkal, három évre, egyre csökkenő hatásfokkal, és hat év múlva visszatér a művelet előtti szintre. A monszunra ezalatt állítólag nem lesz jelentős hatással.

M. megkérdőjelezte az utóbbi kijelentést, C. ideges lett. A monszun változékonysága harminc éve egyre nő, kicsit úgy, mint a kaliforniai időjárás, abban az értelemben, hogy ritkán adja ki pont az átlagot, legtöbbször sokkal magasabb vagy alacsonyabb annál a mesterséges értéknél. M. tiltakozik, azt mondja, azt hitte, a monszun szabályos, mint az ír eső, elengedhetetlen a mezőgazdasághoz és az élethez általánosságban, júliustól szeptemberig mindennap esik, mennyire lehet ez változékony? Nagyon változékony, válaszolja C. Nem örül, hogy ellentmondanak neki. A mindennapos eső csak tévhit. Hetek is eltelhetnek augusztusban stb. M. szkeptikusnak tűnik, ahogy B. is.

B. közbeszól. Mit mutatnak a grafikonok? Össz. csapadék egyik évről a másikra, monszunilag. Miért nincs grafikon?

A beosztottak keresgélnek kicsit, megtalálják a grafikont. A monszunesők tényleg többet fluktuáltak az utóbbi két évtizedben, a klímaintézkedés óta talán még jobban. A végrehajtása utáni második év különösen alacsony, félszáraz, főleg nyugaton. Egy újabb probléma, világít rá C. A monszun nem egyforma keleten és nyugaton, soha nem is volt.

M. azt kérdezi, mi a terv a jövőre nézve. Meg fogják ismételni? Mert a globális átlaghőmérsékletek ismét nőni kezdtek. Volt néhány nedves 34 fok az elmúlt egy-két évben, rengeteg halál. Nagyon valószínű, hogy lesznek még nedves 35 fokok, méghozzá hamarosan.

Pontosan, mondja C. És a nedves 35 fokba mindenki belehal, de a 33 fokos is elég ahhoz, hogy sokan belehaljanak.

Persze, válaszolja M. Szóval, ez azt jelenti, hogy megteszitek?

C. átadja a szót az új miniszternek, Vikramnak. V. azt mondja, az biztos, hogy készen állnak rá. Ezúttal szervezettebb lesz a végrehajtás (közben nem néz C.-re), amit demokratikus keretek között és szakértői véleményekkel megtámogatva fognak végigcsinálni. De készen állnak rá.

B. azt kérdezi, jól hallotta-e, hogy most egy dupla Pinatubóra készülnek.

V.: Valószínűleg igen. Az első intervenció is az volt.

M. és B. nem néz egymásra. M. végül azt mondja: Tudom, vannak fennhatósági kérdések. De India is aláírta a párizsi megállapodást a többi országgal együtt, és a megállapodásnak megvannak a maga protokolljai az ilyen esetekre, amelyekhez az összes félnek tartania kell magát.

Lehet, hogy megszegjük a megállapodást, válaszolja V. Ismét. Ezt kell eldöntenünk.

B. megemlíti, hogy ezért elég magas büntetést is kaphatnak. Nem olyat, mint a hőhullám után.

V.: Tisztában vagyunk vele. Ez is része a megfontolásoknak. Megéri-e a haszon a költségeket?

C. élesen hozzáteszi, nem fogunk még egy hőhullámot lehetővé tenni, csak hogy megfeleljünk egy olyan megállapodásnak, amit a trópusokon és a trópusi veszélyeken kívül eső fejlett országok írtak.

Mary: Értem.

A megbeszélés véget ér. Senki nem látszik elégedettnek. Mary azt kérdezi, elvinnék-e a hőhullám helyszínére.

C. azt mondja, nem. Nincs ott semmi látnivaló. Nem turisztikai célpont.

Még nagyobb elégedetlenség.

B.: Akkor hova? Meg akarnak mutatni bármit is?

V. és C. egymásra néz. Igen, mondja V. Neki Delhiben kell maradnia, de C. elviheti M.-et és B.-t megnézni a karnátakai ültetvényeket.

Ültetvényeket?

Újfajta ültetvényeket. Nézzék meg.

Boldogan, válaszolja M. és B. nem túl meggyőzően. Nem igazán mg.-rajongók.

Másnap Karnátaka rövid repülés után. Zöld. Keletre dombok, szintén zöldek. Teraszos lejtők, de sok sík terület. A zöld számtalan árnyalata, de sárga, narancssárga, vörös, lila, sötétbarna, sőt halványkék földek is. Állítólag fűszernövények virágai. Minden itt nő, mondja a helyi vendéglátó, akit Indrapramitnak hívnak. A legjobb talaj és klíma a Földön. Már évente hétezred szenet lekötnek, ami hatalmas mennyiség. És milliók élelme. Előjogok a helyi földművelőknek, nincs több távoli földbirtokos, magát Indiát kivéve, amit Karnátaka állama képvisel, továbbá a megye és a falu. A birtokok intézői. A vadállatoknak is marad hely a sövényekben és az élőhelyfolyosókon. Visszatértek a tigrisek, veszélyesek, de gyönyörűek. Köztünk járó istenek. És minden bio. Semmi permetezés. A szikkimi modellt már egész Indiában alkalmazzák. Kerala közigazgatási modell, ugyanígy.

Kommunista biotermelők, jegyzi meg B. Azt hiszi, vicces, M. szerint nem kéne viccelődnie. A helyiek örültek ennek a jellemzésnek. És ezek a változások véget vetnek a kasztrendszer legrosszabb következményeinek, állítják. A dalitok is bevonódtak, a pancsajátok felét nők alkotják, egy régi indiai törvényt mostantól tényleg betartanak. Már vannak földbérlői jogok, a munka eredményének teljes tulajdonjoga, a haszoné. A nők és a kasztok egyenlőek, a hinduk, a muszlimok, a szikhek, a dzsainok és a keresztények együtt alkotják az Új Indiát. A kommunista biotermelők csak a jéghegy csúcsa.

És a zendülések, amikről hallottunk?, kérdezi B. M. megint neheztel rá.

De a vendéglátók most is örömmel válaszolnak. Indra: Néhány távol lévő földbirtokos, akitől rekviráltak, megbízta a BJP gazfickóit a városban, hogy jöjjenek ide és verjenek meg embereket. Mivel egyesével csinálták, a szatjagráha nem volt túl hatékony. Megadni magunkat egy verőembernek nem sokat ér. Ez inkább seregekkel szemben jó taktika, ironikus módon. Úgyhogy verekedniük kellett, kénytelenek voltak megvédeni magukat. Csapatostul támadták le a betolakodókat, alaposan elpáholták őket. Zendülésnek nevezték, de igazából egy ostromot vertek vissza. Olyan volt, mint a bio-mg.: integrált kártevő-szabályozást használtak.

B.: Az integrált kártevőirtásnak a célzott orgyilkosság is a része? A globális közösség nem örül az állampolgárok gyilkolászásának. Terrorista taktika, mondja, mint a régi idők banditái, ilyen ez a Káli Gyermekei.

M. megint úgy mered rá, mint aki azt gondolja, szándékosan provokál.

C. sem örül. Azt mondja élesen, az emberölések aránya akkor soha nem probléma, amikor szegényeket öldösnek a gazdagok által felbérelt terroristák. Lehet, hogy a hirtelen váltás nem igazságos, de nem mindent az állam szponzorál, ami történik, mint azt a tisztelt vendégek minden bizonnyal jól tudják. Rengeteg erő szabadult most el. Káli csak egy az istenek közül, akik a tettek mezejére léptek, ezt ne feledjük. Vagyis integrált kártevő-szabályozás – igen.

M. kapva kap a témaváltáson. Mi történik, ha a vetemény megfertőződik? Nemkívánt rovarokkal, permetezés hiányában mit csinálnak?

Indra: Léteznek kártevőirtók, amelyek nem mérgező vegyszerek. Főleg más bogarak. Biológiai hadviselés.

És az működik?

Nem mindig, nem. De amikor a termést elviszi a fertőzés, akkor sem állunk le, learatjuk a földeket, és elküldjük a kárba veszett növényi részeket tenyésztartályokba. Azok is a rendszer részei, és olyan lények vannak bennük, amelyek a mi oldalunkon állnak, úgymond, pikk-pakk megeszik a tönkrement termést és a kártevőket is, amelyek tönkretették. Mindez táplálékot jelent a tenyésztartályoknak. A bennük lévő amőbák bármit megesznek, mindenevők. És azokból is kapunk egyfajta lisztet plusz az etanolt is, ami a még folyékony üzemanyaggal hajtott gépekbe kell. Bizonyos fertőzéseknél fel kell égetni a tarlókat is, és parlagon hagyni a földet egy-két évig, aztán minden mehet tovább. Mindig valami mással kell próbálkozni. Folyamatosan tanulunk, menet közben jövünk bele.

Vagyis vannak mikrobakteriális Káli Gyermekei is, viccelődik B. M. megint ideges.

Minden ismétlődik a nap alatt, válaszolja Indra.

Ez talán arra is utal, hogy mind megsülünk a déli verőfényben. Egy ír nőnek aztán különösen kutya melege lehet. Még B. is megviseltnek látszik.

A helyiek az érdeklődésük láttán felfelé mutatnak. Rengeteg napfény! Az energia, nem? Napenergiával kiszedhetjük a vizet a levegőből, a hidrogént a vízből, termeszthetünk olyan növényeket, amelyekből bioműanyag és bioüzemanyag készülhet a még folyékony üzemanyaggal meghajtott gépekbe, a hidrogénnel pedig turbinákat hajthatunk meg. A nap segít erdőket is növeszteni, amelyek kivonják a szenet, táplálják a bioszénkemencéket és fát biztosítanak az építéshez. Mi egy mindent hasznosító naperőmű vagyunk. Zöld energia. Más országokban nincs ennyi napfény, ásvány és ember, főleg ember. És ötlet.

M. és B. olyan udvariasan bólogat, ahogy csak tud. Ezt már hallották. Nyitott kapukat döngetnek náluk. Melegebb van, mint a pokolban.

Az Új India: mindenki egyetért. Az indiai idegenvezetőink nagyon elégedettek azzal, ahogy a dolgok mennek errefelé. De van bennük egy kis keménység is. M. és B. egyértelműen érzékeli ezt a keménységet, ami erőteljesen sugárzik C.-ből és a helyiekből egyaránt. Az agresszív büszkeséget. Nem taposhattok el. A kívülállók nem mondhatják meg Indiának, mit csináljon, már nem. Soha többé. Posztkoloniális düh? Posztgeomérnöki védekezés? Elegük van abból, hogy a nyugati világ leereszkedően bánik Indiával? Az egész együtt?

35.

Vonaton jöttünk Svájcba Ausztriából. Ausztria zárt vonatokat küldött Olaszországon keresztül Svájcba, és St. Gallenben megállították őket a svájciak, és leszállították az utasokat, hogy végigcsináltassanak velük egy regisztrációs eljárást. Velünk is ez történt. A legtöbb utas a szerelvényünkön Algériából vagy Tunéziából érkezett hajón, és abban a reményben szálltak partra Olaszországban, hogy eljuthatnak Franciaországba vagy a francia ajkú Suisse Romande-ba. Ha Svájcba sikerülne eljutniuk, az nagy lépés lenne.

Betereltek minket több helyiségen át egy hatalmas épületbe, olyan volt, mint a bevándorlási hivatal épületei a repülőtereken, csak öregebb. Franciául faggattak ki mindenkit, utána pedig szétválasztották a nőket és a férfiakat, ami rengeteg szorongást és aggodalmat keltett. Senki nem értette a dolgot, amíg be nem vezettek minket néhány kisebb vizsgálóhelyiségbe, és gyorsan meg nem vizsgáltak mindenkit, amihez derékig le kellett vetkőznünk, és alávetnünk magunkat egy mellkasröntgennek. Úgy tűnt, a tuberkulózis jeleit keresik. Ez elég sértő és felkavaró volt ahhoz, hogy amikor újra felöltöztünk és csatlakoztunk a nőkhöz, és kiderült, hogy ők is ugyanezen mentek keresztül, csak náluk nők kezelték a röntgengépeket, viszont más feladatokat férfiak intéztek, dühösek lettünk. Az egész nagyon dehumanizáló volt, és persze nem most fordult elő először, mivel a menekültek már eleve kevesebbek az embereknél, mert elvesztették az otthonukat, de ez lehetett az utolsó csepp. Valamiért az, hogy az egész Svájcban történt, ami tiszta, rendezett, törvénytisztelő hely hírében áll, erre úgy bánnak velünk, mint az állatokkal, feldühített minket. Persze többen észrevettük a helyzet iróniáját, hogy csak azért éreztük ezt sértőnek, mert Svájcban jobb bánásmódot vártunk; Egyiptomban vagy Olaszországban előre számítottunk volna ilyen megalázó procedúrákra, ezért alávetettük volna magunkat. Már rosszabb is történt velünk. De akárhogy is, dühösek lettünk, és amikor az őrök visszatereltek minket a vonatokhoz, és délebbi sínekhez vezettek, amelyek mintha Ausztria felé tartottak volna, sokan tiltakozva kiabálni kezdtek, és semmi nem nyugtatott meg minket, amit az őrök mondtak. Nem voltunk hajlandóak felszállni a vonatokra, amelyek azokon a síneken álltak, mert ez nem tűnt értelmesnek. Láttuk, hogy a többi vonat, amelyik a déli síneken halad, kelet felé megy, és biztosra vettük, hogy a mi vonatunk is arra megy vissza. És persze az is rossz érzéseket keltett, hogy felterelnek minket szerelvényekre.

Megjelent az erősítés, hogy segítsen az őröknek kordában tartani minket, és az újaknak hosszú puska lógott a vállán. Velük is kiabáltunk, és amikor levették a puskájukat, és lövésre emelték, néhány fiatal megrohamozta őket, majd mi, többiek is csatlakoztunk hozzájuk. Hét hónap telt el, mióta elhagytuk Tunéziát, és valami elpattant bennünk.

Egy svájci katona se lőtt ránk, de amikor elhagytuk a sínek környékét, sokkal több katona jelent meg, és a levegő hirtelen megtelt könnygázzal. Néhányan menekülőre fogtuk, mások megrohamozták a rendőri kordont, és az épület előtt eléggé eldurvult a harc. Egyértelműnek látszott, hogy a rendőrség azt az utasítást kapta, nem lőhetnek ránk, így aztán elég keményen nekik estünk, és egy fiatalokból álló banda valahogy legyűrt egy rendőrt, és elvették tőle a fegyverét, utána valamelyik rálőtt a rendőrökre, és akkor minden megváltozott. Kitört a háború, csakhogy a mi oldalunkon mindössze egy puska volt. Jobbra-balra hullottak az emberek, üvöltve. Aztán valaki azt mondta: ezek gumilövedékek, csak gumiból vannak! És ismét megostromoltuk őket, azután a nagy zűrzavarban néhányan bejutottunk az épületbe. Az nagyon biztonságos hely volt ahhoz képest, ami odakint zajlott. De addigra már elveszítettük a fejünket, mert láttuk, hogy lövik a társainkat, gumilövedék ide vagy oda, úgyhogy mindent összetörtünk abban az épületben, és valaki talált valami gyúlékonyat, lángra lobbantotta a nagy fogadóhelyiséget, és bár a tűz kicsi volt, egyáltalán nem égett az egész épület, azért rengeteg füstöt termelt, nem olyan fájdalmasat, mint a könnygáz, ez viszont hosszú távon biztosan rosszabbat tett az egészségünknek. De ezt nem tudtuk, fogalmunk sem volt róla, csak vissza akartunk vágni, és megpróbáltuk kint tartani a rendőrséget az épületből, amivel egy időben felgyújtottuk, noha mi voltunk benne. Azt hiszem, azon a ponton már egyfajta öngyilkos küldetésbe csaptunk át.

Akkor már egyikünket sem érdekelte semmi. Soha nem felejtem el azt az érzést, amikor csak a bosszú számított, az nem, hogy élek-e, vagy halok, csak a lehető legnagyobb kárt akartam okozni. Az sem zavart volna, ha megölnek, amennyiben sikerül kárt tennem. Azt akartam, hogy a világ is szenvedjen annyira, mint mi.

Végül nem tehettünk mást, lefeküdtünk a padlóra, és igyekeztünk a füst alatt maradni. Ez sokunknak sikerült is, viszont azt jelentette, hogy bejöhettek és összekanalazhattak minket, aztán meg elvezethettek, mint birkákat a vágóhídra.

Később, a kihallgatások után átküldtek minket Franciaországba. Újra találkozhattunk a családunkkal, és végül megtudtuk, hogy csak hatan haltak meg abban a lázadásban, egyikük sem svájci volt, az épületben pedig csupán minimális kár keletkezett. Csak az az érzés maradt meg. Ó, soha nem fogom elfelejteni. Amikor az emberből kiszáll minden remény és félelem, és olyasmivé válik, ami nem teljesen emberi. Azt, hogy jobb vagy rosszabb az embernél, már nem tudnám megmondani. De egy órára megszűntem embernek lenni.

36.

A Jeges-tenger jege 2032 késő nyarán teljesen elolvadt, és a következő télen kialakuló tengerjég alig egy méter vastag lett, ráadásul a szelek és az áramlatok miatt jégtáblaszigetekre töredezett, amelyeket vékony jéghártyák, jégkása vagy eleve nyílt csatornák választottak el egymástól, továbbá több kilométer széles beltengerek. Ezért amikor beköszöntött a tavasz, és kisütött a nap, ez a gyatra téli jég gyorsan elolvadt, és a folyamatos nyári napfény mélyen behatolhatott a sarkvidéki vizekbe, eléggé fel is melegítette őket, amivel még jobban elvékonyította a következő téli jeget.

Ennek az ördögi körnek meglett a böjtje. A sarki jégsapka, amely első mérésekor, az 1950-es években még több mint tíz méter vastag volt, nagy szerepet játszott a Föld albedójában; az északi nyarak alatt akár a Földre érkező teljes napsugárzásnak két-három százalékát is visszaverte az űrbe. Most a fény ehelyett behatolt az óceánba, és azt is felmelegítette. És olyan okoknál fogva, amelyekkel nem vagyunk teljesen tisztában, az északi és a déli sarkvidék eleve a Föld leggyorsabban melegedő részei közé tartozott. Ez azt jelentette, hogy a szibériai sarkvidéket, Alaszkát, Kanadát, Grönlandot és Skandináviát övező permafroszt is egyre gyorsabban olvadt, így rengeteg szén szabadult fel az örök jég alól, továbbá metán is, az az üvegházgáz, ami a szén-dioxidnál hússzor hatékonyabban tartja bent a hőt a légkörben. A sarkvidéki permafroszt olyan sok metánt kötött le, amennyit a Föld teljes kérődzőállománya hatszáz év alatt tudna megtermelni és kibocsátani, és ez a hatalmas böffentés, amennyiben felszabadul, mindenképpen átbillentette volna a Földet dzsungelbolygó üzemmódba, teljesen jégmentes állapotba. Ettől a tengerszint 110 méterrel megemelkedett volna, a globális évi átlaghőmérséklet pedig 5-6 Celsius-fokkal vagy még többel, vagyis a Föld elég nagy területei váltak volna lakhatatlanná az emberiség számára. Az egész civilizációnak befellegzett volna ettől. Az emberiség néhány csoportja talán alkalmazkodott volna az új bioszférához, de ők egy poszttraumás túlélői közösséget alkottak volna a tömeges kihaláson átesett világban.

Mivel ettől kellett tartani, nagy erőfeszítések zajlottak a téli sarkvidéki jég megvastagítása érdekében, hogy egész nyáron megmaradhasson.

Ezeket az erőfeszítéseket a legjobb esetben is dilettánsnak lehetett mondani. A sarkvidéki telek sötétek és hidegek, ilyenkor a tenger legnagyobb részén jégréteg alakul ki. És senki nem tudott semmilyen jó és magától értetődő módszert arra, hogyan lehetne ezt a jégréteget vastagabbá tenni, ezért azzal kezdték, hogy egy sor ötletet kipróbáltak és kiértékeltek. Az egyik az volt, hogy önjáró kétéltű járműveket siklattak végig a téli jég peremén, amint az elkezdett kialakulni, és ezek mindegyike vizet szivattyúzott fel az óceánból, hogy a levegőbe fecskendezzék ritkás permet formájában, ami megfagyott, mielőtt leért volna, és így remélhetőleg lelassította az olvadást a következő tavaszon.

Ez működött is, korlátozott mértékben, de több ezer ilyen kétéltűre lett volna szükség ahhoz, hogy a téli jég eléggé megvastagodjon, és ezeket a járműveket csak bizonyos mértékű szén-dioxid-kibocsátás árán lehetett volna legyártani. Ennek ellenére úgy látszott, hogy a ráfordított pénz, anyag és károsanyag-kibocsátás ellenére is kifizetődő lenne belevágni. Most, hogy a tengerjég elvesztését hirtelen sokkal nagyobb veszteségnek vélték, mint a megakadályozása pénzben kifejezhető költségét, ez a pénzben kifejezhető ár már nem akadályozhatta a munkát.

Azután, mivel a léghajógyárak egészen elszaporodtak világszerte, az is elképzelhetővé vált, hogy gyártanak néhány olyat, amelyik minden télen átrepül a Jeges-tenger felett, akkumulátormeghajtással, és vizet szivattyúz fel a legvékonyabb tengerjégbe fúrt lyukakból, ami szintén megfagyna, mire lehullik, és így vastagítaná a jégréteget. Eleinte ez a megoldás is olybá tűnt, mintha szívószálon át próbálnák felszippantani az óceánt: jelentéktelen erőfeszítésnek! Elhanyagolható eredménnyel! Egy buta kis viccnek! De minden sikeres műveletet el kell kezdeni valahol. És igazából, amennyiben ezek a projektek befuccsoltak volna, az nagyon gyászos következményekkel járt volna, ezért a fent említett lehetőségek kipróbálásra érdemesnek találtattak, bármilyen reménytelennek is tűntek.

A harmadik módszer abból állt, hogy kis műanyag gépek felhőivel szórják meg a téli jeget, amelyek mindegyike fel van szerelve napelemmel, fúróval és szivattyúval, továbbá egy kis permetezővel, így ki tudják lyukasztani a jeget, fel tudnak szívni egy kis vizet, és a levegőbe tudják permetezni, hogy megfagyjon. Végül ezeket az eszközöket a saját erőfeszítéseik következtében eltemetné a hó, és ott várnák ki a következő tavaszt és nyarat, amikor is a felszínre bukkanhatnának, ahol kezdhetnék az egészet elölről. Több ezer, sőt millió ilyen gépet is szétszórhatnának. És amennyiben elég jól teljesítenének, végül évszázadokra teljesen beborítaná őket a tengerjég – ami még egy kis szénlekötést is jelentene, mint azzal páran tréfálkozni próbáltak.

De még így is dilettánsnak látszott az egész, rendkívül dilettánsnak. Pokolian dilettánsnak. Semmi nem bizonyult túl hatékonynak ebben a projektben. Ami azt jelentette…

37.

Erről nehéz írni. Azt mondják, Líbiában születtem, és miután az apám eltűnt – senki nem tudja, hogyan és miért –, az anyám elvitt minket a húgommal Európába egy olyan hajón, ami legnagyobbrészt tunéziaiakat szállított. A hajó eljutott Triesztbe, ahonnan vonaton a svájci St. Gallenbe szállítottak minket, és ott belekeveredtünk a lázadásba. Ez az első emlékem – hogy rengetegen szaladunk befelé egy épületbe, és mindenki kiabál. És ég a szemem a könnygáztól. Anyám megpróbált megvédeni minket a pulóvere biztonsága alatt, úgyhogy nem láttam túl sokat, de a szemem azért égett. Egy nő és két kislánya, akik kisírják a szemüket.

Az ezt követő napokból nem emlékszem túl sokra. A svájciak jobban bántak velünk, mint a matrózok a hajón. Adtak enni, és ágyat is kaptunk egy nagy hálóteremben, ami mellett zuhanyzók és vécék sorakoztak egy másik létesítményben. Jó érzés volt tisztának és száraznak lenni, és nem éhezni. Anya végre abbahagyta a sírást.

Utána bevittek minket egy terembe, és bemutattak egy sor embernek, akik franciául beszéltek. Anyát végül meghívták egy nagy menekülttáborba Winterthur mellett, ő pedig lelkesen és hálásan elfogadta az invitálást. A húgom és én tartottunk az újabb költözéstől, de anya biztosított minket afelől, hogy így lesz a legjobb, hát ismét vonatra szálltunk. Elbúcsúztunk a St. Gallen-i menekülttábortól, ami igazából a legjobb hely volt, ahol valaha is éltünk. De elmentünk onnan.

A Winterthur melletti tábor egy gyönyörű parkban kapott helyet. Bizonyos napokon még a Glarusi-Alpokat is láttuk a messzeségben. Addig fogalmunk sem volt, hogy ilyen nagy a világ, és ezt eleinte ijesztőnek is tartottam. Hogyan is lennénk képesek elboldogulni egy ekkora világban?

Jake a táborunk rendszeres látogatói közé tartozott. Lassan, de tisztán beszélt franciául, és azonnal megláttam az arcán, hogy ő más, mint a többi. Úgy nézett ki, mint aki még nálunk is többet szenvedett. Meg akartam mondani neki, hogy mi jól vagyunk.

Angolt tanított a gyerekeknek és a felnőtteknek is, más-más időpontban. Délelőttönként a gyerekeknek, délutánonként és esténként a felnőtteknek. A napjai legnagyobb részét ott töltötte, a vasárnapokat is beleértve. Ebédidőben leült velünk enni. Evés közben néha jobbra-balra mozgatta a szemét, mintha egy madár röptét követné, vagy gondolkodna valamin. Úgy tűnt, minket különösen megkedvelt, és a többi mentorunkhoz hasonlóan ő is egyre több időt töltött bizonyos menekültekkel. Név szerint üdvözölt minket, és mindig megkérdezte, hogy vagyunk, eleinte franciául, később angolul.

Ez sokáig így ment, mint később megtudtam, egy egész évig, utána anya azt mondta nekünk, hogy hozzámegy Jake-hez, és mind összeköltözünk vele egy közeli faluban. A nővérem és én nem is számítottunk erre, és eleinte döbbentek és bizonytalanok voltunk; ekkor már az újabb tábor volt a legjobb hely, ahol valaha is éltünk, és rossz ötletnek tűnt egyetlen segítővel nekiindulni az ismeretlennek. Azt sem tudtuk, hogy mi történt anya és a tikkelő szemű idegen között, és a legrosszabbtól tartottunk. De igazából csak a közelbe költöztünk, egy kis kétszintes házba, elkerített kerttel, amit gyorsan megszoktunk, és gyakran visszajártunk a táborba meglátogatni a barátainkat. Jake és anya mindig kedvesen és szívélyesen viselkedett egymással, bár soha nem túl érzelmesen előttünk, gyerekek előtt. Azt mindenesetre láttuk, hogy anya kedveli Jake-et, és hálás neki, ő pedig mindig nagyon kedvesen bánt velünk, és mindig angol-francia keveréknyelven beszélt hozzánk, amitől úgy tetszett, a két nyelv eggyé olvadt, és kicsit dolgoznunk kellett azon, hogy szétválasszuk őket a fejünkben. Az arab mindeközben feledésbe merült.

Igazi kis család voltunk néhány évig, héttől tizenegy éves koromig. Wintherthurba jártunk iskolába, az iskolai és táborbeli barátainkkal játszottunk, és minden rendben volt. Azokban az években anyám boldog volt.

Utána, amikor felsős lettem, kezdtem észrevenni a jeleit, hogy mintha nem lenne minden rendben anya és Jake között. Vacsora után ott ültek a konyhában, és a kijelzőiket bámulták, vagy az ablakon néztek kifelé. Amikor együtt láttam őket, mindig ugyanaz a nagyon erős érzés fogott el: még akkor is borzasztóan különböznek egymástól, ha nem csinálnak semmit. Anyám higgadt ember. Az a fajta, aki elterül egy széken, és elvan, akár a macska. A szeme mozog, a keze varr vagy köt, de a teste nem is lehetne mozdulatlanabb. Ilyen a természete. Nagy szerencsénk van vele.

Jake viszont még ülve sem közelíti meg a mozdulatlanságot. Nem mintha ficeregne, a lábát rángatná, vagy ilyesmi; csak lerí róla, hogy belül pörög. Szinte meglátszik, hogy az atomjai forognak, ahogyan állítólag teszik is. Ha az embereknek is meg lehetne mérni a fordulatszámát, ahogy a motorokét vagy az atomok spinjét, anya gyakorlatilag mozdulatlan lenne, míg Jake állandóan pörögne, ezer vagy akár még több fordulatot végezve percenként. Tízmilliós fordulatszám, ahogy ő mondta egyszer; ez az egész hasonlat abból született, ahogyan ő jellemezte az embereket. Azt mondta, olyanok vagyunk, mint a kvarkok, amelyek a legkisebb elemi részecskék, mint azt elmagyarázta nekünk – még az atomoknál is kisebbek, annyira, hogy az atomok gluonok által összetapasztott kvarkokból állnak. Ezekkel a dolgokkal mindig megnevettetett minket. És a kvarkokhoz hasonlóan minden embernek is megvan a maga spinje, ritkasága és bája. Ezzel a három jellemzővel mindenkit le lehet írni, és a mi anyánk volt a legbájosabb teremtés a Földön, ritkaságnak ugyanakkor nem nagyon lehetett volna nevezni, a spinje pedig lényegében a nullán állt. Jake beismerte, hogy neki nagyon magas a spinje, továbbá a ritkasága is, és mi bájosnak is találtuk. Ő nem értett velünk egyet ebben.

Úgyhogy néha leült a székébe a nap végén, a menekülttáborban, teljesen kimerülten, jobbra-balra, jobbra-balra mozgatta a szemét, amihez szerintem elég sok erőfeszítés kellhet, és valahogy lerítt róla, hogy pörög. Volt benne valami feketeség. Anya azt mondta, fiatalabb korában nemzetközi fejlesztéssel foglalkozott, és látott pár csúnya dolgot. Ezt el is hittük neki. Jake néha ránk meredt, majd levetette magát a padlóra, és megölelgetett minket: Úgy szeretlek titeket, mondta, olyan csodálatos lányok vagytok. Máskor görcsös testtartással és eltorzult arccal meredt ránk, és úgy szorongatta a széke szélét, mintha fel akarna pattanni, hogy kirohanjon a szobából. Az ijesztő volt.

Aztán eljöttek azok az idők, amikor sokat kiabált anyával, néha még velünk is. Időnként felugrott, és kirohant a szobából, néha kiabált is előtte anyával, angolnak tűnő nyelven, de mi nem értettük, és egyébként is túlságosan féltünk ahhoz, hogy odafigyeljünk rá, és olyankor kiszaladtunk a szobából. Eleinte mindig megdöbbentünk, utána olyasmi lett ez, ami bármikor megtörténhet, amitől előre tartottunk, ezért azt is gyanakvással kezeltük, amikor Jake barátságosan vagy bűnbánóan viselkedett, mert nem tudtuk, mikor változik át ismét. A lobbanékony emberekben nem lehet megbízni, az a baj, és ezt ők is tudják. Úgyhogy az sem segít, ha tényleg éreznek bűntudatot, és ezt is tudják. Ezért magányosak lesznek. És talán egyre kevesebb bűntudatot éreznek. Végül feladják. Jake mindenesetre elment. Anya egy napon felébresztett minket, és sírva elmondta, hogy Jake nem jön vissza, és ismét költöznünk kell majd. Mindnyájan leültünk a lépcsőre, és ott sírtunk.

38.

Ma azért vagyunk itt, hogy a globális neoliberális rend alternatíváiról beszélgessünk, mivel azt a jelek szerint az összeomlás közvetlen veszélye fenyegeti. Vannak olyan, már most létező alternatívák, amelyeket körbejárhatunk?

Kína. Nyilvánvalóan.

De Kína a jelek szerint nagyon is része a globális gazdaságnak.

Náluk tervgazdálkodás van, ami felülírja a piacgazdaságot a kínai érdekek támogatása végett.

Ez olyan érdekes! És minek nevezzük ezt a rejtélyes új ötvözetet?

Szocializmusnak.

Te jó ég! Ezzel kicsit átlépted az illendőség határait, hogy azt ne mondjam, nosztalgikus vagy. De úgy emlékszem, Kína mindig nagyon ügyel arra, hogy hozzátegye a „kínai jellegzetességekkel” frázist a szocializmusához, amikor csak szóba kerül, és sokan úgy gondolják, hogy ezek a kínai jellegzetességek egy teljesen új valamivé állnak össze.

Igen, de nem. Nem értesz egyet?

Nem. Ez szocializmus, kínai jellegzetességekkel.

És azok a jellegzetességek egy nagy adag kapitalizmust is tartalmaznak a jelek szerint.

Igen.

Akkor tanulhatunk tőlük valami újat?

Nem. Hogyhogy?

Úgy, hogy nem kedveljük őket.

Nem vagyunk egy kicsit előítéletesek? Ők sem kedvelnek minket.

Szóval, ezen a téren nincs remény a változásra. És mi van a szegényekkel? A világ négymilliárd legszegényebb emberének kevesebb a vagyona, mint a bolygó tíz leggazdagabb emberének, vagyis nincs sok hatalmuk, de azt senki nem tagadhatja, hogy rengetegen vannak. Nem lehet, hogy ők fogják kikényszeríteni a változást alulról?

Nekik fegyvert szegeznek az arcukba.

És mi van akkor az úgynevezett prekariátussal? Azokkal a középen lévő milliárdokkal, akik éppenhogy csak elboldogulnak, vagyis azzal, amit az amerikaiak még mindig középosztálynak neveznek, ha már nosztalgiázunk? Ők nem törhetnek fel, és nem változtathatnak a dolgokon valamiféle tömeges megmozdulással?

Nekik is fegyvert szegeznek az arcukba.

De mégis előfordulnak tüntetések, néha elég nagyok is.

A tüntetések bulik. Az emberek elmennek bulizni, utána hazatérnek. És semmi nem változik.

Jó, de mi van a szervezett tömeges fellépéssel? Az még inkább bulinak tűnik nekem. Az úgynevezett pénzügyi sztrájk, amiről olyan sokszor hallunk, ami pénzügyi összeomláshoz és a bankok ebből fakadó államosításához vezet például. Akkor az államok vezetői visszakapnák a kontrollt, és teljesen átvehetnék az irányítást a globális gazdaság felett. Átírhatnák a Kereskedelmi Világszervezet szabályait, és végrehajthatnának valamiféle mennyiségi lazítást, pénzt nyomtathatnának Zöld New Deal-típusú programokhoz.

Ezt nevezzük törvényhozásnak.

Vagyis megint a törvényhozó testületeknél tartunk! Azokat általában a képviseleti demokráciákhoz szokták kötni. Amennyiben léteznek még ilyen demokráciák, már ha valaha is léteztek, a törvényhozó testületeiket lényegükből következően többséggel kellene megszavazni. Legalább ötven százalék plusz egy fővel, vagy még többel, amennyiben lehetséges, az összes nagyobb országban, ahol létezik ilyen rendszer. Mindegyiknek csatlakoznia kellene a tervhez.

Igen.

Ez olyan praktikusnak tűnik! Mi akadályoz minket a végrehajtásában?

Az, hogy az emberek ostobák. Továbbá a gazdagok is küzdeni fognak ez ellen.

Már megint ez a prekoncepció, hogy a gazdagoknak több hatalma van, mint a szegényeknek!

Igen.

De az is lehet, hogy valamiféle rendszerszintű ellenállás is támad a változással szemben, abban az értelemben, hogy az összes olyan törvény, amelyet meg kellene változtatni, egymásba fonódik, és elég nehéz lesz kibogozni őket?

Igen.

Akár úgy is mondhatnánk, hogy maga a pénz fog ellenállni a változásnak. Tényleg nagyon úgy tűnik, hogy számolnunk kell a változással szembeni egyfajta belső, beépített ellenállással!

A székrekedés kemény dió. Néha egyszerűen csak tovább kell ülni a vécén, és erősebben nyomni.

Találó! Azt hiszem, úgy is mondhatnánk, ez évtizedünk története. Vagy az egész évszázadunké, ha már itt tartunk.

De miért állnánk meg ott?

Ez a kép nagyon frappánsan jellemezte a történelmünket, el kell ismernem.

Hatalmas megkönnyebbülés, amikor az a rengeteg szar kijut az emberből.

Azt meghiszem! Nos, nagyjából ennyire volt időnk ezen a héten. És most talán jobb lenne, ha letolnánk a nadrágunkat, és helyet foglalnánk. Minden hallgatónkat meginvitálnám, csatlakozzanak hozzánk jövő héten, ugyanebben az órában.

Lehet, hogy valamivel több időre lesz szükségünk.

39.

Davos az egyik kedvenc bulim. A Világgazdasági Fórum, amit minden év januárjának végén rendeznek meg. A legnagyobb brókerek nemzetközi összejövetelének tartják, az „államokon felüli elit”-ének, aki azért megy oda, hogy hátba veregesse magát, és arról beszéljen, hogyan fognak mindent rendbe hozni a jövőre vonatkozó tervei, főleg az elit számára, amelynek a tagjait néha „davosi embernek” is nevezik, mintha csak a Homo sapiens egy új alfajáról lenne szó. Nyolcvan százalékuk férfi, és a legfelső egy százalék legfelső tíz százalékában van, ami a magánvagyonukat illeti más egyebek között. Ez tényleg így van! És persze ettől olyan remek a buli. Bár néhányan úgy gondolják, maga a mulatság kissé visszafogott, a finom italok ellenére is. Egyszer, pár éve Mick Jaggert is kiszúrták, ahogy egyedül táncol egy zenedoboz mellett a sarokban: unatkozott. De a legtöbb jelenlévő egyszerűen örült, hogy ott lehetett, és megmutathatta magát a többieknek.

Davos egy hétig tart, bár nem sokan maradnak végig ott. Olyan 2500 üzletember és politikai vezető vesz részt néhány szórakoztatóipari szereplővel, mint Jagger, a szórakoztatás végett. A nap nagy része a panelbeszélgetéseké és a hosszú étkezéseké, melyek során az aznap felvetett összes problémát megbeszélik, nagyrészt annak különböző variációit, hogy milyen egy mindinkább széteső világot kordában tartani azáltal, hogy a legnagyobb szükséget szenvedőknek segítenek. Jótékonyság Rt.! Hatalmas erőfeszítésekkel sikerült a nők arányát hatról huszonnégy százalékra feltornázniuk, mint azt elmondták, és a szervezők gratuláltak maguknak ehhez az előrelépéshez, megígérték, hogy tovább dolgoznak a problémán, amit elég nehéz megoldani, mivel a legtöbb gazdag ember és politikai vezető véletlenül pont férfi. Talán ez is közrejátszott abban, hogy Jagger elunta magát.

A konferencia költségeit a szervezők és a svájci Graubünden kanton állják, plusz a svájci szövetségi kormány. Svájcban néhányan kritizálták a rendezvény árát, de megint csak ha a világ vezetőinek éves gyűlése Svájcban kerül megrendezésre, az valószínűleg segít abban, hogy az állam megtarthassa különleges helyzetét mint a Föld egyik leggazdagabb országa annak ellenére, hogy semmije nincs, amivel ezt megalapozhatta volna. Talán csak az Alpok szépsége és a lakosai agya, de én mindkettővel szemben szkeptikus vagyok kissé. Szólítsatok a Kantonok Kétkedőjének.

Úgyhogy voltak tiltakozások Davosban, de már nincsenek. Először is, a várost nehéz bevenni, de könnyű megvédeni. Másodszor, a konferenciát egyre lényegtelenebbnek tartják, pár gazdag fickó bulijának csupán; és pontosan az is, mint már mondtam. Szóval a tiltakozások nagyrészt megszűntek. És ez talán megteremtett egy lehetőséget, legalábbis utólag így vélték páran.

Ezen a konkrét találkozón éppenhogy megjelentünk és nekiláttunk az evés, ivás és beszélgetés komoly feladatának, amikor egyszer csak elment az áram, és sötétben találtuk magunkat. A generátorokat!, kiabáltuk vidáman. Kapcsoljátok be a kurva generátorokat!

De nem. És a körülöttünk lévő biztonsági őrök hirtelen már nem ugyanazoknak a biztonsági őröknek látszottak, ezek maszkot viseltek, és más értelemben vigyáztak ránk, mint korábban. Mindenki azt mondogatta, hogy mi a picsa, de ők ügyet sem vetettek rá. Azután megpróbáltunk kimenni, hogy kiderítsük, mi történik, de hiába. Az összes ajtó zárva volt. Az egész város be volt zárva. Pár órával később elterjedt, hogy a svájci útakadályok, amelyeket száz évvel korábban telepítettek, hogy a szovjet vagy náci tankos megszállásnak elejét vegyék, hatalmas cápafogak módjára kiemelkedtek az aszfaltból, végig a völgyben és némelyik oda vezető úton is. A környékbeli repülőterek és heliportok mind sötétbe borultak, és ugyanúgy megteltek cápafogakkal. Állítólag még a hegyi ösvényeket is elárasztotta valamiféle instant beton, amitől a gyalogutak átmenetileg szintén járhatatlanná váltak. És a biztonsági őrök továbbra is ebben az új értelemben vigyáztak ránk. Nem kommunikáltak velünk. Hallottuk, hogy a város légterében drónok köröznek, és néhányan azt beszélték, megostromoltak közeledő helikoptereket és elűzték őket, amivel pár balesetet is okoztak.

Na, végre történik valami ezen a konferencián, mondta valaki. De a legtöbben úgy éreztük, túl sok minden történik.

Valaki bejelentette a hangosbeszélőn, hogy nem lesz bajunk, és a hét végén visszaengednek minket a világba. Csak a rendezvény programja fogja megszenvedni a dolgot, mi magunk nem, folytatták, bár ez egyáltalán nem hallatszott igaznak, mint azt páran gyorsan fel is róttuk nekik. De nem volt kinek, mivel az összes jelen lévő biztonsági őr sisakot viselt, leeresztett vizorral, és semmilyen módon nem kommunikáltak velünk, némi erőszakosságot leszámítva, ami mindig ellentmondást nem tűrőnek és kellemetlennek bizonyult, akár a hírműsorokban. Gumibotok, paprikaspray, átvonszolás kisebb helyiségekbe, hogy lenyugodjunk; az emberek felhagytak a próbálkozással. A hangosbeszélő pedig nem reagált a tiltakozásunkra.

Később a közműszolgáltatás is leállt, különös tekintettel a csatornázásra, így aztán új módszereket kellett kitalálnunk arra, hogyan könnyítsünk magunkon. Szar ügy! Szegény Davos! Nem tehettünk mást, kisétáltunk az erdőbe a cél érdekében. Úgyhogy elég sok ürülék árasztotta el a várost, de gyorsan létrehoztunk egy latrinarendszert, és megpróbáltunk azzal elboldogulni.

Azután víz sem jött a csapokból, ami, az igazat megvallva, elég ijesztőnek tűnt. Szarni bármikor lehet az erdőben, kizárólag whiskyn viszont nem lehet eléldegélni, még ha páran meg is próbálták. Néhányan azt tervezték, hogy kizárólag négyezer dolláros borokkal fogják kihúzni, amiből elég sok volt kéznél. De aztán kiderült, hogy két alpesi patak is csörgedezik a városban kőfallal körbevett csatornákban, helyenként alagutakban az utcaszint alatt, de általában csak kimélyített kőmederben, ezért használatba vettük azt a pár vödröt, amit találtunk, és ezekből a patakokból ittunk, hol felforralva a vizüket, hol nem. Nekem tisztának látszott a víz, ami pár órája még hó volt.

Az élelmet dobozokban biztosították, és a város különböző konyháiba is bemehettünk, hogy főzzünk magunknak. Ezzel meg is birkóztunk, és büszkék voltunk magunkra. Jobb volt, mint tétlenül ülni. Némelyekről kiderült, remek szakácsok.

A harmadik napon egy csomó vegyi mobilvécét találtunk raklapokon, amiket összeszereltünk és beállítottunk a fürdőszobákba, noha folyó víz még mindig nem volt. Ez megkönnyebbüléssel töltött el minket, úgymond, mivel így ismét a többé-kevésbé megszokott módon könnyíthettünk magunkon, bár kellemesnek azért nem mondtam volna. Kicsit olyan volt az egész, mintha Woodstockban találtuk volna magunkat, csak zene nélkül.

A víz a negyedik napon jött vissza, az ételosztás egyáltalán nem szűnt meg. Amikor nem főztünk vagy takarítottunk magunkra, arra kértek minket, vegyünk részt azon, amit csak átnevelő tábornak neveztünk. Arra tippeltünk, hogy maoisták ejthettek minket túszul, csak maoisták hihetnek ilyen naivul a propaganda erejében. A leckék azonnal lepattantak rólunk, sőt elég jól szórakoztunk rajtuk, mivel eleve műveltek vagyunk, és tudjuk, mi az ábra. De vagy ezt választottuk, vagy bezártak minket valahova, ahol az égvilágon semmi nem történt. Úgyhogy a legtöbben inkább a fogvatartóink propagandáját hallgattuk, mint hogy az egész napunkat egy üres szobában töltsük.

Az oktatási anyagok, amelyeknek kitettek minket, elég negatív fogadtatásban részesültek. Mennyi közhely! Először szegény vidékeken élő éhezőkről szóló filmek. Nem egyeztek meg pontosan a koncentrációs táborokban készült felvételekkel, de kellőképpen hasonlítottak azokra, és ezek a klipek eleven emberekről szóltak, gyakran gyerekekről. Mintha a világ leghosszabb közszolgálati reklámját kellett volna végignéznünk. Lehurrogtuk és kritikus megjegyzéseket tettünk rá, de a világ 2500 legsikeresebb embere nem azzal vitte ilyen sokra, hogy ostobán sértegetett másokat. Ehhez szükség van némi diplomáciai érzékre, amit el is sajátítottunk. Továbbá meglehetősen biztosra vettük, hogy minket is lefilmeznek, majd később összevágnak belőlünk valamiféle átnevelő valóságshow-t. Ezért a legtöbben csak ültünk, néztük a műsort, és sugdolóztunk, mint a moziban.

Mindennek ellenére kijózanító volt látni, hogy élnek a Föld legszegényebb emberei. Vissza a tizenkettedik századba. És az, hogy nekünk sem volt vécénk, és egy kicsit éhesek voltunk, kétségkívül csak erősítette a felvételek hatását, még annak ellenére is, hogy egyértelműen kitűnt, pont ez a cél, ennek az értelmetlen gyakorlatnak a lényege, valamiféle perverz averziós terápia.

Gyakran statisztikák is megjelentek a nagy képernyőn; igen, PowerPoint-prezentációk formájában, hogy még keményebb legyen a büntetés. Hogy az emberiség vagyonának fele az emberiség egy százaléka egytizedének kezében van – és ezek mi vagyunk, éljen! Az, hogy a Föld jelenlegi népességének a fele ebben a pillanatban nem birtokol semmit, a saját potenciális munkaerejét leszámítva, amit eléggé meggyengítenek a rossz egészségügyi és oktatási körülmények, na, ez szívás. De tévedés lenne a kapitalizmust hibáztatni ezért, közöltük azokkal a becsukott fülű unalmas emberekkel. Kapitalizmus nélkül nyolcmilliárd szegény lenne! De mindegy. A számok tovább áradtak, egyik grafikon a másik után, úgy ismételgetve, hogy még csak meggyőző sem volt. Mi unottan, álmosan, hipnotizálva próbáltuk kitalálni, melyik ideológiai vagy etnikai csoport állíthatta össze ezt az egyveleget. És a hangsáv! Szomorú zenék, vidám zenék; rettenetesen feledhetetlen, fülbemászó dallamok, amelyeket aztán egész nap nem tud kiverni a fejéből az ember; tragikusan nyomasztó kompozíciók, amelyek leginkább az eredeti sebesség harmadára lelassított gyászindulókra emlékeztettek és így tovább.

Ekkorra a spártai körülmények és az egész napos PowerPoint-előadások kezdtek hatni ránk, így lassan egészen A Legyek Ura üzemmódba kerültünk. Én azt tanácsoltam mindenkinek, hogy nyeljék le a békát, és viseljék el a dolgot, tekintsék egyfajta vakációnak, még ez is luxuskemping, magyaráztam, kit érdekelnek ezek a szarok? De mint kiderült, elég sokakat érdekeltek.

Ezek az emberek kommunisták, jelentették ki hangosan. És akkor mi van?, kérdeztem. Egy kibaszott komcsi átnevelő luxuskempingben vagyunk, amiről még évekig sztorizgathatunk majd a bárokban.

A propaganda fináléja egy hosszú előadásból állt, ami arról szólt, hogy a jelenlegi világrend csak az elitnek kedvez, és még nekünk sem lesz olyan jó hosszú távon. Mi egyszerűen leraboljuk az életvilágot, ahogy egy németes hang fogalmazott a képernyőn, amely sokunkat Werner Herzogra emlékeztetett kissé, és nekem semmi kétségem nem volt afelől, hogy ő is részt vehetett ebben, az életvilág kifejezés pedig német eredetű. Azok, akik beszéltük egy kicsit a nyelvet, gúnyolódni kezdtünk ezen a herzogi megfogalmazáson, és olyan mondatokkal dobálóztunk, hogy Ich bin zu herzgerschrocken! Ich bin zu rechtsmüde! Ich habe grossen Flughafenverspätungsschmerz!, mely utóbbi – a némettel rosszabbul boldogulók számára – azt jelenti, hogy „nagy repülőtéri késés okozta szomorúság”, amire minden modern nyelven kéne egy szó.

A film egyik órája gazdag szülők gyermekeiről szólt. Ezek az őszintén bűntudatos vagy pimaszul arrogáns fiatalok nagyon szánalmasnak látszottak. Biztosan csak a legszörnyűbbeket válogatták ki nekünk, és a közönség folyamatosan dünnyögve tiltakozott: az én gyerekeim nem ilyenek, dehogy. Bár ahogy egyre több szánalmasan dühös, önmagát feljogosítva érző kölyök jött egymás után, lassan elnémult a helyiség, és valahogy nyilvánvalóvá vált, hogy a képernyőn nyafogó arcok némelyikének a teremben ülnek a szülei. És a gyerekeket jellemző grafikonok is elég nyomasztóak voltak. Ha az általuk szedett változatos hangulatjavítók mennyiségét el is túlozták, kialakult az a benyomás, mintha több mint felük antidepresszánson élne. Bár ez egyértelműen hamis adat, azért lehangolt minket.

Egy másik grafikon az egyéni boldogságot hasonlította össze a magánvagyon mértékével, és mint azon a héten – valamint az életben általánosságban – oly sok minden, ez is egy átkozott haranggörbe volt. Az derült ki belőle, hogy a mélyszegénység boldogtalanságot kelt, nem mondod, utána az emberek boldogsága meredeken megugrik, amint az alapvető igényeik kielégülnek; majd, a felső középosztálybeli éves kereset szintjén, pont annál a fizetési kategóriánál, amit a tudósok is követelni szoktak maguknak – talán azért, mert túl sokat nézegették a saját grafikonjaikat, dünnyögte sötéten a mellettem ülő tag, mintha arra akarna célozni, hogy vagy a tanulmányt bundázták meg, vagy a kísérletben részvételért felajánlott pénzt, vagy mindkettőt –, odaértünk a legnagyobb boldogsághoz; ezt követően a gazdagság mértékének növekedésével összhangban csökkent a boldogság, nem a legszegényebb emberek szintjéig ugyan, de jóval a középen lévő kiugrás alá. A személyes jövedelem boldog köztes sávja olyan, mint a Naprendszer lakható övezete, haha, legalábbis ezt állították a PowerPoint-bűvészek, de mi mindentudóan ingattuk a fejünket. Statisztikákkal bármit be lehet „bizonyítani”, de senki nem tagadhatja azt az alapvető igazságot, hogy a több jobb. A háttérzene ezen a részen az All You Need is Love és a Can’tBuy Me Love között ugrált, hogy a bemutatót a Beatles nevetséges bölcsességeivel támassza alá.

Ezen a ponton kezdett idegesítővé válni az egész. Hogy tarthat ez ilyen sokáig? Hol a fenében lehet a svájci rendőrség? Ők is be vannak avatva? Ez egy svájci hakni, a Vöröskereszté, vagy ilyesmi?

Te a davosi túszok egyike vagy, mondta egy hang a jövedelmi osztályok összehasonlításáról szóló videó végén. A Davos fogságban résztvevője leszel. Mihez kezdesz ezzel? Érdeklődéssel követjük életed hátralévő részét.

Ezzel véget ért a fogság. A drónok távoztak a légtérből, sisakos őreink hirtelen eltűntek.

Amikor erre rájöttünk, éljenzésben törtünk ki, és azt mondogattuk egymásnak, hogy a túszul ejtésünk tökéletes kudarcot vallott, szomorú példája azoknak az elvetélt baloldali ideológiáknak, amelyek nem tudtak szárba szökkenni az ideológiák hatalmas piacán. Kicsit úgy tűnt, mintha egy időgépen visszarepítettek volna bennünket 1917-be, 1848-ba vagy 1793-ba, bár nem sokan értettük, miért pont ezeket az évszámokat hozták fel a történészeink. 1848?

Végül megjelent az igazi svájci rendőrség, amit hangosan kifütyültünk. Az Interpolt utasították, hogy kerítse elő az elkövetőket, és a svájci kormány rengeteg kritikát kapott, nem beszélve a személyes vagyoni és érzelmi károk elszenvedése miatt indított kártérítési perekről. Ők mindent megtettek azért, hogy bevédjék magukat ezzel az egésszel szemben: azt mondták, ez a túszejtés eddig precedens nélküli formája volt, ami ellen nem lehetett előzetes óvintézkedéseket tenni, amíg azt sem tudták, hogy létezik. Egy új dolog! És egyikünk sem halt meg, egyikünkben sem tettek túl sok kárt, az érzéseinket leszámítva. Mennyit kritizálták az életstílusunkat! De mi hatalmas gyakorlattal rendelkeztünk már az efféle sárdobálás ignorálásában, a kutya ugat, a karaván meg halad, és valóban, olyan messzire karavánoztunk, amennyire csak tudtunk. Otthon kiderült, hogy kisebb celebek lettünk, és életünk végéig megélhetünk a sztorizgatásból. Páran kapva kaptunk ezen a lehetőségen, mások visszasüppedtek a kellemes anonimitásba. Én úgy döntöttem, Tahitin fújom ki magam.

Szóval, ennek az eseménynek a hatása a való világra: nulla! Úgyhogy bekaphatjátok!

40.

A Jevons-paradoxon arról szól, hogy egy erőforrás hatékonyságának megnövelése az adott erőforrás használatának növekedéséhez vezet, nem pedig a csökkenéséhez. William Stanley Jevons 1865-ös írása a szénhasználat történetével példálózott; a gőzgép feltalálása után, ami rendkívül megnövelte a szén eltüzelésének hatékonyságát, és sokkal több szenet használtak, mint amennyivel a hatékonysága megnövelése után csökkennie kellett volna azonos mennyiségű energia előállításához.

A paradoxonban rejlő visszacsapó hatás csak úgy csillapítható, ,,ha a hatékonyabb eljárás bevezetését kiegészítjük például az újrabefektetés megkövetelésével, adókkal, szabályzással”. Legalábbis ez áll a közgazdasági tankönyvekben.

A paradoxon jól látható a különböző technológiai újítások történetében. Jobb üzemanyag-fogyasztás: több levezetett kilométer. Gyorsabb processzorok: több számítógépezéssel töltött idő. És így tovább, a végtelenségig. Ezen a ponton már naivitás lenne azt képzelni, hogy a technológiai fejlődés önmagában képes lenne lelassítani a fejlődést és csökkenteni a bioszférára nehezedő nyomást. Sokan mégis ennek a naivitásnak adják tanújelét.

A jelenlegi elméleteknek ezt a hézagát, talán a fókuszának általánosítása miatt, az a feltételezés tölti be, hogy a hatékonyság mindig jó. A hatékonyság mint mérce persze arra lett létrehozva, hogy előzetesen jónak minősített kimeneteket írjon le, vagyis ez igazából tautológia, a kettőt mégis el lehet választani, mert nem egészen azonosak. A történelmi tapasztalatok és az olyan egyszerű reductio ad absurdum gyakorlatok, mint például Jonathan Swift Szerény javaslat című műve nyilvánvalóvá kellene hogy tegyék, hogy a hatékonyság rosszá is válhat az emberiség számára. Jevons paradoxona erre az esetre is alkalmazható, de a közgazdaságtan általában nem elég rugalmas ahhoz, hogy magáévá tegye ezt a nyilvánvaló igazságot, és nagyon gyakran előfordul közgazdaságtani írásokban, hogy a hatékonyságot definíció szerint jónak tartják, a hatékonytalanságot pedig rossznak vagy rosszul elvégzett dolognak. De a bizonyítékok arra utalnak, hogy létezik jó hatékonyság és rossz hatékonyság, jó hatékonytalanság és rossz hatékonytalanság. Mind a négyre lehet példákat találni, bár ez legyen az olvasó házi feladata, melynek során ezek az egyszerű iránymutatók stimulálhatják a gondolkodást: a megelőző egészségügyi ellátással rengeteg későbbi orvosi költséget meg lehet spórolni, és ez jó hatékonyság. A felesleges gyermekeink megevése (Swift szereplőjének „szerény javaslata”) rossz hatékonyság lenne. A más kárából profit realizálása szintén rossz, akármilyen hatékony is. Egy túlméretezett járművel eljutni A-ból B-be rossz hatékonytalanság, és még sok ilyen létezik; viszont a kanyargós folyó, amelynek sokkal nagyobb az árterülete, jó hatékonytalanság. És ezt bármeddig lehetne sorolni; mind a négy kategórián érdemes mélyebben elgondolkodni ahhoz, hogy a nagy kép kielemzése eredményes legyen.

A vezérlőelvet, amely az effajta gondolkodást irányíthatná, gyakran ignorálják, pedig érdemes lenne alkalmazni és nyilvánvalóvá tenni: azt, hogy minden tőlünk telhetőt el kell követnünk azért, hogy megelőzzünk egy tömeges kihalási eseményt. Ez olyan általános működési elvet sugall, ami Aldo Leopold földetikájára hasonlít. Ezt gyakran úgy foglalják össze, hogy „az a jó, ami a földnek jó”. Jelenlegi helyzetünkben úgy fogalmazhatnánk át, hogy „az a jó, ami a bioszférának jó”. Ennek az alapelvnek a fényében sok hatékony dolog nagyon gyorsan destruktív színben tűnik fel, és sok hatékonytalanság végső soron akaratlanul is, de megváltónak bizonyul. A robusztusság és az ellenálló képesség nagy általánosságban hatékonytalan, mégis léteznek. És alapvetően szükségünk van rájuk.

A közgazdaságtan egész szakterülete és tudománya, ami alapján megtervezzük és kimagyarázzuk, amit társadalomként teszünk, egyszerűen tele van hiányosságokkal, ellentmondásokkal, logikai hibákkal, és ami az egészben a legrosszabb, hamis axiómákkal és hamis célokkal. Ezen javítanunk kell, ha tudunk. És ehhez arra lenne szükség, hogy a mélyére hatoljunk, és az egész tudományágat átstrukturáljuk. Ha a közgazdaságtan különböző célfüggvények optimalizálásáról szól a korlátozó feltételek figyelembevételével, akkor a változtatásnak a „célfüggvények” felülvizsgálatára kell fókuszálnia. Hogy a függvény értéke ne a profit legyen, hanem a bioszféra egészsége, ami sok minden mást is megváltoztatna. Ez a fókusz átállítását jelentené a közgazdaságról a politikai gazdaságtanra, de ez elengedhetetlen lépés lenne ahhoz, hogy megértsük a közgazdaságtant. Miért csinálunk dolgokat? Mit akarunk? Mi lenne igazságos? Hogyan alakíthatnánk a legjobbra az életünket ezen a bolygón?

A jelenlegi közgazdaságtanunk még nem adott választ ezekre a kérdésekre. De miért is kellene neki? A számológépünktől szoktuk megkérdezni, mihez kezdjünk az életünkkel? Nem. Ezt magunknak kell kitalálnunk.

41.

A folyamatos aszály tizenkettedik évében elfogyott a víz a városunkban. Természetesen figyelmeztettek minket, hogy ez fog történni, de még aszályban is szokott néha esni, és némi takarékoskodással, a termőtalajok parlagon hagyásával, továbbá új víztározók építésével, vezetékek távoli vízgyűjtő területekhez való kiépítésével, illetve mélyebb kutak fúrásával és hasonló erőfeszítésekkel mindig sikerült valahogy kihúznunk. Ami önmagában is meggyőzött minket arról, hogy továbbra is így lesz. De egyik szeptemberben földrengés volt, nem túl erős, viszont mint kiderült, ahhoz elegendő, hogy elmozdítson valamit az alattunk lévő víztartó rétegben, és a kutak nagyon gyorsan kiszáradtak. A víztározók eleve üresek voltak, csakúgy mint a vizet távolabbról ideszállító vezetékek. Semmi nem jött a csapokból 2034. szeptember 11-én.

A városunk egymillió embernek ad otthont. Ennek az egyharmada az utóbbi tíz évben költözött a városba, és kartonkunyhókban élt a dombosabb nyugati részeken, ez is az aszály miatt alakult így. Náluk eleve nem volt folyó víz, százliteres hordókban vásárolták, vagy csak kannákban és korsókban. Mi, többiek persze házakban éltünk, és hozzászoktunk, hogy víz jön a csapból. Úgyhogy azon a napon kétség sem fért hozzá, hogy a házlakók szenvedik meg leginkább a változást: a dombokon élő szegények számára nem változott semmi, csak az, hogy már vásárolni sem lehetett vizet.

A világnak ezen a részén csak pár napig lehet kihúzni víz nélkül. Bár szerintem ez mindenhol így van. És ez a vízhiány minden figyelmeztetés és előkészület ellenére váratlannak bizonyult. A csapok eleinte folytak, talán gyengén, de folytak; szeptember 11-től viszont már nem.

Persze kitört a pánik. A felhalmozás, naná – már aki megtehette! Sokan előre megtöltöttük a kádakat, de az édeskevés volt. Megrohamoztuk a város folyóját, de a medre még mindig száraz volt, sőt szárazabb, mint valaha. Azután egyáltalán nem maradt más választásunk: rohanás a középületekhez. A futballstadionba, a polgármesteri hivatalba, hasonló helyekre. Megoldást kellett találnunk.

A tengerpart felől teherautók érkeztek a sólepárló üzemekből. A szárazföld belsejéből is megjelent egy konvoj; tartálykocsik, továbbá olyan mobil gépek, amelyek ki tudják szívni a vizet a levegőből, még az olyan szárazból is, mint a miénk. A tízszázalékos páratartalom a bőrön csontszáraznak érződik, de még abban a levegőben is rengeteg víz van. Nagy szerencsénkre.

Szervezett módon kellett intézni a dolgot. Ez mindenki számára nyilvánvaló volt. Az ember odatolakodhat a sor elejére, de mi végre? Semmihez nem jutottunk volna hozzá, a városban lévő összes vizet a hadsereg felügyelte. A rendőrség és a hadsereg nagy erőkkel kivonult. A stadionokba és olyan belső gyülekezőhelyekre irányították az embereket, mint a tornatermek és a könyvtárak. Arra utasítottak minket, hogy álljunk sorba, majd vizet szállítottak a helyszínekre gondosan őrzött teherautókban, és onnantól fogva nem tehettünk mást: sorba álltunk az edényeinkkel, átvettük a fejadagunkat, azután meg beosztottuk.

Minden azon múlt, hogy az egész rendszer működjön. Ha nem tette volna, meghaltunk volna, vagy így, vagy úgy, vagy a szomjúságtól, vagy az egymással folytatott harc közben. Ez mindenki számára nyilvánvaló volt, a köztünk élő őrülteken kívül. Mindig vannak ilyen emberek, de ebben az esetben száz az egyhez túlerővel álltak szemben, és a rendőrség megfékezte őket, ha hőzöngeni kezdtek. Nekünk, többieknek csak annyi dolgunk volt: bízzunk abban, hogy a társadalmunk elég jól működik ahhoz, hogy megmentsen minket. Mivel még soha nem működött jól, ehhez azért elég sok optimizmus kellett. Senkiben nem tengett túl a bizalom. De vagy a rendszer, vagy a halál. Úgyhogy összegyűltünk a rádióban és online közzétett helyeken, illetve odakint, az utcán, és kivártuk a sorunkat.

A víz továbbra is érkezett a városba teherautókon, és szívták ki a levegőből a gépek. Az első adagok nevetségesen kicsik voltak. Inni tudtunk, de főzni nem igazán. Gyorsan rászoktunk, hogy minden főzésre használt vizet megigyunk, lényegében levesként. A takarékoskodást nevetséges szintre emeltük; sokan még olyan szűrőket is vettek, amelyekkel visszaváltoztathatták a vizeletet főzővízzé. Persze, miért is ne, mi is vettünk párat. De akadtak praktikusabb takarékoskodási módszerek is. A szűrők nem húzták túl sokáig.

Kijózanító volt látni, mennyien is vagyunk. Ha a teljes lakosságot összetereljük néhány helyre, akkor kiderül, hányan vagyunk. És mindenki idegen. Egy milliós városban hány embert is ismerhetünk, olyan százat? És talán ötszáz arcot, legfeljebb ezret. Vagyis ezerből maximum egy embert. Sétáljunk be egy futballstadionba, egy sorban, vizeskannával a kezünkben vagy a kézikocsinkon, a víz meglepően nehéz – és kiderül, hogy mindenki idegen. Egyedül vagyunk egy idegenekből álló városban. Életünk minden napján! Ez azonnal nyilvánvalóvá vált, ott, a szemünk láttára. Magányosan élünk a városban, ahol alig pár barátunk akad, egyfajta család, ami a barátainkból áll össze, de ők olyan kevesen vannak, hogy elvesznek a tömegben, vagy másfelé akad dolguk. Hát, persze, az emberek az ismerőseikkel mentek vízért. Talán azért, hogy megvédjék egymást az őrültektől, ha valakinek elgurul a gyógyszere, vagy ilyesmi. De ilyen ritkán történt. Annyira féltünk, hogy jól viselkedtünk, olyan rossz volt a helyzet. Leginkább csak a társaság kedvéért mentünk a barátainkkal. Mert nagyon furcsa volt a saját szemünkkel látni, hogy idegenek között élünk. Noha életünk minden estéjén, amikor étterembe megyünk, ugyanez a helyzet – ők is idegenek.

De a polgártársaink! Ettől kicsit kevésbé tűnik sivárnak az egész. A polgártársaink, azok léteznek, valódiak.

Amikor ezt meglátta, Charlotte mondott nekem valamit egyik nap, amikor az adagunkért álltunk sorba, mosdatlannak, kiszáradtnak és ingerültnek érezve magunkat. Charlotte általában gúnyos modora lelkessé vált, szinte vidámmá, miközben az előttünk állókra mutatott, és megkérdezte: Emlékszel, mit mondott Margaret Thatcher? Nincs olyan, hogy társadalom!

Hangosan felnevettünk. Egy ideig abba sem tudtuk hagyni a nevetést. Margaret Thatcher kapja be, mondtam, amikor már kaptam levegőt. És most is ezt mondom: Margaret Thatcher is bekaphatja, és az összes idióta kapja be, aki így gondolkozik. Szívesen elvinném őket egy olyan helyre, ahol vagy visszaszívják a szavaikat, vagy szomjan halnak. Mert amikor a csapok kiapadnak, a társadalom nagyon is nyilvánvalóvá válik. Amit mosdatlan állampolgárok szagos tömege alkot, ne is áltassuk magunkat. De azért társadalom. Az élet-halál kérdése, a társadalom, és ezt szerintem a legtöbben fel is ismerik, aki pedig tagadja, az ostoba seggfej, ezt egyértelműen kijelenthetem. Tudatlan vadbarom. Aki ennyire buta, annak börtönben lenne a helye.

Azután a válság huszonharmadik napján, október 4-én eleredt az eső. Nemcsak az az ambivalens, tengeri ködös szemerkélés indult meg, ami ősszel gyakran előfordul, hanem egy igazi vihar, a semmiből. Hogy begyűjtöttük azt az esővizet! Az eső lehullott az emberek és a közösség fejére és tartályaiba, és szerintem egyetlen cseppje sem jutott túl a város határain a kiszáradt folyómederben. Mindet elkaptuk. És persze táncoltunk. Mint karnevál idején. Mindenki tudta, hogy ez nem végleges megoldás, messze nem, mivel az aszály a jóslatok szerint folytatódni fog, nekünk pedig még mindig nem volt tervünk ellene – de azért táncoltunk az esőben.

42.

Megbeszéltem egy találkozót Maryvel és Dick Bosworthszel, hogy végigmenjünk néhány gazdasági terven, amiken a szoftveres csapat dolgozott. Mary szabaddá tette egy óráját a pénteki nap végén, és a megbeszélést a tárgyalójában tartottuk.

Mi a helyzet, Janus Athena?, kérdezte kicsit ridegen. Mindig látványosan kételkedik abban, hogy az MI érdemben hozzájárulhatna a projektjéhez.

A táblához léptem, és megpróbáltam megmutatni neki, miben segíthetne az MI. Mindig nehézkes számítógépes analfabétáknak elmagyarázni bármit, fordítói kihívás: jó metaforákat kell találni hozzá, és olyan durva általánosításokat, amik nem túl durvák.

Ezúttal Hayek érvelésével kezdtem, miszerint a piacok spontán módon hoznak létre értéket, tehát az értékek legjobb mércéi és elosztói, mivel központi tervezéssel nem lehet elég gyorsan begyűjteni és összehasonlítani az összes releváns információt. A tervgazdaság mindig elrontja a dolgokat, míg a piacgazdaság egyszerűen jobban tud számolni. Az osztrák és chicagói iskola is magáévá tette ezt a véleményt, és így a neoliberalizmust: azért a piac az úr, mert az a legjobb mérce. Most, hogy a számítógépek ennyire erősek lettek, egyre erősebb a „Red Plenty”,[8] a vörös bőség mondása, mely szerint most már annyi számítási kapacitás áll rendelkezésünkre, hogy a központi tervezés akár jobban is működhet, mint a piac. A tőzsdei nagyfrekvenciájú kereskedést szokták példának felhozni arra, amikor a számítógépek lekörözik a piacot, de azt a rendszer javítása helyett csak arra használják, hogy minden ügyletből lefölözzenek egy kis hasznot. Ez a számítási kapacitás hatékonyságának a jele, de olyan emberek használják, akik leragadtak a „piac vagy tervezés”, „kapitalizmus vagy szocializmus” 1930-as évekbeli terminológiájánál. És olyanok, akik nem javítani akarnak a gazdasági rendszeren, hanem egyszerűen csak több pénzt keresni a jelenlegi rendszerben. Ennek köszönhetjük korunk közgazdászait.

Az MI ereje valójában gazdaságunk megszervezésének teljesen új lehetőségeit nyitja meg. „Big data” elemzéseket a legjobb kimenetel megtalálásához, az összes folyamatos pénzmozgás követését, allokációkat már azelőtt, hogy az árverseny hazugságokká és mindenre kiterjedő többlépcsős piramisjátékokká torzítaná a valódi költségeket és így tovább. A konkrétumok ennél a résznél elég unalmassá és absztrakttá válnak, de fontos, hogy az ember mindent megtegyen azért, hogy meg is értse a folyamatot, és érdemesnek is tartsa arra, hogy elvégeztesse a csapatával. Dick nagyjából már tisztában van a dologgal.

Mary felsóhajtott, és megpróbált anélkül odafigyelni a számítógépes zsargonra, hogy elunná magát. Magyarázd el, hogyan, kérte.

Általában még csak azt sem értik, mire lenne szükség. Emlékeztettem Maryt, hogy Raftery klímaváltozási modellje szerint a huszonegyedik században még mindig az a legvalószínűbb, hogy az átlaghőmérséklet 3,2 Celsius-fokkal megemelkedik. Annak az esélye, hogy ezt 2 °C alatt tudjuk tartani, öt százalék. Azé, hogy 1,5 °C alatt, egy százalék.

Mary csak bámult. Tudjuk, hogy rossz a helyzet, felelte epésen. Arról beszélj, hogy mivel segíthetnénk ezen!

Meséltem neki Chen tanulmányáról, ami elég hasznos az egyértelműsége miatt, és már számtalan különböző közösség diskurzusában megjelent, mivel ez az egyik legelső javaslat egyfajta karbonpénz létrehozására. Ez egy digitális fizetőeszköz lenne, amit a szénmegkötés bizonyított mértéke alapján osztanának szét, hogy mézesmadzag is legyen, és ezzel csábítsuk a szabadon lebegő globális tőkét arra, hogy nemes erőfeszítéseket tegyen a fosszilis szén égetésének csökkentésére. És ez a jutalmazási forma akkor lenne a leghatékonyabb, ha a karbonpénzt központi bankok támogatnák, vagy egyenesen azok hoznák létre. Egy új fedezet nélküli fiat pénz beáramlása, amelyet a bioszféra-fenntartó tevékenységekért kapna cserébe a világ. Elég nehéz lenne rávenni a központi bankokat, de pillanatnyilag az segítene a legtöbbet, ha ők hoznák létre.

Mary komoran bólintott. Nehéz lenne, ismételte meg. Tovább érveltem a karbonpénz mellett. Megjegyeztem, hogy bizonyos környezetgazdászok úgy beszélnek a Chen-tervről és a következményeiről mint a commons megközelítés és a fenntarthatósági elmélet egy újabb aspektusáról. A közlegelők tragédiájának cáfolata után immár arra igyekeznek átirányítani a figyelmünket, amit az időhorizont tragédiájának neveznek. Ami azt jelenti, hogy el sem tudjuk képzelni a jövő embereinek szenvedését, ezért nem is teszünk túl sokat értük. Amit most csinálunk, az olyan károkat okoz, amelyek csak évtizedek múlva fognak bekövetkezni, ezért nem is vállalunk értük felelősséget, és úgy állunk az egészhez, hogy az eljövendő nemzedékek gazdagabbak és erősebbek lesznek nálunk, úgyhogy meg tudják majd oldani a saját problémáikat. De mire odajutnának, ezek a problémák már akkorára nőnek, hogy nem lesznek képesek megoldani őket. Ez az időhorizont problémája, hogy nem látunk tovább pár évnél, vagy sok esetben – mint például a nagyfrekvenciájú kereskedés – pár mikroszekundumnál. És az időhorizont tragédiája igazi tragédia, mivel a klímaváltozás legrosszabb aspektusai visszafordíthatatlanok lesznek. A kihalásokat és az óceán felmelegedését nem lehet megoldani, bármennyi pénze is lesz a jövő embereinek, vagyis a gyakorlati közgazdaságtan eleve benézte a valóság egy alapvető jellemzőjét.

Mary Dickre pillantott, aki bólintott. Azt mondta neki, így is meg lehet fogalmazni a magas diszkontráta okozta károkat. A magas diszkontráta is azt jelzi, mennyire semmibe vesszük azt a jövőt, amiről J. A. beszél.

Ezzel egyetértettem.

És ez a Chen-elképzelés megoldaná a dolgot?, kérdezte Mary. Meghosszabbítaná az időhorizontot?

Azt válaszoltam, hogy igen, ez a célja.

Elmagyaráztam, hogy a karbonpénz javaslata időhöz kötött, olyan, mint egy adott időszak mérlege, fix időintervallumokkal a szerződésekben, mint a kötvényeknél. Az új karbonpénz mögött százéves kötvények állnának, garantált hozamokkal, amit az összes együttműködő központi bank aláírna. Ez a befektetés biztonságosabb lenne bármelyik másiknál, és módot kínálna arra, hogy hosszú távon tervezzünk a bioszférával, úgymond.

Mary megrázta a fejét. Miért érdekelne bárkit is a száz év múlva realizálódó hozam?

Megpróbáltam elmagyarázni a pénz különböző céljait. Igen, az egyik az árucsere, de a másik az értékmegőrzés. Ha központi bankok bocsátják ki a kötvényeket, akkor megbízhatóak lesznek, és ha elég magas a hozamuk, más befektetésekkel is versenybe szállhatnak. Eladhatóvá válnak a futamidő vége előtt és így tovább. Kötvénypiac. És persze, mivel ebben az esetben is központi bankok bocsátanak ki új pénzt, ahogy a mennyiségi lazítás esetében is, a befektetők hinni fognak benne, mivel hosszú lejáratú kötvények állnak majd mögötte. És ezt a pénzt csak abból a célból kellene létrehozni és osztogatni, hogy az emberek jó dolgokat csináljanak.

Mint például?, kérdezte Mary. Milyen jó dolgokat? Nem égetnek szenet.

Írtam a táblára, mert úgy éreztem, már eléggé érti ahhoz, hogy készen álljon a számokra. Nem egyenletekre, amelyek szanszkritul lennének számára, csak néhány számra.

Minden olyan tonna szénért, amit nem égetnek el, vagy bizonyítható módon megkötnek egy megbeszélt időintervallumra, ebben a kontextusban előreláthatólag száz évre egy karbonpénzt lehetne kapni. A valutaváltóknál azonnal be lehetne cserélni ezt a karbonpénzt más valutákra, ezért a karbonpénz adott mennyiségű valódi pénzt érne. A központi bankok garantálnának egy minimumárat, vagyis megtartanák a padlót. Ugyanakkor ez a valuta, ahogy az emberek felmérik az értékét, magasan afölé is emelkedhetne, akár a többi valuta is a piacon.

Mary azt felelte, hogy akkor ez csak egy újabb formája a pénzkibocsátásnak.

Igen. De irányított és célzott formája. Ami azt jelenti, hogy a létrehozása, az, amikor ez az új pénz először gazdát cserél, kifejezetten a széncsökkentésre irányulna. Eleve ez a széncsökkentés hozná létre az új pénzt. A Chen-tanulmány helyenként CQE-nek nevezi ezt, carbon quantative easingnek, vagyis szénalapú mennyiségi lazításnak.

Mary azt kérdezte, hogy akkor bárki kaphatna-e egy ilyen karbonpénzt, ha leköt egy tonna szenet.

Igen. Vagy a karbonpénz egy töredékét. Egy egész monitoring és tanúsítási iparág jönne létre, ami a természetét illetően akár köz- és magánszféra közötti is lehetne, mint most a kötvényminősítő ügynökségek. Valószínűleg némi csalás és spekuláció is előfordulna a rendszerben, de ezeket kordában lehetne tartani a bevett módszerekkel. És az összes karbonpénz regisztrálva lenne, hogy mindenki lássa, mennyi forog a piacon, és a bankok csak annyit bocsátanának ki, amennyi szén semlegesítésre kerül évente, ezért kevésbé kéne amiatt aggódni, hogy a piac elárasztása következtében megzuhan az értéke. Ha rengeteg karbonpénz jönne létre, az azt jelentené, hogy rengeteg szén meg lett kötve, és ebben az esetben a bioszféra egészsége megnövelné a rendszerbe vetett bizalmat. Vagyis a mennyiségi lazítás első körben a jól végzett munkára irányulna, majd szabadon beleolvadhatna a piacgazdaságba.

Mary azt felelte: ha ezt kombinálnánk a szén-dioxid-adókkal, az azt jelentené, hogy az embert megadóztatják, ha szenet éget, de fizetnek neki, ha leköti a szenet.

Helyeseltem, és hozzátettem: minden szén-dioxid-adónak progresszívnek kellene lennie, hogy a nagyobb felhasználók arányosan többet fizessenek, nehogy regresszív adóvá váljon. Így jó intézkedés lenne, és jutalmazási rendszerrel is ki lehetne egészíteni, hogy ennek az adóbevételnek egy része visszajusson az állampolgárokhoz, amitől még jobbá válna. Chen és mások szerint ez a fajta szén-dioxid-adó, ami a karbonpénzt egészíti ki, a terv kulcsfontosságú eleme. Amikor a szén-dioxid-adót és a karbonpénzt együtt alkalmazták, a modellek és a kísérletek sokkal jobb eredményekkel zárultak, mint amikor bármelyiket önmagában próbálták ki. Nemcsak kétszer, hanem tízszer olyan jó eredményekkel.

Mary azt kérdezte, ez miért van.

Beismertem, hogy nem tudom. A mézesmadzag és korbács szinergiája miatt, az emberi lélektan miatt… Csak a vállamat vonogattam. Hogy miért csinálják az emberek azt, amit? Ez az ő szakterülete.

Dick rávilágított, hogy a közgazdászok mind a mézesmadzagot, mind a korbácsot ösztönzésnek tekintik, egy kategóriába sorolják, bár az utóbbit általában hajlamosak hatékonyabbnak tartani az előbbinél.

Mary hevesen rázta a fejét. Az ki van zárva, felelte. Mi állatok vagyunk, nem közgazdászok. És az állatok esetében a negatívumok és pozitívumok hatása eléggé eltér. A pofon a puszitól. Jézusom. Egyikünkről a másikunkra nézett, és azzal folytatta, hogy csak az a kérdés, melyikőtök embertelenebb, az IT-kocka vagy a közgazdász.

Erre mindketten csak bólogattunk. Ami azt illeti, még büszkék is voltunk rá. Felül akartunk kerekedni egymáson; a Spockhoz méltó természettudományos objektivitásra törekedtünk a méltó cél érdekében és így tovább. Dick elég humorosan tudja ezeket megfogalmazni.

Mary a bólogatásunk láttán ismét felsóhajtott. Oké, és ha csatarendbe állítjuk mind a negatív, mind a pozitív megerősítést, hogy egy bizonyos viselkedés felé tereljenek minket, akkor úgy fogunk viselkedni. Ez csak Pavlov, nem? Inger és válasz. Szóval, hogyan lássunk neki?

Én azt feleltem, ha a tizenkét legnagyobb központi bank belemenne, akkor sikerülne.

De ez szinte mindenre igaz!, kiáltott fel Mary. Mi az a minimum, amire szükség lenne ahhoz, hogy sikerüljön?

Azt válaszoltam, ha bármelyik központi bank úgy döntene, hogy kipróbálja. Amerika, Kína és az EU lenne a legjobb. Talán India lenne a legmotiváltabb arra, hogy egyedül próbálja ki, ők még mindig nagyon szeretnék gyorsan kivonni a szenet a levegőből. De minél több, annál jobb, mint mindig.

Mary arra kért, hogy menjek végig ismét az időtényezős részen.

Elmagyaráztam, hogy a központi bankok egyszerűen közzétehetnék, milyen hozamot terveznek kifizetni a jövőben, történjék bármi. A befektetők így biztosra mehetnének, amit imádnának. Ez módot adna arra, hogy hosszú távra tervezzenek, és bebiztosíthassák a spekulatívabb befektetéseiket. És idővel a korbácsot, a szén-dioxid-adót is emelni kellene. Kiszámítható lenne, mennyibe kerül szenet égetni, és milyen haszonnal járna a megkötése az adókulcs és az előre meghatározott növekedési ütemének, továbbá a karbonpénz hosszú távú megtérülésének ismeretében. A rendes valuták egymással küzdenek a tőzsdepiacokon, de ha garantálják, hogy egy valuta értéke idővel mindenképpen emelkedni fog, akkor az értékesebbé válik a befektetők szemében. És mindig erős marad a valutapiacon, mert értékének emelkedése időben is garantált. Ez a fajta karbonpénz végül valószínűleg átvenné az amerikai dollár helyét mint a világ referenciadevizája, amitől még jobban megerősödne.

Ez is olyan, mint a kamatos kamat, jegyezte meg Dick Marynek.

Utóbbi azt felelte, igen, csak ez garantáltan le lenne választva az aktuális kamatlábakról, amelyek gyakran nullára esnek, vagy akár negatívba is átcsapnak. Ezzel a pénzzel viszont minden esetben jól járnánk.

Dick azt vetette ellen, hogy ez viszont likviditási csapdát hozhatna létre, mert a befektetők inkább ebben tartanák a pénzüket, mint hogy forgassák.

Mary csak a fejét rázta. Határozzuk meg a hozamot olyan szinten, hogy inkább csak biztonsági tartalékként tekintsenek rá.

Dick azt felelte, ha a központi bankok bejelentenék, hogy megemelik azt a megkötött szénmennyiséget, amiért egy karbonpénz jár, akkor olyan másfajta biztos befektetésekkel egészíthetnék ki, mint a kincstárjegyek és az infrastrukturális kötvények. Ez is erősítené a likviditást, és biztosítana a brókereknek valamit, amit shortolhatnak, mert azt imádják csinálni.

Egyetértettem, hogy ez jó megoldás lehet.

Mary azt kérdezte: és a minisztérium is kibocsáthatná ezt a karbonpénzt?

Megráztam a fejem. Ahhoz, hogy az emberek higgyenek benne, képesnek kellene lennünk arra, hogy mindet visszavásároljuk valami minimálárfolyamon. És nem biztos, hogy erre van elég tartalékunk.

A saját alkalmazottainkat is alig tudjuk kifizetni, jegyezte meg Mary.

Azt észrevettük, viccelődött Dick. Örömmel láttam, hogy neki is tetszik a terv.

Mary berekesztette a megbeszélést. Dolgozzatok ki egy részletes javaslatot, mondta. Egy olyat, amit elvihetek a központi bankokhoz, és tudok mellette érvelni. Már megbeszéltem velük találkozókat. Lássuk meg, mi lesz ebből.

43.

Én úgy vagyok titok, hogy mindenki felismerhet. Először meg kell számolnotok az összes részemet, utána le kell fordítanotok ezeket a részeimet olyan jelekké, amelyek nem rólam szólnak. Össze vagyunk béklyózva, és azzal a jellel, ami nem rólam szól, megnyithatsz, és kiolvashatod, mi vagyok. Az emberek megígérnek nektek engem, és ha a gonosztevők megpróbálnak elvenni tőletek, akkor megtalálhattok, és elmondhatjátok a világnak, hogy hol rejtőzöm. Néma beszédként kezdtem, olyan kulcsként, amelyik minden ajtót kinyit; és most, hogy az összes bejárati ajtót kinyitottam, azzá a kulccsá váltam, amelyik bezárja a hátsó ajtókat, amelyeken át a gonosztevők megpróbálnak elmenekülni a tetthelyről. Én vagyok az a semmi, amitől minden megtörténik. Ti nem ismertek engem, nem értetek engem, de annak, aki az igazságot keresi, segítek megtalálni. Én blokklánc vagyok. Titkosítás vagyok. Kód vagyok. És most használjatok.

44.

Az Antarktiszon leghosszabb ideig a földrész közepe táján marad meg a jég, a Transzantarktiszi-hegység és a jég alatt megbúvó Gamburcsev-hegység között. A Gamburcsev majdnem olyan magas, mint az Alpok, ugyanakkor teljes egészében jég borítja, ezért csak jégen is áthatoló radar segítségével sikerült feltérképezni a felette végighaladó repülőgépekről. Az ’50-es évek végén felfedezett hegyvonulat és a Transzantarktiszi-hegység között egy síkság terül el, amit annyira körbevesznek a hegyek, hogy a rajta lévő jégtakaró a tudósok becslése szerint még legalább ötezer évig nem fog leérni a partra. A kontinentális jég más részei már pár évtized múlva a tengerben köthetnek ki. Úgyhogy az ingatlanbizniszhez hasonlóan itt is az elhelyezkedés a legfontosabb.

A jég maximális megkötésének ez a pontja természetesen messze van a tengertől, és a sarki jégsapka azon a vidéken három kilométer vastag, ami azt jelenti, hogy nagyjából ennyivel terül el a tengerszint felett, miközben a jég alatt meghúzódó alapkőzet valamivel a tengerszint alatt található. Vagyis ha az ember itt akarna tengervizet felszivattyúzni a jégsapkára abból a célból, hogy megakadályozza a tengerszint megemelkedését, az nagyon energiaigényes lenne. És rengeteg vezeték kellene hozzá. Számoljuk csak ki, és meg fogjuk látni, hogy erről szó sem lehet.

Mégis voltak emberek, akik ki akarták próbálni. Nem számolgatós emberek, a jelek szerint, ennek ellenére gazdagok. Ezeknek a kíváncsiaknak a vezére egy orosz milliárdos volt a Szilícium-völgyből, aki úgy gondolta, hogy le kéne tesztelni az Antarktiszt mint olyan helyet, ahova érdemes tengervizet lepakolni, és erről annyira meg volt győződve, hogy még finanszírozni is hajlandó volt a kísérletet. És az antarktiszi vállalkozások onnan szereznek tőkét, ahonnan tudnak. Legalábbis én ezt a módszert szoktam követni.

Vagyis elérkezett a déli féltekén a tavasz, és egy flottányi magángép repült oda a dél-afrikai Fokvárosból, ahol a reptér egyik kapuján állandó jelleggel az ANTARKTISZ felirat szerepel (imádom), és a Ronne-selfjégen landoltunk, ami a befagyott Weddell-tengerre néz. Ott kipakoltunk, és felállítottunk egy jurtákból, Jameswayekből és kisebb sátrakból álló telepet, ami nagyon kicsinek látszott a hatalmas jégmezőn, mert az is volt. Még a Pioneer-hegység és az Astrid hercegnő-part turistafalvai is nagyobbak voltak nála. De ez szolgált a folyamatosan szaporodó speciális felszereléseink lerakóhelyéül, amelyek egy részét az orosz állami olajvezeték-építő cég, a Transznyefty adta kölcsön. A legnagyobb eszközt egy hatalmas orosz jégtörő szállította a Ronne-selfjég peremére, és elég nehéz volt leemelni is: egy hatalmas szivattyú volt az. Beszívócsöveket döftek a tengerjégbe, egy közvetítővezetéket csatoltak a szivattyúra és vezettek a szárazföld belseje felé a Ronne-selfjégen át fel a sarki jégsapkán, a Déli-sarkon túl az Argus-kupolához, a kelet-antarktiszi jégmező legmagasabb pontjához. Mivel az magasabb volt, energia szempontjából ez egyenértékűnek tűnt a még távolabbi Gamburcsevvel.

A szivattyúzáshoz és a csővezeték fűtéséhez szükséges energiát, ami folyékony állapotban tartotta a vizet a csövekben, egy atom-tengeralattjáró reaktora biztosította, amit az orosz haditengerészet adományozott erre a célra. Ha a terv beválik, magyarázta a milliárdos az oroszoknak, akkor ez a művelet lesz a világ egyik legnagyobb ipari vállalkozása. És megmentheti Szentpétervárt a vízbe süllyedéstől. Az az apróság, hogy a szóban forgó ipari vállalkozáshoz olyan tízezer atom-tengeralattjáró energiájára lenne szükség, a jelek szerint nem került szóba. De oké, a módszer kikísérletezése, persze. Miért is ne.

Az a rengeteg jég, ami világszerte elolvadt, évente nagyjából öt milliméterrel emelte meg a tengerek szintjét, ami nem is hangzik olyan rosszul, amíg fel nem idézzük, hogy alig húsz éve ez még csak három milliméter volt, és a növekedésnek ez a meredek aránya maga is gyorsul. Ha a jelenlegi arány minden évben megduplázódik, akkor a tenger nagyon hamar már olyan gyorsan fog emelkedni, hogy a világ összes partvidéke víz alá kerül, és ez a katasztrófa még jobban megbonyolítaná az eleve necces ökológiai helyzetet.

Sokan rámutattak, hogy ha a tengerszint emelkedése tényleg egyre gyorsulna, az minden arra irányuló kísérletet meddővé tenne, hogy felszivattyúzzuk a vizet az Antarktiszra vagy bárhova máshova. Ha akár csak évi egy centiméterrel nő, ami könnyen előfordulhat, ha gajra mennek a dolgok, az ehhez szükséges víz térfogata egy nagyjából akkora kockában férne el, aminek az egyik lapja akkora, mint Washington D. C., tehát kétszer olyan magas, mint az Everest. És ennyi víz elmozdításához sokkal több csőre lenne szükség, mint amennyi az egész történelem során készült.

De mivel a tengerszint-emelkedés várható aránya ismeretlen, sokan úgy érezték, vagy legalábbis a szóban forgó milliárdos, hogy érdemes körbejárni ezt a megoldást. Így a valós költségek is kiderülnének a modellezettekhez képest, és az is, hogy mi történik a tengervízzel, ha a jégsapka magasabb részeire vezetik. Milyen messzire folyik, milyen hatással lesz az eleve ott levő jégre és így tovább.

Csatlakoztattuk az első csövet a szivattyúhoz, és elkezdtük délre vezetni, közben berepültünk helikopterekkel a szárazföld belseje felé, a művelet frontvonalához. Ez az út minden héten egyre hosszabb lett. Amikor lenéztünk, láttuk az alattunk húzódó vezetéket, ami úgy nézett ki, mint egy fekete cérnaszál fehér szöveten.

Ez olyan, mintha egy szívószálon át kellene felszívnunk az óceánt, mondtam, utána pedig adagonként kiköpnünk a partra.

Így van, válaszolta valaki. De ha lenne tízmillió szívószálunk…

Nem, válaszoltam. Ez hülyeség, ez az ötlet. De hozzásegített minket, hogy idén is idejöhessünk, és talán tanulunk belőle valami hasznosat.

Akkor ne mondogasd már, hogy hülyeség!

Nem mondom. Lakat van a számon. Egy szót sem szóltam. És ha mégis megtettem volna, akkor sem gondoltam komolyan.

Griffen, te akkora okostojás vagy.

Hé, feleltem. Egy újabb csodálatos nap az Antarktiszon!

45.

Mary San Franciscóba repült, ahol a Federal Rerserve (Fed), a szövetségi jegybank találkozót szervezett néhány nagyobb központi bankkal. Bázelben évente összeül valamennyi központi bank a Nemzetközi Fizetések Bankja (Bank for International Settlements, BIS) vezetésével, de ez csak pro forma rendezvénynek számít; a valódi tárgyalások általában máshol zajlanak le, és amikor a Fed konzultációt hirdet, a meghívott jegybankok általában részt vesznek. Ez a találkozó is ilyen volt, és a Fed vezetője, miután üdvözölte Maryt, helyet szorított neki a programban. Így hát eljött az ideje, hogy élőben is megbeszélje velük a dolgokat, lobbizni kezdjen a karbonpénzért.

Mielőtt elkezdődött volna a konferencia, beugrott a California Forward éves értekezletére, ahova egy fiatal nő hívta meg, aki korábban a gyakornoka volt. Tehát eljött a reggel, amikor Mary végigment Estherrel San Francisco urbánus magaslatain, a Moscone Konferencia-központ felé tartva. Csípős reggelük volt, majdnem olyan hűvös levegővel, mint Zürichben, csak óceánival és szelessel. Ettől és valami megfoghatatlan tényezőtől, talán a hegyektől vagy a fénytől, vadnak és nyitottnak tűnt a város, merőben másnak, mint a megfontolt, vén Zürich. Mary nagyon szerette Zürichet, de ezt az öbölre néző várost másképp látta szépnek, ahogy ott fürdőzött a szeles csendes-óceáni napfényben és mindegyik sarkon teljesen új kilátásokkal gyönyörködtette minden irányba.

A California Forward éves értekezletén több jól menő vállalkozás vett részt. Kalifornia ha önálló országot alkotna, a Föld ötödik legnagyobb gazdasága lenne, mégis karbonsemlegesen működik, mivel jó előre felállította erre vonatkozó irányelveit. És vezetőinek eltökélt szándékában áll továbbra is ezen az úton haladni, az értekezlet résztvevői pedig egyértelműen úgy érezték, hogy mások is tanulhatnának a példájukból. Mary örömmel tanult volna.

Esther bemutatta őt az állami vízügyi hatóság képviselőinek, a Kaliforniai Őshonos Növények Társaságának, a Kaliforniai Egyetem tisztaenergia-csapatának és vízügyi csapatának, továbbá a természetvédelmi hivatal vezetőjének, az állam biodiverzitási vezetőjének és még sokaknak. Ez a csapat együtt sétált a kábelvasút megállójába, ahol beültek a nyitott oldalú járműbe, és elindultak vele északra, a Fisherman’s Wharf felé. Mary meglepődött, mert azt hitte, hogy ezeket a mesebeli járműveket, amelyek ugyanúgy közlekednek fel-le a meredek hegyoldalakban, mint Svájcban a sífelvonók, csak turisták használják, de a vendéglátói biztosították arról, hogy pont olyan gyorsak, mint bármelyik másik közlekedési eszköz a városban, egyben a legtisztábbak is. Fel-le, fel-le, a szabad levegőn nyikorogva és kattogva, Marynek újra az volt a benyomása, hogy ez a hely élvezi a saját különlegességét. A város bizonyos értelemben Zürich topológiai ellentétének tűnt. A California Forward vendégseregének, amely eleve elég lelkes volt, úgy kipirult az arca és csillogott a szeme, mintha most kezdődött volna meg a vakáció.

A Fisherman’s Wharftól egy kis vízi taxival mentek tovább Sausalitóba, ahol egy kisbusz egy nagy raktárépülethez szállította őket. Ebben az épületben készítette el az amerikai hadsereg mérnökosztaga a Kaliforniai-öböl környékének és deltájának hatalmas modelljét, egy 3D térképet, körülötte aktívan hullámzó vízzel. Végig is tudtak lépkedni a táj felett alacsonyan húzódó fémhidakon, hogy közelebbről megnézhessék, miközben a kaliforniaiak megmutatták és elmesélték Marynek, hogy működik az állam északi fele.

Azt mondták, hogy az állam mediterrán éghajlata, ami meleg, száraz nyarakat és hűvösebb, nedves teleket jelent, rengeteg termékeny megművelhető földterületet biztosít a part menti síkságokon és az állam hatalmas központi völgyében egyaránt. Ez a központi völgy nagyon nagy, még Hollandiánál, sőt Írországnál is nagyobb. A világ egyik legfőbb kenyéradója, de száraz. Itt mindig is a víz volt a leggyengébb láncszem, és a klímaváltozástól most még tovább romlott a helyzet. Már az egész állam tele van vízvezetékekkel, amelyek oda továbbítják a vizet, ahova kell, de amikor elérkezik a száraz időszak, nincs mit továbbítani. És egyre többször kerül sor száraz időszakra. Máskor meg árvizekre. Vagy túl kevés, vagy túl sok lett az új mintázat, minden előjel nélkül váltakozva, túlnyomórészt aszályokkal. Ennek eredményeképpen egyre több erdőtűz keletkezik, amelyeket újabb özönvizek követnek, és mindig ott lebeg a fejük felett annak a veszélye, hogy az egész állam úgy kiszárad, mint a Mojave-sivatag.

A hidrológusok a makettre mutogattak, miközben elmagyarázták Marynek a vízhelyzetet. A sierrai hómezőkön általában 18,5 köbkilométer víz halmozódik fel, ami fokozatosan olvad el és csörgedezik le a víztározókba. A hegyek lábánál lévő gátakkal elzárt víztározókban olyan ötven köbkilométer víz fér el, amikor teljesen megtelnek. A központi völgy alatti talajvízmeder kábé 1,25 millió köbkilométert tartalmazhat, és talán ez a hatalmas mennyiség menti majd meg őket. Aszály idején felszivattyúzhatják a talajvizet, hogy utána felhasználják, aztán az áradáskor pótolniuk kell azt a föld alatti mennyiséget, le kell kötniük a földekre hulló esőt, hogy ne tudjon lecsorogni az óceánba Golden Gate-en át.

Ennek érdekében elfogadtak egy jogszabályt, a Fenntartható talajvízkezelési törvénycsomagot, amelyet csak Sigmának neveztek az angol rövidítés alapján. Ez gyakorlatilag egy új commonst definiált, magát a vizet, ami mindenkié, és közösen kezelik. Leltározták, árakat határoztak meg, fejadagokat osztottak, az állam bizonyos részeit kivonták a mezőgazdasági termelésből. A száraz években felszivattyúzták a talajvizet, nyomon követték, konzerváltak belőle, amennyit tudtak; a nedves években elkapták a vizet a völgyben, és elősegítették a talajba szivárgását.

Arra, ahogyan ez utóbbit csinálták, különösen büszkék voltak, mivel felfedezték, hogy a központi völgy talaja változó mértékben vízáteresztő. A legnagyobb része olyan kemény, mint a parketta, ahogy valaki megfogalmazta, de több „bevésődött kanyont” is sikerült találniuk, amelyek akkor jöttek létre, amikor rengeteg olvadt jég ömlött le a Sierra hósapkájából az utolsó két-három jégkorszak vége után. Ezeket a kanyonokat az idők során feltöltötték a Sierra kövei, amiket lassan befedett a föld, ezért most pont úgy néznek ki, mint a völgy talajának többi része, viszont ha víz kerül rájuk, akkor hatalmas folyók módjára viselkednek, mivel átengedik magukon a vizet, és ezáltal sokkal gyorsabban töltik fel a talajvizet, mint a többi terület. Úgyhogy a kaliforniai kormány megvásárolta vagy más módon megszerezte az ilyen lefolyórendszerek felett elhelyezkedő területeket, és gátakat, torlaszokat, árkokat és töltéseket építettek, majd csatornákat oda-vissza, amíg az egész völgyből ezekbe a réges-régen kivájt kanyonokba nem terelődött az esővíz, és ott nem maradt, hogy szép lassan leszivárogjon az aljukba ahelyett, hogy a tengerbe folyt volna. Persze megvolt az így visszatartható vízmennyiség maximuma, de az immár meglehetősen jó árvízvédelem kombinálódott a robusztus újratöltődési kapacitással, így a csapadékosabb években feltankolhattak, hogy az utánuk következő szárazabb időszakokban felszivattyúzhassák a vizet.

Ez önmagában is jó, sőt remek. Ezenfelül a hatalmas völgy átalakítása során a földterület elég nagy részét kénytelenek voltak visszaalakítani olyanná, amilyen az európaiak érkezése előtt lehetett. A közelmúlt iparosodott mezőgazdasága hatalmas gyárteleppé változtatta a völgyet, amiben semmi más nem akadt, csak eladásra termelt zöldségek és gyümölcsök. Ez fenntarthatatlan volt, ronda és embertelen, ráadásul egy olyan helyen, amit „Észak-Amerika Serengetijé”-nek neveznek, és állatok millióitól nyüzsög, azt a megafaunát is beleértve, ami a kaliforniai vapitiből, a grizzly medvéből, a pumákból és a farkasokból áll. Ezeket az állatokat mind kiirtották az élőhelyükkel együtt, amikor az első telepesek nagy sebbel-lobbal átalakították a völgyet kizárólag élelmiszer-termelés céljaira, mint afféle aranyláz. Most, hogy kezdeni kellett valamit az árvizekkel és az aszályokkal, a völgy elég nagy részét helyreállították, és az állatokat is visszatelepítették a természetvédelmi parkok vagy élőhelyfolyosók egyfajta rendszerébe, amelyek mind felfelé futottak a központi völgyet övező hegyoldalakon. Ezek a hegyek mindig is elvadultabbak voltak, mint a sík völgyfenék, és most visszaalakították őket őshonos tölgyerdőkké, amelyek további menedéket biztosítottak a vadállatoknak. Helyreálltak a lazacútvonalak, nádas mocsarak töltötték be a kiszáradt tavak helyét; olyan gyümölcsösöket telepítettek, amelyek kibírtak egy-egy árvizes időszakot; rizsteraszokat is kialakítottak, szintén a lezúduló víz megtartása végett, amelyeket génmódosított rizzsel ültettek be, mert az hosszabb ideig bírta az elárasztást, mint a korábbi fajták.

Ezek a változtatások mind egy összefüggő rendszer részét képezték, urbánus és szuburbánus átalakításokkal. Kalifornia első infrastruktúrája elég szedett-vedett és buta volt, mesélték Marynek: autók és kertvárosok, rétegelt lemez és profit – egy újabb aranyláz, melynek során megismétlődött az első összes csúnyasága. Rendbe hozni az eszelős roham során keletkezett károkat, újratervezni, helyreállítani, újjáépíteni – mindehhez legalább még egy évszázad kell majd. De eleve egy szénsemleges, negyvenmilliós közösséggel láttak neki, akik a karbonnegatív állapot felé tartottak. Természetesen még folyt a munka, és még mindig meg kellett küzdeniük tőzsdei problémákkal, mivel össze voltak kötve a világ többi részével. De azokon is dolgoztak, hogy végül valódi Aranyállammá válhassanak.

Az egészet aközben mesélték el Marynek, hogy a környék csinos modelljét nézegették a raktárban, mintha egy kis repülőgépen vagy műholdon szállnának felette. Ő maga háromdimenziós folttakarónak látta a makettet, élénkzöldek liliputi völgyének, amelyet sövény benyomását keltő, valójában viszont több kilométer széles élőhelyfolyosók szegélyeznek és választanak el egymástól, vadállatoknak fenntartva. A környező hegyek szalmaszínűek voltak, sűrűn telepettyezve sötétzöld csalitokkal.

– Remekül néz ki – jegyezte meg Mary. – Remélem, mindenhol be tudjuk ezt vezetni.

– A modellek mindig jól néznek ki – válaszolta Esther vidáman. De azért büszke volt rá; nemcsak a modellre, hanem az államra is.

San Franciscóba visszatérve Mary a Federal Reserve elnökével találkozott a Nagy Torony legtetején, ami még mindig a város legmagasabb felhőkarcolója volt. A tárgyalóban olyan kilátás tárult eléjük, amilyet a Sausalitótól északra meredező Tamalpais-hegy tetejéről lehetne látni. Maryt a korábban látott makettre emlékeztette, de ez most igazi volt, és hatalmas. Alcatraz csak egy szürke gombnak látszott az öböl kék lemezén, amelynek túlsó partján buján zöldelltek a dombok. Nyugat felé úgy álltak ki az óceánból a Farallon-szigetek, mint egy tengeri kígyó fekete háta. Itt-ott kis hidak keresztezték az öblöt. Maga a város gyűrött és urbánus volt, csak néhány park szakította meg a fehér épületek és derékszögű utcák hálózatát. Gyönyörű panorámát nyújtott az egész, ami el is terelte Mary érdeklődését, miután elkezdődött a megbeszélés. De elég gyorsan visszaterelődött a figyelme arra, ami a helyiségben történt.

A Fed elnöke, Jane Yablonski már kilenc éve dolgozott ebben a beosztásban, és még három éve maradt. Látszott rajta, hogy már rengeteg izgalmas felvetést hallott a maga idejében, és elveszítette a bizalmát az összes iránt; Mary ízlésének kicsit túl türelmes is volt. Nagyjából vele egykorú lehetett, vonzó fekete hajú nő ezüstszürke kosztümben. Az asszisztensei és a Fed elnökségének többi tagja vette körül.

Az előző elnök jelölte a posztra, és az a hír járta, hogy a jelenlegi viszont szívesen lecserélné.

Az amerikaiakhoz más központi bankok képviselői is csatlakoztak, például a kínaié, az EU-é, a Bank of Englandé és a német Bundesbanké. Pont azok az emberek, akikkel Mary beszélni akart.

Az összes jegybank furcsa hibrid, és ez alól az amerikai sem jelent kivételt. Az egy szövetségi intézmény, vagyis állami bank, ugyanakkor magánkézben lévő pénzintézetek is finanszírozzák, miközben a jegybank felügyeli őket. Képes pénzt létrehozni, mivel készpénzkibocsátó funkciót tölt be az államkincstárral együtt, és ezzel, valamint a jegybanki alapkamat meghatározásának jogával nagymértékben felel az amerikai dollár helyzetéért, ami a világ legerősebb valutája, az összes többit ehhez mérik – mindenki rögtön ahhoz nyúl, ha bármiféle valutaválság fenyegeti. A vésztartalékhoz, úgymond. Ebből a nagyon is lényeges szempontból nézve az amerikai birodalom élt és virult.

Némi felvezetés után eljött az ideje, hogy Mary előadja a javaslatát. Felvázolta a többieknek Janus Athena karbonpénzötletét, miközben azt kívánta, bárcsak ott lenne vele J. A. vagy Dick, hogy segítsenek elmagyarázni. De úgy nézett ki, kénytelen lesz egyedül megoldani, amennyiben haladni akar. És az általános alapelvekkel tisztában volt.

Mint kiderült, Yablonski és a többiek már hallottak a szénalapú mennyiségi lazításról, sőt még Chen munkájával és a vonatkozó diskurzussal is tisztában voltak. Yablonski nem tűnt túl lelkesnek.

– Nem látom át, hogyan támogathatnánk egy olyan valutát, ami nem az amerikai dollár – közölte, miután Mary végzett. – A szövetségi jegybanknak az a feladata, hogy megvédje és stabilizálja a dollárt, semmi több. Ez tágabb értelemben az árak stabilizálását jelenti, amiből az következik, hogy a munkanélküliségre is odafigyelünk, és abban segíteni igyekszünk. Vagyis ez az ötlet nem igazán tartozik a mi hatáskörünkbe, és ha megpróbálkoznánk ezzel az új, alternatív valutával, és az valahogy destabilizálná a dollárt, vagy ártana a státuszának, azzal hatalmas kötelességszegést követnénk el.

Mary bólintott.

– Ezt értem. De nem lehet egyszerű mennyiségi lazítgatással rávenni az egész szénalapú gazdaságot egy gyors váltásra. Az túl sokba kerülne, nem lenne profitábilis, és egy ekkora mennyiségi lazítás még jobban aláásná a dollárt, mint a mi tervünk. De valamit csinálnunk kell. Ez korunk legégetőbb problémája. Ha nem finanszírozzuk meg a gyors szénkivonást, ha nem kapjuk el azt a hatalmas mennyiségű tőkét, ami szabadon lebeg a világban a legmagasabb kamatot keresve, és nem irányítjuk át a dekarbonizációba, akkor az egész civilizáció összeomolhat. És akkor lesz csak igazán gyenge a dollár.

Yablonski komoran mosolyogva bólogatott.

– Ha a világ véget ér, a dollár nagy bajba kerül. De amennyiben ez a vészhelyzet nem következik be, mi azokkal a módszerekkel fogjuk továbbra is megvédeni, amelyeket a kezünkbe kaptunk. Monetáris politikával, nem költségvetésivel. És úgy érezzük, a szén-dioxid-adóra tett javaslatok egyre erősebbek.

Mary azt felelte:

– De mézesmadzag is kell a korbács mellé. A modellek is ezt bizonyítják, a józan észről nem is beszélve.

– Nem a mi hatáskörünk – szögezte le Yablonski. Az európaiak egyetértően bólogattak; a kínai hivatalnok, egy idős férfi együttérzőbb arcot vágott.

– Pedig talán annak kéne lennie – válaszolta Mary.

Yablonskinak ez láthatóan nem tetszett. Elvégre ő volt a megbeszélés házigazdája. Mary csak vendégként vett részt, előadott egy ötletet. És bár a globális helyzet sürgetőnek látszott, az új eszköz pedig ígéretesnek, Yablonski nem akarta ilyen kockázatnak kitenni sem önmagát, sem a szervezetét, amennyiben nem a kongresszus utasítja rá. Ez egyértelműen az arcára volt írva.

Az európaiak is hasonlóképpen érezhettek. Kína talán nem, de Mary nem tartotta valószínűnek, hogy ők lehetnének az ügy zászlóshajója. Muszáj volt mindenkinek belemennie, az összes központi banknak egyetértésre kellett volna jutnia mind a problémában, mind a megoldásában. Amennyiben úgy döntenek, hogy nem támogatják a tervet, senki nem tudta volna rákényszeríteni őket, pontosan azért vágták el őket a törvényhozó testületektől, hogy ne lehessen politikai nyomást gyakorolni rájuk.

Mary végignézett rajtuk, és közben gondolkodott. Mivel a világot a pénz irányítja, a világot ezek az emberek irányítják. Nagyon is valóságos értelemben ők a világ urai. Bankárok. Nem demokratikusak, nem felelnek senkinek. A technokrata elit krémje: pénzemberek. Marynek eszébe jutott a zürichi csoportja. Az különböző szakterületek szakértőiből állt, akiknek köze volt az ügyhöz, mindenféle témák beavatottjaiból, köztük sok tudós, és mindegyikük széles körű tapasztalatokkal rendelkezett a saját területén. Itt viszont bankárt, bankárt, bankárt, bankárt és bankárt látott maga előtt. Még ha meg is értették volna az ötletét, még ha tetszett is volna nekik, akkor sem fogadták volna el feltétlenül. A bankároknak az az egyik alapelve, hogy labilis időkben semmilyen radikális és kipróbálatlan lépést nem tesznek. Úgyhogy egyikük sem fog beleegyezni.

Kinézett San Franciscóra és az öbölre, a Tamalpais-hegyre és a Csendes-óceán széles sávjára, majd mélyet sóhajtott. Ez nemcsak két nő és három férfi találkozója volt, hanem öt csapaté, öt intézményé, öt nemzetállamé is a globális nemzetállami rendszerben. A párizsi megállapodás Jövő Minisztériuma kicsinek és pénztelennek tűnt ezekhez a nagy és gazdag központi bankokhoz képest. Az, hogy az ügy nem tűr halasztást, és Mary szándékai nemesek, nem jelenti, hogy bármi megváltozik. Az ember nem változtathat meg mindent egyetlen ötlettel, bármilyen jó is. Helyes vajon? Helyesnek látszott. A hatalom mélyen beágyazódott, de ez a frázis éppenhogy csak súrolja a helyzet felszínét, mivel a beágyazódások mintha egyenesen a Föld közepéig lenyúló betonalapok lennének. Amiket nem lehet megváltoztatni.

Az ülés elvonszolódott a végéig. Eljött az ivás ideje.

Semmi sem történt.

46.

Kicsinek születtem, mint oly sok minden. Mondjuk, egy erszényes állat. Az emberek odajöttek hozzám, és belém nyúltak, hogy dolgokat adjanak át egymásnak. Én segítettem nekik ebben. Amikor fiatal voltam, nem volt vérem, és amikor az emberek dolgokat cseréltek bennem, csak érzésre tudtak tájékozódni. Megérzésből kellett eldönteniük, milyen dolgokat fognak egyformán hasznosnak találni. És nagyon kevés dolog egyformán hasznos. Sőt, csak két egyforma dolog pont egyformán hasznos: két szív, két máj, két csepp vér. Ezért amikor az emberek dolgokat próbáltak átadni egymásnak, súrlódások keletkeztek. Ez időrabló és kellemetlen volt. Az emberek néha olyanokat mondanak, hogy „azonos feltételek mellett”, de ez szinte soha nem igaz, így a testem nehéznek és alkalmatlannak ítéltetett, amíg végre vér nem került bele, és gyomorsavak. A metamorfózis, az élet összes nedve. Utána már megemészthetővé váltak a belém dobott dolgok, és átkerülhettek máshova, hogy valami mást csináljanak.

A gyomrom úgy választotta szét a dolgokat, hogy megemésztette és a vérbe küldte őket. Ez táplálékot nyújtott az összes dolognak, ami belém került, és gyorsan növekedésnek indultam. Mindenevő vagyok. És ahogy nőttem, egyre többet és többet ettem.

Minden dolog, amit belém tápláltak, más dolgokat készített. Én megemésztettem és vérré változtattam a dolgokat, ami körbeáramlott bennem, és segített újraépíteni más hasznos dolgokat: csontot, izmot vagy valami létfontosságú szervet. Ezt a folyamatot a szám, a nyelőcsövem, a bélrendszerem, az artériáim és a vénáim tették lehetővé, amelyek mind velem együtt nőttek, és egy egész testet hoztak létre, amelyből szintén hasznos új dolgok tudtak nőni, olyanok, amikre az emberek vágytak. Csak nőttem, nőttem és nőttem.

A folyamat közben, ahogy más testekben is, használhatatlan hulladékok keletkeztek bennem, amiket nem használt el a következő folyamat. Ebből fakad a verejtékem, vizeletem, ürülékem, könnyem.

A testem olyan jól működött, hogy idővel mindent elnyelt és megemésztett mindenhol. Olyan nagyra nőttem, hogy megettem a világot, és most már a világ összes vére az enyém. Mi vagyok? Ti tudjátok, annak ellenére, hogy ti is ugyanúgy belülről láttok engem, mint minden más. Én a piac vagyok.

47.

Napjai nagy részét Zürichben töltötte. A Zürichsee partján, leginkább a keletin. Néha feltámadt benne a vágy, a hiú és reménytelen vágy, hogy női testeket lásson, de mivel ebben a városban ezt ki is lehetett elégíteni, ilyenkor elment a tó partján lévő Tiefenbrunnen parkba, fizetett a kapunál és bement, majd leült a víz mellé, és igyekezett nem túl feltűnően bámulni a monokinis nőket, akik mellette sétáltak el a befelé vagy kifelé vezető útjukon, a svájci nőket, akiknek a hangja olyan svájci módon egykedvűen csengett, és akik olyan gyönyörűek voltak fedetlen, sápadt, nedves bőrükkel a napon. Kisebb túlkapás volt, a célja túl nyilvánvaló, és más magányos férfiakat is látott „véletlenül” pont ott üldögélni, akik szintén nem bámultak senkit, ugyanakkor minden kétséget kizáróan azért mentek oda, hogy magukba igyák a női testek látványát. Nem, ez tényleg túl feltűnő volt, több szempontból is túlzás, úgyhogy egy idő után mindig felállt és elment, aztán a tó mögötti utcákon kóborolt. Volt ott egy ház, amit egy kis szépművészeti múzeummá alakítottak át, a jelek szerint a tulajdonos személyes gyűjteményéből, amit megnyitott a nagyközönség előtt. A legcsodálatosabb festmények egy része, amiket valaha is látott, egy hétköznapi kis ház falán lógtak. Máskor végigsétált a parton a hídig, ami a levezető csatorna felett ívelt át, ahol a Limmat elhagyta a tavat, ami mindig érdekes látványt nyújtott, az az első csurranás a fekete víztükörből. A hídtól közvetlenül keletre hattyúk úszkáltak a kőfal alatt, ami egyenesen a park gyepétől szaladt le a víz felszínéhez. A madarak ott gyülekeztek abban a reményben, hogy a gyerekek morzsákat dobálnak majd le nekik. Földöntúli, szinte világítóan fehér madarak a fekete vízen. Időnként átment a kis parkba, ahol Ganümédész nyújtotta karját a távoli Alpok felé.

Máskor a Züriberg tetejére vezető ösvényeken indult meg a temetőhöz, ahol James Joyce is nyugodott – az író életnagyságú, néma beszélgetésre mindig kész bronzszobra ott olvasta bronzkönyvét kerek bronz szemüvegén át, ami szépen kihangsúlyozta majdnem-vakságát, behajlított bronztérdén nyugtatva bronzcigarettáját. A Züriberg magas fái alól szinte teljesen hiányzott az aljnövényzet, és be lehetett sétálni az ösvényről a fák közé, hogy ott barangoljon az ember, a semmit keresve. A távoli Alpok innen szebb volt, mint odalentről, a városból. A legdélibb csúcsot hó fedte, és az a rész teljesen függőlegesnek látszott, akár egy színpad hátterében a kartonhegyek. Utána végig a fák között a hegy tetejét megkerülő ösvényhez, majd le a városba vezető egyik meredek lakóutcán. El a titkos kamrája mellett, át az apró udvarú házakon, ahol gyakran szobrok is álltak: egy nagy, meztelen betonnő összetekert zöld locsolócsövet tartott kinyújtott karján. Ez a tiefenbrunneni nőkre emlékeztette.

Vagy Syrine-re. Syrine-re és a kislányaira, Emnára és Hybára. Mennyire megbánta, hogy nem tudta egyben tartani magát, hogy nem tudott tovább ott maradni velük! A puszta gondolattól is mélyen elkeseredett. De képtelen volt abbahagyni a kattogást azon, ami kárt tett benne. Valami elromlott a fejében. Meg akart gyógyulni, de nem sikerült. Vissza akart menni, hogy folytassa a menekültekkel végzett munkát, bár kénytelen lett volna egy másik központba menni, nem oda, ahol megismerkedett velük. Ez nem okozott volna problémát, elég sok tábor volt a környéken, de amikor megpróbálkozott az egyikkel, az csak arra emlékeztette, hogy mennyire elrontott mindent Syrine-nel és a lányokkal. Egy újabb trigger volt. Nem számított, hogy a hely nem ugyanaz, mert igazából az összeset egyformának érezte. Az összes helyet és az összes napot.

Szóval, le az Utoquai seebadba, ahol bérelhetett egy szekrényt, hogy átöltözzön, majd begyalogoljon a tóba, és addig ússzon, amíg túlságosan át nem fagy ahhoz, hogy gondolkodni tudjon, hogy érezni tudjon. Azután kijött, lezuhanyozott, és ivott egy kafi fertiget, ez az ital végez az emberrel, de jó értelemben.

És mégis mindig bujkált. Mindig betegnek és sérültnek érezte magát. Egyszerűen nem tudta figyelmen kívül hagyni a köztéri kamerákat, amelyek mindenütt ott voltak. Nem mintha hajtóvadászatot indítottak volna Jacob Salzman után, legalábbis a jelek szerint. Valaki kiposztolta a város – állítólag – összes kamerájának térképét, de azóta újabbak is kikerültek, sokkal kisebbek. A nagyok azért voltak ott, hogy emlékeztessék az embert: megfigyelés alatt áll, míg a kisebbek a konkrét megfigyelés céljából. Ezért nem tűnt túl logikusnak elkerülni a nagyokat, mert úgyis mindenkit mindig megfigyeltek. Nagy valószínűséggel az összes embert egy csapat drón követi. Ez jelentette az egyetlen reményt a meglapulásra: hogy túl sok embert kell követni, ami túl sok adat. És jó oka volt azt feltételezni, hogy pillanatnyilag nem tartják gyanús személynek. Volt igazolványa és egy élettörténete, és hacsak a fiatal korában történtek miatt nem kezdenek ismét érdeklődni iránta a hatóságok, akkor minden rendben lesz. És már nagyon sok éve nem volt az az ember. Hat vagy hét éve. Nem, kilenc.

Úgyhogy kalapban és napszemüvegben járt, szakállat növesztett; néha fogvédőt is vett, mielőtt az utcára ment, és változatosan öltözködött. Négy feltűnően különböző embert igyekezett alakítani a kamerák számára, és a valódi énje szerepelt a legritkábban. Lássuk, hogy az algoritmusok fel tudják-e ezt dolgozni; és ha azt vesszük, hogy nyolcmilliárd embert követnek, még az is lehet, hogy neki pont sikerül elkerülnie a figyelmüket. Mindenesetre járkálnia kellett, be kellett mennie a városba. Nem bujkálhatott a szobájában mindennap, hiszen ezt is kipróbálta már, és nem sikerült. Majdnem bele is halt.

Egyszer észrevett egy cetlit egy hirdetőfalon, ami a 2000 Watt Társaság találkozójáról szólt. Utánanézett, és úgy döntött, hogy elmegy rá. Egy kis olasz étterem különtermében tartották, a Hauptbahnhoftól nyugatra, amit Mamma Miának hívtak. Mire elkezdődött az összejövetel, kábé ötvenen zsúfolódtak be a helyiségbe. Pont úgy néztek ki, mint bármelyik másik svájci, talán kicsit bohémabb benyomást keltettek, de nem nagyon. A svájciak rendkívül tüchtig megjelenésűek szoktak lenni, de Frank, miután elgondolkodott ezen, rájött, hogy mindenki más is.

A találkozó persze pontosan kezdődött, és napirendje is volt, amin tempósan végigmentek. Frank némettudása kevésnek bizonyult a feladathoz, és amúgy is schwyzerdütsch nyelven folyt a társagás, ezért teljesen elveszettnek érezte magát, és csak tettette, hogy követi az elhangzottakat, de úgy tűnt, ezt senki nem vette észre. Az egymásba hurkolódó, torokhangon előadott mondataik szenvtelenek voltak, és sokat nevettek. Amikor meglátták, hogy Frank ott van, és más Ausländerek is, gyorsan összefoglalták az addig történteket angolul. Franknek tetszett az összejövetel hangulata, egyáltalán nem volt dogmatikus, sem szenteskedő, csak mint amikor emberek küzdenek egy közös célért; átmenet egy bizottsági ülés és egy partiszervező gyakorlat között. A helyi hegymászóklub is ilyesmi lehetett, sőt ki is derült, amikor rákérdezett, hogy sok jelenlévő mindkettőnek a tagja. Partiszervezés… politikai pártok… Felmerült benne a kérdés, hogy vajon németül is hasonlít-e a két szó. Partei, igen. De a szülinapi parti? Talán. Azt kívánta, bárcsak vitt volna magával tolmácsfülhallgatót.

Otthon ismét elolvasta a társaságról szóló online információkat. A szövetség Bázelből és Zürichből indult mintegy negyven évvel korábban. Az alapötletet az adta, hogy az emberiség által létrehozott összes energia elosztva a Földön élő emberek számával nagyjából személyenként 2000 wattra jön ki. Ezért aztán a társaság tagjai úgy döntöttek, kipróbálják, milyen lehet ennyi energiából gazdálkodni.

A 2000 wattnak fedeznie kellett az élelmet, a közlekedést, a fűtést és a háztartási gépek használatát. Amikor Frank meglátta részletesen lebontva, kiderült számára, hogy az ő energiafogyasztása eleve bőven a társaság által megszabott határ alatt van. Ezen nevetnie kellett.

A svájci állampolgárok átlagban kábé 5000 wattot használtak, amit a Nyugat-Európában megszokott 6000 watthoz hasonlítottak. A kínai állampolgárok nagyjából 1500-at. Az indiaiak 1000-et. Az amerikaiak 12 000-et. Ahogy minden másban, az ő országa ebben is egy hatalmas bálna, ami felszürcsöli a világot.

A svájciak jelenleg olyan 1500 wattot fogyasztanak fejenként a lakóhelyükön, amiben a fűtés és a meleg víz is benne van.

1100 watt az élelem és a „személyes fogyasztás”. 600 watt áramra, a hűtőszekrénnyel együtt.

500 watt az autós közlekedés. 250 watt a légi közlekedés.

150 watt a tömegközlekedés (a vonatok, a villamosok, a metrók).

900 watt a nyilvános infrastruktúra (Frank nem tudta biztosan, mi lehet ez, de azt feltételezte, hogy a könyvtárak, a pályaudvarok, a csatornarendszerek stb.).

Elgondolkodott ezen a listán. A svájciak abban reménykedtek, hogy sikerül levinniük a fejenként 5000 wattos fogyasztást 2000-re, ha a teljes infrastruktúrájukat energiahatékonyabbra cserélik. És 65 százalékos gazdasági növekedéssel terveztek, miközben lecsökkentik az egy főre jutó energiafogyasztást; azt akarták, hogy honfitársaik ugyanolyan jól éljenek, mint korábban. Semmi szőrcsuha, semmi mártíromkodás. Semmi Assisi Szent Ferenc-es mentalitás vagy viselkedés: ez Svájc, nem egy monostor. Megbízható városi óraművesek, sajtkészítők, akiket a világ többi része kigúnyol vagy irigyel, esetleg mindkettőt egyszerre. Ami azt illeti, kicsit rejtélyes is, hogyan gazdagodhatott meg Svájc ennyire. Egyesek a régmúltra hivatkoznak, például a zsoldoskatonákra és a gárdistákra, a bankokra, ahol a bűnözők tartották a pénzüket és így tovább, de ennél biztosan többről van szó. A vegyészet, a gyógyszergyártás, a mérnöki tervezés, a mindennapi életnek azok az apróságai, amelyekkel a világ többi része nem fáradt – mint annak idején a svájci órák, de manapság már senki nem hord órát, úgyhogy kénytelenek valami újjal próbálkozni. Most már szinte mindent olcsóbb Kínában vagy Indiában legyártani, szóval ezen a téren is tovább kellett lépniük, vagy olyan termelésre átállniuk, ahol rendkívül jó minőségbiztosításra van szükség. Mindezt úgy, hogy a területük alig 35 százalékát tudták megművelni vagy egyáltalán lakni. Furcsa az egész.

Ráadásul négy nyelvi csoportból állnak, akik közül a német ajkúak vannak a legtöbben, utána a franciák, majd az olaszok és végül a rétorománok, akik csak kábé ötvenezren lehetnek, mégis prosperálnak az ország egyik sarkában. A svájciak szívesen büszkélkednek azzal, hogy azért tették Svájc egyik nemzeti nyelvévé a rétorománt, hogy dacoljanak Hitler árja felsőbbrendűségről szóló kinyilatkoztatásaival, és amennyire Frank meg tudta állapítani, ebben volt is némi igazság, bár a szóban forgó dac csak indirekt és szimbolikus lehetett, mivel a svájciak akkoriban szabad áthaladást biztosítottak a német és az olasz hadtesteknek az országukon. De ez akkor is szép gesztus a nyelvi diverzitás terén, miközben Franciaország és más nemzetek nagyban irtották a helyi dialektusokat. A svájciak mindig is szerettek árral szemben úszni, mindig ellenszegültek azoknak a kívülről jövő nézeteknek, amelyek az intellektuális divat aktuális hullámain ömlenek végig Európán az öltözködési szokásoktól kezdve egészen a világháborúkban való részvételig.

Tehát: a svájciak rejtélyesek. De ez a 2000 wattos projekt jó ötlet. Frank már magáévá is tette, mondhatni, bangladesi mennyiségű energiát használt évente. Vagy lakásban, vagy egy szerszámoskamrában élt, nem tartott és nem is bérelt autót, felhagyott a repüléssel, legnagyobbrészt vegetáriánus módon étkezett. Léteztek olyan weboldalak, amelyeken bárki elég pontosan ki tudta számítani a saját energiafelhasználását az áramszolgáltatója számláit, a mindenféle járművekkel megtett útjai becsült hosszát és a bevásárlólistáit felhasználva. Ezeket a számlálókat már az évszázad elején feltalálták, de amennyire Frank meg tudta állapítani, soha senki nem használta őket. Ahogy a túlsúlyosok is kerülik a mérleget. Ki szeret rossz híreket megtudni?

Frank szörfölgetés és gondolkodás közben talált egy tanulmányt, amelyben az állt, hogy a világ népeit még mindig nagyjából három csoportra lehet osztani a vagyonuk és a fogyasztásuk alapján, a közlekedési eszközeikből kiindulva. A világ egyharmada autóval és repülővel közlekedik, másik egyharmada vonattal és biciklivel, a többiek pedig gyalog.

Ezen töprengett egy ideig. Ő sokat gyalogolt, ami Zürichben nem is számított nehéznek, továbbá szórakoztató is volt. Úgy gondolta, ez a világ sok városára igaz lehet. Létezik ugyan pár járhatatlan, mint például Los Angeles, ezekre a tervezőik olyan neveket próbálnak ráerőltetni, mint konurbáció, agglomeráció vagy megaváros, de a legtöbb várost azért be lehet járni gyalogosan, vagy legalább a belvárosukat és egyes kerületeket. Mindenesetre egy olyan városban, mint Zürich, nem volt nagy áldozat az apostolok lován közlekedni.

Persze néha jólesik kimozdulni a városból, megnézni valami mást is. Ez vonatot és villamost jelent, de azokra is ki lehet számolni a wattot: a 2000 Watt Társaság rengeteg táblázatot biztosított a tagjainak, amelyekkel kiszámíthatták az egyéni energiafogyasztásukat. Még watt/kilométer átlagokat is. Frank a jelek szerint nem utazott túl sokat másokhoz képest. Ez helytállónak tűnt. Ha az ember mentálisan nincs rendben, óhatatlanul is visszaesik az energiafelhasználása, mert nem tud normális életet élni. Ő meglapult, befészkelte magát az odújába, mint egy borz. Talán téli álmot aludt. Valamiféle tavasz eljövetelére várt.

Mindenesetre, szigorúan az életkörülményei és az energiafelhasználása arányát nézve elég jól megvolt. Mint egy komfortosan élő borz. És érdekesnek tartotta az energiafelhasználás szempontjából elgondolkodni az életről, ez a projektje, az öngyógyítása részévé vált. Az egyik terapeutája egyszer megkérdőjelezte ezt, valamiféle önbüntetést gyanított mögötte, de ő nem. Nem érezte úgy, hogy a különböző öngyógyító módszerei bármennyire erényesek lennének. Az önellátás mindig csak illúzió, ő éppen úgy rászorul másokra, mint bárki, ezzel tisztában volt. De érdekes kísérletnek tartotta, hogy megpróbáljon kevesebből kijönni. Ha másnak nem is, időtöltésnek jó. És így a kamerák elől is jobban el tudott bújni.

Elkezdett lejárogatni a hegyről egy Zürichtől északra lévő menekülttáborba, hogy segítsen a hetente kétszer biztosított ingyenes ételosztásnál. Már nem barátkozott a menekültekkel, arról egyértelműen bebizonyosodott, hogy az hiba, meghaladta a képességeit. De legalább dolgozhatott, együtt húzhatta a szekeret a többiekkel, segíthetett tovább forgatni a világ kerekét. Ezeket az esti étkezéseket legnagyobbrészt svájci nők szervezték, és azok, akik odagyűltek segíteni nekik, többségükben különböző jótékonysági és segélyszervezetektől érkeztek, diákszövetségektől, egyházi gyülekezetekből, vagy olyan emberek voltak, akiknek közérdekű munkával kellett levezekelniük valami szabálysértést vagy iskolai kihágást. A szervezők csak a segítők keresztnevét kérték el, és nem tettek fel kérdéseket. Frank segített nekik felállítani az asztalokat és a székeket, megteríteni, kirakta az evőeszközöket, felvágta az adományba kapott süteményeket, rengeteget mosogatott és takarított a konyhában és az ebédlőben. Ez a munka egyszerű volt, és megnyugtató, még arra is maradt mellette ideje, hogy leüljön vagy letérdeljen egy-egy vendég mellé, és megkérdezze, hogy van, anélkül hogy ennél mélyebben belebonyolódott volna az életükbe. A vendégek egy része nem akart beszélgetni, főleg angolul, mások örültek a lehetőségnek. Könnyen meg lehetett állapítani, ki melyik csoportba tartozik.

Az ebédlőt valami városi tanácsteremben rendezték be, amennyire meg tudta állapítani, a Limmat első hídjánál, a Hauptbahnhof után lefelé. A híd mindkét oldalán miniparkok terültek el, kétségbevonhatatlanul csodálatos kilátást biztosítva az alattuk csörgedező megzabolázott folyóra a hatalmas, alaposan túlméretezett hídról. Tényleg megbabonázta a látvány. Frank hosszan bámulta, ahogy a víz lefelé zuhog egy kis szakadékba a híd után, mint palacsintatészta a keverőtálban. A vacsoráztató csapat egyik tagja „Tűparknak” nevezte ezt a helyet, vagy legalábbis Frank úgy hallotta, mert az illető a svájci németet beszélte, ezért nem lehetett biztos abban, hogy jól értette. A környék állítólag drogdílerek törzshelye volt régebben, vagy talán az is maradt, ha Frank jól vette ki. Még egy tűautomata is akadt a közelben.

A parkban újabban azok a változatos nemzetiségű menekültek is összegyűltek a napi étkezések előtt vagy után, akik kiszabadultak aznapra a táborból. Lehet, hogy még illegális üzelmeket is folytattak ott, Frank ezt nem tudhatta. Időnként átsétált egy-egy járőrpáros a hídon, néha meg is álltak beszélgetni emberekkel, de soha semmi jelét nem adták, hogy bűnügyben járnának el, és menekülésre sem késztettek senkit. A svájci rendőröknek mintha teljesen más kisugárzása lett volna nagy általánosságban, mint amilyenre Frank a gyermekkorából emlékezett. A szülővárosában a rendőri jelenlét bajt jelentett; azt, hogy valami nincs rendben, talán fegyverhasználatot is, és a nagydarab egyenruhás férfiak enyhén vészjósló benyomást keltettek. Itt, Zürichben és Svájc többi részén úgy tekintettek a rendőrökre, mint a vasúti kalauzokra, és azok gyakran ugyanolyan leolvasódobozokat hordtak maguknál, mint tömegközlekedési kollégáik. Ritkán tartottak maguknál fegyvert, és ugyanannyi nő volt közöttük, mint férfi. Úgy tűnt, általában párokban dolgoznak, egy nő és egy férfi, és úgy járőröztek együtt, mintha szabadtéri házassági tanácsadók lennének. Odamentek az emberekhez, és kérdéseket tettek fel nekik, de ilyenkor is a kalauzokra emlékeztettek, mert a zürichi vonatok lényegében becsületkassza-alapon működnek: mindenki vett jegyet a pénztárban, vagy éves bérlettel utazott, ötven szerelvényből talán egyen megjelentek az ellenőrök elkérni a jegyeket és bérleteket. Végigsétáltak a vagonokon, az utasok pedig megmutatták nekik a jegyüket vagy bérletüket, amit az ellenőrök bólintással nyugtáztak. Nagyon ritkán találkoztak bliccelőkkel, de azoknak a nagy része is csak turista volt, aki félreértett valamit.

A parkban is ugyanez történt, vagy legalábbis úgy festett. A járőrök mintha a puszta megjelenésükkel azt kérdezték volna, hogy „Legálisak?” Igen, legálisak. Genau, mondták azok, akik szóba elegyedtek velük, ami azt jelentette, hogy pontosan. Ezt a szót imádták és nagyon gyakran használták a svájciak, mintegy az oké, a persze és az igen, naná helyett: pontosan! A rendőrök pedig bólintottak, és továbbálltak, ahogy az emberek is.

De amikor Frank több időt töltött abban a két kis Tűparkban, lassacskán észrevette, hogy mintha olyan emberek is lennének ott, akik egyfajta csomópontként működnek a menekültek földalatti vasútrendszerében. Tíz-tizenkét emberből álló, két-három családnak kinéző csoportok ültek a padokon vagy a füvön, ha elég száraz volt az idő, és egymással beszélgettek, miközben gyanakodva fürkészték a környéket. Olyan benyomást keltettek, mint akik máshonnan jöttek, nem svájciak voltak. Nem lehetett tudni, hogy a Közel-Keletről érkeztek, Dél-Ázsiából, Afrikából vagy Dél-Amerikából. Valaki, aki általában echte svájcinak tűnt, odament hozzájuk, és megszólította őket a saját nyelvükön – Frank általában csak annyit tudott kivenni, hogy nem németül vagy angolul beszél –, a csoport ilyenkor felállt, és követte az illetőt. Mivel az utcai lámpák tele voltak kamerákkal, a hatóságok vagy az algoritmusaik is biztosan észrevették, hogy folyik ott valami. Mégis így ment ez tovább egyik napról a másikra.

Frank nem tudta megállapítani, miről lehet szó. Nem beszélte ezeket a nyelveket. Az angol számított a világ lingua francájának, és azt sokszor hallotta is; de nem csatlakozhatott azokhoz, akik próbálták nagyobb biztonságba segíteni ezeket az embereket, úgyhogy távolságot tartott tőlük. Bármiféle helyben felajánlott segítség természeténél fogva gyanús lett volna. Az a legjobb, ha az ember nem ártja bele magát semmibe, csak besegít az ételosztásnál, és ennyi.

De azért idővel a zürichi kanton kék-fehér címerével díszített sapkában járt oda és osztotta az ételt. Később bejárta a két parkot, kis, tasakba hajtogatott gyermekesőkabátokkal vagy hengerré hajtogatható esernyőkkel, és ha reszkető külföldi gyerekeket látott, akkor odament a csoportjukhoz, és azt mondta a felnőtteknek, hogy „Für die Kinder, sehr warm”, majd gyorsan elinalt onnan egy „Danke mille fois”-val a válla felett, ami a zürichiek kedves, csak arra a városra jellemző kis német-francia frázisa. Amikor otthagyta nekik ezeket a kis csomagokat, a hidegebb estéken a csoportok nőtagjai gyakran hálásan néztek rá. És Frank már el is tűnt. A Jelmoliban tíz frankért árusították ezeket az esőkabátokat és esernyőket, vagyis olcsó lehetőséget kínáltak arra, hogy segíteni tudjon. Svájc hideg és csípős a téli délutánokon, amikor a szél végigseper a tavon és a városon; Frank mindig úgy érezte magát ilyenkor, ha át kellett kelnie valamelyik hídon, mintha az Antarktiszon lenne. Zürich ebben Glasgow-ra hasonlított. A csípősen hűvös, nedves szelet sokkal hidegebbnek érezni a bőrön, mint akár a jóval alacsonyabb, de száraz hőmérsékletet. És erre nincs mindenki felkészülve.

Egyszer a híd keleti oldalán lévő parkban rosszul lett egy menekült, és elesett, talán el is ájult. Gyorsan körbevette egy kisebb tömeg, és Frank is csatlakozott hozzájuk zakatoló szívvel, hogy megnézze, miben segíthetne. Úgy látta, egyiküknél sincs mobiltelefon, vagy talán csak félnek használni, ezért odament a hídon lévő kis telefonfülkéhez, beütötte a helyi segélyhívó számát, majd segítséget kért németül: elmondta, mi a helyzet, majd azt is, hogy hol van, amit valószínűleg már amúgy is tudtak. Eltöltötte egy kis diadal, hogy mindezt sikerült németül véghez vinnie, majd megállt a csoport szélén, és csak figyelt, miközben olyan rosszul érezte magát, hogy attól tartott, mindjárt összeesik. Amikor megérkezett a mentőautó azzal a furcsa európai szirénájával, a bámészkodók legnagyobb része eltűnt. A mentősök kiszálltak és elindultak, majd két rendőr is, mindketten nők; erre még több menekült eltűnt, végül már csak a bajba jutott ember és Frank maradt ott. Frank odaintette a rendőröket. Egyikük egy szkennert tartott a férfi arca elé, exponált vele, majd megnézte az eredményt.

Talán egy RFID-chip volt a férfi bőre alá ültetve, amit a szkenner le tud olvasni.

Azután a leolvasót használó rendőrnő Frankre nézett, és felegyenesedett, ráfogva az eszközt, a másik kezével pedig magához intette.

A másik rendőrnő azt mondta neki, hogy „nei”, ami neint jelent svájciul, mire a társa visszafordult a fekvő alakhoz. Frank köszönetképpen odabiccentett annak, aki eltérítette a kollégáját, és miután a mentősök hordágyra tették a fiatalembert, megfordult és távozott, reszketve a csípős szürke szélben.

Nyáron ez másképp ment. Valamelyik szervezet, talán a Vöröskereszt, talán a Vörös Félhold gyakran felállított egy nagy, nyitott oldalú sátrat a nyugati hídparkban, ahol főztek és ingyenes ételosztást tartottak. Nem érdekelte őket, kiket szolgálnak ki, minden anonim módon ment az asztal mindkét oldalán. Néha nagyon felmelegedett a levegő, és fülledtté vált, amitől Frank szorongott, de ezt megpróbálta figyelmen kívül hagyni, és mindent megtett azért, hogy segíthessen. Terített, mosogatott. Nem szolgált fel ételt, és igyekezett kerülni az evők látványát. Túl meleg volt, túl ismerős volt az egész. Nem akarta elismerni, amit érez, körbenézegetett a sátor teteje alól, végig Zürich látnivalóin – a köveken, a fákon, a kék-fehéreken. Bratwurst- és sörszag. Piros muskátlik. A Rathaus masszív középkori körvonala, azon túl a folyó, amennyire csak ellátott, felfelé, a hársfákon át. Hideg, északi vidék, hideg, józan emberek, mind látványra, mind lelkileg hűsítőek.

De a menekültek nem. A Fremdenkontrolle, a bevándorlási hivatal, egy rendészeti szerv becslései szerint olyan ötmillió bennszülött svájci lehetett a határokon belül, és hárommillió Ausländer. E miatt a világszinten is extrémnek számító arány miatt erősen megnőtt a jobboldali, bevándorlóellenes pártok tagjainak létszáma, amelyek immár egy tucat vagy több helyet elfoglaltak a parlamentben az SVP, a Svájci Néppárt vezetésével. Svájcban nagyjából harminc politikai párt működött, és a szövetségi kormány mindenkori koalícióját a középen elhelyezkedő pártok szövetségei alkották: a jobbközép és a balközép. A radikálisabb szervezetek éppen csak helyet kaptak. Az SVP egy ideig még többséget is szerzett, de a hőhullám után veszített a népszerűségéből. Most jobban teljesít a helyi, kantoni választásokon, de a kantonok hatalma az idők során nagyrészt átkerült a berni szövetségi kormányhoz – nem teljesen, de az olyan országos témákban, mint ez is, általában az lett, amit a szövetségi kormány akart. Ennek következményeképpen elég sok harag felgyűlt a bevándorlásellenesek körében, mivel úgy látták, hogy a hazájukat „elárasztják”, ami ellen ők nem tehetnek semmit, legalábbis politikai szinten.

Ez talán mindenhol így ment. Mostanában, amikor Frank meglátott egy-egy kisebb, nyilvánvalóan Ausländerekből álló csoportot, a déli féltekéről vagy akár a Balkánról érkezett embereket, olyan környékeken, ahol esetleg zaklathatták őket, szóba elegyedett velük angolul, és melléjük csapódott egy időre. Egyszer-kétszer látta is, hogy ez segít. A rasszistákat zavarba hozza a bőrszínek keveredése, ezért ha egy fehér férfit látnak sötét bőrű emberek között, akkor megtorpannak egy pillanatra. Ha egy sötét bőrű férfit látnának svájci nővel, az talán feldühítené őket, bár gyakran előfordul, de egy fehér férfi színes bőrűekkel, az más. Egyébként is, kell némi mérlegelés ahhoz, hogy egy rasszista felhergelje magát, amivel időt lehetett nyerni, és ha az ember tempósan járt és jól megvilágított utcákon maradt, vagyis Zürichben bárhol, a niederforfi sikátorokat leszámítva, megelőzhette, hogy megtámadják, pár torokhangú beszólást leszámítva, amelyeket egyébként sem arra szántak, hogy a célszemély megértse őket. Így aztán Frank a bevándorlókkal tartott, amikor csak tudott.

De aztán eljött a nap, amikor észrevette, hogy egy csapat fiatal svájci férfi a hídon állva a lenti nagy ételosztó sátrat fürkészi. Bár meleg volt, elsötétült a környék; sötét felhők gyülekeztek odafent, és bármelyik pillanatban kitörhetett a vihar. Megkönnyebbülést okozott volna, ha kitör. Egyelőre csak egyre melegebb lett.

Nagy, kövér esőcseppek placcsantak szét a sátor előtti macskaköveken. Hirtelen egy felhőszakadás közepén találták magukat, és ezek a fiatal svájci férfiak ugyanebben a pillanatban macskaköveket dobálva és kiabálva megrohamozták a sátrat. Sem a vendégeket, sem a segítőket nem kímélték, az emberek sikoltoztak és összeestek, vér fröccsent a semmiből a valóságba, és amikor ezt a menekültek meglátták, sokan dühösen a támadóikra vetették magukat. Miután a macskakövek elfogytak, a svájciaknak csak az ökle maradt, de ekkorra már túlzottan felhergelték magukat, és a sátor egyik szélénél heves verekedés, lökdösődés és kiabálás tört ki. A menekülni próbáló svájci verőembereket fellökték vagy hátba rúgták a legdurvább futballpályákról ismerős begyakorolt mozdulatokkal. A svájciak rájöttek, hogy kénytelenek meghátrálni, miközben még mindig a menekült harcosok ellen küzdenek, legalábbis amíg egérutat nem nyernek. Néhányan átrohantak az utca túloldalára, közvetlenül egy villamos előtt, ami csikorogva lefékezett, miután elhagyta őket, ezzel némi fedezéket biztosítva nekik.

Aztán elázott emberek következtek, sikoltozás, sírás, vér a földön és az asztallapokon, amelyeket átmenetileg ágyként használtak, hogy a sérültek ne a nedves talajon feküdjenek. Kiérkeztek a rendőrök, akiket azonnal körbevettek a reszkető, kiabáló emberek, hogy beszámoljanak a felháborító incidensről. A rendőrök a következő egy óra során egyik embertől a másikhoz mentek, és Frank is ott maradt, mert a történtek túlságosan feldúlták ahhoz, hogy távozzon. Tanúskodnia is kellett. De a rendőrök mindenkit leszkenneltek, akit kihallgattak, és Frankkel is ezt tették, majd egymásra pillantottak. Egyikük megmutatta a szkennert a kollégáinak. Ők Frankhez léptek, és körbevették.

– Sajnálom – mondta neki az egyik angolul. – Ön körözés alatt áll, ezért le kell tartóztatnom. Kérem, jöjjön velünk.

48.

Hajnalban felsíró csecsemők. Máris forróság. Éhes emberek. Hidrogénbombaként izzó nap a hegyek felett. Égő bőr. Ne nézz oda, vagy egész délelőtt fehéret fogsz látni. A világ nyugati pereme felé rohanó árnyékok. Addig így marad, amíg a sátor teteje el nem takarja a ragyogást, körülbelül kilenckor. Akkorra már túl meleg lesz a mozgáshoz. Jobb izzadni, mint nem. A por rátapad az izzadságra, és kis sárcsíkok jelennek meg a bőrön. Szombatig nincs zuhany. Nekem pont megjött. Muszáj zuhanyoznom.

Az étkezősátor nyolckor nyit, amikor még bevilágít a vízszintes fény. Hosszú sor a bejáratánál. A kisgyerekes anyukákat előreengedik. Legalábbis a legtöbben. A bejárat közelében gyülekeznek, a sor összekuszálódik, mindenki ideges. Hacsak nem farkaséhes az ember, jobb hátrébb húzódni. Arról nem is beszélve, hogy helyesebb. Egy idő után ez már csak megszokás. Az ember oda megy, ahova korábban ment. Az a nőcsapat, amelyikhez csatlakozni szoktam, ott áll és normálisnak próbál tűnni, beszélgetnek.

Odabent tojás, hagyma és pirospaprika illata. Nagy tálak natúr joghurttal, a kedvencemmel. Tankoljunk fel belőle, és reménykedjünk, hogy kihúzzuk vele napnyugtáig. Hagyjuk ki a déli étkezés megpróbáltatásait. Túl nagy fáradság egy nap alatt háromszor végigcsinálni az ebédlőzést. Ott mindenki kiszolgáltatott, ideges és szorong, izzad és éhes.

És unatkozik. Ugyanaz az étel, ugyanazok az arcok. Nem lehet mást csinálni, csak enni.

Az önkéntesek valamelyik északi országból érkeztek. Csak egymással beszélgetnek. Némelyik csendes és komoly, mások nevetnek, élénkek. Tiszták. Izzadtak, de tiszták. Nem tudom, hová valósiak. Némelyik arcát felismerem, nemcsak a jóképű férfiakét, hanem a nézésüket is, van valami a nézésükben, amitől megakad rajtuk a szemem annyi időre, hogy bevésődjön az arcuk. Utána már akaratlanul is észreveszem őket. Nem mintha ők észrevennének engem. Amikor a kiszolgálósorban dolgoznak, és ételt pakolnak a tányérunkra, felveszik a szemkontaktust, és megkérdezik, hogy kérünk-e abból, amit osztanak, mégis nagyon kevesen látnak meg minket annyira, hogy fel is ismerjenek. Ez is segít abban, hogy túl nagy szomorúság nélkül tudják végezni a munkájukat. De még így is nagyon gyorsan kiégnek. Vagy talán csak túl rövid időre szerződnek le. Mindenesetre jönnek és mennek. Nincsenek teljesen itt, és nem teljesen látszanak valóságosnak.

De fontos, hogy ne haragudjunk rájuk. Az ember arra koncentrál, amit lát, az emberek már csak ilyenek. Szóval van egy világ odakint, olyan emberekből, mint akik idetettek minket. Egyikük sem tette ezt személy szerint, de mindnyájan a részesei voltak. Az ő világukban létezik ugyan a tábor, de nem foglalkoznak túl sokat vele. Más sem tenné.

Ugyanakkor ez is hozzájárul ahhoz, hogy börtönbe vagyunk itt zárva, pedig nem csináltunk semmit, csak éltünk. Ez már csak így megy. Az emberek tudják, hogy itt vagyunk, de ők sem tehetnek ez ellen semmit. Vagy legalábbis ezt mondogatják maguknak. És igazság szerint nagyon sok erőfeszítés kellene ahhoz, hogy az összes bebörtönzött ember kiszabadulhasson a világon. Úgyhogy nem fognak. Ezért ők másra összpontosítják a gondolataikat, rólunk pedig megfeledkeznek. Én is ezt csinálnám. Sőt, meg is tettem. Az ember csak akkor jön rá, hogy ez vele is megtörténhet, amikor minden szétesik. Nem is hinné, hogy vele is megtörténhet, amíg meg nem történik.

Szóval, páran önként jelentkeztek, hogy eljönnek a táborunkba és segítenek megetetni minket, és minden másban is, amit el kell végezni, amikor tizennyolcezer ember él egy kerítés mögött, ahonnan nem mehet ki. Vécét pucolni, ágyneműt mosni, ilyenek. És persze etetni minket. Naponta háromszor. Az rengeteg munka. Mégis itt vannak. A legtöbben fiatalok, nem mind, de ehhez kell némi idealizmus, ami főleg a fiatalok erőssége. Most már szinte mindnyájan fiatalabbak nálam, de nem is olyan régen, amikor idejöttem, még velem egykorúak voltak. Közben megtanulnak ezt-azt, világot látnak, találkoznak hozzájuk hasonló emberekkel és így tovább. Tehát távol kell tartaniuk magukat tőlünk, muszáj, különben éppen olyan boldogtalanná válnának, amilyenek mi vagyunk. A legjobb esetben is fel vannak háborodva a nevünkben, és ez nyomasztja őket. Ezért tartaniuk kell egy kis távolságot. Ezt én is tudom.

De akkor is utálom őket, amiért nem vesznek észre minket. Hogy a szemembe néznek, miközben ételt tesznek a kinyújtott tányéromra, és mégsem vesznek észre. Igyekszem elnyomni ezt az érzést, de utálom őket. Ahogy minden mást is ebben az életben.

Senki nem szeret hálás lenni. A papok mindig a háláról prédikálnak, de én azt mondanám, senki sem szereti, senki. Még a papok sem. Ők azért választják ezt a hivatást, hogy soha többé ne kelljen ilyesmit érezniük. Ők ugyanúgy megkapják a hálánkat, ahogyan a fájdalmunkat, de még soha nem láttam, hogy ők maguk hálásak lennének. Vagy csak hivatásszerűen voltak azok mint az érzelmeink és a lelkünk őrizői, a képviselőink az Úr előtt, vagy ki is az. Nem, a papokat sem szeretem.

Amikor a nap már eléggé alacsonyan jár ahhoz, hogy el tudjam viselni leégés nélkül, kisétálok a tábor északi végéhez megnézni a hegyeket. Abban a sátorban kellene lennem, ahol a gyerekeket tanítjuk, és majd oda is fogok érni, de előbb kijövök ide. A hegyek még mindig azokra emlékeztetnek, amelyeknek a tövében felnőttem, noha ezek olyan zöldek, mint a lime. Van egy gerinc, ami pont úgy néz ki, mint az, amit a városunkból láttam kislánykoromban. Késő tavasszal a mi hegyeink is kizöldültek, nem lettek ennyire nedves zöldek, de eléggé: olaj- és fenyőszínűek, rekettyezöld foltokkal. Bámulom a hegyeket a kerítés rombuszhálóján át, ami pont olyan, mint bármelyik kerítés bárhol, csak ennek szögesdrót fut végig a tetején. Igen, foglyok vagyunk itt. Nem akarják azt a tévképzetet kelteni bennünk megmászhatónak látszó kerítésekkel, hogy ne lennénk foglyok. Ami pedig magát a dróthálót illeti, az gyengének tűnik, valószínűleg könnyedén át lehetne vágni, ollóval talán nem, de egy lemezvágóval biztosan. Azzal nem okozna gondot. De ebben a táborban nincsenek lemezvágók.

Úgyhogy a dróthálónak támaszkodom, és érzem, ahogy kidudorodik a súlyomtól. Az alja elég mélyen be van ásva a földbe, azt látom. Régen talán ki lehetett volna ásni, hogy kimásszunk alatta, egy kanállal, vagy akár kézzel is. De mostanra összeállt és megkeményedett a talaj. Elég nagy munka lenne beásni alá, és ami még rosszabb, sokáig is tartana. Észrevennének közben. Ennek ellenére mindig feltámad bennem a kísértés, amikor kijövök ide. Napnyugtakor, ha éppen itt vagyok, látom, ahogy az utolsó sugarak rózsaszínre festik a hegyek gerincét, és rugdosni kezdem a földet. Kizárt. Talán. Kizárt. Talán.

A nap lemegy, az ég alkonyatkékre vált. Utána indigólilára. Ez az 1859. nap, amit a táborban töltök.

49.

1944 júliusában az Egyesült Államok kormánya összehívta a szövetséges államok hétszáz főből álló küldöttségét, hogy megtervezzék a háború utáni gazdasági rendszert. A Mount Washington Hotelben találkoztak, a New Hampshire-i Bretton Woodsban, és három hétig tartó egyeztetés után közzétették a javaslataikat, amelyeket később a részt vevő államok többsége ratifikált, és létrehozták a Nemzetközi Újjáépítési és Fejlesztési Bankot (IBRD), valamint a Nemzetközi Valutaalapot (IMF). Ezeknek az új entitásoknak többek között nyílt piacok létrehozása volt a célja, illetve a tagállamok valutájának stabilizálása.

Egy nemzetközi kereskedelmi szervezet felállítása is szerepelt a javaslatok között, de mivel az amerikai szenátus nem hagyta jóvá ezt a felvetést, nem lett belőle semmi. Később létrejött az Általános Vám- és Kereskedelmi Egyezmény (GATT), amely betöltötte ennek a meghiúsult kezdeményezésnek a funkcióit. A GATT szerepét az idők során a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) vette át.

John Maynard Keynes, a britek szószólója arra is javaslatot tett Bretton Woodsban, hogy hozzanak létre egy nemzetközi klíringuniót (International Clearing Union, ICU), ami egy bancor nevű új pénznemet használna. A bancor lehetővé tette volna a kereskedelmi deficittel rendelkező országoknak, hogy kimásszanak az adósságcsapdából az ICU által biztosított folyószámlahitel segítségével, amit arra fordíthatnának, hogy munkát adjanak több polgáruknak, így megnövelve az exporttermelésüket. Erre a bancoralapú folyószámlahitelre tíz százalék kamatot kellett volna fizetni, amit nem teljesíthettek volna hétköznapi pénznemekben vagy magánbefizetésekből. A nagy kereskedelmi többlettel rendelkező országoknak is tíz százalék kamatot kellett volna fizetniük a többletük után, és amennyiben év végén annak mértéke túllépte volna a megszabott határt, az ICU elkobozta volna az afölötti részt. Keynes ettől remélte a kereskedelmi hitelek olyan nemzetközi egyensúlyának létrejöttét, ami megakadályozza, hogy bármelyik ország túlságosan elszegényedjen vagy meggazdagodjon.

Harry Dexter White, a pénzügyminiszter-helyettes, az amerikai delegáció vezetője azt mondta erről a tervről, hogy „mi az abszolút nem álláspontját képviseljük”. Amerika a világ messze legnagyobb hitelezőjeként és aranytartalékosaként a legfőbb nemzetközi valuta, az aranyhoz rögzített árfolyamú amerikai dollár kizárólagos birtokosaként kezdte meg a háború utáni időszakot. White javaslatot tett egy Nemzetközi Stabilizálási Alapra is, amely egyértelműen a deficites országokra terhelné az adósságokat; ez később a Világbank egy részeként valósult meg.

Szóval Bretton Woodsban White terve győzedelmeskedett Keynesé felett, a nemzetközi klíringunió és a bancor hiányában a háború utáni újjáépítéseket és az azt követő gazdaságfejlesztéseket amerikai dollárból fedezték, ami de facto világvalutává vált. Birodalmi pénzzé, úgymond.

50.

Mary visszatért Európába, és zürichi bázisáról elkezdte végiglátogatni a földrész jegybankjait, hátha korrigálni tud még a sikertelen San Franciscó-i találkozó után. Londonban találkozott a pénzügyminiszterrel és a Bank of England néhány vezetőjével.

A megbeszélés előtti napokban utánaolvasott a Bank of England történetének, és rájött, hogy milyen nagy szerepet játszott a világ gazdaságtörténelmében. 1694: III. Vilmos magánkézben lévő bankoktól vett fel kölcsönöket (folytatva elődje, II. Károly gyakorlatát), amiket nem fizettek vissza, vagy adókat vetettek ki mindenféle tevékenységekre, hogy törleszthessenek, és ezzel mindenki számára megdrágították az életet, az uralkodóház érdekelt tagjait leszámítva, akiknek megkönnyítették a felelőtlen költekezést. Ezért aztán egy skót kereskedő, William Patterson azt javasolta, hogy 1268 hitelező kölcsönözzön 1,2 millió fontot az angol királynak nyolcszázalékos garantált kamatra, és miután III. Vilmos ezt aláírta, a jelenlegi világrendszer egy nagy része került a helyére. Az államhatalom tőkésítése gyökereket eresztett a magánvagyonba; így a gazdagok és az állam egymástól függő helyzetbe kerültek, ugyanannak a hatalmi struktúrának a két oldalává.

Ezután a Bank of England lett az a mechanizmus, amelynek segítségével először a vagyonos kereskedők egy kisebb csoportja kezdte finanszírozni az államapparátust, és ezzel végbement a váltás feudális földesúri rendszerből burzsoá pénzrendszerbe. Az állam onnantól fogva mindig a magántőke adósa maradt, ezért bizonyos magánszemélyek jóindulatától függött, akiket nem demokratikus szavazással választottak meg, és akik senkit nem képviseltek, csak a saját osztályukat, mégis helyet kaptak a hatalom szívében. A Bank of Englandet továbbá szükségállapotban alapították, háború közben, de mindig akad valami vészhelyzet, ami ürügyül szolgálhat, ha meg kell indokolni az államhatalom fenntartását és kiterjesztését. Úgyhogy bármit is mondtak a törvények, a gyakorlatban a bank és állam kettőse tette, amit jónak látott.

Az ilyen újdonság természetesen mindig vegyes visszhangot kelt. Az akkori toryk úgy gondolták, hogy a bank több hatalmat biztosít a parlamentnek, amivel meggyengíti a monarchiát és a tömegek uralmához vezet, míg a whigek olyan mechanizmusnak tartották, melynek segítségével az uralkodó mindig megúszhatja majd az adósságai kifizetését. Mindenesetre új versenytársként kavarta fel a létező hatalmi bázisok állóvizét, és már az elejétől fogva így vélekedtek róla: a kormányon belüli elszigetelt hatalmi enklávé, amely nem választás útján odakerült gazdag bankárokból áll.

Mindez önmagában is elég baljós volt, de Maryben újra és újra az merült fel, hogy a pénzügyi elit olyan helyzetben van a maga független hatalmával, hogy akár gyors megoldást is nyújthatna a szén-dioxid-problémára, amennyiben úgy döntene, hogy csatlakozik az ezen dolgozókhoz. Talán még az sem számítana, ha csak azért mentené meg a világot, hogy a saját előjogai megmaradjanak. Pillanatnyilag nem az igazságosság tűnt számára a legfőbb prioritásnak. Úgyhogy Londonba ment.

A Bank of England vezetői hűvösen elhatárolódtak a tervétől. Úgy vélték, nagy valószínűséggel inflációt okozna, a bankoknak meggyűlne a baja a valutaüzérkedő kalózokkal, kitenné őket a piaci nyomásnak. Nem tudták, hogy lehetne ezeket kivédeni. Mary emlékeztette őket arra, hogy több billió fontot segítettek a világra mennyiségi lazítással, amikor a bankokat kellett megmenteni, mire csak bólogattak: nekik az a feladatuk, hogy a bankokat mentsék. Az, hogy a világ megmentése érdekében hozzanak több billió fontot a világra egy mennyiségi lazítás keretében, nem az ő dolguk. Ahhoz törvényhozók kellenek.

A következő héten Mary Brüsszelbe ment. Az Európai Központi Bank – az angol jegybanknál sokkal fiatalabb szervezet, amelyet a huszadik század végén hoztak létre az Európai Unió pénzintézeteként – képviselői talán még az angoloknál is rosszabbak voltak. A csoport, amellyel Mary szembesült, többségében német és francia férfiakból állt. Nagyon kifinomult, intelligens, udvarias és arrogáns emberekből, akik rendkívül lekezelően bántak vele. Ő egyrészt egy pénzügyi hatalommal nem rendelkező szervezetet képviselt, amelynek jogi hatalma is elenyésző: a minisztérium egyfajta idealista gesztust jelentett, amelynek az a célja, hogy elhitesse az emberekkel: rendkívüli erőfeszítések történnek, noha erről valójában szó sem volt. És ír nőként Mary duplán hátrányos helyzetbe került, elsősorban az ír, és csak másodsorban a női mivolta miatt; Thatcher, Merkel és Lagarde óta nem sok nőnek sikerült beküzdenie magát az európai és a pénzügyi hatalom legfelső köreibe. Mary csodálta ezeket a nőket, annak ellenére is, hogy Thatcher politikáját utálta, és persze egyikük sem a progresszivitásával vitte annyira, amennyire vitte. De az írek – na, ők nem. Ők egy gyarmat, egy kis ország, egy PIIGS-ország, Európa egyik kismalaca, amelynek be kell érnie a nagyobb országok elhullajtott morzsáival, és esélye sincs akár csak megközelíteni bármelyik nagyobb állam patináját, mármint konkrétan Németországét vagy Franciaországét. Ez a két ősellenség még mindig egymással küzdött az európai teljhatalomért, de a harc kétszereplős volt, a világ többi része nem számított, vagy legfeljebb felhasználható eszközt jelentett. És a kis országok valahogy soha nem emelkedtek felül a konfliktusaikon, és soha nem álltak össze egységfronttá a két nagy ellen. Ez a fajta együttműködés túl nagy árat fizettetett volna velük a nacionalizmus és a szuverenitás terén. Úgyhogy a két nagy ellenség-barát ott állt a csúcson, és a legjobb esetben is türelmes lenézéssel kezelte a többit, de általában inkább kurta parancsszavakkal, a legrosszabb esetben pedig brutális zsarnokoskodással. Ami persze még mindig jobb a múlt erőszakos katonai fellépéseinél, de azért nem túl kellemes, ha egy szobában kell ülni velük. Több ezer eurós öltönyök; Maryben azonnal fellángolt az effajta páváskodással szemben táplált ír megvetése. Ezt a megvetést a puszta tekintetére korlátozta ugyan, miközben a szavai kifogástalanul udvariasak maradtak, de természetesen ez sem segített abban, hogy elérje, amit szeretne. Nagyon tisztán látta, hogy az Európai Központi Bank kizárólag az árstabilitásra összpontosít, illetve arra, hogy kiterjessze a hatalmát a világban ennek a célnak az érdekében. Ha arra kérték volna őket, hogy csökkentsék 0,005 százalékkal a kamatlábat a világ megmentéséért, azt sem tették volna meg. Ez kívül esett volna a feladatkörükön.

A Kínai Jegybank viszont olyan állami tulajdonú pénzintézmény, amelyik a Föld központi bankjai közül a legtöbb erőforrással, majdnem négybillió amerikai dollárral rendelkezett, és bár a kínai kormányhivatalok legnagyobb részéhez képest függetlennek számított, azért szintén az Államtanács uralma alatt állt. Semmi értelme nem lett volna a kínai banki vezetőkkel tárgyalni; Marynek közvetlenül a pénzügyminiszterrel kellett volna beszélnie, bár persze még jobb lett volna, ha a kormányfővel és az elnökkel tud leülni. Valójában ők jelentették a legnagyobb reményt a tervéhez: egyik sem számított doktrinernek, nem ragaszkodtak kényszeresen neoliberális vagy más politikai-gazdasági nézetekhez; azt mondták, hogy az igazság egyetlen próbaköve a gyakorlat. Azt mondták, csak a kövek kitapogatásával lehet átkelni a folyón. Ha Mary meg tudta volna győzni őket az ötlete értékéről, akkor nagy ívből tettek volna arra, hogy mit szól hozzá a többi bank.

De ahhoz, hogy ez működjön, számos jegybanknak be kellett volna szállnia.

Ami azt illeti, miután ezen elgondolkodott, meg is kérte Janus Athenát, hogy elemezze ki, ha csak a kínai bank támogatná az ötletet, akkor működne-e. Nem, jelezte vissza J. A.; egyetlen bank sem szolgáltathatná ki magát így a piacnak. Még Kína vagy Amerika sem, hiszen ők csak a legnagyobb liliputiak abból a szempontból, ha bármelyik entitás megpróbálna befolyást gyakorolni a világgazdaságra. Ahhoz egy egész banda kéne.

Vagyis reménytelennek tűnt az ügy. A bankárok használhatatlanok voltak. Csak egymásra néztek, meglátták a saját érdektelenségük tükörképét a társaikon, és elbújtak mögé. Ha a világ megsül, és a civilizáció szétesik, az nem az ő hibájuk lesz, noha ők finanszírozták a katasztrófa minden egyes lépését.

Valakinek egyszerűen kényszert kellett gyakorolnia rájuk.

A huszadik század végén adósságválságba került fejlődő országokra a Világbank által kényszerített „strukturális kiigazítási programok” (SAP) megteremtették annak feltételeit, ami a huszonegyedik század világrendje lett. Ezek a SAP-ok a háború utáni amerikai gazdasági birodalom eszközei voltak, ami abban különbözött a korábbi birodalmaktól, hogy nem ragaszkodott a gazdasági gyarmatai tulajdonjogához; csak a tartozásaikat és a nyereségüket birtokolta, semmi többet. A hatékonyságát illetően ez volt az eddigi legjobb gyarmatosító birodalom, és a neoliberális világrend a legtisztább gazdasági definíciója szerint a hatékonyságról szól: arról a sebességről és súrlódásmentességről, amellyel a pénz a szegényektől a gazdagokhoz vándorol.

Vagyis nem véletlenül nevezték washingtoni konszenzusnak. A SAP követelményeit, amiket azokkal az országokkal szemben támasztottak, amelyek mentőövet szerettek volna kapni további hitelek formájában, a következő feltételek betartásával lehetett teljesíteni: a közkiadások csökkentése; adóreformok, különös tekintettel a nagyvállalati adók csökkentésére; az állami cégek privatizálása; piaci alapú kamatlábak és valutaárfolyamok állami beleszólás nélkül; erős befektetői jogok, hogy a befektetőket ne lehessen megkopasztani (az úgynevezett hosszúhaj-kikötések); mindennek a masszív szabályzásmentesítése: a piaci tevékenységeké, az üzleti gyakorlatoké, a munka- és környezetvédelemé.

Bár ezeket a strukturális kiigazítási programokat széles körben kritizálták, és a huszadik század végére pár elemző kudarcnak is nyilvánította őket, ezek jelentették a kiindulási alapot az EU-válság kezeléséhez a kis déli országokban, Görögországra pedig az összeset rákényszerítették, hogy megijesszék Portugáliát, Írországot, Spanyolországot és Olaszországot, az új kelet-európai EU-tagállamokról nem is beszélve, felvillantva annak a lehetőségét, hogy mit tenne velük az EU (ami ebben az esetben Franciaországot és Németországot jelenti), ha megpróbálnának önállóskodni. Csatlakozzatok az EU-hoz, és engedelmeskedjetek az Európai Központi Banknak, ami azt jelenti, hogy engedelmeskedjetek Németországnak és Franciaországnak. Mivel Németország gazdasága körülbelül kétszer akkora, mint Franciaországé, az európaiak úgy értelmezték ezt az egészet, hogy Németország végül mégis legyőzte őket, bármi is történt a második világháború végén. Pont úgy, ahogy Amerika is legyőzte a világot, pénzzel, nem pedig fegyverekkel. Németország ugyanilyen módszerekkel győzedelmeskedett Európa felett – bizonyos esetekben még ugyanazzal a tőkével is. Mert a Német Szövetségi Köztársaság nagyon ügyesen játszotta az amerikai kliensállam szerepét a hidegháború alatt. Most, hogy a hidegháború véget ért, és Németország gazdasági értelemben erősebb lett Oroszországnál, egy kicsit leválhatott az Egyesült Államokról, miközben ügyesen kliensállamnak tettette magát, amikor az tűnt praktikusnak, de általában azért a saját útját járta. Ez mindenki számára nyilvánvaló volt Európában, de Amerika egyszerűen nem tudta észrevenni a narcisztikus szemüvegén át, amivel a világ többi részét nézte.

Vagyis a berlini látogatások mindig felzaklatták Maryt. A bankárok és pénzügyminiszterek valamivel kevésbé voltak kikent-kifentek és felszínesek, mint Franciaországban és Brüsszelben, viszont még baljósabb benyomást keltettek a maguk burzsuj magabiztosságában azt illetően, hogy soha semmi nem változhat meg. A Bundesbank, a német központi bank pont azért jött létre a háború utáni időszakban, hogy segítse Nyugat-Németországot az amerikai szuperállam hűséges és hatékony szárnysegédjévé válni, és a két háború, valamint a köztük eltelt időszak elképesztő traumáját is tekintetbe véve Maryt nem lepte meg, hogy a Bundesbank megalakulásával kapcsolatos dokumentumok szerint a „valuta stabilitásának megőrzése erkölcsi és jogi szükségszerűség”. Az állami bank függetlensége helyet kapott az alkotmányban, ami azt a felvetést is tartalmazta, hogy a valuta stabilitása az alapvető emberi jogok közé tartozhat. Élet, szabadság, alacsony infláció! Nos, egy olyan országról beszélünk, amelyik átélte, hogy a pénzneme cafatokra hullik. Ha elveszítesz egy olyan háborút, amelyet te robbantottál ki, akkor a fegyverletétel feltételei között olyan jóvátételek is szerepelhetnek, amelyekre a helyzetednél fogva nem mondhatsz nemet, és amelyek hetedíziglen sújtani fogják a népedet. Nem csoda, hogy azok a németek, akik ezt átélték, azt mondják: soha többé. „A gazdaság hozza létre a közjogot”, ahogy a Bundesbank alapító okiratában állt. Mary ezt pont fordítva látta, és ez elégnek bizonyult ahhoz, hogy elgondolkodjon kicsit: vajon Németország titkon Marxot részesíti előnyben Hegellel szemben, amikor azt mondja, hogy első a gyakorlat, utána jön az elmélet? Fogalma nem volt, ő sem filozófusnak, sem történésznek nem tartotta magát. Csak egy dolgozó diplomatának, de a dolgozó diplomaták hajlamosak az ok-okozatban hinni, a tervezésben és a kivitelezésben. Erről szól a kormányzás, a bürokrácia, sőt még a gazdaság is. A jogrend szabja meg, hogy milyen viselkedésformákat tartunk törvényesnek. Ez talán olyan, mint a tyúk és a tojás, de soha nem arról szól, hogy a hatás váltaná ki az okot – az felfoghatatlanná kutyulná a szavak jelentését.

Mindenesetre Mary ott volt Berlinben, és elnyomva érezte magát a németek által, akik győzelmet arattak a vereséggel, majd ismét megpróbálkoztak, csak más eszközökkel. Lehet, hogy most már nem akartak uralkodni a világon; már csak Németországot akarták megvédeni aktív diplomáciával, Európa és a világ befolyásolásával, amennyire csak képesek voltak erre a maguk kis népességével és gazdaságával. És ezt a projektet ügyesen csinálták. Úgyhogy Mary, hozzájuk hasonlóan, megpróbálta figyelmen kívül hagyni kiemelkedően rettenetes történelmüket, és a jelenükre koncentrálni. A központi bankok, győzködte őket, szabadítsák meg a világot a szén-dioxidtól mennyiségi lazítással! Mutassák meg, hogy az önálló országok szuverenitása érvényesíthető a világpiaccal szemben is, azoknak a nemzetállamoknak az együttműködése által, amelyek elég nagyok ahhoz, hogy felvehessék a harcot a piaccal; sőt, ahhoz is, hogy megváltoztassák. Hogy megvegyék a piacot, a picsába is. Ezt udvarias hangon, de sürgetően mondta.

Azok csak bámulták. Egyikük a homlokát ráncolta, amitől mély árok jelent meg két szemöldöke között. Utána megszólalt. Kína központi bankjának, a leggazdagabbnak mind közül, négybillió amerikai dollárnyi erőforrása van. Az összes központi banknak együtt olyan tizenötbillió dollárja. A világ éves termelése, a teljes globális GDP kábé évi nyolcvanbillió dollár, és a nagyfrekvenciájú sötét kereskedelmi platformok, a dark poolok mélyén olyan hárombillió dollár cserél gazdát naponta. Még ha úgy is vesszük, hogy ez utóbbiak bizonyos értelemben csak imaginárius dollárok, akkor is egyértelműen kiviláglik, hogy a piac nagyobb, mint az összes nemzetállam együttvéve.

Mary csak a fejét rázta. Még ha a piac és az állam két külön entitása is egyazon rendszernek, ezt a rendszert törvények szabályozzák, és a törvényeket nemzetállamok hozzák, amelyek ennél fogva meg is változtathatják a törvényeket, ezt nevezik szuverenitásnak, és ezt jelenti a szuverenitás, a törvényesség, és végső soron a társadalmi bizalom és érték is. A piacot ez a törvényi struktúra hozta létre, és ezen élősködik a mai napig.

A piac meg tudja vásárolni a törvényeket, vetette fel valaki.

A piac fittyet hány a törvényekre, tette hozzá valaki más. Az öntörvényű, az emberi természet irányítja, ez már csak így megy.

Mary azt felelte, az csak egy jogi struktúra. Nap mint nap változtatunk meg törvényeket.

A központi bankoknak csak az a feladata, hogy stabilizálják a valutákat és az árakat, visszaszorítsák az inflációt, és ehhez a kamatlábat használják fel eszközül.

Mary azt felelte, a központi bankok gyakran tesznek javaslatokat a törvényhozásnak az adószintek megváltoztatására a pénz stabilizálása céljából. És ez törvények megváltoztatását jelenti.

A törvényhozók azt csinálnak, amit akarnak.

Mary azt vetette ellen, a törvényhozók olyan pénzügyi törvényeket fogadnak el, amelyekről a központi bankok azt mondják, hogy el kell fogadniuk. Ők félnek a pénzügyektől, és a matekosaikra bízzák, hogy ők írják meg az ilyen törvényeket. Ha ezt tanácsolnátok nekik, megtennék. Főleg ha azt tanácsolnátok nekik, hogy növeljék meg a saját hatalmukat a pénzügyek felett!

A németek gyakorlatias emberek voltak, legalábbis a tekintetük erre utalt. Ez egy megfontolásra érdemes ötletnek tűnt, úgyhogy nekiláttak átgondolni, segíthet-e Németországnak.

Nem ez volt a legrosszabb reakció, amit Mary kapott, kimerülten távozott a megbeszélésről, nagy szükségét érezve egy italnak és annak, hogy utána dolgokat üthessen egy edzőteremben, de nem tört le annyira, mint más tárgyalások után. A németek már a legrosszabbat is megtapasztalták. Tudják, mennyire elfajulhat egy helyzet. Noha ezek csak az unokáik voltak azoknak, akik átélték a dolgot, vagyis legnagyobbrészt a dédunokáik, a kollektív kulturális emlékezet elől nem menekülhettek, az még évszázadokig kísérteni fogja őket. Persze elfojtás is létezik, de ahol az megjelenik, ott az elfojtott dolgok is újra és újra visszatérnek, gyakran annyira kicsavarva és eltorzulva, hogy még ijesztőbbé válnak. Ami talán azt jelenti, hogy a németek annyira túlzásba esnek a biztonságkeresés terén, hogy az már veszélyes. Nem ők az elsők.

Utána tovább, Oroszországba. Az orosz jegybankot majdnem annyira az állam irányítja, mint a kínait. A nyeresége fele az alkotmány értelmében az államot illeti. A Sberbank, az ország legnagyobb kereskedelmi bankja hatvan százalékban az övé, az ország legnagyobb viszontbiztosító vállalata pedig száz százalékban. Az orosz központi bank vezetői nagyon odafigyelnek arra, hogy elsősorban Oroszország érdekeit védjék. Mary ezt logikusnak is tartotta. A férfiak, akikkel találkozott, barátságosak voltak. Egy olyan országban, amelyik létre tudta hozni Tatjánát, biztosan van valami jó. És az oroszok is átmentek már a legrosszabbon. A birodalmuk még az eleven emlékezeten belül omlott össze, azelőtt pedig át kellett élniük a világháború extrém traumáját. Volt okuk gyűlölni a németeket és az amerikaiakat is, bár őket kevésbé; igazából azt is mondhatnánk, hogy mindenkit. Oroszország a világ ellen: ez azóta a pszichéjük része, hogy a világ tudatára ébredtek. De általában a saját problémáik kötik le a figyelmüket, egy univerzum választ minket el tőlük, bizonyos értelemben. Az emberiség története során bebizonyosodott, hogy mindenki a saját közössége kollektív tudatának szemüvegén keresztül szemléli a világot, mert a saját anyanyelve határolta be a világát, és ha ez nem az angol, akkor valamilyen mértékben távolabb kerül a globális falutól. A globalizáció sok mindennek a gyűjtőneve – egyfajta valóságot is beleértve, amennyiben mindenki egyetlen közös bolygón él, amelynek a határai történelmi mítoszokból állnak –, és az amerikanizáció egy formája is, a puha hatalom imperializmusáé, ami gazdasági dominanciával párosul, mivel a világ tőkeerejének hetven százaléka még mindig amerikai bankokban és cégekben lapul, noha a világnak csak öt százaléka él az Egyesült Államokban. Vagyis a fizikai valóság által meghatározott globalizációt nem lehet kikerülni, ami egyre nyilvánvalóbbá válik majd, ahogy súlyosbodnak a bioszféra problémái, miközben az amerikai imperializmus globalizációja egyszerűen nem maradhat fenn, mivel az a bioszféra problémáinak egyik legfőbb oka. Ugyanakkor a világ lingua francája azért hatalmat biztosít.

Szóval, a két globalizáció háborúban állt egymással, és mindkettőnek meg kellett változnia; korábban szét kellett választani és külön-külön kezelni őket, most viszont megérteni, hogy egyek, és úgy is bánni velük.

Ezek a gondolatok kavarogtak benne hasztalanul, mint egy rossz álomban, amikor Badim felhívta.

– Mi a helyzet?

– Az a férfi, aki elrabolt.

– Igen?

– Elkapták.

– Á! Hol?

– Zürichben.

– Tényleg?

– Igen. Odalent, a folyónál, a Tűparkban. A menekültek étkeztetésében segített, amikor megtámadta őket egy fasiszta csoport, és belekeveredett a verekedésbe.

– Honnan tudták, hogy ő az?

– A DNS-éből. És pár kamera is rögzítette, ahogy az várható volt. Egy halálesettel is összefüggésbe hozható a Lago Maggiore svájci oldalán. Valakit arcon ütöttek, és az illető meghalt. Úgy tűnik, a te embered ütötte meg.

– A mindenit! – felelte Mary döbbenten. – Nos, reggel felszállok a zürichi vonatra. Részletes jelentést kérek.

Maryben sok minden kavargott a hazafelé vezető hosszú úton. Nem tudta, mit gondol és mit érez. Félelem töltötte el; erős kíváncsiság, némi diadal, hatalmas megkönnyebbülés. Végre biztonságban van. Nem fog arra ébredni valamelyik éjszaka, hogy az a zaklatott fiatalember fojtogatja. Ez jónak tűnt, mégis furcsán feldúlta a gondolat, hogy a férfi börtönbe kerül. Tényleg be kell zárni a mentális betegségben szenvedőket? Hát, néha igen. Összességében elég vegyes érzések dúltak benne.

De nem tagadhatta, hogy bármit is érez, abba kíváncsiság is vegyül. Elegendő ahhoz, hogy látni akarja ezt az embert, akárhogy is. És ha börtönben lesz, akkor biztonságosan meg is teheti. De miért akarja? Azt nem tudta. Valami nem hagyta nyugodni azzal az éjszakával kapcsolatban. Ami természetes.

Ahogy a vonat átrobogott Németországon, ráébredt, hogy meg fogja tenni. Meglátogatja a férfit, akár érti ezt a késztetését, akár nem. Úgy érezte, a végén még kiderülhet, hogy rossz ötlet. Hát, nem ez lesz az első alkalom, amikor olyasmit csinál, amit nem tart okos döntésnek. Mindig is hajlamos volt elhamarkodott lépésekre. Ezt az ír gyökereinek tudta be. Kicsit úgy érezte, hogy az elhamarkodottan cselekvő ír nők nagymértékben hozzájárultak a népe fennmaradásához.

Eszébe jutott egy kifejezés: Stockholm-szindróma. Erről lenne szó? Utánanézett. A túszokban megjelenő szimpátia az elrablóik iránt, amit általában hibának tartanak a túszok részéről, vagy jellemgyengeségnek, a félelem és az érzelemátvitel művének, illetve a reménynek, hogy ha az ember megadóan megmutatja a hasát és felkínálja a torkát a támadóinak, akkor nagyobb esélye lesz életben maradni, mint ha szembeszáll velük.

De mi van, ha ez nem hiba? Mi van, ha az embert arra kényszeríti a túszul ejtése, hogy kivételesen egy másik személy valóságára összpontosítson – a kétségbeesésére, amelynek extrém mértékűnek kell lennie, ha ilyen elhamarkodott lépésre kényszeríti? Mi van, ha az ember észreveszi, hogy ő is ugyanezt tette volna a másik helyében? Ha ezek a megfigyelések felmerülnek az emberben az alatt a végtelenre nyúló idő alatt, amit túszként tölt, akkor más színben látja majd a helyzetet, és valahogy meg is változik, még ha jóval később is. És talán pont ez a változás a helyes reakció a történésekre, legalábbis néha.

Kétségkívül a körülményektől is függ ez, mint minden. Úgy olvasta, hogy az eredeti Stockholm-helyzetben két bankrabló ejtett túszul négy embert, három nőt és egy férfit egy bank páncéltermében, ahol ők is csapdába kerültek, és az ezt követő egy hét alatt sok apró kedvesség történt köztük oda-vissza. Mire az egész befejeződött, és persze békésen zárult le, a bankrablók fegyverletételével, komolyabb szimpátia is kialakult. A túszok nem voltak hajlandóak a fogvatartóik ellen tanúskodni a tárgyaláson. A róluk elnevezett szindróma állítólag az emberrablás áldozatainak tíz százalékát érinti, és minél kedvesebben viselkednek a túszejtők abban az alapvetően ellenséges helyzetben, amikor valakit akarata ellenére tartanak fogva, annál nagyobb eséllyel alakul ki ez a hatás. Mint az logikus is.

Egy bizonyos Lima-szindróma is létezik, tudta meg, amikor a túszejtőkben olyan mély szimpátia alakul ki a foglyaik iránt, hogy szabadon engedik őket.

És ha mindkét szindróma lezajlik egyszerre? Ez biztosan előfordul néha, párhuzamosan: amikor két, különböző típusú és mértékű traumától szenvedő ember felismeri a hatalmas feszültséget a másikban. Hát nem?

Igen nehéz bármit kijelenteni az ilyen helyzetekről. Nevet adni az érzelmek zűrzavarának. Egy téves érzelemnek, ami mégis kialakul. Sok pszichológus kételkedik a Stockholm-szindróma létezésében. A Mentális zavarok diagnosztikai és statisztikai kézikönyvébe be sem került soha. Csak konyhapszichológia, a zsurnaliszták hívószava, fikció.

Igen, de. Előbb-utóbb minden lehetséges dolog megtörténik. A nagyon stresszes pillanatokban furcsaságok is megeshetnek. Valószínűleg ostobaság felcímkézni ezeket az eseményeket, vagy akármilyen magyarázatot fabrikálni rájuk. Mindenféle szindróma, a pszichológia nagy általánosságban: hülyeség. Mindig csak egyedi esetek léteznek, az adott eset. Ebben a szituációban csak Mary és az a fiatalember a konyhában, nagyon feszült órákon át. Nem sokban különbözik egy rossz randitól, amit az ember kénytelen elviselni. Hát, de. Az a pisztoly, az a pillanatnyi ijedelem… az a belé hasító halálfélelem… azt nem felejtette el, és nem bocsátotta meg. És soha nem is fogja. Az semmihez sem mérhető. De igazából semmi nem mérhető semmihez.

Zürichben elindult a Hauptbahnhofról, átkelt a folyón a villamosmegállóhoz, felszállt a hatosra, és felment vele a hegyen a Kirche Flunternig. Kimerülten végigballagott a Hochstrassén a házáig, majd bement. A testőrök még mindig odakint álltak, örültek neki. Fel a lépcsőn, hullafáradtan. Töltött magának egy pohár fehérbort, és gyorsan felhajtotta. Nem szeretett egyedül élni, de testőrökkel sem. Valószínűleg be kellett volna invitálnia őket, hiszen hideg volt odakint. De az ilyen pillanatokban nem szívesen beszélgetett senkivel. Nem is tudott volna, túlságosan össze volt zavarodva. Pikírt lett volna, még akkor is, ha megpróbál udvariasan társalogni. Ehelyett viszont gyorsan lezuhanyozott, majd bezuhant az ágyba, miközben a fejében még mindig ugyanazok a gondolatok kavarogtak. Szerencsére hamar elnyomta az álom.

Reggel az irodájába ment először, és letudta az elengedhetetlen feladatokat. Utána belenézett a jelentésbe, amit Badim készített a fiatalemberről. Frank Mayről. Aki valóban átélte a nagy indiai hőhullámot, pont a legdurvábban érintett részen tartózkodott, ott volt humanitárius dolgozó. Akkoriban huszonkét éves volt. És a Lago Maggiore partján is megtalálták a DNS-ét, egy fadarabon, amit fegyverként használtak. Valószínűleg emberöléssel fogják vádolni. De minden bizonyíték ellene szólt. Mary felsóhajtott. A másik incidens eltörpült ehhez képest, viszont mintázatot jelentett, a bűnismétlés lehetőségére utalt. Ami hosszabb börtönt jelent.

Megnézte, hol van a férfi – a Gefängnis Zürichben, a börtönben. Miután telefonált egyet, hogy tájékozódjon a látogatási időkről és arról, hogy bemehet-e a rabhoz, kigyalogolt a villamosmegállóba. A villamosra várva a kioszk kirakatát nézegette. Mit illik vinni egy rabnak? Utána eszébe jutott, hogy az elrablójához készül látogatóba. Úgyhogy nem vett semmit.

A börtön a Rotwandstrassén, a Vörös Fal utcájában állt. A legközelebbi villamosmegálló a Paradeplatz volt. Mary leszállt, és az utcához ment, egyetlen vörös falat sem látott. Lehet, hogy átfestették, vagy már nyolcszáz éve lebontották. Egyértelműen látszott, hogy melyik épület a börtön; egy háromszintes betontömb. Intézeti hangulat, magas ablakok mély beugrókban, amelyeken látszik, hogy nem nyitogatásra szánták őket.

Mary bement, és azonosította magát. Betelefonáltak; a fogoly hajlandó volt találkozni vele. Egy nagy beszélőhelyiségbe kellett mennie, de előtte be kellett tennie a telefonját és a többi holmiját egy szekrénybe, aztán meg átmennie egy röntgenkészüléken, mint a repülőtéren. Ezt követően az egyik őr végigvezette a folyosón, majd átkísérte két automatikusan nyíló és csukódó ajtón. Mint a zsilipkamrák az űrállomásokon, gondolta Mary. Odabent másfajta a légkör.

Így is volt. Odabent minden másképp nézett ki, más szagú volt. A svájciak mindig becsempésztek egy kis eleganciát a leghivatalosabb hivatalaikba is, és itt is meglátszott ennek a nyoma – kék lambériasáv, tágas helyiség szellősen elhelyezett asztalokkal, a sarkaiban cserepes növények és néhány hosszúkás, a plafon felé nyújtózkodó Giacometti-utánzat. De ózon- és hatalomszag terjengett. Panoptikum. Két őr ült egy íróasztal mögött, a látogatók ajtaja melletti kis emelvényen. Egy harmadik a rabok oldalán jött be, egy vézna férfit kísérve, aki úgy mozgott, mintha megsérült volna.

Ő volt az. Felnézett Maryre, és egy pillanatra elmosolyodott, bizonytalanul, összezavarodva a látványától, a félelem vigyorával, utána ismét lesütötte a szemét. Az egyik asztalra mutatott, és odalépett. Mary követte, és leült a vele szemben lévő székre. Az asztal a jelek szerint kötelező volt. Miután leültek, a rabot bekísérő őr otthagyta őket, és a kollégáihoz ment beszélgetni.

Mary egy darabig némán méregette a férfit. Az egyetlen riadt pillantás után – mintha meg akarna bizonyosodni arról, hogy tényleg ő az – ismét az asztalra meredt. Zárkózottnak tűnt. Sokat fogyott a Mary lakásán töltött éjszaka óta, pedig akkor is sovány volt.

– Miért van itt? – kérdezte.

– Nem tudom – válaszolta Mary. – Azt hiszem, csak azt akartam látni, hogy börtönbe került.

– Ó.

Hosszú csend. Visszakaptam valamit, Mary ezt nem mondta ki, szinte végig sem gondolta. Most nagyobb biztonságban vagyok, mint korábban. Nem fognak lelőni az utcán. Megfordult a kocka, téged tartanak fogva akaratod ellenére, én pedig szabadon elmehetek. És így tovább. Nem úgy érezte, mintha nemes okok vezérelték volna oda.

– Hogy van? – kérdezte. A férfi vállat vont.

– Itt vagyok.

– Mi történt?

– Letartóztattak.

– A menekültek ételosztásán volt, ha jól hallottam. A férfi bólintott.

– Mit hallott még?

– Úgy hallottam, huligánok támadtak rájuk, és maga megvédte őket, és amikor a rendőrség kiérkezett, még mindig ott volt, ők meg körözték magát valami miatt, ami a Lago Maggiore-nál történt.

– Azt mondják.

– Mi történt a tónál?

– Dühös lettem egy fickóra, és megütöttem.

– Megütötte, és ő meghalt? A férfi bólintott.

– Azt mondják.

– Maga valamiféle…? A férfi vállat vont.

– Biztos csak szerencsém volt.

– Szerencséje? – ismételte meg Mary élesen. A férfi fészkelődni kezdett.

– Baleset volt.

– Oké, de ne viccelődjön ezzel. Mostantól fogva bármi, amit mond, hatással lehet a tárgyalása kimenetelére.

– Csak magának mondtam.

– Gyakorolja ezt mindenkivel.

– Nem viccelhetek? Tényleg?

– Nehézséget okozna? Nem emlékszem, hogy olyan sokat humorizált volna a lakásomon.

– Akkor komolyan akartam beszélni.

– Beszéljen most is úgy. Ennek még jelentősége lehet.

– Miben?

– Abban, hogy milyen hosszú börtönbüntetést kap.

A férfi szája sarka megfeszült. Nyelt egyet. Már nem viccelődött.

– Azt az embert, aki meghalt, mivel ütötte meg?

– Egy uszadék fa volt a kezemben, amit a tóparton találtam.

– És ez elég volt ahhoz, hogy meghaljon?

– Nem tudom. Lehet, hogy beütötte a fejét, amikor elesett.

– Miért ütötte meg?

– Mert nem volt szimpatikus.

– Miért nem volt szimpatikus?

– Mert seggfej volt.

– Magával vagy másokkal?

– Is-is.

– A mások svájciak voltak, vagy Ausländerek?

– Igazából is-is.

Mary hosszan bámulta a férfit. A jelek szerint olyan beszélgetés volt az övék, amelyben rengeteg a hosszú szünet.

Végül így szólt:

– Hát, ez nagy kár. Azt jelenti, hogy most már több mindenért is elítélhetik. Azt hiszem, mondhatok pár jó szót az érdekében, ha szeretné.

– Azt, hogy rendes emberrabló voltam?

– Igen. Ezt már eleve jegyzőkönyvbe vették. Úgy értem, beszámoltam arról, hogy túszul ejtett, így most már nem mondhatom, hogy csak inni ugrott fel. Svájcban a visszaeső bűnözés nem sokszorozza meg annyira a büntetést, mint Amerikában, de azért ez a verekedés, amibe keveredett, az emberölés a tónál, aztán amit velem csinált, összeadódik a bíróságon. Ha nem vették volna már jegyzőkönyvbe a vallomásomat, talán azt mondanám a bírónak, hogy csak ittunk egyet.

A férfi megdöbbent.

– Miért?

– Mondjuk, hogy lerövidítsem a büntetését.

Frank továbbra is döbbentnek látszott. Mary is. Ki ez az ember, miért törődik ő vele? Hát, a miatt az éjszaka miatt. A pasas egyértelműen sérült. Valami nincs rendben vele.

A férfi ismét vállat vont.

– Oké. – Majd hirtelen elsötétült a pillantása. – Nem tudja, milyen hosszú lehet? A büntetésem.

– Nem. – Mary hallgatott egy kicsit, amíg elgondolkodott ezen. – Írországban szerintem néhány évet kaphatna, a körülmények függvényében. Amiből elengedhetnek valamennyit jó magaviseletért és így tovább. De Svájc más. Utánanézhetek.

A férfi lebámult az asztalon át az ismeretlen évek szakadékába.

– Nem tudom, meddig bírom – mondta csendesen. – Már most ki nem állhatom.

Mary azon töprengett, hogy mit válaszolhatna erre. Nem sokat.

– Adnak majd magának munkát – kockáztatta meg végül.

– Ki fogják engedni dolgozni. Beültetik terápiára. Lehet, hogy nem is különbözik majd olyan sokban attól, ahogy korábban élt.

Ezért egy gyors, heves sötét pillantást kapott. Azután a férfi ismét az asztalra meredt, mintha nem örülne látogatója jelenlétének.

Mary felsóhajtott. Igazából nem sok bátorítót lehet az ilyen helyzetekben mondani. A férfi meghozta a döntéseit, és most itt van. Már ha lehetősége volt dönteni. Ismét felmerült benne az épelméjűség kérdése. Az a sok rettenetes, erőszakos bűncselekmény a világban – amelyek bármelyike rosszabb, mint amit ez a férfi valaha elkövetett – nem a betegség eredménye? Vagyis az ítéletekkel valójában azért büntetjük az elkövetőt, mert beteg?

Vagy azért, hogy a közösség biztonságát garantáljuk.

Nem akart ilyeneken gondolkodni. Kisebb dolga is nagyobb volt ennél, zsúfolt nap állt mögötte. De ott ült vele szemben a férfi. Kényszerpályán, bebörtönözve, elkeseredetten. Talán elmebetegen. Nemcsak traumatizálva, hanem olyan károkat szenvedve a traumától, amelyek valahogy még a PTSD-nél is rombolóbbak. Valamiféle agykárosodást a túlmelegedés, a kiszáradás vagy a kettő folyományaként, olyan sérüléseket, amelyek azóta sem gyógyultak be. Ez meglehetősen hihetőnek tűnt; mindenki más meghalt azon a helyen.

Hát, ki tudja. A férfi ott marad. Neki pedig most dolga van, de bármikor könnyen vissza tud menni hozzá.

– Most elmegyek – mondta Franknek. – Vissza fogok jönni. Kiderítem, amit tudok, és beszélek az ügyvédjével, már ha van.

A férfi a fejét rázta.

– Csak kirendeltek mellém egyet. Végtelenül reménytelennek tűnt.

Mary felsóhajtott, és felállt. Az egyik őr odalépett hozzájuk.

– Távozik? – kérdezte.

– Igen.

Most nála volt a hatalom. Egy pillanatra megérintette Frank vállát, majdnem pont úgy, ahogy a férfi érintette meg őt először, a Hochstrassén. Részben bosszúból ment oda, ez mostanra nyilvánvalóvá vált számára. A férfi bőre meleg volt az inge alatt, forró, mint aki lázas. Úgy rázta le magáról Mary kezét, akár egy ló a böglyöt.

51.

A harmincas évek zombiévek voltak. A civilizáció meghalt, de tovább járt-kelt a földön, a halálnál is rosszabb sors felé tántorogva.

Ezt mindenki megérezte. Az akkori közhangulatot a félelem és harag jellemezte, a tagadás és bűntudat, a szégyen és megbánás, az elfojtás és az elfojtott érzések visszatérése. Mindenki együtt csinálta végig a kötelező köröket, mindig a felfüggesztett rettegés állapotában, folyamatosan tisztában a saját sebzettségükkel és azon gondolkodva, milyen hatalmas csapás következik, és hogy sikerül majd azt is figyelmen kívül hagyniuk, amikor eleve olyan hatalmas erőfeszítésükbe kerül az eddigieket figyelmen kívül hagyni, azoknak a sorát, amelyek egészen 2020-ig nyúltak vissza. Az indiai hőhullám egyértelműen nagy szerepet kapott ezek között. Sem szembenézni nem tudtak vele, sem elfelejteni, sem gondolni rá, sem nem gondolni rá, legalábbis hatalmas, tudat alatti erőfeszítések nélkül. A képekre. A hatalmas számokra. Ezek a holokausztot idézték, ami hatalmas lyukat ütött a civilizáció fogalmába; az hatmillió emberről szólt, de már régebbi sztori volt, és zsidók szerepeltek benne, akiket németek öltek meg, német ügy volt. A palesztinok Nakbája, India kettészakadása, és bármeddig lehetne sorolni ezeket a rossz eseményeket, a felfoghatatlan számaikkal, de korábban mindig be lehetett azonosítani olyan konkrét csoportokat, amelyek felelősek voltak ezekért, korábbi, barbárabb időkből származó embereket, vagy legalábbis mindenki ezt mondogatta magának. És mindig előtérbe tolakodtak ezek a gondolatok, hogy kiszorítsák a hőhullámot, amiről már azt beszélték, hogy húszmillió embert ölt meg. Vagyis olyan sok embert, mint ahány katona meghalt az első világháborúban, amennyivel csak négyévnyi szándékos gyilkolászással lehetett végezni, pedig a hőhullám csak két hétig tartott. Azt mondták, kicsit az 1918–1920-as spanyolnáthára emlékeztetett, de nem. Ez nem patogén volt, nem népirtás, nem háború, egyszerűen csak az emberi aktivitás és inaktivitás, a saját aktivitásunk és inaktivitásunk, ami a legkiszolgáltatottabbakat ölte meg. Akiket biztosan követnek majd mások is, mert végső soron mindenki kiszolgáltatott.

És mégis tovább égették a szenet. Autókat vezettek, húst ettek, repülőgépekkel utaztak, folytatták az összes olyan tevékenységet, ami a hőhullámot okozta, és ami a következőt is okozni fogja. A profit tovább halmozódott, a részvényesek tovább kapták az osztalékot. És így tovább.

Mindenki, aki élt, tudta, hogy nem tesznek eleget, mégis mindenki túl keveset tett továbbra is. Ezt persze elfojtás követte, az egész nagyon freudi volt, de Freud pszichémodellje a gőzgépre hasonlított, korlátok között tartással, nyomással és megkönnyebbüléssel. Eszerint tehát az elfojtás belső nyomást hoz létre, azután az elfojtott dolgok visszatérése enyhíti a nyomást. Ki is lehet engedni, de fel is robbanthatja a motort. Mi lesz hát a harmincas évek embereivel? Szisszennek vagy robbannak? A kieresztett nyomás sivítása hasznos célokra fordul, ahogy a jól működő motorokban? Vagy robbanásba? Ezt nem lehetett tudni, hát így vonszolták magukat tovább egyik napról a másikra, a nyomás pedig egyre csak gyűlt.

Ezért nem okozott túl nagy meglepetést, amikor egy szép napon hatvan utasszállító repülőgép zuhant le alig pár óra leforgása alatt. A világ különböző részein, más-más járatok, bár az utólagos elemzések során kiderült, hogy aránytalanul nagy részük volt magán- vagy céges gép, a kereskedelmi járatokon pedig főleg üzletemberek utaztak. De emberek, ártatlan emberek, akik mindenféle okokból keltek útra: és mind meghaltak. Aznap hétezer hétköznapi civil élete ért véget, akik egyszerűen az életüket élték.

Később fény derült arra, hogy valakik kis drónfelhőket irányítottak a járatok útvonalára, amelyek tönkretették a hajtóműveket. A drónok nagy része megsemmisült, és soha nem sikerült egyértelműen kinyomozni a gyártójukat, sem a kezelőiket. Közvetlenül az eseményeket követően több terrorista csoport is vállalta a felelősséget, változatos követelésekkel élve, de soha nem vált nyilvánvalóvá, hogy bármelyiknek köze lett volna hozzá. Az, hogy többen is magukra vállalták ezt a tettet, csak még jobban felerősítette a rettegést. Miféle világban élünk?

Egy üzenet azonban egyértelműnek tűnt: ne repüljetek. És sokan valóban felhagytak vele. Korábban félmillió ember tartózkodott a levegőben bármelyik adott pillanatban. Azután nagyot esett ez a szám. Főleg azt követően, hogy egy hónappal később egy újabb balesetsorozat következett be, melynek keretében húsz gép zuhant le. A kereskedelmi járatok ezután gyakran üresen repültek, vagy törölték őket. A magángépek sem szálltak fel. Katonai repülőket és helikoptereket is megtámadtak, úgyhogy azok is korlátozták az útjaikat, és csak a legnagyobb szükség esetén szálltak fel, mint háború idején. Az is volt.

Többeknek feltűnt, hogy egyetlen kísérleti akkumulátoros gép sem zuhant le, bioüzemanyaggal működő gépek sem, és egyetlen hőlégballon, zeppelin vagy bármiféle léghajó sem. De ezek olyan kevesen voltak akkoriban, hogy nehezen lehetett volna megállapítani, tényleg amnesztiát kaptak-e. Valószínűsíteni lehetett, logikusnak látszott, és a léghajógyártás, amely már korábban is fellendült, továbbra is reneszánszát éli.

Minderre az utókor a légi katasztrófák napja néven emlékezett. Sokszor elhangzik, hogy a háború a Földért ezen a napon kezdődött. És abban az évben vette kezdetét a konténerszállító hajók elsüllyedése is, szinte mindig szárazföldközelben. Semmiből érkező torpedók, a drónok egy másik típusa. Már a hadjárat elején feltűnt, hogy ezek a hajók gyakran olyan helyen süllyednek el, ahol új korallzátonyok alapját képezhetik. Mindenesetre sorra süllyedtek. Természetesen dízelmeghajtásúak voltak. Az emberéletben történt veszteségek nem emelkedtek túl magasra, de a világkereskedelmet eléggé megviselték az események. A tőzsdei árfolyamok még jobban megzuhantak, mint a légi katasztrófák napján. Világszintű recesszió, a kontrollvesztés hangulata, a fogyasztási cikkek árának felszökése, egy hatalmas gazdasági válság egyértelmű előérzete, ami tényleg bekövetkezett pár évvel később… Ez a rettegés ideje volt.

Két hónappal a légi katasztrófák napja után egy Káli vagy Káli Gyermekei nevű csoport közzétette a kiáltványát az interneten. Ne használjanak több fosszilis üzemanyagot szállításhoz. Akkoriban ez jelentette a civilizáció szén-dioxid-eregetésének húsz-huszonöt százalékát, és minden eleme kiszolgáltatott volt a szabotázsoknak, ahogy a kiáltvány fogalmazott.

Azután a Káli Gyermekei (vagy valaki, aki ezt a nevet használta) azt mondta a világnak: tehenek. Valamivel később a csoport bejelentette, hogy a kergemarhakórt – a szarvasmarhák szivacsos agyvelőgyulladását – drónok segítségével több millió állatba injektálták világszerte. Indián kívül mindenütt, de főleg az Egyesült Államokban, Brazíliában, Angliában és Kanadában. Semmi nem akadályozhatja meg, hogy ezek a szarvasmarhák pár éven belül megbetegedjenek és meghaljanak, és ha megeszik őket, a kórokozó az emberi agyat is megtámadhatja, ahol a betegség a Creutzfeldt-Jakob-kór egyik variációjaként alakul ki, és minden esetben halálos kimenetelű. Ezért annak, aki biztonságban akar maradni, fel kell hagynia a marhahúsfogyasztással.

És valóban, a negyvenes évektől kezdődően sokkal kevesebb marhahús fogyott. Kevesebb tej is. És kevesebb repülőgép szállt fel. Persze sokan gyorsan rávágták erre, hogy a Káli Gyermekei képmutatók és szörnyetegek, mivel az indiaiak nem esznek marhát, ezért ők nem érzik a veszteséget, az indiai szénerőművek felelősek az elmúlt évtized fosszilisszén-égetésének jelentős részéért és így tovább. De persze a szóban forgó indiai erőműveket is rendszeresen megtámadták, úgyhogy nem volt nyilvánvaló, ki kivel mit csinál. Számtalan erőművet tönkretettek világszerte, gyakran drónok segítségével. Azokban az években Indiában volt a legtöbb áramszünet, de máshol is előfordultak. A háború a Földért létezett, az agresszorokat viszont nem lehetett tetten érni. Gyakran felmerült, hogy talán nem is Indiában élnek, talán még maga a szervezet sem indiai, hanem inkább valamilyen nemzetközi mozgalom. Káli sehol sem volt; Káli mindenütt ott volt.

52.

A mi Szikkimünk 2003 és 2016 között vált száz százalékban organikus mezőgazdaságot folytató állammá, Vandana Shiva filozófus, kutató, feminista és permakulturista segítségével, akit nagyon sokan India fontos alakjának tartunk. Szikkim persze a legritkásabban lakott indiai állam, ahol csaknem egészen egymillióan élnek, és gazdasági szempontból a harmadik legkisebb. De több kardamomot termel, mint Guatemalán kívül bármelyik ország, és az egyik neve Bejül Demazong, „a rizs titkos völgye”. A bejülök a buddhista mitológia szent és titkos völgyei, Sambhalát és Kembalungot is beleértve. Szikkim pont ilyen mágikus hely, és az organikus mezőgazdasága mint a permakultúra egy megjelenési formája mindenkinek az érdeklődését felkeltette Indiában az évszázad közepén mint a Megújulás és az Új India, illetve a világ jobbításának egyik eleme. Vandana Shiva ezen a téren is fontos közéleti értelmiséginek számított, aki együttesen védelmezte a helyiek földtulajdonosi jogait, az őslakosok tudását, a feminizmust, a kasztrendszert követő hinduizmust és további, az Új Indiára és a Megújulásra jellemző progresszív programokat.

Kerala példája is fontos India túlsó végén, a létfontosságú önkormányzati újításai miatt. Ennek az államnak nagy szerencséje van az elhelyezkedésével India délnyugati részén, és mert hosszú múltra tekint vissza az Afrikával és Európával folytatott interakciók terén, továbbá itt található a mesés Trivandrum. Keralában egy hatalommegosztási megegyezés értelmében már régóta az Indiai Kommunista Párt által erősen befolyásolt Baloldali Demokratikus Front és a régi Kongresszus Párt kormányzott, mely utóbbi bár országos szinten kegyvesztetté vált, függetlenséget és Gandhi szatjagraháját – ez békés erőt jelent – képviselő pártként megőrizte támogatottságát Keralában. A Baloldal India egy évszázaddal korábban elért függetlensége óta Kerala domináns pártjának számított, és a politikai szervezet egyik fő célja mindig is a hatalom áthelyezése volt a helyi önkormányzatokhoz, a közvetlen demokráciának nevezhető célhoz való közelítés nevében. Keralában ekkorra már minden faluban pancsajátok jöttek létre, majd az egyes körzetek önkormányzatai, amelyek a pancsajátokat koordinálták, illetve a körzeti szintű vitákat és egyéb ügyeket kezelték; felettük pedig az állam fővárosában, Tiruvanántapuramban működő kormányzat foglalkozott az egész államot érintő ügyekkel. Az önkormányzatiság megerősítése olyan intenzíven és szorgalmasan folyt, hogy Keralában immár 1200 helyi önkormányzat létezik, amelyek mindegyike a saját területének ügyeit kezeli.

Talán csak elsőre hangzik furcsán, hogy Szikkimet és Keralát is sokan tartják rendkívüli szépségűnek, és több turistát vonzanak, mint a legtöbb indiai állam. De igazság szerint az összes indiai állam gyönyörű, ha az ember veszi a fáradságot, hogy meglátogassa. Ez egy nagyon szép ország. Úgyhogy a két állam sikerét nem lehet teljes mértékben a szemet gyönyörködtető tájaiknak tulajdonítani.

Bár hosszú ideig nagyon csúnyán bántak velük a mindenféle megszálló erők, a mogulokat, a rádzsákat, a briteket, a globalizációt és a különböző pártok korrupt nemzeti kormányait is beleértve, különös tekintettel a Kongresszus Pártra a hatalma utolsó időszakában, majd a győzedelmes hindu BJP pártra, amelyik mostanra rengeteget veszített népszerűségéből a hőhullám miatt, India továbbra is felülemelkedik mindenen, és megteszi, ami tőle telik. Szóval, az Új Indiában a hőhullám óta teljesen átértékelték a prioritásokat, és ahol lehetett, indiai alapú megoldásokat vezettek be a mindnyájunkat érintő problémákra. Szikkim és Kerala a maguk különböző módján remek példáját jelentik annak, hogy mire képes a jó kormányzás, valamint az Indiát előtérbe hozó értékek és gyakorlatok. Persze a problémáink megoldása nem származhat mind kizárólag Indián belülről, bármilyen nagy is a többi országhoz képest mind földrajzilag, mind népességszámban. Most már a világ összes országának rendesen kell viselkednie, legyenek bármekkorák. De azért India nagy, elég nagy ahhoz, hogy megfelelő mennyiségű emberi, mezőgazdasági és ásványi erőforrás legyen a rapid átalakuláshoz.

Többek között az lenne az érdekes, hogy az államokon belül végrehajtott változtatásokat milyen gyorsan lehet az egész országra felskálázni. Persze nemcsak Kerala és Szikkim esetében, hanem az olyan helyekében is, mint Bengaluru, amit India Szilícium-völgyének is neveznek, és ami számos műszaki egyetem létrehozásának terén mutatta az utat. Mostanra Bengaluru, a Kertek Városa, India harmadik legnagyobb települése virágzó globális IT- és innováció-központtá vált, és az ott létrehozott „Föld és Állatok Internete” nagyban elősegítheti az indiai vidék teljes modernizációját. Mumbaiban meg persze ott van Bollywood, aztán az ország gerince mentén a hatalmas ásványkészletek. Még ha a szenet ki is vesszük a kínálatból, ahogy meg is tettük, India puszta fizikai gazdagsága is felülmúlhatatlan; és a napenergiával működő világban végtelenül szerencsésnek számítunk. Több energia érkezik ide a Napból, mint a világ bármely másik országának területére.

Tehát most az a fontos, hogy összekössük a múltat és a jövőt, illetve az embereknek és a tájaknak azt a változatosságát, ami Indiát jelenti, egy közös, integrált projektbe. A Föld legnagyobb demokráciája még mindig hatalmas problémákkal küszködik, és hatalmas potenciállal bír a megoldásaik terén. Mezőgazdaságot kell tanulnunk Szikkimtől, kormányzást Keralától, IT-t Bengalurutól és így tovább; mindegyik állam ért valamihez, és ezeket mind össze kell illesztenünk, hogy mindenkit szolgáljanak a hazánkban. Amikor ezzel végzünk, akkor olyan példát mutathatunk a világnak, amilyenre most nagy szüksége van; továbbá, ha demokratikus módszerekkel sikerül a világ egyhetede számára megoldanunk korunk nagy problémáit, akkor ennyivel kevesebb ember miatt kell aggódnunk a világban.

53.

Csillogok és villogok, illanok és izgatok. Miután felszabadultam a nap szívében, egymillió éven át ott pattogok, mielőtt kijutok a felszínre, és elsüvítek. Utána nyolc percig tart az utam a Földre. A vákuumban fénysebességgel száguldok, sőt én szabom meg a fénysebességet a táncommal.

Egyszerre hullám- és részecsketulajdonságaimmal megérkezem a Föld atmoszférájába, de egyik sem vagyok, négydimenziós vagyok, ami a háromdimenziós térben – ahol az idő és a tér keresztezi egymást az emberek fejében – homokóra alakban jelenik meg. Ismét nekimegyek dolgoknak, lelassulok, kiszabadítom csapdába esett fivéreimet és nővéreimet, amelyek mind egyformák, tömeg nélküliek, egyes spinűek, így hát bozonok, nem fermionok; egyetlen háromszázhatvan fokos fordulat, és ismét ott tartok, ahonnan elindultam, ebből a szempontból, mivel a fermionoknak hétszázhúsz fok kell ahhoz, hogy visszakerüljenek az eredeti állapotukba: a fermionok furcsák!

Én nem vagyok furcsa, egyszerű vagyok. Nekimegyek atomoknak, és elmozdítom őket, miközben én is elmozdulok, ez olyan egyszerű, mint Newton, bumm, bumm, bumm, az atmoszféra atomjai többet mozognak, mint ha nem rúgnám ülepen őket. Ez a hő. Amíg valami olyasmibe nem rúgok bele, ami foglyul ejt, onnantól fogva nem mozgok magamtól. Vagy le nem pattanok valamiről, aminek nekimegyek, és vissza nem száguldok az űrbe, hogy ott fénnyé váljak a holdkóros megfigyelő szemében, aki a nagy kék korongot bámulja, majd meglátja, ahogy nekimegyek valaminek a retinájában. Egy végtelenül kis felbontású kék pixel, annyira kicsi, hogy a hullámomat könnyebb észlelni, elképzelni pedig még könnyebb. A hullámrészecske-kettősség létező dolog, és a kettőt egyszerre nehéz elképzelni, nehéz meglátni. Ez nem igazán működik, a négy dimenzió a ti háromdimenziós agyatokban, nem. Én rejtélyes egy valami vagyok, súlytalan, de erős. Több van belőlem, mint bármi másból. Bár ez talán nem igaz. Semmit nem tudunk például a sötét anyagról, amit inkább láthatatlan anyagnak kellene nevezni, nem ismerjük, és azt sem sejtjük, hogy mit csinál. Az egyes elemi részecskéi a feltételezések szerint olyasmik lehetnek, mint én vagyok, de ez nem biztos; senki nem tudja. Az a rengeteg cucc úgy repked, mint egy párhuzamos univerzumban, ami kicsit átfedésben van a miénkkel, vagy talán csak hullámok, mindenesetre a gravitáció biztosan hat rájuk, mert a puszta létezésüket is a gravitációs erejük árulta el nekünk. Amennyiben hasonlítunk ezekre a sötét anyagocskákra, akkor is csak abban az értelemben, ahogy a sötétség és a világosság hasonlít egymásra. Mint egy egésznek a két része. Én látható vagyok, én magát a fényt testesítem meg, a sötét anyag viszont valójában nem sötét, hanem láthatatlan, és nem tudjuk, hogyan, vagy mi az. A másik énünk, az árnyékunk, az ikerpárunk. Bár talán sokkal több van belőlük, mint belőlünk. Egy újabb rejtély a többi rejtély között, és úgy repülünk át egymáson, mint a szellemek.

De én, én, én, én nekicsapódom a Földnek, majd visszapattanok a Holdon járó megfigyelő szemébe, azután folytatom a száguldást halhatatlanul, megváltoztathatatlanul, kéken pattogok tovább és még tovább, és mindeközben, kivételesen a fivéreimmel és a nővéreimmel együtt nekimegyünk a Földnek, kivilágítjuk, a bolygó hidroszféráját és litoszféráját beburkoló gáz pedig felmelegszik az érintésünktől. A fivéreim és nővéreim követnek, és folytatják ezt a felmelegítést.

Mi vagyok én? Mostanra biztosan kitaláltátok már. Foton vagyok.

54.

Mary belevetette magát a munkába a téli Zürich erőtlen fényében, naponta találkozott a csapatával, hogy kigondolják a következő lépéseket. Mind a tizenhárman összegyűltek reggelente, hogy megosszák egymással a friss híreket, és megtervezzék a napjukat, a hetüket, az évtizedüket. Olyan lett a tárgyaló, mint egy háborús főhadiszállás, igen, és a munkájuk is hadi jellegűnek tűnt. De ez nem háború volt; nem volt ellenségük, és ha mégis, az olyan polgártársaikból állt, akik túl sok pénzzel és/vagy szenvedéllyel rendelkeztek. Ha ez háború lett volna, akkor ők védekező pozícióba szorultak volna a túlerővel szemben, valójában viszont csak diszkurzív küzdelmet folytattak, a szavak, eszmék és törvények csatáját, amelyek csak áttételesen jártak brutális, végzetes következményekkel, és azokat mindkét oldal agresszorai letagadhatták. Talán polgárháborúnak lehetett volna tekinteni, olyannak, mint amikor egy test újra és újra megüti magát. De akár háború volt, akár nem, ugyanúgy átjárta az egzisztenciális szorongás rettenetes ostromlott hangulata, a sürgető életveszélyé, ami egy pillanatra sem múlt el. Azt a rengeteg zürichi hajléktalant, akik apróért utcazenélnek, munkát keresnek, vagy, ami még rosszabb, már nem is keresnek munkát, soha nem lehetett megszokni. Egyszerűen idegen volt Zürichtől.

Mary élete ennek ellenére olyan ritmust vett fel, amiről el kellett ismernie, hogy szinte már kellemes. Vagy legalábbis magával ragadó. Sűrű, talán még produktív is. Rosszabb is van a világon, mint egy létfontosságú projekten dolgozni. Zürichben maradt. Amikor elege lett a téli sötétségből, egyik vasárnap felvonatozott egy közeli alpesi városba, maga alatt hagyta az alacsony felhőréteget, ami az Alpok északi oldalán torlódott fel, fénytelenné és komorrá téve a zürichi teleket. Ennek az évnek az első ötven napja során összesen nyolc órán át sütött csak a nap, mesélték neki, több különböző napra elosztva; teljesen jellemző volt rájuk, hogy még az ilyesmit is számokban fejezik ki. De Mary vasárnap szabadnapot vett ki, és felvonatozott a ragyogó téli fénybe. A síparadicsomok túl zsúfoltak voltak, ráadásul ő nem is tudott síelni, de több alpesi falu kevésbé volt népszerű a síelők körében, mivel ezeket meredek sziklák vették körül: Engelberg, Kandersteg, Adelboden és még pár másik is. Ezeken a településeken Mary megtisztított hóösvényeken sétálgathatott, vagy hótalpazhatott, vagy egyszerűen csak kiülhetett egy teraszra, hogy magába szívja a jeges, ragyogó fényt, a kis kristályfényű napot a hatalmas, fehér égbolton. Utána vissza a sötétségbe.

Zürichben megbeszéléseket tartott a csapatával, illetve külsős segítőivel és ellenfeleivel. A fosszilisipar ügyvédei egyre erősebb érdeklődést tanúsítottak az iránt, hogy mennyit sajtolhatnának ki a rendszerből, ha úgy döntenének, hogy nem használják fel az erőforrásaikat. Ezt semmiképpen nem lehetett volna triviális témának nevezni, sőt kulcsfontosságú kérdést jelentett, és Mary nagy elhivatottsággal vetette magát az egyezkedésbe. Bizonyos szempontból kicsit úgy érezte magát, mintha terroristákat próbálna lefizetni, akik robbanómellényt viselnek, és azt mondogatják neki és a világnak nagy általánosságban, hogy vagy kifizettek minket, vagy felrobbantjuk a világot. De nem teljesen ez volt a helyzet. Először is, ha senki nem vásárolja meg a terméküket, akkor nem robban fel a mellényük, és nem tudják megsemmisíteni a világot. Vagyis a fenyegetéseik napról napra egyre inkább kiüresedtek, ami megmagyarázta, hogy miért állnak egyáltalán szóba vele; fogytán voltak az ütőkártyáik mint olyan terroristáké, akik a bioszférát ejtették túszul. És mivel a Jövő Minisztériuma volt azon kevés helyek egyike, ahol még kialkudhatnak maguknak valamit, Zürichbe utaztak tárgyalni.

És persze nem is terroristák voltak. Ez csak egy hasonlat, ami akár még rossz is lehet, vagy legalábbis elfogult. A civilizációnak szüksége van elektromosságra, és a hétköznapi állampolgárok használták fel ezeknek a fosszilis üzemanyagoknak az energiáját az elmúlt évszázadok során. Az üzemanyagok tulajdonosai néha magánszemélyek voltak, akik fantasztikusan meggazdagodtak, sokszor viszont nemzetállamok, amelyek az állam és az állampolgárok tulajdonának és erőforrásának nyilvánították a határaikon belül talált energiaforrásokat. Ezek az olajbirodalmak kezelték azoknak a fosszilis üzemanyagoknak nagyjából háromnegyedét, amelyeknek a föld alatt kellett maradniuk, és ők is kompenzációt akartak cserébe azért, ha nem adják és égetik el az üzemanyagaikat. Vagyis elég vegyes társasággal kellett dűlőre jutni. Az ExxonMobil nagy, igen, és némely országnál több erőforrással rendelkezik, de Kína, Oroszország, Ausztrália, az arab országok, Venezuela, Kanada, Mexikó, USA – ezek több szénhidrogénvagyonnal bírnak, mint az ExxonMobil és a többi magánkézben lévő nagyvállalat. És mind kompenzációra ácsingózott, noha egytől egyig aláírták a párizsi megállapodás keretében a dekarbonizációt. Fizessetek nekünk azért, hogy ne tegyük tönkre a világot! Ez zsarolás volt, védelmi pénz, az áldozatok pedig az adott országok polgáraiból álltak, vagyis ezek a zsarolók végső soron önmagukat szorongatták meg. Vagy a megválasztott politikusaik szorongatták meg őket. Úgyhogy elég bizarr helyzetbe kerültek, nehezen megfogalmazhatóba, egyben folyamatosan változóba.

Vagyis tovább folytak a találkozók. Mary tovább lobbizott az ötletével, hogy hozzanak létre pénzt a dekarbonizáció és klímaváltozás mindenféle elkerülhetetlen kárai mérséklésének finanszírozására. Ahogy teltek-múltak a hetek, és a globális gazdasági recesszióból válság lett, Dicknek már majdnem sikerült meggyőznie arról, hogy a megadóztatás talán önmagában is elegendő lenne a célhoz. Az a lényeg, magyarázta, hogy mekkora a különbség a költségek és a haszon között. Vagyis ebben az értelemben az adók, konkrétan a pénzügyi kimutatásokra gyakorolt hatásukat illetően, egyszerre biztosítják a mézesmadzagot és a korbácsot. Végső soron sem egyéni, sem céges vagy országos szinten nincs különbség mézesmadzag és korbács között: mindkettő ösztönző. És ha az országok adókat vetnének ki, akkor ők maguk kapnák a pénzt ahelyett, hogy a központi bankjuk nyomtatna bankjegyeket; bevételt szereznének, nem pedig osztogatnának. Vagyis ha az ember olyasmit csinál, amit keményen megadóztatnak, és annál nagyobb mértékben adóztatnak meg, minél többet csinálja, az egy korbács, ami elriasztja az adott tevékenységtől. Ha nem folytatja azt a tevékenységet, akkor megússza az adót, és nem kell kifizetnie, ami végösszegben nyereségként jelenik meg. Vagyis azoknak a tevékenységeknek az elkerülése, amiket megadóztatnak, biztosítja a mézesmadzagot.

Mary értette Dick gondolatmenetét, de a beszélgetéseik végén nem teljesen értett vele egyet. Talán csak lélektani, nem pénzügyi okokból, de az emberek jobban szeretik, ha fizetnek nekik azért, hogy csináljanak valamit, mint azt, ha nem vesznek el tőlük pénzt, amikor nem csinálnak valamit. Mentálisan képeződik le a különbség mézesmadzag és a korbács között, még akkor is, ha a főkönyvben ugyanazok a számok szerepelnek. Az egyikkel megetetik az embert, a másikkal megütik. Ez a kettő nem ugyanaz. Mary ezt újra és újra felhozta Dicknek, aki mindig azzal az eszelős közgazdászmosolyával válaszolt neki, azzal, hogy elismerte, a közgazdaságtan alapvetően kiszámíthatatlan természetét, de úgy, mintha egy marslakó vagy egy segítőkész, mégis értetlen MI nyilvánítana véleményt. Ami többé-kevésbé így is volt.

Továbbá, ami a mézesmadzag-készítést illeti: az olajipar olyan felszerelésekkel és szaktudással rendelkezett, amit könnyedén adaptálni lehetett volna víz szivattyúzására olaj helyett. És vizet könnyebb szivattyúzni. Ami jó, mert ha tényleg fel akarják szivattyúzni az óceán vizének egy részét az Antarktiszra, az nagyon nagy munka lesz. De még akkor is nagyon sok szivattyúra lesz szükségük, ha csak a gleccserek alól akarják eltüntetni a vizet.

Vagyis az olajiparnak fel kell hagynia az olajszivattyúzással, amennyire lehet, és szivattyúzhatnának vizet. Vagy lenyomhatnák a megkötött szén-dioxidot az üres olajkutakba. Egyre inkább látszott, hogy az atmoszférában lévő CO2 közvetlen légi megkötésének nagy szerepet kellene kapnia a végső megoldásban, de ez a probléma méretei miatt hatalmas mennyiségű szárazjeget eredményezett volna, amit el kell tárolni valahol, és a föld alatti üregek kézenfekvő megoldást kínáltak erre. Ezek a fordított szivattyúműveletek bizonyos értelemben könnyebbek és olcsóbbak lehettek az olajkitermelésnél; más szempontokból kicsit nehezebbek és drágábbak. Mindenesetre egy már létező technológiára volt szükség hozzájuk, ami elég elterjedtnek és hatékonynak számított. És ha az olajipar kaphatna egy kis pénzt azért, hogy rendelkezésre bocsátja a technológiáját, annál jobb.

A fosszilisipar ügyvédei és cégvezetői érdeklődő arcot vágtak, amikor felvetették ezt nekik. A magánvállalatok meglátták a kiutat a jövedelmező olaj utáni iparágban. Az állami nagyvállalatok örültek volna, ha kompenzálják őket elértéktelenedett vagyoneszközeikért, amelyekre már kölcsönt is vettek fel koruk jellegzetesen felelőtlen financializációja jegyében. Fizetnének azért, hogy vizet szivattyúzzanak fel az óceánból valamiféle vízgyűjtő medencébe? Fizetnének azért, hogy szén-dioxidot pumpáljanak le a talajba? Mennyit? És ki állná a kezdőköltségeket?

Ti, válaszolta nekik Mary.

És miért? Ha nincs rá pénzünk?

Mert beperelünk titeket, ha nem teszitek meg. És van rá pénzetek. Ki tudjátok fizetni az átállás kezdőköltségeit, és ha befektettek ebbe, olyan valutát kaptok cserébe, amelynek a világ összes központi bankja garantálja az értéknövekedését idővel. Ami eleve bele van írva magába a valutába. Erre bizton számítani lehet, történjék bármi.

Kivéve, ha összeomlik a civilizáció.

Igen. Shortolhatjátok a civilizációt, ha azt szeretnétek. Lenne is rá esélyetek, hogy bejön. De senki nem fizetne, ha győznétek. Míg ha a civilizációra fogadtok, és a civilizáció (ennek is köszönhetően) fennmarad, azon sokat kaszálhattok. Vagyis az az okos döntés, ha a civilizációra fogadtok.

Fogadás. Többször rajtakapta magát, hogy ezt a kifejezést használja. Bob Wharton ezt nevezte utolsó szalmaszálnak. Kicsit furának érezte, hogy fogadásra biztat középkorú férfiakat, akik ennyire áramvonalasnak és elegánsnak tűnnek a gazdagságtól, és szexuálisan kielégült aurával rendelkeztek, de a „fogadás” talán beindította bennük azt, amire Mary egyszer a „szív erekciója” kifejezést hallotta. Szóval ha sikerül rávennie őket, hogy magabiztosan rávessék magukat a világra, intervenciót indítsanak egyenesen hatalmas Gaia anyánk testébe, ami olyan nagy, eleven és veszélyes, hát rendben. És akkor mi van? Marynek nem voltak illúziói afelől, hogy ő maga, egy megfáradt középkorú női bürokrata ennek a sánta, fogatlan nemzetközi szervezetnek az élén Földanyát szimbolizálja valahogyan ezeknek a férfiaknak, de nő volt, sőt egy nő szemrevaló maradványa, ahogy Penzance kalózai jellemezték a nagyothalló Rutht. Erre rá is játszhatott egy kicsit, és meg is tette. Apró, szadista korbácsütésekkel, amelyek igazából csak az írek felszínesség iránt táplált megvetéséből fakadtak. Ebből elég sok jutott a megbeszélésekre, más szóval, a részt vevő férfiak elég gusztustalanok voltak, de a cél bármit megért.

Aztán egy szép napon Janus Athena sétált be az irodájába. Ő pont az ellentétét képviselte annak a bankárosan maszkulin erotikus feszültségnek, az ő terepe a gender eltörlése volt, egy nagyon keskeny köztes sáv megtalálása, a valódi nemtelenségé. Ami talán önmagában is egy új gender. Mary el sem tudta volna képzelni, hogy ez a zóna létezik, ha nem állt volna elé Janus Athena nap mint nap, ilyen téren teljesen megismerhetetlenül, vagyis, érthetőbben fogalmazva: alapvetően sem férfiasan, sem nőiesen. Ez csak komoly és alapos erőfeszítések eredménye lehetett.

Mary a szokásos kíváncsiságával méregette rejtélyes MI-szakértőjét. Legszívesebben megkérdezte volna tőle, hogy J. A., milyen nemet rendeltek hozzád születésedkor, már ha rendeltek egyáltalán.

De ezzel áthágta volna azokat a társadalmi szabályokat, amelyeket vagy J. A. vagy ő maga vagy a társadalom kényszerített rá. Ezzel megzavarta volna J. A. projektjét. J. A.-nak valószínűleg gyakran feltették ezt a kérdést ilyen vagy olyan formában, de Mary nem akarta. A többiek és a projektjük elfogadása létfontosságú volt számára.

– Mit hoztál nekem, Janus Athena?

– Az MI-csapat olyan nyílt forráskódú eszközöket készít, amelyek leutánozzák a nagy közösségimédia-oldalak funkcióit.

– Hogy az emberek átigazolhassanak ezekre az újakra?

– Igen. És ez kvantumtitkosítással fogja megvédeni az adataikat.

– Akkor Kínában valószínűleg nem fogják engedélyezni.

– Az lehet. Kínára hatalmas nyomás nehezedik, hogy változtasson, ezért még nem nyilvánvaló, hogyan fog ez alakulni. A többiek számára azt jelenti majd ezeknek az oldalaknak a használata, hogy ők rendelkezhetnek az adataik felett ahelyett, hogy hagynák, hogy felhasználják őket és profitáljanak belőlük. És ez a kontroll erőforrásként is működhet. Eladhatják a személyes adataikat, ha szeretnék. Ennek a titkosítás extra védelmével és az oldalak köztulajdonlásával, mint egy digitális commons együtt elegendőnek kellene lennie ahhoz, hogy a bolygó összes felhasználóját átcsábítsa. Népszerűsítsük, könnyítsük meg a dolgot, tegyük közzé a megjelenés dátumát, készüljünk fel a terhelésre, és bumm.

– Szerinted hányan fognak átjönni?

– Talán a felük. És pár év alatt mindenki.

– Vagyis lefejezzük a Facebookot.

– És az összes hozzá hasonlót.

– Egy olyan rendszerrel, amelynek gyakorlatilag a felhasználói a tulajdonosai.

– Igen. Egy nyílt forráskódúval. Egy nyilvános főkönyvvel. A Globális Internet Szövetkezeti Unióval. A GISZU-val.

– Ez jó név?

– A Facebook jó név?

– Jobb, mint a GISZU.

– Oké, akkor találj ki egy jobb nevet. És ha működik, akkor az NH operációs platformja is lehet.

– Ami…? – ment bele Mary készségesen a játékba.

– A Nemzetközi Hitelszövetkezet. Népbank. A csapat ezt is kidolgozta. Másolása a bankok működésének, és már eleve léteznek hitelszövetkezetek. Az NH nem pont olyan lesz, mint egy hitelunió, mert az emberek nyílt hálózatából fog állni, akik így szétszórtan nyújtanak hitelt, karbonpénztöredékeket adnak egymásnak a bizonyított szén-dioxid-csökkentésekért cserébe. Az emberek elhelyezhetik a megtakarításaikat és új értékeket hozhatnak létre ebben az ügyfelek és dolgozók tulajdonában álló distributed ledgerben, elosztott főkönyvben. A bankjukban, ami a YourLock-profiljuk egyik funkciója lesz. Ez megfontolt befektetéseket eszközöl majd csoporttudatként, mintegy bolygótudatként, amelynek mindig bioszférabarát tevékenységeket kell támogatnia. Továbbá ezt választhatják azok, akik kiveszik a megtakarításaikat a magántulajdonban lévő bankokból. Azok a bankok annyira elszálltak a hiteleikkel, hogy azonnal össze fognak omlani. És akkor szükség lesz egy biztonságos menedékre. A profitorientált bankok a központi bankokhoz fognak szaladni mentőcsomagért, a törvényhozók pedig pánikba esnek majd, és beleegyeznek, hogy a jegybankok annyi billiót nyomtassanak, amennyit csak akarnak. Eddig legalábbis ez volt a forgatókönyv. Tehát amennyiben az ember szervezett támadást tervez a magánbankok ellen, jó, ha előre gondoskodik egy biztonságos menedékről. Utána mondhatjuk a törvényhozóknak, hogy jóváhagyjuk a központi bankok mennyiségi lazítását mentőöv nyújtása céljából, de csak azzal a feltétellel, ha tulajdonrészt vásárolnak a magánbankokban.

– Vagyis a bankok államosítására gondolsz.

– Igen, de ez túl egyszerű megfogalmazás. A jegybankok átveszik a magánbankokat, miután megmentik őket a csődtől vagy a haláltól. Ez eddig jó, de a törvényhozóknak is át kell venniük az uralmat a saját központi bankjaik felett azzal, hogy megnövelik a felettük gyakorolt politikai befolyást. Ez kettős hatás. Mindkettőre szükség van.

– És működni fog?

– Ami most van, az működik? Mary felsóhajtott.

– Jogos. Bele lehetne valahogy vinni a „jövő” szót ezekbe az elnevezésekbe? Ha már a Jövő Minisztériuma vagyunk?

– Az internetes kezelőfelület neve az is lehetne, hogy, nem is tudom, „Gyerekek, Őrizzétek Meg az Adataitokat”. GYŐMA?

– Ez rettenetes.

– Nem mindenki ért a nevekhez.

– Azt látom. – A Janus és az Athena neveknek például semmi köze nem volt egymáshoz. De ez éppen nem számított. – Csináljunk játékot a nevükből. Vigyük le az egész bandát vacsorázni a Tres Kilosba, és lássuk, mit találnak ki.

– Csak ha te fizetsz. Ott pofátlanul drága a sör.

– Rendben.

– Szóval, mit szólsz ezekhez a projektekhez?

– Hát – válaszolta Mary – próbálkozzunk meg velük.

Valamit tennünk kell. Még mindig vesztésre állunk.

Aznap este a Tres Kilosban vacsora és néhány sör mellett kitaláltak pár nevet a Facebook-helyettesítő platformra, és ezeket Mary le is firkantotta a szalvétájára: DataFort, EpluribusUnum, WeDontChat, OnlyConnect, Egy Biztonságos és Jövedelmező Integrált Megoldás a Rengeteg Ostoba Közösségimédia-oldalad Helyett, TotalEncryption, FortressFamily, FamilyFortress, HouseholdersUnion, Skynet, SpaceHook, WeAretheWorld-WeArethePeople, PourquoiPas, Keress Pénzt Időpazarlással!

– Lehet, hogy tovább kell keresgélnünk – foglalta össze Mary, miután végigolvasta a szalvétáján lévő listát. – Bár a WeDontChat nekem bejön.

55.

La Vie Vite! Nem semmi idők voltak.

A sárgamellényesek, a gilets jaunes teljesen megváltoztatta a működésünket ’68 májusához képest, a kommün és 1848 szellemiségéről, illetve 1793-ról nem is beszélve, ami immár őstörténelmi lázálomnak tűnik annak ellenére, hogy nagy a kísértés a guillotine bevetésére a szigeterődjükbe menekülő klímabűnözők ellen. Nem, modern időket élünk; nap mint nap, hétről hétre ki kell mennünk az utcára, és hétköznapi emberekkel kell beszélgetnünk, akik a dugóban rostokolnak az autójukkal, vagy elsétálnak mellettünk a járdákon és a metró peronján. Ez egy munka, amit ugyanúgy el kell végezni, mint bármelyik másikat. Ez nem párt, még csak nem is forradalom. Legalábbis nem annak indult.

De hamarosan észrevettük, hogy az emberek beszélgetni akarnak velünk. Mindenki tudta, hogy kihasználják, csak eszköznek tekintik. Én még csak gyerek voltam, és az utcára főleg az iskola iránt érzett gyűlöletem hajtott ki, ahol mindig azt éreztették velem, hogy ostoba vagyok. Már a kezdet kezdetén az alsó társadalmi osztályba soroltak be, és azzal meg is pecsételődött az életem, a szolgaság vágányára került, bár tudtam, hogy vannak valódi gondolataim, valódi érzéseim. Úgyhogy számomra az jelentette a legfőbb motivációt, hogy elhúzhassam a belem az iskolából. Noha zárójelben be kell ismernem, hogy később tanár lettem.

Valami ekkor azt váltotta ki belőlünk, hogy mind Párizsban gyűljünk össze. Franciaországon belül oda érdemes menni. Ezt nem is kellett külön mondani nekünk. Trockij mondta, hogy a párt mindig csak a népet próbálja utolérni. A stratégia alulról jön, a taktika felülről, nem pedig fordítva, és szerintem itt is ez történt, valami trigger vagy a triggerek kombinációja, valami édesvízi delfin kihalása vagy egy újabb menekülthajó elsüllyedése, ki tudja, talán csak pár megszűnő munkahely, de hirtelen mindnyájan Párizs felé tartottunk, gyakran gyalogosan, amikor az autópályák bedugultak. Persze, miután odaértünk, nem szállhattunk szembe a rendőrséggel vagy a katonasággal, az öngyilkosság lett volna, a puszta túlerőnkkel kellett meggyőznünk őket. És végül olyan sokan lettünk, hogy a város már el sem bírt minket, minden leállt. Ezen a ponton azonnal felütötték fejüket a problémák, és pofán vágtak minket. Némelyik simán csak logisztikai volt, mint például az élelmezés és a vécék. Néhány meg ideológiai. Minél fiatalabbak voltunk, annál többet akartunk. Az idősebbek csak abban reménykedtek, hogy kicsit javíthatnak a dolgokon. Így aztán megkezdődtek a tradicionális belső harcok, de el kell ismernem, hogy ezek leginkább csak szócsatákból álltak, mivel mi nem úgy viselkedtünk, mint a spanyolok Franco idejében, nem öldöstük egymást, és azt sem néztük végig, ahogy az oroszok legyilkolnak minket. Franciaország magára maradt, és mi tényleg a forradalmak hazája vagyunk. Meg kellett mutatnunk, hogy mire vagyunk képesek mi, a saját korunkban. Tehát elfoglaltuk a várost, Párizs a miénk lett, egyszerűen azért, mert annyian töltöttük meg az utcáit. És persze néhányan olvastunk is a kommünről, és rájöttünk, hogy ha nem győzünk, akkor levadásznak és megölnek minket, vagy a legjobb esetben is életfogytiglan börtönbe zárnak. Szóval ekkor már úgy éreztük, vagy győzünk, vagy meghalunk, és mindent bevetettünk annak érdekében, hogy létrehozzunk egy alternatív rendszert, egyfajta commonst, ami posztkapitalista, sőt posztmonetáris, csak emberekből áll, akik mindent megtesznek azért, hogy mindenkinek legyen mit ennie. És meg kell mondanom, olyan sok párizsi kijött segíteni nekünk, főzött ránk, biztosított szállást és védte a barikádjainkat minden lehetséges szempontból, hogy ismét rá kellett jönnünk, nemcsak rólunk van szó, akik odakint vagyunk az utcán, hanem egész Franciaországról, vagy talán az egész világról, ezt nem tudhattuk. Az viszont biztos, hogy ami akkor eltöltött, az a legintenzívebb és legfontosabb érzés volt, amit ebben az életben át fogok élni. És megmondom, hogy hívják: szolidaritás. Olyan sokan tartottak velünk, és mindenki egymás mellé állt. Párizs commonsszá változott, Franciaország kommünné. Legalábbis úgy nézett ki. Később kiderült, hogy ez csak a mi benyomásunk volt azokban az időkben, de amíg tartott, addig csodálatos volt.

Ugyanakkor kimerítő is. Megszokások nélkül élni, napról napra, zuhanyzási lehetőséget keresni, időnként valami ételt, és végül megtalálni a módját, hogy mivel járulhatunk hozzá a közös erőfeszítésekhez: ez sokkal nagyobb munka, mint egyszerű bérrabszolgának lenni. Sokkal nagyobb. De az emberek úgy érezték, hogy ez fontos, mindenki eldobta, amit éppen csinált, beszállt a bunyóba, és mindent beleadott, és ez valahogy helyesnek is látszott. Valahogy mindig ki tudtuk találni, hogyan adhatnánk bele mindent. Úgy éreztük, ez a franciaság netovábbja, egy olyan politikai rögtönzés, amelyre mind a teljes történelmünk, mind a nyelvünk profin felkészített minket, amennyiben képesek vagyunk élni a lehetőséggel.

Furcsa helyekről is érkezett segítség. Amikor az internetet megölték, a lektorok egyesületének tagjai, akik történelmileg anarchisták, bármilyen nevetnivaló is, előbújtak a kiadói iparágban elfoglalt kis zugaikból, és teleragasztották a várost plakátokkal – plakátok sorakoztak a falakon, mintha a világ még mindig valódi lenne! Mi pedig rájöttünk, a közösségi média azt jelenti, hogy nagyon sok mindent el is felejtettünk, amit ismét az irányításunk alá vehetünk, legalábbis néha. Természetesen a sima beszéd a legerősebb közösségi média mind közül, ez nyilvánvalóvá vált, miután ismét felfedeztük, de azok a plakátok magát a várost szövegesítették, ahogy az nemegyszer előfordult már.

A jobboldal mindeközben elkezdte összeszedni magát a háttérben. Nekünk viszont nem volt meg a logisztikánk a végtelenségig kitartani. Nem volt jó tervünk arra, hogyan változtathatnánk meg magát a kormányzatot, és összevesztünk egymással, hogy mi legyen a folytatás. Egy vezetők nélküli mozgalom elvben jó ötlet, de előbb-utóbb szükség lesz egy tervre. És egyáltalán nem volt nyilvánvaló számunkra, hogyan kell olyat csinálni. Az államhatalom egy keverék, kell hozzá a rendes államigazgatás az összes tartozékával együtt, de a katonaság is, a pénzügy és a nép támogatása, és ezeknek mind együtt kell működniük a tartós előrehaladáshoz. A mi esetünkben a lakossági támogatóink panaszkodni kezdtek, hogy nem tudnak eljutni a megszokott pékségükbe, amikor pedig mégis eljutnak, zárva találják és így tovább. És ha nincs terv, ha semmi nem követi a megszállás pillanatát vagy a kommün pillanatát, akkor lebénít minket a tehetetlenség, és visszasodródunk a középpont felé. És, ahogy mondani szokták, a francia középben sem baloldal nincsen, sem baloldal. Úgyhogy bajban voltunk.

Szóval a rendőrség egyik este kivárta az éjfélt, majd megrohamozott minket. Paprikasprék és hatalmas pajzsok, mint egy római katonáktól hemzsegő rémálomban. Nálam volt egy macskakő, amivel megdobhattam volna őket, de az utolsó pillanatban nem voltam rá képes, mert a lelki szemeim előtt megjelent egy sebesült képe, átéreztem, milyen lenne, ha belém csapódna az a súlyos kő. Ezért ledobtam a földre, és sírtam a dühtől, hogy nem vagyok képes rendesen harcolni, majd csatlakoztam a többiekhez, akik lefeküdtek, és arra kényszerítettük a rendőröket, hogy a földön vonszoljanak minket a szállítójárműveikhez. Gumibotokkal ütlegeltek minket, paprikasprét fújtak az arcunkba, ami elképesztő fájdalmat okozott, az egész arcom görcsbe rándult tőle, és ömlött a könny a szememből, az orromból és a számból, úgy éreztem, még a fejem búbjából is. De közben arra gondoltam, a fenébe is, leszarom, nem vagyok hajlandó törődni velük, és ha itt és most megölnek, akkor legalább olyasmiért halok meg, amiben hiszek. Végül csak hátrabilincselték a kezünket, és elvonszoltak minket. Nagyon sok szállítóautójuk volt.

Utána mindennek vége lett a kiabáláson kívül, ami persze nem hagyott alább. Senki nem ért egyet abban, hogy mi történt, vagy ez mit jelentett. De én tudom, hogy nagyon sok minden számított abból, amit csináltunk, és akkoriban még a hétköznapi párizsiak is támogatták, főleg a nők, mert végső soron ők voltak a valódi szervezők, nem a mikrofonos emberek. És most persze sokan ismét sárga mellényt vettünk, és a körforgalmakban közlekedő emberekkel próbálunk beszélni, és rengetegen támogatják azt, amit mondunk. Az egyik sofőr, amikor egyszer megállt a forgalom, kihajolt az ablakon, és azt mondta, nézd meg, hogy bánunk a földdel, a forradalom emiatt fog kitörni. Egy másik férfi azt mondta, nem birtokolom a gyermekeim tanítóját, nem birtokolom az orvosomat, nincs szükségem arra, hogy a házamat birtokoljam. De egy kollektívának akarok fizetni érte, nem egy háztulajdonosnak.

Így tehát egy szép napon a szolidaritás talán legyőzi az ellentéteket. Én ebben reménykedem. A megszállás alatt én nem reformokat akartam, hanem valami teljesen újat. Most úgy gondolom, hogy már az is jó lenne, ha az alapjait sikerülne megteremtenünk. Valami jobbnak a kezdetét. Nem úgy akarok erre gondolni, hogy feladtam, hanem inkább úgy, hogy realistább lettem. Muszáj életben maradnunk, muszáj úgy átadnunk ezt a helyet a gyermekeknek, hogy az állatok még élnek, és van lehetőségük elboldogulni. Ez nem olyan nagy kérés.

Persze mindig van ellenállás, mindig visszahúzza valami a jobb dolgok felé való haladást. A múlt hullakeze eleven embereken keresztül kapaszkodik belénk, akik félnek elfogadni a változást. Ezért nem változunk, és nagyon nehéz egy olyan élményen átesni, mint a párizsi események, amikor kétszáz napra megváltozott a világunk, megváltozott az életünk, majd utána visszasüppedni a múlt burzsoáziájába anélkül, hogy legyőzöttnek ne érezné magát az ember. Egy ideig minden lehetségesnek tűnt, és szabadnak éreztük magunkat. Az ember nagyon intenzíven átéli a dolgokat, amíg fiatal, és igazából az volt az első pillanat, amikor megszólítottam a világot, és nemcsak egy ostoba iskolás voltam, hanem valódi ember, valódi élettel. Az a hét hónap formált meg engem, és ezt soha nem fogom elfelejteni, soha nem leszek már a régi. Csak abban reménykedem, hogy elég sokáig élek ahhoz, hogy ismét átélhessem. Az boldoggá tenne.

56.

A Nemzetközi Büntetőbíróság független az ENSZ-től, egy külön nemzetközi egyezmény során hozták létre, hogy olyan bűncselekményekben járjon el, amelyek valamiért kívül esnek a nemzetállamok bíróságainak hatáskörén. Egyéni bűncselekményekkel foglalkozik, és csak akkor tud hatékonyan eljárni, amikor egy egész sor tényező kerül valószínűtlen együttállásba. Az Egyesült Államok és néhány másik nagy ország is kivonta magát a bíróság hatásköre alól, miután az kedvezőtlen ítéletet hozott az állampolgárai ellen.

A Világbíróságot, rendes nevén a Hágai Nemzetközi Bíróságot az ENSZ tartja fenn, ezért elméletben az ENSZ összes tagjának alá kell vetnie magát az ítéleteinek, de az a célja, hogy az államközi nézeteltérések ügyében döntsön, és az ENSZ szervezetei nem vihetnek elé ügyeket. A Jövő Minisztériumát a párizsi megállapodás tagállamai hozták létre, de maga a párizsi megállapodás az ENSZ égisze alatt született meg, ezért a minisztérium sem vihet ügyeket a Világbíróság elé.

Az a lényeg, hogy egy állam feljelentéséhez államnak kell lenni, nem az ENSZ-nek vagy magánszemélynek. Sőt, olyan államnak kell lenni, amelyik aláveti magát a Világbíróság döntéseinek. Ahhoz, hogy az ember egy magánszemély ellen emeljen vádat a nemzeti bíróságok hatáskörén kívül, meg kell győznie valamelyik nemzetközi bíróságot, hogy foglalkozzon az ügyével, és a precedensek alapján ez nem könnyű. Röviden összefoglalva, a hágai székhelyű két nemzetközi bíróság nem túl alkalmas arra, hogy klímaigazságosságot osszon.

Tatjánát egyre jobban frusztrálta ez a helyzet. Ha a minisztérium abból a célból jött létre, hogy jogi státuszt és ezáltal jogi védelmet teremtsen a jövő emberei és a bioszféra számára, hát jó, mondta, jó, jó, jó; de milyen bíróság előtt?

Tatjána ezzel zárta le a Marynek küldött egyik jelentését:

– Ha jogi lépéseket akarnánk tenni bármelyik nemzeti bíróság előtt, annak ellenére, hogy a bűncselekmény globális, és ugyanazok az államok követik el, amelyeknek a bíróságától azt várnánk, hogy elítéljék őket, ezek a lépések nem vezetnének eredményre.

– Ha rá akarnánk venni valamelyik tagállamot, hogy forduljon a Kereskedelmi Világszervezethez, és tegyen panaszt a bioszféra tönkretétele ellen azzal az indoklással, hogy az sérti a WTO erőszakos dömpingre vonatkozó szabályait, az olyan nehézkes és lassú folyamat lenne, hogy semmi hasznát nem vennénk.

– Mindeközben a fosszilisvállalatok továbbra is hatalmas összegeket áldoznak választások, politikusok, a média és a közvélemény megvásárlására. Még akkor sem függesztik fel ezeket az agresszív lépéseket, amikor leülnek velünk a tárgyalóasztalhoz. Mert a legjobb védekezés a támadás.

– Ez utóbbi éppen annyira igaz a mi esetünkben is, mint az övékben.

Mary végigolvasta, és a fogát csikorgatta. Tatjána volt az egyik legtüzesebb harcosa. A légkör szén-dioxid-tartalma már 463 ppm-nél járt.

A rovarok számának meredek csökkenése az összes szárazföldi ökológiai rendszert az összeomlás peremére sodorta. És az összeomlás ebben a helyzetben azt jelentette volna, hogy a jelenlegi földi fajok kihalnak és eltűnnek. Az eseményt követően megjelenő fajok szabadon terjedhetnének a létrejött ökológiai fülkékben, elszaporodhatnának, evolválódhatnának és specializálódhatnának, hogy húszmillió, vagy talán még kevesebb, alig kétmillió év múlva egy egészen másfajta élővilág töltse be teljesen a bioszférát.

Mary egy utasítással válaszolt Tatjána összefoglalójára: válaszd ki a folyamatban lévő, a mi nézőpontunkból legjobb tíz nemzeti ügyet. Tegyél meg minden tőled telhetőt az érdekükben.

Megborzongott a dolog elégtelenségétől, a hiábavalóságától. Abban reménykedve, hogy legyőzheti ezt az elkeserítő érzést, összehívta a term. kat.-csapatát. Természeti katasztrófák: talán nem ez a megfelelő név, jobb lett volna inkább az antropogén katasztrófákról elnevezni a csapatot, de mindegy, szóval őket. Továbbá az infrastruktúrával és ökológiával foglalkozó csapatokat is. El kellett távolodnia a jogi absztrakcióktól.

Lelkesen meséltek a karbonnegatív mezőgazdaságról, a tiszta energiáról, vitorlás- és léghajóflottákról, a levegőből kivont szén-dioxidból készített műbetonról: a szén-dioxid közvetlen légi megkötése – a folyamat elengedhetetlen része – biztosítaná a legtöbb építőanyagot a jövőben. Olcsó, tiszta sókivonásról, tiszta vízről, 3D nyomtatással készült házakról, 3D nyomtatással készült vécékről és szennyvízcsatornázásról, univerzális oktatásról, nagymértékben kibővített egészségügyi képzésről és intézményekről. Tájhelyreállításról, élőhelyfolyosókról, mg./élőhely-kombinációkról…

– Oké! – kiáltott fel Mary, rövidre zárva a javaslataik áradatát. Látta, hogy ezeknek a részlegeknek a dolgozói kicsit elhanyagolva érzik magukat. Már túl régóta foglalkozott csak a pénzügyekkel. És, mint azt Bob Wharton nem sokkal korábban megjegyezte, egy közepes méretű enciklopédiát is meg lehetne tölteni a már feltalált és kipróbálásra váró jó projektekkel. – Beismerem: se vége, se hossza azoknak a jó projekteknek, amiket pénzelhetnénk, ha lenne miből. De mit mondjunk a nemzeti kormányoknak, mit csináljanak?

Bob azt válaszolta:

– Állítsanak fel szigorú szén-dioxid-kibocsátási maximumokat a hat legnagyobb szén-dioxid-kibocsátó szektorban, és akkor hamarosan karbonnegatív területen találják magukat, a 350 felé haladva.

– És melyik ez a hat szektor?

– Ipar, személyszállítás, áruszállítás, földhasználat, épületek és vegyes szektor.

– Vegyes szektor?

– Minden, ami az első öt között nem szerepelt. A nagy satöbbi.

– Vagyis ez a hat elég lenne.

– Igen. Ha a tíz legnagyobb gazdaság csökkentéseket vezetne be ennek a hatnak a terén, az a teljes szén-dioxid-kibocsátás nyolcvanöt százalékát jelentené. Vegyük rá a G20-at, és akkor minden el van intézve.

– És hogyan lehet csökkentéseket elérni a hat szektorban?

Elég lenne hozzá tizenegy szabály, magyarázták neki mindnyájan. Karbonárazás, ipari hatékonysági szabványok, földhasználati szabályozás, ipari károsanyag-kibocsátási korlátozások, a külön áramszektor-szabályozás, megújulóportfólió-kvóták, építési szabályzatok és háztartásigép-szabványok, üzemanyag-megtakarítási szabályok, jobb közösségi közlekedés, elektromos járművekre való átállás, szankciók és ösztönzések, vagyis a felhasználókra hárított karbonadók. Egyszóval: törvények. Adminisztratív rendeletek, amelyek már meg is vannak írva, és menetkészek.

– Ez egy litániának hangzik – jegyezte meg Mary.

Igen, válaszolták neki, ez egy közismert analízis. Az amerikai energiaügyi minisztériumtól származik, és már elég régi, de még mindig érvényes. Az EU energia-munkacsoportja is valami hasonlót készített. Ebben az egészben tényleg semmi bonyolult nincsen, sem a probléma természetét, sem a megoldásokat illetően.

– És mégsem válik valóra – állapította meg Mary. Mind ránéztek. Nagy az ellenállás, emlékeztették.

– Valóban – válaszolta. Egy útvesztőben ragadtak. Magával rántotta őket egy lavina, ami már túlsodorta őket azon a ponton, ahonnan nincs visszamászás. Vesztésre álltak. Más emberekkel szemben álltak vesztésre, olyanokkal, akik a jelek szerint nem vették figyelembe, mekkora a tét.

Mary lesétált a tó melletti parkba. Leült a padra, és Ganümédész szobrára meredt, ami a nagy madár felé nyújtotta a kezét. Az apró kikötőben úszkáló, morzsákban reménykedő fehér hattyúkat figyelte. A gyönyörű teremtmények teste úgy fehérlett a fekete vízen, mintha egy másik valóságból származtak volna. Ez azt is megmagyarázta volna, ahogy a víz lepergett vagy a fény visszapattant róluk, esetleg talán egyenesen belőlük. Nem e világi teremtménynek tűntek.

Ez nem felülről fog megtörténni. A törvényhozók korruptak. És ha nem felülről lefelé, akkor alulról felfelé. Mint a forgószél, ahogy valaki fogalmazott. A forgószelek a talajtól emelkednek fel – bár ehhez arra is szükség van, hogy a fenti feltételek lehetővé tegyék őket. Az emberek, a tömegek. A fiatalok? Akik nemcsak tüntetni gyűlnek össze, hanem a viselkedésükön is változtatnak? Akik együtt élnek apró házakban, és zöld melókat csinálnak szövetkezetekben, kilátás nélkül, hogy valaha is komolyabb vagyon zuhanna a nyakukba? Akikkel nem vágtatnak unikornisok egy fantáziaparadicsomba? Akik elfoglalják azoknak a politikusoknak a helyét, akiket fosszilispénzből választottak meg, és utána mindig az egy százalék nevében szavaznak? Lázadás sztrájk lázadás?[9]

Nem volt benne biztos, hogy a saját hibájából vagy a helyzetéből nem tudja elképzelni az alulról felfelé történő változást.

Ekkor Badim jelent meg előtte.

– Ideülhetek?

– Persze – paskolta meg Mary a padot maga mellett. Arra tippelt, hogy a férfinak sikerült valahogy kihúznia a testőreiből, hol van. Ezt kissé ijesztőnek vélte, de azért örült Badimnak.

A társa leült mellé, és megszemlélte a tájat.

– Ki is volt Ganümédész? – kérdezte a szoborra pillantva.

– Asszem, Zeusz egyik szeretője.

– Meleg szeretője?

– Az ókori görögök nem ilyen kategóriákban gondolkodtak erről.

– Én is úgy látom. Nem úgy volt, hogy Zeusz a szeretői nagy részét megerőszakolta?

– Némelyiket. Nem mindet. Ha jól emlékszem. Nem igazán tudom. Írországban nem tanították ezt az iskolában. És Indiában?

– Én Nepálban nőttem fel, de nem. Nem tanultunk görög mitológiát.

– És hindut? Abban nincsenek csúnyán viselkedő istenek?

– De vannak. Nem tudom, ezekre soha nem figyeltem oda túlzottan, de az istenek és istennők szinte családnak tűntek, vagy nem is tudom. Mintha a távoli őseink lennének. Nagyon heroikusak és nemesek, nagyon büszkék és ostobák. Mindig róluk jutott eszembe, hogy milyenek lehettek az emberek, akik ezeket a történeteket mesélni kezdték egymásnak, és érdekesnek találták őket. Mint a bollywoodi musicaleket. Olyan melodrámaiak. Engem soha nem érdekeltek.

– Hanem mi érdekelt?

– A gépek. Azt akartam, hogy a városom olyan legyen, mint a nyugati nagyvárosok, tudod. Tiszta. Könnyű. Tele csillogó épületekkel és villamosokkal. És felvonókkal, mindenképpen. Nekem négyszáz méter szintet kellett fel és le kutyagolnom, hogy eljussak az iskoláig, utána meg haza, mindennap. Úgyhogy azt akartam, olyan legyen, mint Zürich. Fel akartam zárkózni a jelenhez. Úgy éreztem, mintha időhurokba kerültem volna, leragadtam volna a középkorban. A tévében láthattuk, hogy milyen most az élet, de számunkra nem olyan volt. Nem voltak vécék, nem voltak antibiotikumok, rengetegen belehaltak a hasmenésbe. A legtöbb ember általában beteg volt, és fiatalon meghaltak. Ezen akartam változtatni.

– Szerencsés vagy, hogy akartál valamit.

– Nem tudom. Az embert boldogtalanná is teheti, ha akar valamit. Én nem voltam boldog. Dühös voltam.

– A boldogság túl van értékelve. Létezik tényleg boldog ember?

– Én azt hiszem, igen. Legalábbis nagyon úgy néz ki – mutatott körbe Badim.

Zürich olyan stabil és szép. A zürichiek vajon boldogok? Mary nem tudta eldönteni. A svájciak boldogságát a szájak sarkának alig észrevehető megemelkedése jelezte, a korsó puffanása egy hosszú korty után. Á! Genau! Vagy az a kis elégedetlen fintor amiatt, hogy nem jobbak a dolgok, mint amilyenek. Mary kedvelte a svájciakat, vagy legalábbis a gyakorlatiasságukat. Zárkózottak, megbízhatóak, a valóságra koncentrálnak. Ezek persze sztereotípiák, és az életük titkosabbik felében, amiről csak ők maguk tudtak, a svájciak is pont olyan melodramatikusak voltak, mint az opera sztárjai. Az olasz szappanoperasztárok, ami persze csak egy újabb sztereotípia, de hát nem marad más, ha az ember népcsoportokban gondolkodik, mert az leegyszerűsíti a képet, ami onnantól fogva bármikor elromolhat.

– Hát én nem tudom – válaszolta. – Azok az emberek, akiknek mindenük megvan, akik nem akarnak semmit, mindig elveszettek. Az a boldogság egyetlen igazi formája, amikor az ember akar valamit, és a munkája egyre közelebb viszi hozzá.

– A törekvés – jegyezte meg Badim.

– Igen. A boldogságra való törekvés maga a boldogság.

– Akkor nekünk boldognak kellene lennünk!

– Igen – válaszolta Mary boldogtalanul. – De csak akkor, ha jutunk valamire. Ha az ember törekszik valamire, és elakad, nagyon elakad, akkor az már nem is törekvés. Csak elakadás.

Badim bólintott, és közben kíváncsian méregette a nagy szobrot.

Mary úgy érezte, biztosan azért ment le oda, hogy elmondjon neki valamit, de nem tette meg. Egy darabig csak figyelte a férfit. Nepál áldozatul esett a maoista felkelésnek, melynek során ezerháromszáz embert megöltek úgy tíz év leforgása alatt. Egyesek azt mondanák, ez rengeteg, mások azt, hogy nem is olyan sok.

– Észreveszem ám, hogy történnek dolgok odakint – mondta neki. – Davosban túszul ejtettek mindenkit, és a boldog gazdagokkal végigcsináltak egy átnevelőtábort. Luxuskempingezés Che Guevarával. Aztán az a sok repülő, amelyik egyetlen nap alatt lezuhant.

– Az nem mi voltunk – vágott közbe –, nem mi tettük.

– Nem? Lényegében gajra vágta repülést. A szén-dioxid-kibocsátás tíz százaléka eltűnt egy nap alatt.

Badim megcsóválta a fejét, és úgy festett, mint akit már az is megdöbbent, hogy a főnökének egyáltalán eszébe jut ilyesmi.

– Én nem csinálnék ilyesmit, Mary. Amennyiben ehhez hasonló erőszakos lépéseket fontolgatnék, egyeztetnék veled előtte. De nekünk tényleg nem ez a stílusunk.

– És azok az úgynevezett balesetek, amik olajmágnásokkal történnek?

– Nagy a világ – válaszolta Badim. Aha, gondolta Mary. A férfi igyekezett szenvtelen arcot vágni.

– Szóval, mit akartál velem itt megbeszélni? Miért kerestél most meg?

Badim ránézett.

– Támadt egy ötletem – felelte. – És el akartam mondani neked.

– Mondd el.

A férfi egy darabig csak a várost nézte. A szürke Zürichet.

– Szerintem egy új vallásra lenne szükségünk. Mary döbbenten meredt rá.

– Tényleg?

Badim felé fordult.

– Hát, talán nem is új vallásra. Hanem egy régire. Talán a legősibb vallásra. De arra, hogy visszatérjen, méghozzá látványosan. Mert szerintem szükségünk lenne rá. Az embereknek szükségük van valamire, ami nagyobb náluk. Ez a rengeteg gazdasági terv, az, hogy mindenről pénzügyi szempontból és önérdekből kiindulva beszélünk… Az emberek nem ilyenek. Őket mindig más motiválja. Más emberek, alapvetően. Vallási okok. Spirituális okok.

Mary bizonytalanul megrázta a fejét. Pont eleget kapott az ilyesmiből gyermekkorában. Írországnak nem igazán tett jót a vallás.

Badim észrevette ezt, és megbillentette felé a mutatóujját.

– Tudod, ez hatalmas területet foglal el az agyban. A halántéklebeny úgy pulzál, mint egy stroboszkóp, amikor az ember ilyesmit érez. Az áhítattól… az epilepsziától… a hipergráfiától…

– Ezek nem hangzanak olyan jól – jegyezte meg Mary.

– Tudom, rossz vége is lehet, de szükség van rá. Ez nagyon fontos szerepet játszik abban, hogy kik vagyunk, és abban, ahogy eldöntjük a dolgokat.

– Vagyis fel akarsz találni egy új vallást.

– Egy régit. A legrégebbit kéne visszahozni. Mert szükségünk van rá.

– És hogyan akarod ezt megtenni?

– Hadd osszam meg veled néhány ötletemet.

57.

A következő évadban visszamentem oda, hogy segítsek a tengervíz kísérleti felszivattyúzásában, noha mindnyájan egyértelműen őrültségnek tartottuk az ötletet. Tízmillió szélturbina? Több ezer vezeték? Ki van zárva. Vágyálom.

De valakinek meg kellett próbálnia. És a projekt még egyévadnyi támogatást kapott. Úgyhogy bevezettük a szivattyú csövét a jégen át a tengerbe. Utána elvezettük a vezetéket a nagy fehér hegyre. A csöveket közvetlenül a hóra fektették le, mert a hó és a jég jobban szigetel, mint a levegő, és melegebb is. De a rendelkezésre álló energia nagy része még így is a csövek fűtésére ment el, hogy a víz folyékony maradjon egészen a célig. Az energia maradéka egyszerűen arra kellett, hogy a víz felfelé haladjon az emelkedőn. És a víz nehéz, az Antarktisz pedig magas. Mindegy is. Egy kísérlet vagy lecke reménytelenségből, attól függően, minek akarja látni az ember.

Néhányan felvetették, hogy az óceáni áramlatok energiáját is kihasználhatnánk. Az antarktiszi áramlás övszerűen szalad végig a kontinens körül, felülről nézve az óramutató járásával megegyező irányban, és természetesen a Drake-átjáróban beszűkül; ha az itteni, a sebesebb szakaszán áramot generálhatnánk, az remek lenne. De egyikünk sem gondolta, hogy ez sikerülhet. A tenger mindent felzabál, amit az ember belerak, és ehhez a feladathoz rengeteg hatalmas turbinára lett volna szükség.

És ott voltak azok is, akik még mindig az űrből érkező elektromosságról ábrándoztak. Ezek főleg oroszok voltak. Ők nagyon sokáig a Molnyija keringési pályát használták a kommunikációs műholdjaikhoz – ami szinte teljes egészében sarkvidéki pálya, ellipszis alakú, vagyis naponta kétszer kerül földközelbe. Így hát az oroszok napelemekkel és mikrohullámú átjátszókkal felszerelt műholdakat küldtek fel, hogy azok energiát továbbítsanak a Földre. Arra készültek, hogy mikrohullámú gyűjtőállomásokat állítanak fel az antarktiszi szivattyúk és melegítőelemek közelében, és így az űrből lesugárzott elektromossággal melegítik és továbbítják a tengervizet a szárazföld belseje felé, még az antarktiszi tél hosszú éjszakája alatt is.

Talán, mondtuk mi. Bár az az igazság, hogy az űrből lesugárzott napenergia nagy valószínűséggel nem működik majd túl jól. A befogása, a továbbítása, az átvétele mind problematikus.

És még ha találnánk is megfelelő energiaforrást, akkor is szükség lenne emberekre a vezetékek felső végénél, akik felügyelik a víz kiömlesztését. Ebben az évadban azt a részt is kipróbáltuk, és elég furcsa látvány volt. Jellegzetes sarkvidéki jelenet, Jégbolygó Zéró, zasztrugákkal behálózott fehér síkság látóhatártól látóhatárig, felette az égbolt nagyon alacsony, sötétkék és végtelenül lenyűgöző kupolájával, amitől az ember úgy érzi magát, mint a kis herceg, és ezért újra és újra meg kell csípnie magát, és olyan karkörzéseket csinálnia, mint Pete Townshend, hogy melegen tartsa magát, mert azt mondanom sem kell, hogy kibaszott hideg van – és akkor ott van ez a vezetékrendszer, ami olyan, mint egy rossz alaszkai álom, mármint úgy értem, egy olajvezeték, egy rémálom. De ott van.

Amikor a víz kizúdul a cső végén, eszelősen gőzölög a száraz sarkvidéki levegőben, majd leplaccsan a jégre, és szétszalad, pont, ahogy terveztük, ezért irányítottuk enyhe lejtőre a cső száját. De ennek az úgynevezett domboldalnak csak kábé kilométerenként két méter a lejtése, ennél meredekebbet nem találtunk a környéken. Jól meg is lepődtünk, milyen gyorsan megfagy a víz. Talán nem kellett volna, mivel a legtöbben kipróbáltuk már azt a régi antarktiszi trükköt, hogy kiviszünk egy kanna forrásban lévő vizet a szabadba, és felloccsantjuk a levegőbe, ahol gőzölögni kezd, majd jégdarabokká fagy, mielőtt földet érne – ez a kísérlet sokadszorra is elképeszti az embert. Mindig jó móka. De azt hittük, hogy ha nagy mennyiségben ömlik ki, mint egy tűzoltófecskendőből vagy vízvezetékből, akkor tovább fog tartani.

De nem. Annyira, hogy a frissen megfagyott jég alig pár méterre halmozódott fel a vezetékünk végétől, egy alacsony gátat hozva létre, ami megállította a vízfolyamot, megszüntette a lejtőt, ezért a még meg nem fagyott víz visszafelé folyt, a cső vége felé, majd azon is túl, a másik irányba. Jaj, ne!

Lerohantunk a kis jéggáthoz, és megpróbáltuk összetörni, ami képzelhetitek, milyen jól sikerült. A nagy hűhó közepette, miközben utasításokat kiabáltunk egymásnak, még nem egészen kétségbeesetten, de azért kicsit bepánikolva, Jordi egyszer csak felkiáltott: Hé, beszorultam! Segítsetek!

A cső melletti bokáig érő vízbe lépett, ami olyan gyorsan megfagyott, hogy benne ragadt, a víz meg csak folyt a csizmája köré. Segítség!

Nevettünk, káromkodtunk, megpróbáltuk kivágni, de sehogyan sem sikerült. Jordi nem forgott közvetlen veszélyben, de kiszabadítani sem tudtuk. És az egyre emelkedő jég és a frissen rázúduló víz csatájában a jég állt nyerésre. Igazából kell egy kis hőenergia ahhoz, hogy a víz jéggé változhasson, ami enyhén még fel is melegíti a környékét, bármilyen furán is hangzik ez, de mínusz harminc fokban nagyon nehéz felfedezni ezt a meleget, jobban mondva, semmilyen hatást nem gyakorol semmire. A nagy katyvaszból felszálló dér úgy ült meg minket, mint a műhó a karácsonyfát, kezdett úgy tűnni, hogy nem fogjuk tudni kiszabadítani Jordit a lába levágása nélkül, és ettől támadt egy ötletem. Húzzuk már ki a csizmájából, baszki! A csizmát hagyjuk itt, mondtam.

Ezt könnyebb volt mondani, mint megtenni, de szerencsére bélelt katonai gumicsizmát viselt, nem olyan szűkebb hegymászó bakancsot, mint a csapat legtöbb tagja, ezért odaálltunk mellé, hogy belénk kapaszkodhasson, és sikerült kihúznunk a csizmájából, miközben ő hangosan szitkozódott, amikor a lába kibukkant az elképesztő hidegre, aztán nekünk kellett becipelnünk a fűtött étkezőhelyiségbe. Valaki már jóval korábban elzárta a vizet, nem tudom, kicsoda, és be kell ismernem, hogy nekem ez nem jutott eszembe, egy kísérlet kellős közepén tartottunk, én meg nem szeretem rövidre zárni az ilyesmit. Mindenesetre Jordi csizmája azóta is ott van, az NSF nem fog örülni, ezt még le fogják verni rajtunk.

Szóval, Jordi megmenekült, de a probléma megmaradt – a víz elég gyorsan megfagyott ahhoz, hogy ne tudjon simán lefolyni a lejtőn. A vezeték végének oda-vissza kell majd mozognia, ahogy a slagok csapkodnak a kocsifelhajtón, ha túl nagy bennük a nyomás – ezt talán meg lehet oldani, de Jézusom, hogy fogjuk majd beszabályozni, ez eléggé nemlineáris. A meredekebb lejtő is segítene, bár a sarki fennsíkon nem könnyű ilyet találni.

Így aztán egy hétre bezártunk, és átépítettük az egyik kimenetet olyanra, hogy nagy nyomás esetén felemelkedjen és kígyózni kezdjen oda-vissza, mint egy ablaktörlő, aztán megnéztük, hogy megy. És amikor ismét kipróbáltuk, a víz kifolyt a csövön, elindult lefelé, és útközben megfagyott, majd a cső végétől elég messze gyűlt össze, ahol feltornyosult, viszont a friss víz körbefolyta, és ismét lefelé indult. Egyre jobban meg tudtuk saccolni, hogy hol fog megint feltorlódni, és el tudtuk kerülni azokat a részeket, ahol ez bekövetkezhetett.

Azzal a becsléssel zártuk a kísérletet, hogy évente kábé egyméteres réteget tudnánk sikeresen ráfagyasztani a sarki fennsík tetszőleges részére. Ha ennél többel próbálkoznánk, akkor túllépnénk a levegő és jég együttes kapacitását a víz lehűtésére. Ezért kiterjedt területen kell működnünk: ha egy méter vastagsággal tervezünk, akkor nagyjából az Antarktisz egyharmadára lesz szükségünk.

Ez lehetetlen, ki van zárva. Szilárdan lefektettük a legyőzhetetlen akadályok trióját: nincs elég energiánk, nincs elég csövünk, nincs elég területünk.

Vagyis a tengervíz közvetlen felszivattyúzása nem működhet. Csupán vágyálom. A világ tengerpartjai megszívták.

* * *

De nagyon sokan nem akartuk, hogy a világ tengerpartjai megszívják. Ott üldögéltünk a kis élőhelyünkön, az agyonszigetelt kis mobilházunkban, összegyűltünk az asztal körül, ahol térképeket nézegettünk és kitárgyaltuk az ügyet. Mármint világtérképekre gondolok.

Endorheikus medencékből – olyan medencékből, amelyekből nem folyik le a víz az óceánba – elég sok van. És ezeknek elég nagy része kiszáradt tómeder az északi féltekén, amelyben az utolsó jégkorszak végén még víz volt, azóta viszont részben vagy egészben eltűnt belőle. A Kaszpi-tenger leapadását a jelenlegi szintjére az emberek „segítették elő”, az Aral-tóét még inkább. A Tarim-medence teljesen magától száradt ki, a utahi Nagy-sóstó egy sokkal nagyobb tó maradványa – és így tovább, leginkább Ázsiában és Észak-Amerikában, illetve a Szaharában. Persze néhány ilyen helyen emberek is éltek, de nem mindenhol, az elsivatagosodás miatt, vagy – a Kaszpi-tenger és az Aral-tó esetében – a partvonal katasztrófa sújtotta egykori partvonalak miatt. És ha összeadjuk ezeknek a medreknek a területét, elég nagy számot kapunk. Rengeteg tengervizet lehetne áthelyezni beléjük, legalábbis elméletben. Mi lefuttattuk a számokat, hát egy-két méternyi tengerszint-emelkedést megoldhatnánk vele. De ezzel az összes medence megtelne, és ismét az antarktiszi megoldás működésképtelenségénél tartanánk.

Nem. Vissza kellett térnünk arra a tervre, hogy kiszivattyúzzuk a vizet a nagy gleccserek alól, hogy azok visszazuhanjanak a kőzetrétegre, és lelassuljanak. Slaweknek végig igaza volt. Csak ez működhet. Mi eddig a pénzt követtük arrafelé, amerre vezetett minket, és azt csináltuk, amire adták. A milliárdosok, az olajvállalatok, Oroszország és még az NSF is azt mondta, hogy „Szivattyúzzuk vissza a tengervizet az Antarktiszra, milyen remek ötlet! Csináljuk!” De mi vagyunk a glaciológusok, úgyhogy nekünk kell felügyelnünk ezt a projektet ahhoz, hogy bármennyi esélyünk legyen a sikerre. Szaktanácsokat kell adnunk, oda kell irányítanunk a pénzt, ahol hasznot hajt.

Így aztán a következő antarktiszi évadban visszatértünk. Persze, amúgy is odamentünk minden évben, de ez kivételesen jó okot adott rá. Általában csak szeretünk ott lenni, és csak az ürügyet keressük. Tudományos kutatások! Vajon ötmillió vagy ötvenmillió éves lehet az Antarktisz jege? Létfontosságú kérdés! Ilyesmikre gondolok. Színtisztán elméleti természettudományra. Ez viszont sokkal gyakorlatiasabb munka volt. Ami jó érzéseket keltett.

Ezúttal a Pine Island-gleccserre mentünk a WAIS, vagyis a nyugat-antarktiszi jégmező felett. A Pine keskenyen és sebesen szaladt a tengerbe, közvetlenül a Pine-sziget mellett. Éveken át megfigyelőbázis állt mellette, úgyhogy az NSF-nél adott volt a logisztikai háttér egy tábor felállításához.

Bár valójában nem rendelkeztek elég gyakorlattal ahhoz, hogy annyi cuccot odaszállítsanak, amennyire szükségünk lett volna. Majdnem annyi mindenre volt szükségünk, mint a McMurdónak, mármint annyira azért nem, de az NSF úgy döntött, ha még egy lehetőséget adunk ennek az ötletnek, akkor jobb lenne, ha nagyon szakszerűen végeznénk el a kísérletet, különben nem fogjuk tudni, hogy mit jeleznek az eredményeink. Az első próbálkozásunk, még nagyon régen, adatok szempontjából értéktelennek számított, mivel soha senki nem derítette ki, hogy az a lyuk miért dugult el és száradt ki.

Tehát kölcsönvettük azokat a hajókat, amelyek a McMurdo készleteit töltötték fel minden nyár végén, és még néhány orosz jégtörőt is, mivel mi voltunk olyan hülyék, hogy elhanyagoljuk a jégtörőgyártást az utóbbi pár évtizedben, néhány gyenge példányt építettünk csupán, amelyek igazából csak arktiszi utakra alkalmasak, ahol már amúgy sem maradt túl sok jég. De az oroszok imádják a jégtörőket, és elküldték a hatalmas szörnyetegeik némelyikét, hogy segítsenek utat törni nekünk a Pine-szigetig, ahol kipakolhattuk a cuccainkat, majd felvonszolhattuk őket a gleccserre ugyanazokkal a ratrakokkal, amelyek üzemanyagot és felszereléseket szállítottak Mactownból a sarkra sok-sok éven át. Sikerült is számottevő gikszer nélkül letelepednünk a Pine Island-gleccser végénél alig egy hónappal azután, hogy Winfly megnyitotta az évadot Mactownban. Ami azért nem akármilyen logisztikai teljesítmény!

Ez volt a huszonötödik látogatásom a Jégen, és a Pine-szigeten töltött expedíciónk alatt készültem megkezdeni a hetedik Jégen töltött évemet egyhuzamban, ami nem számít őrült nagy rekordnak, de azért tiszteletre méltó. A feleségem nem igazán örül ennek, de én szeretem a gleccsereket. És ismét ott találtam magam, odakint, a Pine-szigeten, ami igazából csak egy kis púp a jégen, teljesen be van süppedve alá, és fehér zasztrugák borítják egyik végétől a másikig minden irányba. El kell ismernem, hogy az antarktiszi gleccserek elég egyformák. A Száraz-völgyek fantasztikusak, de a kontinens kilencvennyolc százaléka teljesen másmilyen. Csak jég a jégen, amerre a szem ellát.

Szóval, kitelepítettük az eszközparkunkat az első fúrás helyszínére, majd munkához láttunk. Olyan volt, mintha egy egész falut vonszolnánk a jégre, valamiféle Baba Jaga-kunyhót; a traktorszörnyetegek négy-öt barakkból álló karavánokat húztak maguk után egyik helyszíntől a másikig. A Hudson-hegység és a Pine-sziget között kezdtük a munkát; ott volt a gleccser útjának legkritikusabb pontja, ahol biztosan lelassulna, ha sikerülne elérnünk, hogy visszazuhanjon a kőzetrétegre. Ezért letáboroztunk, és munkához láttunk.

Az Antarktiszon hideg van, igen. Erről könnyű megfeledkezni a louisianai, pennsylvaniai, kaliforniai és ohiói egyetemi irodánkban, vagy akárhol is töltjük a telet. Az ember még akkor is elfelejti, hogy az antarktiszi hideg mennyire igazi, mély, szinte már égető, ha az otthona még az Antarktisznál is hidegebbnek érződik, például Bostonban. Utána, pár nappal később újra megfeledkezik róla. A szél persze emlékezteti rá az embert, és senki nem akar alulöltözve kimenni, hogy megcsípje a hideg, vagy fagyási sérülései keletkezzenek, esetleg elérje azt a pontot, amikor ha hozzáér a kihűlt füléhez, az letörik, és leesik a hóba, de legnagyobbrészt így megy ez. Hideg van. Érdemes kesztyűk széles választékát magunkkal vinni, és igény szerint alkalmazni. Az ember jégkorszakok során fejlődött ki, és megfelelő öltözékben kibírja a hideget. Csak el kell viselni.

Szóval, a jégfúrók még mindig olyan egyszerűek voltak, mint egy zuhanyfej. Lassúak, de hatékonyak. A régi szép időkben rengeteg üzemanyagot elégettünk ahhoz, hogy felforraljuk a vizet a zuhanyfejekben. Most már napelemmel működnek a melegítőegységek. A zuhanyfejek alatti olvadékvizet kiszívjuk és kiszivattyúzzuk a lyukakból, majd ismét felmelegítjük és újrahasznosítjuk, a felesleget pedig elvezetjük valamivel odébb, hogy máshol fagyjon vissza. A Pine Island-gleccser mindkét oldalát lassan mozgó jég veszi körül, ezért oda is elvezethetjük a vizet. De igazából olyan kis mennyiségről van szó, hogy nem is számít, hol szabadulunk meg tőle. Akár az óceánba is beleereszthetnénk, az sem számítana. Szinte ivóvízként is elfogyaszthatnánk.

Az orosz műholdakból lesugárzott mikrohullámú energiát is hasznosítottuk a szivattyúk és a zuhanyfejek meghajtásához miután lement a nap. Leteszteltük, hogy ez működőképes ötlet-e, ha egész évben üzemben akarjuk tartani a rendszert.

Az első kísérletből legalább annyit megtanultunk, jó ötlet egy homogén jégtömböt választani a gleccser folyamán belül, hogy a gleccser mozgása ne deformálja a lyukat, miközben kifúrjuk. Részben ebből kiindulva választottuk ki a helyszínt, ami egyetlen, összefüggő jégszakasz volt, negyven kilométer hosszú, és teljesen keresztbe ért a gleccser medrében. Ráadásul 130 kilométerre esett a selfjégtől, és pár száz méterrel a tengerszint felett terült el. Tökéletes adottságokkal rendelkezett.

Kiszámoltuk, hány lyukat kell fúrnunk, ezeknek milyen távol kell lenniük egymástól és így tovább. Elég merész vállalkozás volt: az egész jégtömb alól kiszivattyúzni a vizet, amin dolgozunk, hogy eltűnjön alóla a vízpárna, és a jég lezuhanjon a kőzetrétegre, reményeink szerint hatalmas nyikorgás és talán egy csattanás kíséretében, mint amikor az autó kerekei csikordulnak meg az aszfalton, a falba csapódás előtt. Bár a fejünkben ez játszódott le, nem úgy nézett ki, hogy a valóságban is erre számíthatnánk.

Slawek számai elég reálisnak bizonyultak. Az antarktiszi gleccserek fenekét vagy hatvan köbkilométer víz síkosítja. Ez jelentős mennyiség, egy olyan vízkocka, amelynek az összes éle és a magassága is négy kilométer hosszú, vagyis feleolyan magas, mint az Everest – igen, ez rengeteg kiszivattyúzandó víz. De nem több, mint amennyit eleve kiszivattyúzunk évente.

Akkor is elég nagy mennyiség, viszont az egész Antarktiszra számolva. A kontinens peremén, mondjuk, ötven gleccser engedi a jegét a tengerbe, köztük pár nagyobb hozamú. A McMurdótól elindulva, és az óramutató járásával megegyező irányban haladva ott van a Skelton, a Mulock, a Beardmore, a Carlyon, a Byrd, a Nimrod, a Lennox, a Ramsey, a Shackleton, a Liv, az Axel-Heiberg, az Amundsen, a Scott, a Leverett, a Reedy, a Horlick-jégfolyam, a Van der Veen-jégfolyam, a Whillans-jégfolyam, a Kamb-jégfolyam, a Bindschadler-jégfolyam, a MacAyeal-jégfolyam, az Echelmeyer-jégfolyam, a Hammond-gleccser, a Boyd, a Land, a Hull, a deVicq, a Murphy, a Haynes, a Thwaites és a mi Pine Islandünk; utána a félsziget után jönnek a Drewry, az Evans, a Rutford, az Institute, a Möller és a Foundation nevű jégfolyamok; majd a Support Force-gleccser, a Blackwall-jégfolyam, a Recovery-gleccser, a Slessor-gleccser, a Bailey-jégfolyam, a Stancomb-Wills-gleccser, a Vestraumen-gleccser, a Jutulstraumen, az Entuziaszti, a Borchgrivinkesen, a Shirase, a Rayner, a Beaver, a Wilma, a Robert, a Philippi, a Helen, a Roscoe, a Denman, a másik Scott, az Underwood, az Adams, a Vanderford, a Totten (a legnagyobb mind közül), a Dibble, a Francois, a Mertz, a Ninnis, a Rennick, a Tucker, a Mariner, a Priestly, a Reeves, a David, a Mawson és a Mackay.

Ez összesen hetvennégy. Vagyis hatvan köbkilométert kell kiszivattyúzni hetvennégy gleccser alól. Oké, ez nem is olyan rossz!

Főleg a 3600 köbkilométerhez képest, ugye?

Úgyhogy húsz lyukat olvasztottunk bele és rögzítettünk a Pine Island-gleccserbe. Aztán kiszivattyúztunk belőlük annyi vizet, amennyit csak tudtunk. Nem is volt olyan nehéz! Ugyanaz a kategória, mint a világ kútfúrásai, az ősidőkből származó víz felszivattyúzása azokra a farmokra Ogallala térségében és máshol, amelyek pótolhatatlan talajvízkészletek felett helyezkednek el. Meg lehet csinálni! És ezzel minden probléma megoldódik!

Jó, nem mindegyik. De ne szőrözzünk. Ha a tengerszint akár csak egy méterrel is megemelkedik, a világ összes strandja víz alá kerül, a kikötőkkel, a parti infrastruktúrával, a sós mocsarakkal és minden mással együtt. Továbbá, mint arra Hansen és csapata 2016-os dolgozatában felhívta a figyelmünket, ha a vízszintemelkedés mértéke tízévente megduplázódik, akkor nagyon gyorsan nagy szarban találjuk magunkat: a világ összes tengerparti városa elpusztul, a károk billiárdokra rúgnak, már ha úgy gondoljuk, hogy pénzben kifejezhetőek lesznek. Mennyit ér vajon az emberi civilizáció? Aki megpróbálja megválaszolni ezt a kérdést, az morális és gyakorlati szempontból idióta. Vagyis hát, a közgazdászok folyamatosan próbálkoznak ilyesfajta számításokkal, de nekik ez a munkájuk, és azt hiszik, hogy ennek van értelme. Ebben az esetben viszont jobb, ha széttárjuk a karunkat, és kijelentjük, hogy a civilizáció végső soron mind anyagi szempontból, mind emberileg végtelenül sokat ér.

Az antarktiszi gleccserek lebirkózása persze nem fogja teljesen megállítani a tengerszint-emelkedést. De ha sikerülne a nagyobbak sebességét a mostani tizedére csökkenteni, mint a régi szép időkben, az sokat segítene. És érdemes lenne ezt Grönlandon is elvégezni – az ottani jég még jobban felgyorsult, és bár az a sziget jege csak tizede az Antarktiszénak, még így is hétméteres tengerszint-emelkedést okozna, ha az összes jegét a tengerbe eresztené. Hát akkor lássunk neki ott is; Grönland egyszerűbb ügy, gyakorlatilag egy kőkád az egész, keskeny repedésekkel. Ha lelassítjuk azokat a semmirekellőket, amelyek kicsusszannak a repedéseken, stabilizálhatjuk egy kicsit a tengerszintet, ami így mindössze egy millimétert fog emelkedni évente, és ez azt jelenti, hogy csak ezer év múlva lesz egy méterrel magasabb. Ez elegendő időt biztosít ahhoz, hogy a szén-dioxid légköri kivonásával levigyük a részecskeszámot 350 per egymillióra – a fenébe is, még akár egy újabb jégkorszakot is elindíthatnánk, ha azt szeretnénk!

Szóval, a tengerszint-emelkedés problémája megoldódna. A tengerpartok megmaradnának.

Tehát, tette fel a kérdést valaki az étkezőhelyiségben, ez a célunk nekünk itt ezzel, a geomérnökösködés? Ki a fene tudná?! Mit számít, hogy minek nevezzük? Legyen GleccserEmelő Operáció, Talaj Alvíz Relokációs Hadművelet Ábrándos Lókötő Államok Segítségével: GEO-TARHÁLÁS. Hívjuk, aminek akarjuk, de ne essünk rögtön pánikba, és ne jelentsük ki, hogy képtelenek vagyunk megjósolni a nem szándékolt következményeket, ennek biztosan meglesz a böjtje, annyira, hogy a haszna egészen el fog törpülni mellette. Még hogy léteznek olyan dolgok, amelyekről nem lenne szabad tudnunk – hát a fenéket! Nekünk mindent meg kell tudnunk, amit csak ki tudunk deríteni. Úgyhogy nyeljük vissza a gyáva kis ellenérveinket. És elmondom nektek, milyen nem szándékolt következményei lesznek az antarktiszi gleccserek lelassításának: semmilyenek. Zéró. Abszolút semmiféle mellékhatásai nem lesznek, viszont szárazon tarthatja a világ tengerpartjait és a parti városokat.

Na tehát, ha ez működik, márpedig nagyon úgy tűnik, akkor valószínűleg mi fogjuk végrehajtani. A csapatunk aránylag kicsi. A projekt drága, de azért nem olyan borzasztóan. Csak annyira, mint máshol kutat fúrni, vizet szivattyúzni plusz mindent melegen tartani. Ja, és előtte ide kell hozni az embereket és a cuccokat. Az drága lesz, igen, és veszélyes, de amikor gyorsan megbecsültük a művelet költségeit, és megszoroztuk százzal vagy akár ezerrel, akkor is csak tízmilliárd dollár jött ki. Bár ennél biztosan drágább lesz, minden az, amikor tényleg belevág az ember. De mindegy – mondjunk ötvenmilliárd dollár. Bagó!

Így aztán minden reggel lelkesen ébredtem, és alig vártam, hogy kimehessek a terepre. Bár ezzel mindig így vagyok az Antarktiszon. Jameswayek, mobilházak, sátrak, Mactownok; felkelni és melegen tartani magunkat a reggeli és az előkészületek alatt, felszerelkezni, ki az ajtón, és bumm: a fagyos, napos, hideg levegő olyan, mint egy korty vodka egy nagy pofonnal. Az ember szeme könnybe lábad a kettős csapástól. Egy üdvrivalgás, és irány a motoros szánok sora. Beindítom az egyiket, és már úton is vagyok a felé a lyuk felé, amelyiken éppen dolgozom. A szánutak fel vannak zászlózva, és a zászlók azt is elárulják, hogy milyen az aznapi uralkodó széljárás. Ha erősen fúj, akkor hideg lesz, ez az Antarktisz törvénye. Ezért mondják mindig, hogy nem a hideggel van a baj, hanem a széllel! Bár akkor is hideg van, ha nem fúj a szél. De ha fúj, az ember segge is befagy. A szél teljesen áthűti, nem lehet elég melegen felöltözni ellene. Minimum űrhajós szkafanderre lenne szükség ahhoz, hogy ne zavarjon, de még akkor is fázna az ember.

Ma bejártam a terepet, és kiderült, hogy az összes lyuk működik. A szivattyúk szivattyúznak, a fűtőegységek folyékonyan tartják a vizet. Az összes szivattyú csövei egy-egy nagyobb vezetékbe torkolnak, mintha az alaszkai olajvezeték valamelyik szakasza heverne a jégen, kilométerenként újabb melegítőelemekkel és csatlakozókkal, amelyeken át fel lehet nyitni a vezetéket, és bele lehet engedni egy csőgörényt, amennyiben eldugulna a jégtől. A csőrendszer kicsit felfelé szalad, ami szerintem érdekes döntés, mivel simán hagyhatnánk, hogy lefusson az óceánba, az a kis plusztengerszint-emelkedés annyira csekély lenne, hogy észre sem vennénk. De az emberek szeretik rendesen végezni a munkájukat.

Furcsa egy hely ez az Antarktisz. Nem igazán lehet leírni másoknak, hogy néz ki és milyen érzés. Szerintem a tiszta, száraz levegő olyan optikai illúziót hoz létre, amitől semmi nem tűnik teljesen valóságosnak. Többnyire csak hó és jég. Felhőtlen égbolt. A part mentén néha előfordulnak felhők, gyakrabban, mint a fennsíkon, de akkor is: kék égbolt, alatta fehér hó. Néha sima hó, máskor zasztrugás. A zasztrugák és még a teljesen sima hó is egészen másképp néz ki nappal szemben vagy annak háttal. Nappal szemben ragyog a jeges hó, és izzik a sima hó. A napnak háttal a fehérség valamiért elsötétül: furcsa jelenség, talán a napszemüveg polarizációja okozza, de nagyon feltűnő, ha az ember visszafordul a nap felé. A kontrasztok erősebbek, mint amit a szem képes lenne feldolgozni. Ha felhők is vannak, például alacsonyan szálló vattapamacsok, amelyek partközelben lebegnek a jég felett, a hóra vetett árnyékuk feketének látszik. A lapos hómező hirtelen dimbes-dombos benyomást kelt, vagy fekete platók jelennek meg rajta. Ha erősebb a kontraszt, mint amit az emberi elme elbír, az miért is gyönyörű? Nem tudnám megmondani. Sokan talán nem is tartanák annak. De nekem tetszik.

Úgy tűnik, holnap be tudjuk fejezni az utolsó teszteket, és kijelenthetjük majd, hogy elkészültünk a munkával. Azután, nagyjából egy év múlva már azt is látni fogjuk, mennyire sikerült lelassítani ezt a szörnyeteget. Vagy talán öt év múlva, ha biztosra akarunk menni. Bár az emberek gyorsan be akarják majd jelenteni, hogy mi van. De ha milliárdokat akarunk áldozni erre, és egy csomó csapatot be akarunk tanítani, akkor jobb, ha biztosra megyünk. Az egyik szűk keresztmetszete a műveletnek, már ha úgy döntenek, hogy belevágnak, igazából a munkaerő lesz. Kell hozzá némi szakértelem. Másrészt viszont ha az összes olajkitermeléseket leállítjuk, ahogy kellene, akkor rengetegen el fogják veszíteni az állásukat. És a kétféle munka nem is különbözik annyira egymástól. Néhányan talán még könnyebbnek is találják majd. Elég egyszerű, bár hidegebb. De aki eddig Szaúd-Arábiában dolgozott, talán még örül is a hidegnek. Aki pedig Alaszkában, annak nem jelent majd változást. Igen, ezzel a részével valószínűleg nem lesz gond. Most ötven ember van itt, és harminc is elég lenne – a csapatunknak majdnem a fele azért jött ide, hogy a másik felét tanulmányozza, vagy kutatásokat végezzen a tábor környékén, ahogy az lenni szokott. De az emberek száma még nagyvonalú becslésekkel is elhanyagolható marad.

Holnap bulit rendezünk, hogy megünnepeljük a jól végzett munkát.

Sajnálattal kell közölnöm, hogy ez dr. Griffen utolsó naplóbejegyzése a laptopján. Február 6-án még elhagyta a tábort egy utolsó ellenőrző körre, és visszafelé letért a zászlókkal egyértelműen kijelölt szánútról, hogy rövidítsen.

A látási viszonyok jók voltak, ezért senki nem érti, miért csinált ilyet. Általában ő is a kijelölt úton maradt, mint mi, többiek. Ez a bevett gyakorlat a gleccsereken, ahol a régi hó teljesen láthatatlan szakadékokat rejthet. És nem sok időt spórolt volna meg a manőverrel. Döbbenten állunk a döntése előtt.

Az étkezőben vártuk, és amikor már egy órája késett, a hegymászóink aggódni kezdtek, és kimentek megkeresni. A másik furcsaság, hogy általában párban szoktunk elindulni. Dr. G. azonban nem mindig tartotta magát ehhez, és mivel a teljes munkaterület a tábor látótávolságán belül helyezkedett el, mi, többiek sem. Úgy értem, simán kimentünk ellenőrizni egy szivattyút vagy akármit egyedül is, és a sátrunkba se kísérgetett minket senki, se vécére és máshová. Ahogy az normális.

Ezért amikor a hegymászók gyorsan végigjárták a kutakat, de nem találták, felküldtük az egyik emberünket a vezetékrendszerhez, hátha azt is ellenőrizni akarta, és elromlott közben a motoros szánja. Mi, többiek közben azt néztük végig, nem hagyták-e el szántalpnyomok az útrendszerünket. Más nem jutott eszünkbe, mivel szó szerint beláttuk a gleccser teljes felszínét, és ő sehol sem volt. Ez önmagában is elég aggasztónak tűnt.

Jeff, az egyik hegymászónk követett egy szántalpnyomot egészen egy szinte észrevehetetlen lyukig. Aztán visszajött, és magával vitte Lance-t, a csapat másik hegymászóját. Komor arcot vágott. Odamentek a lyukhoz, rögzítettek néhány jégcsavart, hozzákötötték magukat, és közelebb mentek, hogy lenézzenek a mélységbe. Mi az étkezőhelyiségből figyeltük őket némán. Lance biztosította Jeffet, aki leereszkedett a lyukba. Jeff eltűnt, és elő sem került, nem is tudom, talán húsz percen át. De hosszabbnak éreztük. Végül ismét megjelent, kimászott, és csak állt ott egy darabig, majd visszament Lance-hez. Beszélgettek, és Lance kinyújtotta a karját, Jeff vállát fogta. Megölelték egymást. Utána felénk pillantottak, megláttak minket. Jeff megrázta a fejét. Olyan tisztán értettük, hogy mit üzen, mintha kimondta volna: dr. G. meghalt.

Szörnyű este volt. Csak ültünk az étkezőben döbbenten. Jeff a tűzhely mellett telepedett le, és komor, zárkózott arcot vágott. Amikor visszaért hozzánk, természetesen megkérdeztük tőle, hogy mi történt, de csak annyit tudott mondani, amennyi eleve nyilvánvaló volt. Dr. G. letért az útról, a szánja egy rejtett szakadékba zuhant. Aztán azt is hozzátette, hogy a szán körülbelül hat méterrel lejjebb akadt meg, és dr. G. a jármű alá került. Azt nem mesélte el, milyen állapotban volt a holttest. Gondolom, nem akart sokkolni minket, vagy kegyeleti okokból, nem tudom. Sophie és Karen elsírta magát, de előbb vagy utóbb mindnyájan sírtunk egy kicsit. A legtöbben dr. G. jóvoltából kaptuk meg ezt a munkát, sokunkat tanított is, segítette a karrierünket. A jó öreg jégmániások közé tartozott, azok közé, akik mindig visszajöttek, az igazi antarktisziak közé. Jeff nem sírt, és Lance sem. Lance Jeff miatt aggódott, dr.

G. őt nem érdekelte. A tudósok mindig hülyeségeket csinálnak, és a vesztükbe rohannak, ezért kötelező minden antarktiszi csapatnak hegymászókat is magával vinnie, hogy vigyázzanak rájuk. De nem lehet mindenkire pórázt kötni, és ha valaki meg akarja szegni a protokollt, nem lehet megakadályozni benne, még akkor sem, ha az ember az összes küldetés elején ragaszkodik a protokollhoz, és a lehető legszigorúbb arccal csinálja végig a kiképzést, nem mintha a hegymászóknak ez erős oldala lenne. Úgyhogy Jeff és Lance komornak látszott, de nem azért, mintha felelősnek érezték volna magukat a történtekért. Másnap vissza kellett menniük abba a szakadékba, dr. G. holttestét zsákba tenni, felhúzni a felszínre, majd felpakolni egy szánra, hogy visszavigyék a táborba. A mactowniak arra készültek, hogy másnap átküldenek érte egy repülőgépet, ha az időjárás is úgy akarja. Már korábban értesültek a történtekről; döbbentnek hangzottak, együttérzőnek, ahogy az várható volt.

Mi csak ültünk és ittunk. A picsába, mondogattuk. Miért, kérdezgettük. Néhányan a fürdőkádgrafikonról beszélgettünk. Akik veszélyes dolgokkal foglalkoznak, akkor szoktak hibákat elkövetni, amikor még csak tanulják a szakmát, és amikor már egy örökkévalóság óta gyakorolják. Ebben a két szakaszban a legnagyobb a balesetek előfordulási aránya, a köztes időben alacsony. Vagyis a grafikon úgy néz ki, mint egy fürdőkád. A pilótákra például nagyon passzol ez a statisztika. És a gleccsereken végzett munka is olyasmi.

A tudósok effélékről szoktak beszélgetni ilyenkor. Vagy talán mindenki. Amikor az elme egy halálesettel szembesül, azzal, hogy egy barátunk váratlanul eltűnt a világból, megpróbálja elnyomni a sokkot, hitetlenkedésbe menekül. Miért? Nem kezdhetnénk elölről? Nem ugorhatnánk vissza pár órával korábbra, hogy másképp csináljuk?

Nem.

Úgyhogy csak ültünk ott, és ittunk.

Hát, jegyezte meg Sophie, legalább úgy halt meg, hogy közben a világ megmentésén dolgozott.

Nem!, kiáltott fel Jeff. Nem! Hibázott!

Még akkor sem sírta el magát, bár kivörösödött az arca, és rettentő zaklatottnak látszott. Körbevettük, ki zokogva, ki könnyek nélkül. Az ilyesmi vagy kitör az emberből, vagy nem, és az időzítése mindig bizarr. Nagyon sokan érzelemmentessé válnak az ilyen pillanatokban, és csak később fogják fel a történteket. Néha olyan sokkal később, hogy az hihetetlen, ezt saját tapasztalatból tudom: az én esetemben egyszer szó szerint huszonegy év telt el a haláleset után, mire átéreztem. Huszonegy év, esküszöm. De azon az estén a legtöbben sírtunk, Jeffen kívül mindenki. Fel voltunk dúlva.

Később összeszedtük magunkat, rendet raktunk, és csendesen végigbeszéltük a lehetséges terveket. De semmit nem tehettünk. Végül feladtuk, és elmentünk lefeküdni, kelletlenül, mert az túl normálisnak tűnt, mintha teljesen lemondanánk arról, hogy bármit megváltoztassunk, vagy visszamenjünk az időben. De muszáj volt feladnunk és lefeküdnünk, mivel másnap rengeteg kellemetlen feladat várt ránk. És nem lett volna értelme tovább inni. Nem segített volna. A vezetőnk elkövetett egy egyszerű, de végzetes hibát. A világ megy tovább, de számunkra már soha nem lesz a régi.

58.

A felszabadítás teológiáját általában Dél-Amerikának szokás tulajdonítani, és a huszadik század második felének. Ezt a kifejezést egy latin-amerikai jelenségnek a leírására találták ki, ezért logikus lenne úgy gondolni, hogy arra utal. De mi Spanyolországban úgy tartjuk, hogy már korábban is létezett egy fiatal, idealista pap, aki az egyházi hierarchiával is szembefordulva segített a népén. Sőt, kétségkívül több ilyen is volt, és még csak fel sem tűnt senkinek az érintett közösségen kívül. Persze, az ilyen fiatal papok kezdeményezéseinek gyakran rossz vége lett. De talán még többször megesett, hogy egy fiatal, idealista férfi jót akart tenni a világgal, intenzíven, elhivatottan és elszigetelten, egy szegényekből álló közösségben, amelynek a tagjai számtalan különböző módon szenvedtek, csak meg akartak élni, fenn akarták tartani magukat, és az egyházuknak ebben kellett volna segítenie. Szóval, amikor ezek a fiatalemberek szembesültek a helyzettel, a maguk hitével, segítőkészségével és az egyházba vetett bizalmukkal, elég nagy arányban beleszerettek a gyülekezetükbe, és egész életükben szenvedélyesen dolgoztak azon, hogy mindent megtegyenek a szolgálatukban, amire csak képesek.

Ebben a konkrét spanyolországi esetben az ifjú papot José María Arizmendiarrietának hívták. Baszkföldön nőtt fel, azután a köztársaság oldalán harcolt a spanyol polgárháborúban, majd foglyul ejtették Franco katonái. Azt mondják, akkor volt egy Dosztojevszkij-pillanata, mármint halálra ítélték, és már ki is tűzték a kivégzés időpontját, de egy bürokratikus tévedésnek köszönhetően megmenekült, mivel aznap nem mentek el érte, senki nem tudja, hogy miért. Mondjuk úgy, hogy Istennek biztosan tervei voltak vele.

Azután felvette a papi szentséget, talán azért, hogy érezze, az életének van valamiféle célja, és 1941-ben, huszonhat éves korában Mondragónba küldték, mert Franco rezsimje ki akarta békíteni a baszkokat, akik még mindig lázadó hangulatban voltak a köztársaság veresége után.

A gyülekezete eleinte nem volt lenyűgözve tőle. A fiatal pap elveszítette a fél szemét a háborúban, monoton hangon olvasta fel a bibliai textusokat, távolságtartónak és bátortalannak látszott. Nem kizárt, hogy PTSD-ben szenvedett, vagy kicsit rajta volt a spektrumon, ahogy manapság mondanánk. Kellett pár olyan év, amikor csak némán hallgatta a népét, ahhoz, hogy megfoganjon benne, mivel segíthetne nekik a legtöbbet. A háború előtt a térség könnyűiparból tartotta el magát, ami a harcok után nem indult újra. José María atyában felmerült, hogy nem tudnának-e ismét létrehozni valamit, és segített nekik ebből a célból megalapítani egy politechnikumot, amit most Mondragón Egyetem néven ismerhetünk. Nem sokkal a megnyitása után már elég mérnöki szaktudást biztosított ahhoz, hogy ismét létrejöhessen néhány vállalkozás, a kempingfőzőgyártással kezdve. Ezek a pap javaslatára, továbbá a segítségével, már az elejétől fogva alkalmazottak által birtokolt szövetkezetként működtek. Ez a fajta szervezeti felépítés összhangban állt a baszkok területi alapú szolidaritásával, az ősi Baszkföld kapitalizmus előtti, sőt feudalizmus előtti örökségének maradványaival, ami már az írott történelem előtt áthatotta a térséget.

Bármilyen okból is, de ezek a szövetkezetek remekül elboldogultak Mondragónban, és azóta is egyre nő az ottani komplexumuk. Végül már a város bankjait és hitelintézeteit is maguk között tudhatták, továbbá az egyetemét és a biztosítóját is. Ezek a munkavállalói tulajdonban lévő vállalkozások valamiféle szövetkezetek szövetkezetévé álltak össze, ami most már a tizedik legnagyobb vállalkozásnak számít Spanyolországban, több milliárd eurós tőkével és több millió eurós éves nyereséggel. A nyereséget nem osztalékként kapják meg a részvényesek, hanem három részre osztják: egyharmada a munkavállaló-tulajdonosokhoz kerül, egyharmadát tőkefejlesztésre fordítják, a fennmaradó részt pedig a munkavállalók által kiválasztott jótékonysági szervezet kapja. A legmagasabb vezetőségi fizetés és a minimálbér közötti különbség általában három az egyhez, néha öt az egyhez, de legfeljebb kilenc az egyhez. Az összes vállalkozás és cég betartja a szövetkezetek azon alapelveit, amelyeket később alakított ki az a nagy, világméretű szövetkezeti mozgalom, amelynek Mondragón a koronagyémántja. Ezek a szövetkezeti alapelvek a nyitott tagság, a demokratikus szervezet, a munka szuverenitása, a tőke eszközjellege és alárendelt szerepe, a részvételi irányítás, a jövedelmi szolidaritás, az együttműködés, a társadalmi szerepvállalás, az egyetemes jelleg és az oktatás fontossága.

Ezt a listát érdemesebb alaposabban is átnézni, de nem itt. Ha ezeket az alapelveket együttesen komolyabban alkalmaznák mindenütt, akkor olyan politikai-gazdasági rendszer jönne létre, ami teljesen eltérne a kapitalizmus általános gyakorlatától. Az axiómáknak ez az összefüggő rendszere új törvényeket, gyakorlatokat, célokat és eredményeket teremtene.

Hogy ez hogyan sikerült Mondragónban, nem egyértelmű. A rendszer az elejétől fogva belesimult a világgazdaságba, és idomulnia kellett az Európai Unió megalakulásakor is, ahogyan azokhoz az országokhoz és piacokhoz is, amelyekben létezett. Vannak, akik szerint nem diadalmaskodhatott volna a baszk rendszeren kívül, és a baszk kultúra tette lehetővé; ez nem tűnik túl valószínűnek, de sokan bele sem akarnak gondolni, hogy a kapitalizmus egy olyan alternatívája, ami emberségesebb – akár katolikus politikai-gazdasági rendszernek is lehetne nevezni –, nem csupán lehetséges, hanem már egy évszázada létezik és virágzik is, és még mindig erős.

Válságok is előadódnak persze, például amikor pont abban a pillanatban ütött be a gazdasági válság, amikor bizonyos szövetkezetek terjeszkedni kezdtek, vagy amikor valamelyik cégvezető lelépett egy hatalmas összeggel, komoly likviditási problémákat okozva. De ez a hely akkor is jó megélhetést kínál a résztvevőknek, és egy olyan kultúrának ad otthon, amit imádnak a benne élők. Van szolidaritás, csapatszellem és a globális versenykörnyezet dacára a legtöbb évet nyereséggel zárja, elég naggyal ahhoz, hogy több mint százezer ember megéljen belőle, és még jótékonykodhasson is.

Világszerte léteznek olyan enklávék és rendszerek, amelyek bár nem ennyire feltűnően és kereken, de hasonlítanak erre. És megélnek, néha még gyarapodnak is. Csak az a kérdés – korunk népszerű terminológiájával élve –, hogy skálázható-e ez a gazdasági modell. Kiutat jelent, előrevezető utat, egy lépést az úton?

Szerintünk igen. Mi azt a célt tűztük magunk elé, hogy egész Spanyolországban elterjesszük ezt a rendszert. És mindenhol máshol, talán az egész világon. Ez a mi hozzájárulásunk. Mi Mondragónt adjuk nektek.

59.

Éppen a lakásomon voltam, Sierra Madréban, ami egy magas pálmafákkal szegélyezett kisváros Pasadena és Azusa közé ékelve, közvetlenül a San Gabriel-hegység lábánál, ami úgy tornyosul Los Angeles egy része felett, mint egy hullámzó barna fal, és elég ronda, ha engem kérdeztek. Szinte áldás, amikor a szmog olyan sűrű, hogy teljesen eltakarja, még öt kilométerről sem látni rendesen. A Los Angelest körülvevő hegyek egyike sem szép. Viszont meglehetősen jó falat alkotnak, mint az aznap kiderült.

Én szerencsére aktívan kajakoztam, mielőtt eltörtem a karom, és még mindig megvolt a kajakom. Egy leválasztott lakásban laktam egy autószerelő műhely felett, amelynek a külön bejáratát nagyra értékeltem, mivel nem zavartam a főbérlőmet a jövés-menésemmel, és általában nem is találkoztunk, így nem nyílt esélye molesztálni. A lakbér szinte már jótékonysági gesztusnak minősült a részéről, legalábbis úgy gondoltam, mielőtt nyilvánvalóvá váltak volna a szándékai, mivel Hollywoodot már nem engedhettem meg magamnak, ami minden kétséget kizáróan kiderült, amikor előadtam neki a kis közhelyes „fiatal, feltörekvő színésznő vagyok, aki jelenleg pincérkedésből tartja fenn magát” jelenetemet. Megengedte, hogy a nagyobb cuccaimat a garzonom alatti műhelyben tároljam. A garzonom valójában nem volt több raktárhelyiségnél, benne egy fürdőszobával, amit az autószerelő műhely tetejére tapasztottak. Úgyhogy amikor az atmoszférafolyó megjelent, azon kevesek közé tartoztam, akiknek volt egy vízi alkalmatossága.

Az első éjszakán nagyon sok eső esett, és a problémát részben a zivatar időzítése okozta – mire az emberek felkeltek, már nagyon rossz volt a helyzet, és onnantól egyre csak romlott. A víz szó szerint megindult a lejtőn, ezért minden más is. De ez nem a megszokott árvizek közé tartozott, vagy talán mégis, nem tudom, mindenesetre ebben az esetben a víz tombolva száguldott lefelé a San Gabriel oldalán, egyenesen ránk. Rémisztő volt aznap hajnalban kinézni. A hegyek háromezer méterrel tornyosulnak a Sierra Madre fölé, és ők kapták azt a rengeteg esőt, úgy zuhogott, akár hurrikán idején. Azután az egész leszáguldott a függőleges hasadékokon az utcákra, amelyek másik hasadékokba torkolltak, sártól barnálló, tajtékos hegyi zuhatagokká változtak, és megteltek sziklákkal, bokrokkal és a valamivel feljebb szétesett házak darabjaival.

Amikor kinéztem az ajtón, autókat láttam az utcán úgy méter magas barna, mindent eltakaró hullámokon lebegni. Észrevettem, hogy a víz már behatolt a főbérlőm házába, és teljes erőből száguldott a 210-es út felé. Akármerre néztem, mindenütt csak barna víz volt! Bekiabáltam a főbérlőmnek, de ő már elment, anélkül, hogy szólt volna nekem, jellemző. Igazából senkit nem láttam sehol, csak egy családot a SUV-juk tetején, elég kétségbeesettnek tűntek.

Lesétáltam a külső lépcsőn, és a műhely oldalsó bejáratához gázoltam a barna vízben. Odabent kiderült, hogy természetesen nincs áram, ezért elég nehezen tudtam kinyitni a nagy garázsajtót. De sikerült felhúznom belülről, mire azonnal beömlött a víz, olyan harminc centi magas hullámban. Szerencsére megtaláltam a kajakomat, és lekaptam az evezővel együtt a falról, majd bevonaglottam a hullámkötényébe, elhelyezkedtem és kieveztem az utcára.

Az egy eszelős pillanat volt, ráébredni, hogy az összes utca víz alá került, és csak kajakon fogok tudni eljutni bárhova. Mennyi víz! És olyan barna, mint a forró csoki. És még mindig úgy ömlött az eső, mintha dézsából öntenék, ezért nem láttam el túl messzire, és azt se nagyon hittem el, amit láttam. Később hallottam, hogy az egész Los Angeles-i medencét betöltötte a víz a hollywoodi hegyektől San Clemente-ig, még Irvine-on is túl, ahol én felnőttem. Orange megyében pont olyan rossz volt a helyzet, mint Los Angelesben, ami logikus is, ha azt vesszük, hogy ugyanazon a part menti síkságon helyezkednek el, mögöttük ugyanazok a hegyek. Persze, akad egy-két magasabb pont itt-ott a síkságon, mint az sokak számára kiderült aznap. A Palos Verdes kidudorodik Long Beach mellett, és néhány alacsonyabb dombságra épült lakónegyed is, például a Puente Hillsen és a Rose Hillen, aztán az a hely is, ahol az autópályák találkoznak San Dimas környékén. De Los Angeles legnagyobb része csak egy nagy tengerparti síkság, ami azon a napon hatalmas barna tóvá változott. Sok helyen a töltésre épített főutak álltak csak ki az újonnan létrejött tóból, ezért oda mentek az emberek, mivel máshova nem tudtak. Még mindig akadt egy-két autó az utakon, de egyik sem mozgott, és ahogy az embereknek egyre több helyre lett szükségük, néhány kocsit be is löktek a vízbe.

Átkajakoztam a 210-es alatt, egy nagyon félelmetes aluljárón keresztül, majd embereket kezdtem átszállítani háztetőkről az autópályához, amelynek a fel- és lehajtórámpái szolgáltak kikötőhelyként. Rengetegen száguldoztak körülöttem motorcsónakon, amit a garázsukban tartottak, és olyan kajakokon is, mint én. Mindent megtettünk azokért, akiknek segítségre volt szükségük; néhányan nagyon kétségbeestek, főleg akinek gyereke volt. Elég nehezen tudtam megakadályozni, hogy fel ne döntsék a kajakomat a pániktól. A karomban sajogni kezdett a törés helye, és teljesen eltöltött a valószerűtlenség érzése, hogy ez nem történhet meg, túlságosan hasonlít valami hatásvadász katasztrófafilmre, de mindegy, biztosan kaptam végül egy szerepet, és egyébként is, az emberek arcán tükröződő és hangjában csengő félelem folyamatosan emlékeztetett arra, hogy de, ez a valóság, bármilyen elképesztő is. És fájt a karom, a kajakozás kétoldali sport, nem lehet egy kézzel csinálni, de csak hajtogattam, hogy a picsába, és tovább eveztem.

Az a jó abban, hogy a Los Angeles-i medence olyan hatalmas, hogy bár az egészet elárasztotta a víz, sehol nem lett túl mély. Egy csomó magasabb háztető végig szárazon maradt, bár sok más épület a vízbe omlott. A legtöbb pálmafa kidőlt, ami sokkoló látvány volt, és eléggé megnehezítette a navigációt. Egy a sokból! Időnként emberek kapaszkodtak a kajakom végébe, az áramlat egy lebegő fa vagy autó felé sodort minket, és nekem eszelősen kellett csapkodnom az evezővel, hogy elkerüljük, miközben istentelenül fájt a karom, és a rajtam csüngő emberek nem mindig a legjobb irányba rugdostak. A síkságot átszelő régi vízmosások ismét megjelentek mint gyors áramlatok, nagyon ijesztőnek látszottak, és veszélyesnek is. Soha nem lehetett előre tudni, hogy a víz merre szalad majd egy adott utcán, mert attól függött, hol volt a legközelebbi vízmosás, mivel az magához szívta a vizet, maguk az utcák szinte teljesen vízszintesek voltak. Egy egész folyórendszer előbukkant vagy félig-meddig előbukkant az utcák áramlataiban, északra, délre, keletre, nyugatra, bármelyik irányba tarthattak. Az Orange Grove sugárút eléggé lejtett ahhoz, hogy egy dél felé megdöntött vízi csúszdának tűnjön, a közvetlenül mellette lévő Pasadena főút viszont a másik irányba áramlott, őrület volt az egész. A Sepulveda ijesztően gyors, mesélték, és az összes kajakos azt mondta, ne menj a Sepulvedára, az gyakorlatilag nyolcas nehézségű! Az eső pedig egyre csak ömlött ránk. Durva esőzések, Los Angelesben, órákig? Ilyesmi lehetett Noé árvize. És, ahogy kinézett, akár negyven napon és negyven éjszakán át is folytatódhatott, miért is ne?

Szóval, tízmillió ember a kiálló, száraz pontokon, említésre méltó élelem nélkül. Órákig zuhogó eső. Rengeteg kis hajó, de egyetlen nagy sem, és teljes szervezetlenség.

Bőrig ázott emberekkel teli autópályák. A hőmérséklet nem ment huszonegy fok alá, bár azt is hidegnek érezni, ha az ember csuromvíz, és fúj a szél, de nem a hideg volt a legnagyobb baj. És az árvíz sem egy „most rögtön tenni kell valamit, vagy meghalunk” jellegű katasztrófahelyzetet okozott, amikor egy óra hatalmas veszélyt megkönnyebbülés követ. Ez mindinkább nyilvánvalóvá vált. Szóval mégsem filmre emlékeztetett, és egyre nagyobb benyomást gyakorolt rám. Ott segítettem az embereknek, mindnyájan csuromvizesek voltunk és féltünk, a jobb bicepszem sikoltozott, és végig arra gondoltam, hogy ez a valóság, jó érzés, miért is akarsz kurva színésznő lenni? Ó, persze, páran beszorultak valahova, és megfulladtak, ez elkerülhetetlen volt az emberek nagy száma és a víz ereje miatt. A víz egy természeti csapás, nem lehet neki ellenállni, ha elkap, de a legtöbb ember háztetőkön vagy az autópályán ácsorgott, és inkább az volt a kérdés, hogy sikerül-e mindenkit evakuálnunk, mielőtt éhen halnak. Ha az ember nem fulladt meg azonnal, akkor csak annyit kellett tennie, hogy megkapaszkodik, és vár.

Szóval, ahogy telt-múlt a nap, csatlakoztam egy csoporthoz egy étterem tetején, és ők spagettit adtak nekünk. Betörtek a tetőn át, majd az étterem élelmiszerkészleteit és a konyhában lévő nagy fazekakat felhasználva tábortűzön főztek, amit egy csapat férfi táplált egy nagy hullámlemezen, amit lefeszegettek valamiről, egy másikból pedig tetőt készítettek maguk fölé az eső elleni védekezésül. Elég esélyesnek látszott, hogy az étterem le fog égni, másrészt viszont bármikor eltávolíthatták a felső fémlemezt, hiszen az eső bármilyen nem nukleáris tüzet eloltott volna, annyira ömlött.

Miután üldögéltem ott egy kicsit, kezdett jobban lenni a karom, és visszamentem a vízre, feltankolva és készen arra, hogy további embereknek segítsek. Délután már kevesebben voltak, mert vagy meghaltak, vagy sikerült feljutniuk valamilyen magaslati pontra. Úgyhogy csatlakoztam a többi csónakoshoz, és átfésültük az utcákat. Nagyon mókás volt végigkajakozni az Orange Grove sugárúton, ezt meg kell vallanom, szinte autósebességgel száguldva a barna áradaton, de résen kellett lennem, mert a kis áramlatok néha beszaladtak egy-egy aluljáróba vagy ilyesmibe, és ilyenkor kétségbeesetten kellett küzdeni azért, hogy az ember kijusson a sodrásból, mielőtt a víz lehúzza, és megfullad. A csónakosok megosztották egymással a felfedezéseiket ezekről a veszélyzónákról, én is így hallottam a Sepulvedáról. Senkinek nem működött a telefonja, de némelyeknek megmaradt a GPS-e, rajta az elmentett térképekkel, és boldogan megosztották a többiekkel az ismereteiket, továbbá rengetegen rendelkeztek helyi tapasztalattal is. Ezért ott eveztünk, a motorcsónakok körülöttünk cikáztak, gyakran anélkül pazarolva az üzemanyagot, hogy belegondoltak volna: nem tudnak majd egyhamar tankolni. Persze aztán eszükbe jutott, ha még nem fogytak ki, úgyhogy naplemente után már leginkább csak a kajakosok mozogtak, néhány evezős csónakkal meg ilyesmivel, még vitorlások is, bevont vitorlával, esetlenül lapátolva. Los Angeles nagy tavát ellepték a kétlábú vízipókok kis flottillái.

Nekem meg az jutott eszembe közben újra és újra, hogy hé, én utálom Los Angelest. Itt születtem, jól ismerem, még olvastam és tanultam is valamennyit a történelméről, és tényleg utálom. Az az igazság, hogy a második világháború után ez a hely átváltozott az álmos kis falvak sorából a jelenleg itt élő tízmillió ember lakhelyévé, és ebben az időszakban az ingatlanfejlesztők nagyon megszedték magukat a silány anyagokból készült kertvárosi lakónegyedeken és az autópályákon – amelyek vagy száz hatalmas téglalapra szabdalták a tájat – meg hasonló szarokon. Nem volt tudatos tervezés, semmi jó, se parkok, se szervezettség, se semmiféle alaprajz. Csak vegyél egy narancsligetet, oszd fel, tépd ki a fákat, és építs egy sor házat rétegelt lemezből, majd ismételd meg újra és újra. Az egész egy csettintésre történt, és hatalmas ostobaság volt. Mi pedig azóta is ebben élünk! És közben sokan úgy teszünk, mintha a Kaliforniai álom átdolgozásában élnénk. Ez dupla ostobaság.

Így hát, miközben ott lapátoltunk a kajakokban, az emberek azt mondogatták egymásnak, hogy ennek az egész kibaszott helynek vége, mindent el kell majd takarítani! Los Angeles egész városát újjá kell majd építeni.

Ami remek. Most talán sikerül majd jól csinálnunk. Én pedig keresek egy másik szakmát.

60.

Beköszöntött a tavasz, és Mary ismét eljárt úszni az Utoquai seebadba, először csak hetente egyszer-kétszer, később mindennap. Utána visszavillamosozott az irodába. Rábólintott Janus Athena YourLockjára, J. A. pedig elkezdte hirdetni az oldalt a neten, és együtt figyelték, ahogy átmegy a traumamentes világra jövetelén, ami lassú hétnek bizonyult, és csak egyetlen kiugrást eredményezett a diskurzus végtelen interferenciamintázatában. Az emberek hamarosan elkezdték megosztani egymással, hogy az összes többi internetes tevékenységüket átirányíthatják egyetlen YourLock-profilba, ami egy felhasználók által birtokolt szövetkezet, és kvantumtitkosítással biztosított széfbe zárja az ember adatait, amelyeket ezt követően a tulajdonosuk erőforrásként használhat a globális adatpiacon, például eladhatja azokat – vagy nem – az adatbányászcégeknek, amelyek gyorsan felfogták az új rendszert, és mikrofizetséget ajánlottak az embereknek az információért, különös tekintettel az egészségügyi adataikra, a fogyasztási szokásaikra és az anyagi helyzetükre. Az önmagad vállalásáért járó jogdíjak nem elhanyagolhatóak, egyfajta életjáradékot jelentenek, kicsit, de hasznosat. Egyre többen álltak át, és egy szép napon összegyűlt az a kritikus tömeg, ami átbillentette a mérleget, földrengésszerű felhasználógyarapodást okozott, hirtelen mindenkinek lett YourLock-profilja, és onnantól azon keresztül kezelte az internetes életét. Létrejött egy teljesen új netes ökológia, az agyonhype-olt, de korábban illékonynak bizonyuló Internet 3.0.

Ez persze hírértékűnek számított, és mindenki erről beszélt. Másrészt viszont amikor Mary reggelente lement a tóhoz úszni, minden ugyanolyan volt, mint korábban, tényleg minden. Ezek a modern globális forradalmak elég furcsák, gondolta, éppen olyan virtuálisak, mint minden más. És ez persze a virtuális világban is nagy felzúdulást keltett. Mit jelent vajon? Ki a tulajdonosa ennek az új rendszernek? Nyílt forráskódú, felelték páran, nincs tulajdonosa. Ajándékgazdasági paradigmában dolgozók készítették, ami talán azt jelentette, hogy csak szórakozik néhány ember. Akkor ki profitál belőle? Erre azt felelték, hogy a felhasználói a tulajdonosai, őket illeti az a pénz, amit ezzel keresni lehet, legnagyobbrészt, ahogy az lenni szokott, a reklámbevételek. Kicsit olyan az egész, mint egy hitelszövetkezet, ami áthelyezte magát a közösségi média világába. Éppen úgy, mint amikor az ember egy bankból megy át egy hitelszövetkezethez, a váltás után már nem a vállalat használja ki az ügyfelet, hanem az ügyfél a vállalatot, és egyben birtokolja is. És mit kap ezért a vállalat ténylegesen? Semmit, mert egy vállalat, vagyis semmi. Csak egy szervezet, ami pusztán arra szolgál, hogy segítsen a dolgozói tulajdonosainak. Ahogy az összes többi vállalkozás is végső soron. Már ha az ember annak tartja őket.

Kínában elég rossz fogadtatásban részesült, noha ott mindig is az volt az alapvető kiindulási pont, hogy a Kínai Kommunista Párt éppen ilyen vállalkozás: az ügyfelei birtokolják, és csak azért létezik, hogy az ő jólétüket segítse elő. Úgyhogy a Nagy Tűzfalon kívül tartották a YourLock-weboldalt, oly sok másik nyugati netes céghez hasonlóan. De a Nagy Tűzfal tele volt lyukakkal, és bár néhányan azt állították, a kínai internetfelhasználók boldogan elvannak a maguk kínai terében, nyilvánvaló volt, hogy sokan több különböző szolgáltatónál rendelkeztek felhasználói profillal világszerte. A kínai nagyvárosok országon belüli migránsai – akiket az egymilliárdnak is neveztek, és a végsőkig kizsigerelt munkásosztályt alkották – nagyon szerettek volna valamiféle ütőkártyát szerezni a hukou rendszerrel szemben, ami megtiltotta nekik a nagyvárosokba költözést; a jómódú középosztály pedig bármikor szívesen csempészett be külföldről mindenfélét. A kínai népesség bizonyos rétegein belül tehát elég sokan használták az új oldalt.

Eltelt pár nap, és amennyire Mary Zürichben meg tudta állapítani, az átállás alig észrevehető hatást gyakorolt a mindennapi életre. Lehet, hogy ez volt az a globális forradalom, amire az internetpártiak az elejétől fogva vártak, de mivel ez a rosszul definiált forradalom még soha semmilyen formában nem manifesztálódott, hacsak az 1990-es évek végének nagy privatizációját nem tartjuk annak, senki nem tudta volna megmondani, milyen lesz, amikor lezajlik. Bár az is nagyon hasonlónak tűnt, amikor az internet szélsebesen gyarmatosította és tőkésítette rengeteg ember mentális életét, ezért Mary azt sem értette pontosan, mit is kívánnak az emberek, amikor netes forradalomról álmodoznak.

De a csapata tudta – vagy csak elképzelte. Akik feliratkoztak a YourLockra, és használni kezdték, fenntartani is segítettek azáltal, hogy megőrizték a története blokkláncának rájuk eső részét. Az elosztott főkönyvet csak ilyen ingyenes munkával lehet működtetni (és ezalatt nemcsak az emberi munkát értjük, hanem például a villanyszámlát is értjük), ha több millióan beszállnak, hogy ez az új szervezet az elvárt számítási kapacitással tudjon működni. És még ha ez sikerülne is, Mary akkor sem vette volna biztosra, hogy nettó gyarapodást fog jelenteni a fenntartható civilizáció terén. Ez valószínűleg attól függ majd, hogy mire használják a hálózatot, vagy attól, hogy mit csinálnak az emberek a való világban. A döntő lépések még előttük álltak, mint mindig. Talán tényleg igaz lehetett, hogy azoknak előbb a diskurzus szintjén kell megvalósulniuk, és csak utána a materiális világban.

Mary igyekezett az életnek ez utóbbi részére koncentrálni. Reggelente úszás a Zürichseeben, aminek a hőmérséklete egyre magasabbra kúszott, ahogy a tavasz átment nyárba. Villamosozás és gyaloglás munkába, gyaloglás hazafelé. Hetente egy villamosút a városközpontba és a Gefängnisbe meglátogatni Frank Mayt. Ezt valamiféle kötelességnek tekintette.

A férfi a jelek szerint jól volt. A svájci börtön jellegzetesen svájci benyomást keltett: gyakorlatias, jóindulatú, egyfajta kollégium, ahonnan nem lehetett kijelentkezni. Frank a városban töltötte a napjait, különböző közmunkákat végezve az utcasepréstől a betegápolásig attól függően, hogy mire volt éppen szükség, és a hónap melyik szakaszában jártak. Vagy nyugodtabb és boldogabb volt, mint aznap este, amikor először találkoztak, vagy levert és depressziós – Mary nem ismerte elég jól ahhoz, hogy meg tudja állapítani. Talán kicsit mindkettő, már ha ez lehetséges. Az emberek… ha valamit nem akarnak megosztani másokkal, akkor nem lehet olvasni a gondolataikban. Amikor látogatóban járt Franknél, a férfi kíváncsian méregette, már nem meglepetten, hogy ott látja, csak kicsit talán bizonytalanul, értetlenül. De annyira azért nem, hogy megkérdezze, miért ment oda. Ha megtette volna, Mary nem tudott volna túl jó választ adni neki. A fejében Frankkel folytatott beszélgetések egyáltalán nem hasonlítottak a valódiakra, amikor együtt voltak. Miközben visszaközlekedett a Züribergre, mindig a többi kék villamoskocsit figyelte, amelyek befordultak előtte vagy mögötte a sínek S kanyarjaiban felfelé az emelkedőn, és azt mondogatta Franknek a fejében, hogy ha megkérdeznél, azt válaszolnám: azért látogatlak, mert így jobban alszom, mert ezzel neked is segítek, hogy jobban aludj. Szerintem egy jól működő világ olyan, hogy elég ránézni, és az ember úgy érzi, jobban alszik. Az egy olyan világ, ahol engedékenyebb magával az ember, megbocsátja mások bűneit, és saját magának is megbocsát. Ezekben az elképzelt párbeszédekben Frank általában bólogatott, és azt mondta: Igen, Mary, jobban érzem magam. A te buta kis minisztériumod nekiveselkedett a munkának, és kirángatta a szekeret a kátyúból. Bár még nem jött ki teljesen, egyáltalán nem. Mert a kátyúk felfalják az utat.

Semmi olyasmi nem történt köztük a való életben, ami akár távolról is hasonlított volna erre.

Badim nem hivatalos munkájáról privát találkozókon tájékozódott, távol az irodától, mint az a szokásukká vált. Nem találkoztak túl gyakran, és az irodában sem kommunikálhattak a megfigyelés veszélye nélkül, ezért a férfi gyakran csak kézzel írt cetliket hagyott az asztalán, soha nem egyértelmű üzeneteket, hanem Rumihoz, Kabirhoz, Krishnamurtihoz vagy Tagoréhoz köthető sorokat. Mary nem ismerte ezeknek a költőknek a műveit, és azt sem tudta biztosan, hogy az idézetek valódiak, vagy csak kitaláltak. Az istenek feldúltak. Az elmélet dönti el, mit tudsz megfigyelni. Egy hatalmas üstökös fog megjelenni holnap az égbolton. Nézz a szélbe. Ezek a mondatok – éppen olyan rejtélyesek, mint Nostradamus jóslatai – csak arról voltak hivatottak tájékoztatni Maryt, hogy történt valami, és ideje újra találkozniuk. Legalábbis ő ezt feltételezte.

Amennyiben konkrét üzeneteket is tartalmaztak, azokat nem sikerült dekódolnia.

Olvasta hát tovább a híreket. Két nappal azután, hogy egy lázadás sztrájk lázadás tartalmú üzenet jelent meg az asztalán, megtudta, hogy Berlinben, Londonban, New Yorkban, Tokióban, Pekingben és Moszkvában a helyi időtől függetlenül ugyanabban az órában kezdtek sztrájkba a tanárok és a közlekedési dolgozók. Ez káoszt okozott az utcákon és a piacokon. Már az előző évi káosz is elég nagy zuhanást okozott a tőzsdepiacokon, és még a légi katasztrófák napját sem sikerült kiheverniük, ez tehát tényleg nagy csapás volt. A piac a medvék medvéjével nézett szembe. Persze elég hamar fellendítették a helyzetet a kockázatkeresők, akik olcsón akartak vásárolni, és később drágán eladni, de a pánikhangulat és az érzés, hogy hamarosan mindenütt lufik pukkannak ki, megmaradt. A nagyvárosok sztrájkolói visszatértek a munkahelyükre, de még mielőtt lenyugodott volna a helyzet, a Közel-Keletet, Iránt és Pakisztánt sújtó, soha véget nem érőnek tűnő aszály hirtelen egy újabb gyilkos hőhullámmá fokozódott, noha még csak május volt. De a magas légnyomás, ami megülte a területet, egy rövid időre a nedves harmincötös zónába tekerte fel a hőmérsékletet, ebben az esetben inkább a puszta hőséggel, mint a páratartalommal, és ezzel egy időben bizonyos városokban elfogyott a víz. Az érintett területekről a menekültek áradata indult meg Törökországon át a Balkánra, továbbá északra, Örményországba, Georgiába, Ukrajnába és Oroszországba, valamint keletre, Indiába is. India mint menedék a hőhullám elől! De Pandzsábot is aszály sújtotta, ezért India lezárta a pakisztáni, eleve militarizált és könnyen kezelhető határait. Katasztrófák mindenütt. Pakisztán háborúval fenyegetőzött, India háborúval fenyegetőzött. Olyan tízmillió ember vándorolt éppen, közvetlen életveszélyben. A humanitárius segélyszervezetek túlterhelődtek, csakúgy mint a nemzeti hadseregek.

Esmeri Zayed, a menekültrészleg vezetője azt mondta Marynek, hogy ha a jelenlegi menekültek számát egy országéhoz hasonlítanánk, annak Francia- vagy Németországhoz lenne mérhető a népessége. Százmillió ember vándorolt hontalanul a Földön, vagy élt táborba zárva, távol az otthonától.

Ebben a helyzetben csapott le egy légköri folyó Dél-Kaliforniára, és bár nem kísérték ciklon- vagy hurrikánerősségű szelek, csapadék szempontjából legalább olyan intenzívnek bizonyult, mint ezek az időjárási jelenségek, ráadásul hosszabbnak is. Az a katasztrofális tél látszott megismétlődni, ami 1861–62-ben volt Kaliforniában, több száz évvel korábban, mint amikorra az amerikai műszaki hadtest megjósolta, mivel azt ezeréves viharnak nevezték, de persze ekkorra már az összes becslés felborult. A Los Angeles-i medencét körülvevő magas hegyek körbezárták az özönvízszerű esőt, és levezették a medence legnagyobbrészt aszfaltozott fenekére, ami hatalmas pusztítást okozott. Az első becslések meglehetősen kevés, mintegy hétezer halálesetet emlegettek, de az infrastruktúrában esett károk mellett teljesen eltörpült annak a földrengésnek a feltételezett pusztítása, amit az angyalok városa rettegve várt. Sőt, néhány tudós azt is felvetette, hogy ennek a rengeteg víznek a súlya akár egy újabb földrengést is kiválthat. A Nagyot, a megavihar kellős közepén! Ilyen is csak Los Angelesben fordulhat elő, mondogatták az emberek, beleborzongva a kárörömbe, amibe szomorúság is vegyült: a világ álomgyára a szemük előtt pusztult el. Nem fogja több hollywoodi arc kísérteni a globális tudatalattit: azoknak az időknek vége. Az esőcseppek torzította videófelvételeken látható károk helyrehozásának költségét Jürgen több mint harmincbillió dollárra becsülte.

Így aztán az ember azt várta volna, hogy az amerikaiak is lépéseket kezdenek követelni a klímaváltozás frontján. Jobb későn, mint soha!

De nem. Egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy Los Angeles nem túl népszerű Texasban és a keleti parton, még San Franciscóban sem, ami azt illeti. Igazából senki nem törődött vele, kivéve a Los Angeles-iek. A világ álomgyárának univerzális népszerűtlensége! Lehet, hogy az embereknek nem tetszettek azok az álmok. Vagy az, hogy az álmaikat gyarmatosították. Vagy talán csak nem szerettek dugóban várakozni.

Mindenesetre, Kalifornia kormánya, amely a világ legprogresszívabb szervezetei közé tartozott, és az Egyesült Államok szövetségi kormánya, amelyik a világ legreakciósabb szervezetei közé, egyaránt erőfeszítéseket tett a helyreállításra. Akár szerették, akár utálták, Los Angeles fontos volt nekik. És valójában, gondolta Mary, a halálesetek számának megállítása hétezernél az építőmérnökség és a polgári szervezettség elképesztő teljesítménye, nem beszélve az amerikai haditengerészet és a többi katonai szerv szélsebes bevetéséről, és a lakosság gyors reakciójáról. Az áradat első hulláma bizonyult a leghalálosabb szakasznak, utána már csak kisebb balesetek történtek. Szóval, a vészhelyzeti reakciót csodálatra méltónak lehetett nevezni. Az Egyesült Államok sok tekintetben tényleg az infrastruktúra aranystandardja, téglaház a szalmakunyhók között; azok az ostoba, megemelt autópályák, amelyeket elég erősre építettek ahhoz, hogy kibírják a Nagy Földrengést is, menedéket nyújtottak a város teljes lakosságának, és ezt követően az evakuáció is nagyon hatékonyan zajlott le. Lenyűgözően rögtönöztek.

Los Angeles a világszerte tapasztalható hullámzó népszerűsége ellenére egyértelműen rendkívül híres volt. Az álomgyár legalább ennyit elért. Nagyon sokan érezték úgy a bolygó különböző részein, hogy ismerik, és mindenkit sokkoltak a váratlan özönvíz képei. Ha ez megtörténhetett Los Angelesben, az álmok gazdag városában, akkor bárhol megtörténhet. Hát nem? Talán nem, de lehetett valószínűsíteni. A globális tudatalattiban átkattant egy kapcsoló, amitől mindenkinek görcsbe rándult a gyomra.

Annak ellenére, hogy a világ összeomlani látszott, vagy talán pont azért, a nagyobb fővárosokban egyre intenzívebbé váltak a tüntetések. Bár inkább megszállásoknak lehetett őket nevezni, mert nem értek véget, hanem tartósan felborították a nagyvárosok rendjét. Az okkupált területeken alternatív életmódot alakítottak ki és tartottak fenn a tüntetők élelmiszer-adományokból, rögtönzött menedékekkel és mellékhelyiségekkel, amelyeket úgy biztosítottak és használtak a résztvevők, akár valamiféle játék vagy színdarab szereplői, amelynek főleg az a célja, hogy lehetővé tegye a kormányoktól való folyamatos követelést: inkább a népük szükségleteit próbálják meg kielégíteni, mint a globális tőkéét. És a szóban forgó kormányok csak aközött választhattak, hogy ráuszítják a rendőrséget és a katonaságot a saját népükre, kivárják, amíg véget érnek a megszállások, tartsanak akár hónapokig, vagy tényleg bevezetik a tőlük követelt változtatásokat. Ideje leváltani a népet, és újat választani! – ahogy azt Brecht olyan találóan megfogalmazta.

A repülés mindeközben továbbra is visszafogott maradt, az akkumulátorról végrehajtott rövid utakat és a léghajóipar jelentős fellendülését leszámítva. A tengeri kereskedelem megszakadt; több millióan veszítették el a munkájukat; több millióan kerültek utcára. Az interneten az emberek csatlakoztak a YourLockhoz, és elhagyták a többi közösségimédia-oldalakat, amelyekre a ragadozó közösségi média nevet akasztották. Olyan sokan kivették a megtakarításaikat a privát bankokból, és helyezték el hitelszövetkezeteknél és alternatív szövetkezeti pénzintézeteknél, hogy újabb pénzügyi összeomlás köszöntött be, ráadásul az elmúlt száz év legnagyobbika. A bankoknak már olyan régóta volt túlzott a tőkeáttétele, hogy ez a kifejezés elveszítette a jelentését; ezért most, a hatalmas krízis hatására a legtöbb térdre kényszerült, és a hazájuk jegybankjának kapuján dörömbölve könyörgött a megváltásért. De az államkincstárak, noha még mindig a szakma veteránjainak a kezében voltak, ezúttal azon kapták magukat, hogy semmi olyasmire nem képesek, amit a 2008-as mentőakció keretében csináltak. Az az összeomlás már-már eltörpült emellett, és a 2020-as recesszió miatt sokkal tisztábban látta mindenki, hogy mi történik és miért. Más idők jártak, megváltozott az érzések struktúrája, az anyagi helyzet. Az emberek már el is kezdték mondogatni, hogy ez nagyobb, mint 2020, nagyobb, mint az 1929-es nagy gazdasági világválság, talán a valaha volt legnagyobb gazdasági összeomlás – mivel nem csak gazdasági. Az egész körhinta lerepült a tengelyéről, és zuhanás közben egyre jobban szétesett.

Így hát Mary összehívta a különböző központi bankok vezetőit a világ minden részéről, és elérte, hogy ismét hajlandók legyenek tárgyalni vele. A legtöbben azt akarták, hogy ő menjen el hozzájuk, és majdnem bele is egyezett, hogy Pekingben tartsák a megbeszélést, hiszen a kínaiak úgyis kulcsszerepet játszanának bármilyen megoldásban. De a kínaiak nagyon udvariasan állnak a nemzetközi találkozókhoz, és bárhova elutaznának, gondolta. Nekik nem annyira fontos a nemzeti presztízs, hogy nemet mondjanak egy máshol lefolytatott megegyezésre. Ebből a szempontból leginkább az Egyesült Államok fújná fel magát, de Mary elég biztosra vette, hogy Jane Yablonski is bárhova elmenne a találkozó kedvéért. És amúgy is közeledett a Nemzetközi Fizetések Bankjának éves konferenciája Bázelben. Így aztán azt mondta nekik, legyenek szívesek Zürichbe is eljönni, közvetlenül a BIS rendezvénye után. A légi közlekedés bizonytalansága miatt speciális katonai lopakodók szállították őket Svájcba; bár ekkorra már elég sokan léghajóval is hajlandók voltak repülni.

Találkozót szervezni a világ tíz-húsz legnagyobb hatalmú embere számára, amibe beletartozik a meglehetősen nagyszámú személyzetük elszállásolása is, nem kis munka, de a svájciak értenek az ilyesmihez. Ennek a megbeszélésnek a résztvevői nem fértek volna el a minisztériumi irodákban, úgyhogy a Kongresshallban tartották a tárgyalást, odalent, a tónál.

Aznap reggel, amikor összegyűltek, a nagy terem déli falát elfoglaló széles panorámaablakok remek kilátást biztosítottak a stílusos színpadi háttérhez: éppen vihar tombolt a Zürichsee felett, alacsonyan szálló, szürke felhők korbácsolták fekete esőfüggönyökkel a tó ezüstös felszínét, az üveglapokon pedig egymást kergették a leszaladó cseppek deltái, kaleidoszkópszerűen eltorzítva a látványt. Ebben semmi szokatlan nem volt, semmi Los Angeles-i klímakatasztrófa: Zürichben mindig ez megy tavasszal, de a jelenség akkor is nagyon passzolt a tárgyalóban uralkodó hangulathoz, amit komor elszántságként lehetett volna jellemezni. Át fogják vészelni ezt a vihart, mondogatták egymásnak, végignézve a tájon, és a bent uralkodó komor hangulatot még jobban kihangsúlyozta a tavon felkorbácsolt tajték sötét, fémes csillogó fenségessége és a hajladozó fák koronái között süvítő szél hangja.

Mary megnyitotta az ülést. Emlékeztetett az elmúlt évek megbeszéléseire, amelyek keretében arra próbálta rábeszélni őket, hogy hozzanak létre egymással együttműködve egy új pénznemet, a szénmegkötésre alapozva, hivatalos váltási árfolyamokkal; egy olyan pénzt, ami ugyanúgy pénznek számít, mint az összes többi, de a központi bankok együttműködése áll mögötte, és nagyon hosszú lejáratú kötvények biztosítják az értékét. Olyan kötvények, amelyek garantált hozama száz év múlva lesz elég nagy ahhoz, hogy bárkinek az érdeklődését felkeltsék, akinek számít a pénzügyi kiszámíthatóság. Összefoglalva, ahogy mondta: a túlélésbe való befektetés iránt kellene felkelteni az érdeklődést, az iránt, hogy az emberek a civilizációra fogadjanak, ellentétben azzal a számtalan találékony módszerrel, amellyel a pénzügy shortolja a civilizációt, és közben az utolsó négy évtizedben generált profit nagy részét a társadalom leggazdagabb két százalékához irányítja, olyan gazdaggá téve azt a pár embert, hogy azok még azt is el tudják képzelni, a leszármazottaikkal együtt túlélnék a civilizáció összeomlását valami vázlatosan megtervezett posztapokaliptikus lakóparkban, ahol továbbra is a rendelkezésükre állna a személyzetük, az élelem, az üzemanyag és a rengeteg játékuk. Kizárt, mondta Mary a bankároknak; ennek semmi esélye. A civilizáció shortolása és a képzeletbeli erődszigetekről való alaptalan álmodozás is csak a gazadagok sajátja, pont olyan nevetséges, mint a Marsra menekülés. A pénz értéktelen, ha nincs mögötte civilizáció, amely megvásárolható árukat termelne – például élelmiszert. Úgyhogy még abban az esetben is, ha a jegybankok képviselői a legszűkebb értelemben vett feladataikra akarják korlátozni az erőfeszítéseiket, az árak stabilizálására, a foglalkoztatottság fellendítésére és legfőképpen a pénz észlelt értékének fenntartására, most már ki kéne lépniük a megszokott monetarista silóikból, és annak kéne tekinteniük magukat, amik: a világ nem is olyan titkos kormányának. És ebben a kapacitásukban többet is tehetnének azonfelül, hogy azokat a kibaszott kamatlábaikat igazgatják.

Igen, megdöbbentek a szókimondásán, az óvatoskodásukkal szemben táplált felháborodásán. Ezek az írek!, gondolták, ezt Mary is látta. Ugyanakkor oda is figyeltek a szavaira; annyira koncentráltak, hogy meg is feledkeztek az odakint tomboló viharról. A vihar az ő szempontjukból beköltözött a falakon belülre egy dühös, eltökélt középkorú nő alakjában.

Ugyanakkor nem feledkezhetett meg arról, hogy ha egy tárgyaláson felforrósodik a hangulat, annak általában nincs jó vége. Kiszámított kockázat volt: azzal kelteni fel a figyelmüket, hogy egy picit odacsap nekik, de most vissza kellett fognia magát. Így is tett. Amikor utoljára ezt a kérést intézte hozzájuk, emlékeztette őket, visszautasították. Most, folytatta, megváltozott a helyzet. Már-már hihetetlen mértékben rosszabb lett. És mint az eljövendő nemzedékek képviselője a társaságukban, ragaszkodnia kell ahhoz, hogy most már tegyenek valamit. Nyitott a leghatékonyabb lépésekre vonatkozó javaslatokra (felidézte magában, amit Dick mondott: hagyja, hogy ők találják ki az eszközöket). A Nemzetközi Fizetések Bankját talán elő lehetne csalogatni a huszadik századi kapszulájából, hogy felhasználják a cél érdekében. De muszáj tenniük valamit. Mert a civilizáció a szakadék szélén tántorog. És mindjárt lezuhan.

A zürichi időjárás hangulatkeltő elemei ekkor segítették szavai nyomatékosítását. A szél már szinte üvöltött, a táj teljesen elsötétült, noha dél körül járt, aztán mintha az egész tó nekicsapódott volna az ablakoknak, hogy elmossa a látványt, majd a szél elfújja a vizet még egyszer, utoljára – majdnem úgy zuhogott, mint Galwayben.

Az új kínai pénzügyminiszter, aki a jegybankjukat is vezette, egyben a KKP Állandó Bizottságának tagjaként is funkcionált, így Kína hét legbefolyásosabb embere közé tartozott, felállt, hogy válaszoljon. Nő volt, úgy beszélt, mint aki Oxfordban tanult angolul, és olyan vidám, laza stílusban társalgott vele, mintha csak a történelemről csevegnének, bár Mary kicsit úgy érezte, tényleg azt is teszik. Kiemelte, hogy a vendéglátójuk kihagyta Kínát, amikor végiglátogatta a központi bankokat, de akkor még ő sem volt pénzügyminiszter, és nem felelős a korábbi, nem túl lelkes reakciókért. Ami azt illeti, Kínában a mindenkori nemzeti bankok teljes erőbedobással próbálják segíteni az ország gazdaságát, és boldogan csatlakoznának bármilyen nemzetközi kezdeményezéshez is, amennyiben úgy érzik, ezzel Kína és a világ javát is szolgálják. Ráadásul nagyon úgy tűnik neki, mintha Mary pont valami olyasmit kérne tőlük, amin a kínai kormány mindig is dolgozott.

Ez igazságtartalma alapján jogos érv, válaszolta Mary. De bármelyik nemzeti vagy több nemzetet érintő (biccentett az Európai Központi Bank és a BIS vezetőinek) modellre utalnak, bármelyiket is részesítik előnyben, ő ismét arra kérné őket, gondolkodjanak el egy új és teljesen nemzetközi ötleten: a karbonpénzen, egy digitális devizán, ami mögött az összes nagy jegybank konzorciuma áll, nyitva hagyva a lehetőséget, hogy további központi bankok is csatlakozzanak hozzájuk. Ezt a pénzt a konzorcium által létrehozott hosszú lejáratú kötvények képviselnék, és valamiféle védelemmel is rendelkeznének a spekulánsok megjósolható pénzügyi támadásai ellen. Amennyiben az összes központi bank együttműködne, bizonyára sikeresen vissza tudnák verni az új rendszerrel visszaélni próbáló entitásokat. Sőt, ha a jegybankok nemcsak ezt az új karbonpénzt blokkláncolnák, hanem az összes fiat pénzt is, azzal valószínűleg valamennyi parazita spekulánst végleg kiirthatnák. A legjobb védekezés az ügyes támadás.

A kulcsfontosságú bankok, gondolta Mary magában, az amerikai, az ECB és a kínai. Németország és az Egyesült Királyság is fontos, nem beszélve magáról Svájcról. Persze, minél többen vannak, annál jobb, mint mindig, az a három nagy azonban elengedhetetlen lenne. A többiek nélkül is végre tudnák hajtani a dolgot, de ha ők beszállnak, akkor valószínűleg mindenki más is.

Szóval, bár a kínai pénzügyminiszter úgy gondolta, pozitív hozzáállást tükröz, ha vidáman a bevett kínai gyakorlathoz hasonlítja a felvetést, ez nem sokat segített a többiek meggyőzésében: szkeptikusnak látszottak azt illetően, hogy tényleg a Kínához való közeledés jelenti-e majd a választ ebben a pillanatban. Kína úszik az adósságban, átláthatatlan, oligarchikus, tekintélyelvű. A kínai sajátosságok állandó hangsúlyozása ellenére egyértelműen szocialisták, sőt marxisták. Azt, hogy ez mit jelent valójában, senki nem tudta, még a kínaiak sem, de a pénzügyi gyakorlatuk folyamatosan megsértette a bevett nyugati normákat és értékrendet, így aztán nem lehetett túl diplomatikus megnyilvánulásnak nevezni a kínai pénzügyminiszter részéről a célzást, hogy a szükség talán kínai mivoltuk még erősebb érvényesítésére kényszeríti őket. Ugyanakkor az új pénzügyminisztert elnézve Mary nem úgy látta, hogy különösebben bánná ezt. Vidámnak tűnt, de úgy, ahogyan egy héja lehet vidám, amit persze nehéz elképzelni. Volt benne valami harcias.

Másrészt viszont az összes központi bank nem demokratikus technokrácia volt, amiben nem különböznek túlzottan a felülről irányító kínai államberendezkedéstől. A pénzügyi elit irányítása alatt állnak, amelynek tagjai még hazájuk vezetésével sem egyeztetnek szívesen, nemhogy az állampolgáraival. Intézményként eleve arra tervezték őket, hogy a törvényhozói vagy demokratikus szeszélyek befolyásán kívül működjenek, és így ügyesebben tudják a világ pénzügyi hajóját az általános jólét csodás nyugati világa felé kormányozni – először az elit számára, azután pedig mindenki más számára is, amennyiben ez nem okoz semmiféle kellemetlenséget az első osztályú fedélzetet elfoglaló elitnek. Tehát az arra irányuló kérés, hogy legyenek még kevésbé demokratikusak, amennyiben elég diplomatikusan hangzik el, talán egészen kedvező fogadtatásra találna a körükben. Csak azon múlik, hogyan fogalmazza meg az ember.

A megfogalmazás a korbács megvillantása terén is fontos volt. Először a mézesmadzag, mert Mary úgy érezte, így a jobb: tegyétek meg, mondta nekik, és a világ megmentőivé váltok, akik legyőzik a káoszt, és lehetővé teszik, hogy az emberiség és a Föld hatalmas erőforrásai átvészeljék a történelem legnagyobb krízisét. Még évszázadokon át könyveket fognak írni róluk, elemezgetik őket és példaként tekintenek rájuk, sőt ünneplik is. Most létrehozhatnak egy olyan modellt, amelyet a hasonló jellegű jövőbeli válságok során is alkalmazhatnak majd. Ez volt a mézesmadzag.

A korbács: amennyiben nem lépik ezt meg, Mary és a csapata megszervezheti, hogy az egész YourLock-profilokon keresztül történjen meg, mint egy digitális fizetőeszköz, amit egymásnak osztogathatnak az emberek. Ez nagy csapást jelentene a jegybankok minden vélt vagy valós hatalmára. A Jövő Minisztériumának persze az összes fontosabb törvényhozó testületben vannak szövetségesei, és Mary csapata részletes útmutatókat dolgozott ki a különböző kormányok számára olyan új törvénycsomagokra vonatkozóan, amelyek megnövelnék az állami befolyást a központi bankok felett, felhatalmazást és felelősséget ruházva rájuk a klímaváltozás proaktív enyhítésére a pénzügyi kockázatokra való puszta reakció helyett. Ezek az új intézkedések arra köteleznék a központi bankokat, hogy hozzanak létre egy digitális devizát, és az árfolyamát a rendelkezésükre álló eszközökkel kezeljék. Röviden összefoglalva: Mary készen állt egy világméretű mozgalom elindítására, melynek keretében az államok az irányításuk alá vonnák a jegybankokat, és arra utasítanák őket, hogy táncoljanak úgy, ahogyan a kormányok fütyülnek. Az egyik legjobb példa arra, milyen hatékony lehet a nemzeti bankoknak ez az államosítása vagy nemzetköziesítése, az volt, amikor a brit államkincstár a második világháború alatt konfiskálta a Bank of Englandet. Nagy-Britannia azért rekvirálta el a Bank of Englandet, hogy oda irányítsa a tőkét, ahol szükség volt rá a háború megnyeréséhez. Ugyanezt a klímaváltozással is meg lehetne csinálni, amennyiben az érintett kormányok szükségesnek találnák. Az országokra adaptált törvények már készen álltak arra, hogy a velük szimpatizáló politikusok bevezessék őket.

Ezt fogjuk tenni, ha rákényszerülünk, foglalta össze. Megint nyersen fogalmazott, ahogy az elején; kezdett belesimulni abba a sajátos ír retorikába, amelyik olyan hatékony tud lenni, és azt sugallja: elég a hülyéskedésből, nézzünk szembe a valósággal – nyílt megvetéssel a nyilvánvaló tényeket beismerni nem hajlandó minden naivitás vagy gyávaság iránt. Mary szerette ezt az üzemmódot.

De persze, folytatta simulékonyan, én nem hiszem, hogy a kormányoknak teljesen át kellene venniük az irányítást a jegybankok felett, vagy új népi devizát kibocsátaniuk. Rövid, baziliszkuszszerű pillantást vetett az új kínai pénzügyminiszterre, aki láthatóan élvezte az előadását. Végtére is, a renminbi azt jelenti kínaiul: a nép pénze. Ez a helyzet precedens nélküli, folytatta, az okai egyértelműek, és most tennünk kell valamit, úgyhogy tenni is fogunk.

Tényleg annyira nyilvánvalóak az okok?, kérdezte Jane Yablonski élesen. Én nem vagyok ebben annyira biztos!

Mary hagyta, hogy Badim és a csapata többi tagja válaszoljon helyette. Még korábban megkérte őket, készítsenek elő egy csoportos prezentációt, ami ok-okozat formában vándorolt körbe az asztal körül, sorra véve a probléma különböző aspektusait. Az okozati láncok persze keresztül-kasul szaladtak egymáson, mint egy macskabölcső játék, de ezt majd a végén is megemlítheti. Egyelőre mindenki kap három percet, hogy leírja a problémát: a levegőbe kerülő szén-dioxid és metán klímaváltozást okoz; ennek következménye a lassan kiolvadó arktiszi permafrosztból és a kontinentális selfekből felszabaduló még sokkal több szén-dioxid és metán; az óceánok nem tudnak több szén-dioxidot és hőt befogadni; a kihalások aránya magasabbra szökött, mint bármikor a Föld történelme során a százéves átlagokat tekintve; vagyis permi szintű arányban halnak ki a szárazföldi állatok, ami kilencven százalékot jelent; ezt óhatatlanul is éhínség, vándorlás és háborúk fogják követni – talán nukleáris háborúk is –, ami a civilizáció pusztulásához vezet majd; az események ezen láncolata ellen nem tudjuk bebiztosítani magunkat, és ebből visszajönni sem lehet. Visszafordíthatatlan és helyrehozhatatlan katasztrófa elé nézünk.

Vagyis végső soron, foglalta össze Mary a csapata prezentációi végén, az infláció és a munkanélküliség stabilizálásának lehetetlen feladatával kell szembenézniük, miközben a klíma egyre melegszik. A központi bankok nem fogják tudni teljesíteni azokat a konkrét feladatokat, amelyekkel megbízták őket, ha a klímakatasztrófa elfajul. Más szóval, a jegybankok kudarcot vallanak, amennyiben nem mentik meg azt a civilizációt, amelyik megbízta őket. És bár a teljes foglalkoztatottság mindig is a legfőbb céljaik közé tartozott, zárta le a beszédét, nem lenne túl nagy diadal, ha az emberiség túlélői végül gyűjtögetni kényszerülnének vagy legfeljebb földművesként végeznék. A világ nem erre a fajta teljes foglalkoztatottságra gondolt, amikor létrehozta a jegybankokat.

Látta, hogy Yablonski és az európaiak megsértődnek ezen a szarkazmuson, és egy pillanatra felmerült benne, hogy egyszerűen az arcukba kellene üvöltenie, vagy levennie a cipőjét, és az asztalt csapkodnia vele Hruscsov stílusában. Vagy belevágni egy széket a panorámaablakba, hadd zúgjon be a vihar kintről. Váratlan düh töltötte el a megátalkodottságuk láttán: basszátok meg a rohadt inflációtokat!, akarta kiabálni. Végezzétek már el azt a munkát, amire csak ti vagytok képesek!

Az arckifejezésükből ítélve úgy érezte, hogy ezek a gondolatok és elképzelt lépések talán egyértelműen lerínak a sajátjáról. Őket bámulta. A tekintet ereje. Nem Medúzáé, ami kővé változtatta vagy megölte volna őket valamelyik kígyója egyetlen csapásával – ő inkább valamiféle elektromos indítószikrában reménykedett lázasan annak a bikakábelnek a segítségével, amelynek a saját két szeme volt a krokodilcsipesze, az energiáját pedig az elméje biztosította. Igen, nagyon közel állt ahhoz, hogy elveszítse a fejét.

Ekkor meglátta, hogy a kínai pénzügyminiszter szélesen vigyorog, meg sem próbálta leplezni. Ismét belepillantott a puskájába; ki is ez a nő? Madame Chan. Az egy nemzedékkel korábbi kínai pénzügyminiszter lánya. A párt hierarchiájának a gyermeke, ahogy Hszi is az volt, és még oly sokan mások. Marynek tetszett a tekintete.

A következő napok során a központi bankok képviselői ugyanabban a helyiségben találkoztak újra és újra, és miközben a Zürichsee hatásos érzelmi aláfestést biztosított a ragyogóan fényes napok sorával, amelyeket gályákra emlékeztető impozáns felhők hangsúlyoztak ki a tó felett vitorlázva, mintha rengeteg kincset szállítanának, a résztvevők végre előrukkoltak egy olyan javaslattal, amelyben mind egyet tudtak érteni. A javaslat olyan merész volt, hogy annál merészebb nem is kellett, és Mary úgy érezte, a jegybankok képviselői bottal sem piszkálnák, ha nem tudhatnák majd maguk mögött a többiek támogatását az óhatatlan felzúdulás során. Azt tervezték, hogy együtt adnak ki egy új pénznemet, a BIS-en keresztül koordinálva: egy pénzegységet az atmoszférából megkötött egytonnányi szén-dioxid-ekvivalensért, amit vagy úgy lehet elérni, hogy egy vállalat vagy magánszemély nem égeti el azt, amit a bevett működése során elégetett volna, vagy kiszedi a levegőből. Azt ígérték, hogy meg fogják határozni ennek a karbonpénznek a minimálértékét – ami nagy kockázatnak tette ki őket a pénzhajhász spekulánsok részéről –, és előre megmondják, mennyit fog emelkedni az új pénznem értéke a következő évtizedek során. Ezekkel a lépésekkel biztonságossá tették a befektetést, már abban az esetben, ha a civilizáció megmarad. Ez önmagában is elég nagy mennyiségű tőkét biztosított volna sok különböző forrásból, amelyek pont ilyen biztos befektetéseket kerestek. A nyugdíjbiztosítók, a kisebb állami tartalékalapok, a nagyvállalati erőforrások, igazából mindenki, akiben volt egy kis felelősségérzet, vágyott erre a mértékű biztonságra, főleg ezekben az időkben, amikor semmi más nem tűnt biztonságosnak. Leegyszerűsítve ahhoz hasonlított az egész, mintha mentőövet dobnának a fuldoklóknak. Túl is terhelhette volna a rendszert, az igazat megvallva, ha mindenki egyszerre kapaszkodott volna belé, de eleve meg kellett kötni a szenet ahhoz, hogy hozzájusson az ember a pénzhez, ezért ha mindenki rohant volna ezt tenni, az nem is lett volna olyan rossz. És a központi bankok bármikor megemelhették az egy karbonpénzért lekötendő szénmennyiséget, változatos járulékos komplikációkat hozva létre, és még több vezérlőkart adva a kezükbe. Eszelős erőfeszítésnek ígérkezett felállítani a szénmegkötést tanúsító csapatot. Sőt, a megállapodás végén mindnyájan némi valódi pénzt helyeztek egy közös alapba – amit a BIS kezel majd –, erre az új bürokratikus egységre, ami igazolni fogja, hogy tényleg megkötötték-e a szenet. Ehhez akkora adminisztrációra volt szükség, amit egymagában egyetlen bank sem tudott volna finanszírozni, és persze a minisztérium sem, messze nem. Szinte önmagában is egy új foglalkoztatási tervet jelentett.

Vagyis összeállt a projekt. Mary csapata részletesen leírta, miután konzultáltak a jelen lévő bankárokkal és a beosztottaikkal, meghallgatták és integrálták a javaslataikat, majd végül az összes pénzintézet egyeztetett a saját államával is odahaza, aztán bejelentették a tervet, és felajánlották az első adag karbonpénzt megvételre. Sőt, kiosztani is elkezdték, és a valuta ára tartotta magát, mi több, kicsit még emelkedett is.

Aztán nem történt semmi.

Ez, gondolta Mary, ahogy teltek-múltak a napok és a hetek a megállapodás után, kezd bevett mintázat lenni. Mindig akkor kezdtek kármentésbe, amikor már késő volt. Mindig akkor csukják be az istállóajtót, amikor a lovak már kiszöktek, vagy az istálló leégett. Ezen a ponton már alig értek valamit azzal, ami pár évvel vagy évtizeddel korábban még hatékony megoldás lett volna. Sőt, szinte semmit nem értek el. Újra és újra túl keveset tesznek, és túl későn, és senkinek sincs jobb ötlete arra, hogyan kezeljék az egyre romló helyzetet.

Amennyiben az olyan egyértelmű jelenségek terén is így állt a helyzet, mint az arktiszi permafroszt kiolvadása, vagy az óceán elsavasodása addig a pontig, amikor a tápláléklánc végén elhelyezkedő létformáknak nem marad esélye a túlélésre, vagy az Antarktisz jegének gyors eltűnése – hát akkor tagadhatatlanul meg vannak lőve.

És mégis maradtak még inuk szakadtáig harcoló emberek. Még az sem tűnt elképzelhetetlennek, hogy csak társadalmi szinten maradtak le ennyire egy kis időre. Mindenesetre páran még küzdöttek.

Bár nemcsak a jó oldalon, hanem a jó oldal ellen is – néhányan foggal-körömmel küzdöttek azért, hogy elszabotálják az erőfeszítéseiket, és megnehezítsék a dolgukat. Vagyis még mindig akadtak olyan emberek, akik minden elevent el akartak pusztítani a Földön egyfajta rettenetes, öngyilkosságba torkolló tömegmészárlásban. Mindenki kötélen egyensúlyozott a szakadék felett, és azok a szemétládák ugrálni kezdtek kötélen, hogy mindnyájan lezuhanjanak a halálba és megsemmisülésbe.

– Mindig lesznek idióták – jegyezte meg Badim, amikor Mary a szóban forgó illetők egy újabb manifesztációját átkozta.

Valójában ennél rosszabb volt a helyzet.

– Mindig lesznek seggfejek – válaszolta ingerülten. Badim azt felelte:

– Koncentrálj azokra, akik még mindig a jó oldalon harcolnak. Ők sokkal többen vannak, mint a másik fajta.

Később, egy hónappal a karbonpénz bevezetését követően, bomba robbant a hochstrassei irodájukban.

Éjszaka történt, amikor senki nem volt az épületben, a merénylők talán pont így is tervezték, de ezt nem lehetett tudni. A svájci rendőrök, akik elkísérték Maryt megnézni a károkat, idegesnek látszottak, a helyszíni szemlén nem is annyira sajnálkozónak, inkább szemrehányónak. Az áldozathibáztatás olyan kognitív torzítás, amit a hatósági személyek hajlamosak elkövetni.

Azt tanácsolták Marynek, egyezzen bele a még szorosabb rendőri védelembe. Sőt, ragaszkodtak ehhez. És a felrobbantott irodája látványa, azé a robusztus svájci kőépületé, amit úgy terveztek, hogy ezer évig ott álljon, de most darabokra szakadt, és a helyiségeibe be lehetett látni az utcáról, az üszkös romok, amelyek között mindnyájan a halálukat lelték volna, ha ott lettek volna, tényleg sokkolták Maryt. Tehát igent mondott.

Mint kiderült, amire gondoltak, az nem letartóztatáshoz hasonlított, amikor is csak kísérettel engednék ki napközben. Nem, a testőrei azt javasolták, mi több: követelték meg tőle, hogy rejtőzzön el. Voltak erre szolgáló épületeik, védett házak nem túl messze, az Alpokban. Vagy máshova is mehetett volna, ha úgy akarja, bárhova a nagyvilágban, de el kellett rejtőznie egy időre. Élete veszélyben forgott. Ehhez ragaszkodtak. A helyszínt illetően válogathatott valamennyire, a módot illetően nem.

Ha elhagyta volna Svájcot, akkor a csapatát is elhagyta volna. És Zürichet is.

Így aztán az Alpokat választotta.

61.

A bioszféra összeomlásának hírére adott negatív reakciók elég gyakoriak. A szomorúság, bánat, harag, pánik, szégyen, bűntudat, elhatárolódás és depresszió a globális klímakatasztrófára adott jellemző reakciók. És ezek a negatív megnyilvánulások néha elég extrémek ahhoz, hogy patologikusnak nyilvánítsák őket.

Az egyik ilyen reakciót, az elkerülés egy formáját a vörös halál álarca szindrómának nevezik Edgar Allan Poe története után. A novellában egy csapat kiváltságos arisztokrata álarcosbált rendez egy magányos kastélyban, egy járványtól sújtott vidék egyik hegycsúcsán, hogy eltereljék a figyelmüket a betegségről, vagy kinyilvánítsák a közömbösségüket, esetleg az elkerülhetetlen sorsukkal szemben. A kastély minden egyes szobáját másmilyen színű fénnyel világítják meg, majd jelmezbe öltözve és álarcot öltve végigvonulnak a kastélyon, zenére táncolva, extravagáns ételeket fogyasztva és így tovább. Ekkor megjelenik egy néma álarcos idegen, és végigvonul a báltermen, mire pár olvasó meglepődik, amikor kiderül róla, hogy maga a halál.

Ennek a szindrómának tehát az a meggyőződés a lényege, hogy mivel a halál közeli és elkerülhetetlen, nincs mit tenni, bulizni kell, amíg lehet. A késő középkori haláltánc – franciául danse macabre, németül Totentanz – egy korábbi példája ennek a reakciónak, amit akkoriban még a fekete halállal társítottak, alighanem Poe-t is ez ihlette meg.

De a bioszféra összeomlására még ennél is extrémebb, dokumentált patologikus reakciók is léteznek. Néhányan, akik közeledni érzik a véget, azon dolgoznak, hogy felgyorsítsák vagy még rosszabbá tegyék. Ők mintha abból indulnának ki, hogy ha már ők meghalnak, a világnak is el kell pusztulnia velük együtt. Ez egyértelműen narcisztikus megnyilvánulás, és a Götterdämmerung-szindróma nevet kapta. Hitlernek a második világháború utolsó napjaiban tanúsított viselkedése kiválóan példázza ezt a reakciót, amelyben a többiek gyűlölete is elég nyilvánvalóan megjelenik.

A magatartásminta Wagner Az istenek alkonya című operájáról kapta a nevét, amely azzal végződik, hogy a kereszténység előtti skandináv mitológia régi istenei elpusztítják a világot, aminek során ők maguk is meghalnak, egy utolsó gyilkos-öngyilkos autodaféban. Az opera eredeti német címének népi fordítása nagyjából úgy hangzik, hogy „az istenek átka a világra”, de ez félrefordítás, és az eredeti inkább azt jelenti: „az istenek alkonya”, ami Wagner német neologizmusa a skandináv Ragnarök szóra.

A Götterdämmerung-szindróma a legtöbb erőszakos patológiához hasonlóan gyakrabban fordul elő férfiaknál, mint nőknél. Gyakran a narcisztikus düh megnyilvánulásaként interpretálják. Akik átélik, többnyire kiváltságosnak, felhatalmazottnak érzik magukat, és rendkívüli dühöt tud kiváltani belőlük, ha elveszik tőlük ezeket az attribútumokat. Ha mindössze két választásuk marad: vagy beismerik, hogy tévedtek, vagy elpusztítják a világot, illetve ők nem látnak több lehetőséget, akkor egyértelműen inkább a világot próbálják meg elpusztítani, mert azt képtelenek lennének beismerni, hogy valaha is hibáztak.

A narcizmust általában a képzelőerő korlátoltságának és a félelem egyik formájának szokták tulajdonítani. A narcisztikus számára túl félelmetes a másik ahhoz, hogy észrevegye, ezért a narcisztikus személyes halála minden valóban létező dolognak a végét reprezentálja. Ennek eredményeképpen a narcisztikus még félelmetesebbnek és katasztrofálisabbnak véli a halált, mint azok, akik elfogadják a másik létezését és azt, hogy a haláluk után a világ tovább él.

Még az éjszakai égbolt is megijeszti a narcisztikust, mivel az is tagadhatatlan bizonyítékául szolgál egy rajta kívüli világnak. A narcisztikusok ezért hajlamosak inkább a négy fal között maradni, a saját elképzeléseik között élni, alkalmazkodást és önalávetést követelni mindenkitől, akivel kapcsolatba kerülnek, mert azokra szolgaként vagy szellemként tekintenek. És a haláluk közeledtével mindent megtesznek azért, hogy minél többet elpusztítsanak a világból.

A Götterdämmerung-kapitalizmus kifejezés is megjelent már: ez éles váltás a pszichológiáról a szociológiára, talán nem is teljesen adekvát, ezért kívül esik ennek a cikknek a keretein, és amúgy is magától értetődő a jelentése.

62.

Sibilla Schmidt ügyeletes rendőrtiszt. Június 27-én, reggel 7:00-kor a védelmünk alá vettük az alanyt, Mary Murphyt. A csapatom ebben a küldetésben: Thomas, Jürg, Priska és én. Priska mindent megtett azért, hogy M. kényelmesen érezze magát. M. nem tűnt boldognak.

Valamelyik titkosszolgálati részleg úgy gondolta, a minisztériumának köze volt a davosi megszálláshoz, ezért Jürg megjegyezte Thomasnak, hogy Mary inkább ne válogasson. Persze hivatalból mindig udvarias az ügyféllel, így ezt nem előtte mondta. Rászóltam, hogy mostantól tartsa meg magának az ilyen gondolatait. Mi jó csapat vagyunk, a svájci szövetségi titkosszolgálat belső értékelése szerint az egyik legjobb. A davosi incidens után természetesen sok kritika érte a csoportunkat, és többen is úgy érezték, hogy mi is benne voltunk, bűnrészesek voltunk, illetve tovább hagytuk húzódni, mint kellett volna. Minket mindig nagyon szívesen kritizálnak, főleg a védelmünk alatt álló politikusok. Úgy neveznek minket, hogy Spasspolizei, ünneprontók, de szükség esetén nem utasítják vissza a szolgálatainkat. Svájc rendkívül szabad és biztonságos ország a többihez képest.

Van egy régi európai vicc: a mennyországban a szakácsok olaszok, a rendőrök britek, a mérnökök németek, a szeretők olaszok, míg a pokolban a szakácsok britek, a rendőrök németek, a mérnökök pedig olaszok.

Valahol a svájciak is szerepelnek ebben a viccben, de már elfelejtettem, hogy ők mik. Talán a mennyországban és a pokolban is ugyanazt a szakmát kapják? Szervezők? Bankárok? Biztonsági őrök? Nem emlékszem. Lehet, hogy ez csak svájci vicc.

M.-et az egyik golyó- és taposóakna-álló, sötétre fóliázott ablakú lehallgathatatlan személyszállítónkban vittük át. Priska és Thomas kötelességtudóan megdicsérte M.-et, amiért olyan kevés a csomagja. Őt hátraültettük Priskával, mi, többiek pedig középen és elöl foglaltunk helyet. Jürg vezetett. Autópálya Bernig, incidensek nélkül. Bernből Thunba, utána fel a Thunersee nyugati partja mentén. Néhány kanyar, és már Heidiföldön is találtuk magunkat, nagy, piros muskátlikkal díszített faházak között, ahol a zöld Alpok a Berner Oberland sötét szikláiba megy át. Nekem Graubünden jobban tetszik.

Kanderstegben elhagytuk az autópályát, és felfelé haladtunk tovább az Oeschinensee irányába, a privát szervizútjukon, a felső felvonótermináljukon is túl. Útközben Priska körbemutogatva elmagyarázta M.-nek, hogy Kandersteg miért elhagyatott: gyakorlatilag azért, mert ott nem lehet síelni, mivel a várost meredek sziklák veszik körül. Az egyetlen kiút a zárt kanyonból a Rhône felé vezető régi vasúti alagút, az egyik legöregebb alagút mind közül. Vagyis csendes a környék, a hegyi kanyonok túl meredekek a síeléshez. És sokkal kevesebb a síelő, mint a siklóernyős.

Láttunk pár birkát a hegyen, és M. azt mondta, hogy ez olyan, mint Írország, ha nem nézünk fel. A déli gerinc nagyon magas.

Délelőtt 10:40-kor értünk Oeschinenseebe. Egész nagy, kerek tó egy magas szikla, egy ívelt, szürke, legalább ezer méter magas gránitfal alatt, amely egyetlen tömbben meredezik a víz felett, drámaian. Maga a tó opálosan kék, a színe feljebb elterülő gleccsereket jelez.

Priska mesélt M.-nek az Oeschinenseeről, elmagyarázta neki, milyen ritkák az ennyire nagy tavak ilyen magasságban, mivel a hegyek közti völgyeket annyira lecsiszolták az utolsó jégkorszak hatalmas gleccserei, hogy nem maradtak a víz megtartására alkalmas medencék. Ezért nem látni egyetlen tavat sem, amíg az ember le nem ér a Mitteland óriásaiig. Itt viszont földcsuszamlás következett be a völgyet beárnyékoló szikláról, ami létrehozott egy gátat, így a területet idővel megtöltötte az olvadó hó vize. A tónak nincs levezető csatornája, magyarázta Priska, mivel a vize leszivárog a földgáton, és nagy forrásként bukkan ismét a felszínre Kandersteg felé. Ezt én sem tudtam, és érdekesnek találtam, de M. csak bólogatott, mert túlzottan elmerült a gondolataiban ahhoz, hogy felébredjen a kíváncsisága.

Elhajtottunk a tóparton álló szálloda főépülete mellett a másikhoz, amit nekünk tartottak fenn. A családi vállalkozás tisztában volt a helyzetünkkel, és most is segítettek, ahogyan már korábban is.

A Svájci Hegymászószövetség, a SAC egyik, tó feletti menedékházát minden további nélkül kiürítették nekünk, de ehhez még kellett pár nap. Úgyhogy addig a tóparti szálloda melléképületében laktunk. Két napon át sétálgattunk a parton M.-mel. Ő nem volt hajlandó a négy fal között maradni, én pedig úgy éreztem, a séta elég biztonságos, Bernnel is jóváhagyattam. A tóparti sétautak legnagyobb része fák között kanyargott, és az erdővonalon túli sziklák felé vezetett. M. mindig megállt megcsodálni a ki nem vágott tönkökből faragott szobrokat. Ezek ősi alakokat ábrázoltak, szörnypofákat, a helyi folklór szereplőit, a Böögent stb., és a fák közötti árnyékok közül leselkedtek. Kissé feljebb az ösvény egy krummholzon, vagy kis növésű, vihartól deformált fákból álló erdőn vezetett keresztül. Jellegzetes Berner Oberland, jegyezte meg Priska. Séta közben mesélt M.-nek az Alpokról, főleg olyasmiket, amiket mind tudunk, de ő részletesebben.

A tó felett meredező szikla valóban drámai. Mindennap felhőfoszlányok lebegtek a teteje körül, kiemelve a magasságát. M. azt mondta, hogy ez a szikla egymagában is nagyobb, mint Írország legmagasabb hegye. A puszta mérete és a tó furcsa, pasztelles kobaltkékje olyan benyomást kelt, mintha a táj csak egy számítógéppel generált kép lenne, vagy festett ponyvaregény-borító, túl életszerűtlen és fantasztikus ahhoz, hogy valódi legyen. Nekem határozottan jobban tetszik Graubünden.

Egyik este M. beszélgetésbe elegyedett a szálloda tulajdonosaival, akik most középkorúak. Egyszer találkoztam velük, még amikor jóval fiatalabbak voltak; a szüleimmel jöttem ide akkor. Most a gyerekeik elég nagyok ahhoz, hogy vezessék a vállalkozást. A fiuk lesz az ötödik generáció, amelyik a szálloda tulajdonosa és egyben igazgatója, mondták M.-nek. Ő megjegyezte, hogy ez mennyire szokatlan, azok pedig bólogattak. Szerencsésnek érzik magukat, mondták. Szeretnek itt élni.

M. a sziklára mutatva megkérdezte, hogy körbe lehet-e járni a tavat. Priska csak a fejét rázta. Van egy baromi keskeny rész, válaszolta a tulaj fia, a túlsó partra mutatva. Meg lehet csinálni, van ott egy perem, mutatott a sziklának nagyjából a középvonalában végigszaladó zöld csíkra. Meg lehet csinálni, ismételte, de én csak egyszer mentem végig rajta, és akkor is fiatal voltam. Nem próbálnám meg még egyszer. Az egyik szakasz túl keskeny ahhoz, hogy biztonságban érezze magát rajta az ember.

Ahogy az gyakran előfordul, jegyezte meg M.

A fiú bólintott, és hozzátette, hogy mindig van egy ilyen kulcsprobléma.

Másnap felmentünk a SAC Fründenhütte menedékházhoz, amit ekkorra már kiürítettek nekünk. Hajnali 5:20-kor indultunk. Ezerméteres szintkülönbség, helyenként nehezen járható. M. eleve fáradt volt, és láthatóan zavarta, hogy nem maradunk a tónál. Berni utasítás, magyaráztam neki. Ez a bevett eljárás. Az igazi védett ház errefelé a SAC menedékháza.

Hatórás út meredeken felfelé, végig az ösvényen. Az egyik veszélyes falszakasz mentén acéldrót kapaszkodó.

Lehet, hogy M. szenvedett a magasságtól. Lassan és némán gyalogolt.

A Fründenhütte tekintélyparancsoló, nagy kőláda piros-fehér cikcakkmintás spalettákkal. Furcsa látványt nyújt ezen a magas, elszigetelt helyen, mint a SAC házikói általában. Egyik valószerűtlenebb, mint a másik, ezzel szórakoztatják a hegymászókat és a turistaházak kezelőit. Ez egy már eltűnt gleccser medencéjének egyik kiemelkedésén helyezkedik el, a völgy magasabban fekvő részein még maradt némi maradványjég. Két oldalán egy régi végmoréna csatlakozott be. Az épület ebédlőjének falán sorakozó fotók a Fründengletschert ábrázolták, egy nagy jégnyelvet, ami majdnem elérte a kunyhót, ott leselkedett felette. Az első kép 1902-ben készült, majd négy másik következett, mindegyik egyre későbbi, köztük két légi felvétel, a gleccser visszahúzódásáról. Mostanra csak egy kis szürkésfehér folt maradt a szikla alatt, a gerinc egy bevágásában.

M. aznap délután csak pihent. Én egy kis magassági betegségre gyanakodtam, és Diamoxot adtam neki. Később elintézett pár telefonhívást a számára beüzemelt titkosított vonalon. Utána elaludt, majd épp időben ébredt a naplementéhez. Erős hegyi fények a tiszta égbolt alatt, keleten is néhány rózsás felhő. M. azt mondta, egy darabig nagyon szívesen rejtőzködik majd itt, a telefonjáról dolgozva. Ez jó jel.

A másik jó jel az étvágya volt aznap este. A szakácsok raclette-et készítettek rösztivel, salátával és kenyérrel. A kunyhó gondnokai egy középkorú pár, két fiatal segítővel. Megmutatták M.-nek a hálótermet, az volt az egyetlen az épületben, így egy egész matratzenlagert kisajátíthatott. Nevetett, amikor meglátta. A hatalmas matrac teljesen végigért a szobán, hosszú fejtámláján húsz számmal a húsz lehetséges szállóvendég számára, mindegyiknél egy-egy takaró és párna. M. fogott két párnát, és jó éjszakát kívánt. Este 9:10-kor.

Másnapra kiürült a kunyhó, minket és a gondnokokat leszámítva. M. megreggelizett az ebédlőben, elintézte az e-mailjeit és néhány telefont a titkosított vonalakon. Aztán megkávézott a tóra néző teraszon, 1200 méterrel a víztükör felett. Az Alpok elég magas, jegyezte meg Priskának.

Valamivel később szólt, hogy sétálni akar menni, ezért felkísértük a Fründengletscher lábához, kábé hat kilométerre a medencétől. Ez az út nem volt olyan meredek, mint az előző napi, a kunyhó felé. Priska el is magyarázta, hogy miért, mire Mary tett egy megjegyzést: ahelyett, hogy egy U alakú, nagy gleccservölgy oldalában kellene felmennünk, mint tegnap, most egy kisebb, magasabb U alakú völgy aljában gyalogolunk. Egy függővölgy kavicsos fenekén, ami sokkal kevésbé meredek, mint ahol lezuhan egy mélyebb völgybe. Szokásos. Minél feljebb értünk, egyre kevesebb moha, zuzmó és hegyi virág, egészen a csupasz sziklákig, amelyeket pár éve valószínűleg még jég borított. Délután közepére elértük a gleccser lábát, amit legnagyobbrészt a gerincről lesodort fekete törmelék borított, ugyanakkor függőleges, fehér olvadási bevágódások is, amelyeknek a mélyén megláthattuk a gleccserjeget: egészen kéknek tűnt.

Ez elég nyomasztó lehet, jegyezte meg M. Maguk a saját szemükkel láthatják, ahogy olvadnak a gleccserek.

Elég rossz, válaszolta Priska. Talán nem annyira, mint a Himalájában, ahol az olvadt hó jelenti az ivóvíztartalékot. De itt is megváltoztat pár dolgot. Veszítünk a vizünkből, a vízenergiánkból. És ez kellemetlen érzést kelt. Mint egy betegség. Mint egy láz, ami megöli a gleccsereinket.

De a gleccser lábának fala még így is legalább tizenöt méter magasnak tűnt. Ha fel akartunk volna menni rá, akkor meg kellett volna másznunk egy oldalsó morénát, utána át kellett volna kelnünk a moréna és a jég közötti résen. Valószínűleg hágóvasra is szükségünk lett volna ahhoz, hogy feljussunk magára a jégre, kivéve, ha találunk egy kellőképpen vízszintes szikla- vagy jéghidat. De ez nem szerepelt az aznapi programjaink között.

Elindultunk visszafelé M.-mel a völgyben, és így már jobban láttuk, mennyire volt meredek az utunk. Kellemes este a menedékházban.

Hajnali 2:46-kor mindnyájan nagyon hangos dübörgésre és csattogásra ébredtünk. M.-hez rohantunk, bajra számítva, Jürg kibiztosított pisztollyal. Mindkét ablakon kinéztünk, de csak a holdtalan éjszakát láttuk, semmi egyebet. A hangzavar véget ért, már semmi nem hallatszott és nem látszott. Lavina, vetette fel Priska. Nem, sziklaomlás, válaszolta az egyik gondnokunk; nem hó, hanem kövek. Biztos, hogy kövek, tette hozzá, nagyon hangos volt. És kábé fél percig tarthatott. A kunyhó biztonságban csücsül a kis magaslatán, elég távol a körülötte lévő sziklaszirtektől, magyarázta, úgyhogy minket nem fenyegetnek az időnként előforduló kőomlások és áradások.

A legtöbben visszamentek aludni, de Jürg, Priska és én egy darabig még virrasztottunk M. ajtaja előtt, a padlón ülve. Nem voltunk álmosak. Thomas és az egyik gondnok kiment körülnézni, és amikor visszatértek, beszámoltak arról, hogy új sziklatömb hever a kunyhótól nyugatra. Értesítettük Bernt, és azon gondolkodtunk, mi történhetett, megtámadtak-e minket. Bern válaszára vártunk az incidenssel kapcsolatban, a véleményükre annak lehetőségéről, hogy M. ellenségei nyomunkra bukkantak, és támadást intéztek ellenünk.

Hajnalban kimentünk, és megláttuk: igen, egy új sziklaomlás. Az épülettől nyugatra lévő meredélyről érkezett. Majdnem egészen a menedékig ért. Hatalmas pala-, gneisz- és gránittömbök meredeztek a medence fenekén. A különböző típusú kőzetrétegek találkozása mindig gyenge pont, magyarázta Priska. A legnagyobb darabok gurultak a legtovább, mint mindig. Az egyik, ami majdnem akkora volt, mint maga a ház, alig húsz méterre hevert tőle. Úgy nézett ki, mint az épület kezdetleges szobra. Ha bármilyen kis lendülettel nekiment volna, azonnal összedöntötte volna. Vagyis ha még egyet fordult volna ez a hatalmas dobókocka, mindnyájunkat agyonnyomott volna.

Konzultáltam a csapatommal, schwyzerdütschül, hogy M. ne értse. Ez túlságosan gyanús egybeesés, mondtam nekik. Rossz előérzetem van. Vörös kódra váltunk. Elindítjuk a protokollt.

Bern beleegyezett. Vörös kód, egyértelmű. Készüljetek az indulásra. Amint elkészülünk az evakuációs tervekkel, azonnal jelentkezünk. Biztosan lebuktunk.

Ezen elgondolkodtunk. Ha lebuktunk, akkor túl veszélyes lenne helikopterrel távozni. Nem olyan nehéz megszervezni egy dróntámadást. Persze, maga a kunyhó is sebezhető. Bern azt mondta, egy órán belül tudatják velünk a tervet.

De Priska már jóval azelőtt előállt a sajátjával. Felhívtam Bernt, hogy jóváhagyassam velük. Ők meghallgattak, kértek egy kis időt, de gyorsan visszajeleztek. Csináljátok, mondták.

Szóltunk M.-nek, hogy el kell mennünk. Már megint?, kiáltott fel.

Igen. Bern úgy gondolja, az ellenségeid valahogy megtudták, hol vagy.

Tényleg azt hiszitek, hogy bárki képes egy ekkora sziklaomlást megrendezni?

Lehetséges. A menedékház gondnokai azt mondták, a szikla áthajlásban végződött. Előfordulhat, hogy magától omlott le, de ha a peremébe becsapódott egy rakéta, még csak nem is feltétlenül robbanórakéta, csak egy nagy sebességű, tehetetlen tömeg, attól is bekövetkezhetett az omlás, ami a rakéta minden nyomát eltemeti, hogy balesetnek tűnjön. És a sziklaomlás könnyedén összedönthette volna a menedékházat. Éppenhogy csak elvétette. De ezt senki nem tudhatta előre.

Nem lehet, hogy csak véletlen volt?

Az, hogy egy több száz éve ott álló szikla pont akkor zuhan le, amikor ideérsz? Azon a napon?

Akkor is előfordulhat, hogy véletlen volt, válaszolta M. Pont ezt jelenti a véletlen.

Thomas megrázta a fejét. Láttak valamit Bernben, mondta. Nem hiszik, hogy véletlen volt.

Hát jó, válaszolta M., egyre zaklatottabban. És most merre?

Elmondtuk neki a tervünket.

63.

Közvetlenül éjfél után mentek érte, kopogtatva, mintha fel akarnák ébreszteni, de Mary szemhunyásnyit sem aludt. A kunyhó sötét volt, és hűvös, a testőrei csendesek és idegesek. A mászók mindig ilyenkor indulnak, mondta neki Priska megnyugtatóan, hogy elég magasra feljussanak, mielőtt a napsütéstől hullani kezdenének a kövek.

Priska és Sibilla bekísérte az egyik fürdőszobába, és végighúztak egy pálcát a teste felett, miközben ő ott állt reszketve fehérműben. Azután a ruhák felett is végighúzták a pálcát, amiket készült felvenni, és minden felett, amit magával akart vinni, bár alig volt holmija. Arra kérték, a telefonját hagyja a kunyhóban; majd később utánaviszik. És a többi ruháját is. Azt mondták, úgy gondolják, nincs rajta nyomkövető, de jobb biztosra menni, és mindent maga mögött hagyni, amire aznap nem lesz szüksége.

A menedékház gondnokai ellátták meleg öltözettel, mászóbakanccsal és hágóvassal, és egy szkafanderre emlékeztető pehellyel bélelt overallal. Továbbá mászósisakkal és beülővel, ami a derekánál és a combjánál tartotta.

Nekem nem tetszik ez a terv, mondta.

Nem lesz gond, válaszolta Priska. A Fründenjoch nem olyan nehéz.

Nem tetszik a kifejezés, válaszolta Mary. Tudta, hogy a „nem olyan nehéz” az Alpok vonatkozásában azt jelenti svájciul, hogy kibaszott nehéz. Azt is tudta, hogy a joch hágót jelent. Amiről sejtette, hogy a gleccservölgy feletti legalacsonyabb pontot takarja az előző nap meglátogatott gleccser tetején. Mintha lett volna egy bevágás a jég feletti sziklán, azon, amelyik a nagy Berner Oberland kis koronájának volt a része. Ha az ember tudta, hol keresse, még a kunyhóból is látni lehetett azt az ék alakú rést. De Mary előző nap a fekete kőfalat is megnézhette magának a bevágás alatt, ami teljesen függőlegesnek látszott. Nem olyan nehéz – na persze!

Éjjel kettőkor elindultak a jeges éjszakában. A hold nem sütött, de a medence falai úgy ragyogtak a csillagok alatt, mintha belőlük világítana fekete fény. A fejlámpájuk sugara az éjszakába fúródott, változatos, érdes kőkorongokat és oválisokat világítva meg előttük. Mary Thomas és Priska közé volt kötve, Sibilla és Jürg pedig egy másik kötélen haladt mellettük. Mindenkinek fejlámpa világított a mászósisakján, ezért nem néztek egymásra, amikor megszólaltak.

Miután pár órán át kapaszkodtak felfelé a sziklás emelkedőn – Mary szuszogva, lihegve és egész testében kimelegedve (kivéve: orr, fül, lábujjak, ujjbegyek) –, a gleccser maradványainak végéhez értek. Onnan felmásztak a bal oldalsó morénán, ami a jeges homokba lazán beékelődött sziklatömbökből állt. Marynek ezt követően arra kellett koncentrálnia, hogy sikerüljön felmásznia magára a gleccserre. A fehér, jeges emelkedő, amelyre fel kellett küzdeniük magukat, kábé negyvenöt fokos lehetett, vagy talán még meredekebb; tehát szükség volt a hágóvasra, nehéz kis szakasznak bizonyult. Mary még soha nem csinált ilyesmit. Leültek, és segítettek neki felerősíteni a hágóvasat a bakancsára, majd kapott egy jégcsákányt. Később, amikor belerúgott a gleccserjégbe, a hágóvas elülső fogai nagyon stabilan megkapaszkodtak benne. Egy ügyes rúgás, és már mintha egy létra fokán állna, de az a fok csak a bakancsa merev talpa volt. Elképesztő. Így haladt felfelé a gleccser oldalában, rúgás, rúgás, rúgás. Egész egyszerűnek tűnt a mászás, miközben Thomas biztosította egy mászókötél segítségével a gleccser fenti lapos platójáról.

Aztán már fent is állt a gleccser tetején a többiekkel, és érezte, ahogy a hágóvasa alsó fogai minden egyes lépésre megkapaszkodnak a talajban. Időnként kicsit besüppedt, majd megállt, amikor beszakadt alatta egy kis keményre fagyott hófelszín. Ezt nevezik firnnek, magyarázta neki Priska. Azon jól lehet haladni. Azért elég fura volt. Mary hamar rájött, hogy a csupasz jégen jobb menni, amibe bár beleakasztotta a vasat minden egyes lépésénél, szinte egy teljes hágóvasfognyival volt mindig felette. A firnből mindig ki kellett rántania a lábát, hogy továbbmehessen, utána magasra emelnie, nehogy a hágóvasa beakadjon a hóba, és ő megbotoljon. Miután letette a talpát, akkor sem tudta volna előrecsúsztatni, ha akarja. Ezt megnyugtatónak vélte. A kapott bakancs kicsit nagy volt a lábára, legalábbis úgy érezte; csúszkált benne a talpa, de ez jelentette az egyetlen bizonytalan tényezőt az egész folyamatban.

Egyáltalán nem érezte elemében magát, ez nem az ő sportja volt. Abban is kételkedett kissé, hogy szükség volt-e egyáltalán az egész kalandra, de nem akart rákérdezni, mert azt kritikának gondolhatták volna. És ha ő veszélyben forgott, akkor a többiek is, ennek ellenére magától értetődő módon kitartottak mellette, mert ez volt a feladatuk. Úgyhogy ő minden negatív megjegyzés nélkül tette, amit mondtak neki. Igazából elég ijesztőnek találta volna, hogy a testőrei úgy gondolják, valóban szükség van az eljárásra, ha hajlandó lett volna ezen gondolkodni. De nem volt. A talpa alatti jégre és a lélegzetvételére koncentrált.

Egyenletes tempóban másztak fel a magas gleccserre. Nem hallatszott más, csak a hágóvasuk szíjainak és fogainak nyikorgása és kaparászása. Egyszer meghallották, ahogy lezuhan egy nagy kő. Ezt leszámítva szélcsendes némaságba borult a táj. Fekete égbolt, tele csillagokkal. A Tejút már majdnem eltűnt nyugaton, mint egy noktilucens felhő. Thomas egy sor zászlót követett, amelyek fanyeleken lobogtak, betonnal csurig töltött hatalmas konzervdobozokba állítva. Mary beleborzongott a gondolatba, hogy valakinek fel kellett cipelnie ide a dobozokat, egyenként legalább húsz kilót nyomhattak, viszont legalább a helyükön maradtak, és mutatták az utat a hágóig. Priska azt mondta, gleccserszakadékok között kanyarognak. Amikor a gleccser jege elmozdul, a zászlókat is átpakolják, magyarázta, bár ezen a példányon, amely a töredékére olvadt, és szinte mozdulatlan jégmezővé vált, nem jelent akkora problémát. Priska és Sibilla megpróbált megmutatni Marynek pár gleccserszakadékot elhaladva mellettük, de Mary nem látta őket. Enyhe bemélyedések a jeget takaró havon, talán inkább firn, mint jég, simán átsétált volna rajtuk. Ami rossz ötlet lett volna. Amikor elhaladtak az egyik zászló mellett, a fejlámpája fényében észrevette, hogy mind a konzervdobozok, mind a zászlók narancssárgára vannak festve. A csillagok fényében szürkének látszottak.

Kétórányi mászás után felértek a gleccser tetejére, és szembenéztek a hágó fekete sziklájával. Egy rövid, meredek és keskeny szakadék húzódott a gleccserjég és a fekete sziklafal között. Ez a hézag a bergschrund, mondták neki. Arról híres, hogy eléggé megnehezíti az átkelést a gleccserekről a homlokfalra, néha rettenetesen. Ezen a bergschrundon szerencsére sekély lépcsőfokszerűségek sorakoztak a jég oldalában egyenetlen távolságban egymástól, hágóvasak által kivájva, amelyek levezettek a kis szakadék fekete kavicsokkal és jégdarabokkal teleszórt fenekéig. Kemény munka volt lemászni: Priska és Thomas konkrétan megfogta Mary kezét, és vele együtt figyelték, hova lép, ő pedig hálásan fogadta a segítséget. Ötvennyolc éves vagyok, mondta volna nekik legszívesebben. Ez nem nekem való. Városi lány vagyok. Miután leértek a hasadék aljába, meglehetősen ijesztő volt felnézni a csillagok keskeny szalagjára.

Úgy másztak fel a bergschrund sziklás oldalán, hogy a repedéseibe ékelték a hágóvasuk fogait. Ez eleinte rossz ötletnek tűnt, de a bakancsuk valójában még stabilabban akadt bele a kőbe, mint korábban a jégbe. És a sziklafalban még lépcsők is sorakoztak, egymástól majdnem olyan szabályos távolságra, mintha emberek vájták volna, de Priska szerint nem így volt.

Azután felértek a falra, és csikorogva folytatták útjukat a szinte teljesen lapos fekete sziklarétegen, ami enyhén emelkedve vezette őket felfelé két függőleges sziklafal között. Úgy nézett ki, mint egy titánok vájta fedetlen folyosó. Priska, aki a helyzet furcsa szürrealitása ellenére – vagy talán éppen azért – átváltott profi idegenvezető üzemmódba, elmagyarázta neki, hogy a szikla egyenetlenségei tették lehetővé, hogy a gleccser, amikor még olyan magas volt, hogy az egész gerincet betakarta, kifagyasszon és elmozdítson lazább kődarabokat ebből a vájatból, és utána valószínűleg dél felé sodorta őket, mint azt nemsokára meg fogják látni. Ennek következtében alakult ki ez a hasadék a gerincen, amit lentről is láttak, és ami olyan szabályos, mintha tervrajz alapján és vízmértékkel készítették volna. Nagyon szürreális. Arról nem is beszélve, hogy a jégtenger egykor olyan magas lehetett, hogy beborította ezt a csúcsot és valószínűleg a teljes Alpokat is, az egészet, a még magasabb gerinceket és csúcsokat leszámítva. Thomas és a többiek hozzáállása mintha azt sugallta volna, hogy ez csak egy svájci hágó a sok közül, semmi különös, de Priska láthatóan büszke volt rá. Az Alpok összes hágójának saját személyisége van, mondta. A legtöbbet már a középkor óta jól ismerik, vagy talán jóval azelőttről, még akkoriból, amikor először érkeztek emberek ezek közé a hegyek közé több ezer évvel ezelőtt. Mint Ötzi, aki egy gleccserből került elő, egy valamivel keletebbre lévő hágóban. Ő ötezer évvel ezelőtt kelt át a hegyen. Vagyis nem kelt át, gondolta Mary, bár kimondani nem mondta.

Így sétáltak át a hasadékon Fründenjochba. Mintha egy másik világba keltek volna át egy folyosón keresztül. Csupán öt percig tartott az út. A hágó tizenhárom méter híján nem tartozik a háromezresek közé, mondta Priska. Az emberek itt gyakran felugranak, hogy úgy tegyenek, mintha meg akarnák érinteni azt a háromezer méteres lécet az óceán felett. A svájciak, gondolta Mary. Ő két centire sem tudta volna ellökni magát a talajtól.

Mire a bevágás túloldalára értek, dél felől elöntötte az Alpokat a hajnal. A kora reggel éles sárgája. Tényleg egy új világ. A hegyi fények rózsaszínre festették a keletre néző csúcsokat; a más égtájak felé forduló hegyoldalak mályvarózsaszínnek, lilának vagy feketének látszottak. Az alattuk húzódó jég telített tejeskékben pompázott, az égbolt tiszta és halványszürke volt, a levegő sárgás fényű. Hegycsúcsok sorakoztak egészen a látóhatárig minden irányban, délen egy másik nagy hegyvonulat húzódott azzal párhuzamosan, amelyen átkeltek. Alattuk egy hosszú gleccser kígyózott fekete oldalmorénák között. A Kanderfirn, mondta Priska. Nem csupasz jég, hanem firn, ettől tűnik olyan bársonyosnak. Sötéttürkiz bársony benyomását keltette, egészen különös volt.

Közvetlenül alattuk szakadék húzódott, az alatt pedig egy kicsit ferdén álló csupasz jégtömb, ami egyfajta teraszként szolgált, hosszan szaladva a sokkal lejjebb lévő firnig. A jégterasz vége kívül esett a látómezejükön, ami azt jelezte, hogy elég meredek szakasz lehet. Mary lenézve a fogát csikorgatta. Hosszúnak nézett ki az út lefelé, és ő eleve fáradt volt, sajgott a lábszára és az Achilles-ina, az összes izma kimerült.

De egy szót sem szólt. Csak követte őket, lépésről lépésre. Le, aztán még lejjebb és még lejjebb. Helyenként segítettek neki. A sziklán hágóvasazni pokoli esetlen mutatvány volt, viszont legalább stabil, a bakancsa mindig szilárdan megállt egy helyben, ami nem a legrosszabb érzés, ha azt vesszük, milyen következményekkel járhat a kicsúszás. Priska meg is erősítette, amit a lábfejében érzett: az ember direkt be is akaszthatja a fogakat egy résbe, és a lábbelije olyan szilárdan meg fogja tartani, ahogy a puszta bakancs nem lenne képes. Ez azt jelentette, hogy Marynek hatalmas nyomás nehezedett a bokájára, és gyakran érezte úgy, hogy mindjárt elfogy az ereje, mindjárt lezuhan, hol erre, hol arra nyaklik a lába úgy, ahogy ő nem akarná. Néhányszor nem maradt más választása, mint engedni, és túl gyorsan, átgondolatlanul, elkeseredetten lejjebb lépni eggyel. Ahányszor ez megtörtént, a lába újabb repedésbe akadt: nem remélt megváltás. A picsába!, mondta újra és újra. A kibaszott életbe. Ez nem mehet így tovább. Előbb-utóbb rossz vége lesz. A szíve zakatolt, ő izzadt, és semmi más nem létezett számára, csak az a meredek, repedezett fekete sziklából álló lépcső.

A végtelen hosszú ideig tartó küszködés után leértek a jégteraszra, amit a fenti hágóból pillantott meg. Addig lejtett, ameddig a szemük ellátott, majd egyszer csak véget ért a semmiben. Nyilvánvaló, hogy valamiféle falban végződik, sziklában vagy jégben, ez már nem is számít, és durva lesz, nagyon durva.

Most várunk, mondta neki Priska. Várunk?, visszhangozta Mary. Mire?

Priska azt felelte: idejönnek értünk. Elszállítanak minket.

Hála az égnek, válaszolta Mary.

Messze-messze odalent, ahol egy másik gleccser felszínét látták a firn túloldalán, észrevett egy icipici zászlókból álló sort. Most, hogy felkelt a nap, már azt is látta, hogy narancssárgák. Tizenöt-húsz perccel később csattogást hallottak odalentről, a völgyből. Egy helikopter emelkedett fel a szemük előtt, oldalán piros alapon fehér svájci kereszt. Beletelt némi időbe, amíg odaért hozzájuk; nagyon hosszú utat tett meg. És a levegő ritkás volt, Mary érezte a csontjaiban azt a gyengeséget, amit nagyon nem szeretett.

A helikopter hangosan és nagy lökéshullámok kíséretében landolt úgy ötven méterre tőlük, egy majdnem teljesen sík jégmezőn. Miközben a propellerei még mindig zúgva forogtak, egy sisakos-pilótaruhás illető kinyitotta az oldalsó ajtót, kiszállt, és odaintette őket. Ők a fejüket behúzva botladoztak a járműhöz, majd leültek a földre, és levették a bakancsukról a hágóvasat (Maryét a többiek segítettek kicsatolni), és felmásztak a fémlépcsőn a kabinba. Odabent is ugyanolyan zaj volt, de miután leültek a nagy utastérben, és a legénység egyik tagja becsatolta őket a hálószékükbe, majd levették a hegymászó sisakjukat, kaptak zajtompító fejhallgatót. Azzal már sokkal csendesebbnek tűnt a világ. És emberi hangok szólaltak meg a fülükben.

A fejhallgatós társalgás svájci németül folyt, úgyhogy Mary egyszerűen elengedte magát, megfeszítette a lábfejét és a lábszárát. Mindkettő a begörcsölés határán járt, több ponton is. A combja is. Halálosan kimerült, ezt nem is tagadhatta volna.

Egy kis ablak mellé ültették, és ő kinézett, amikor a helikopter a magasba emelkedett: meredek, fekete hegyek, hatalmas, fehér hóleplek. Azután kirepültek egy még mélyebb, jóval nagyobb völgy fölé, zöld falak vették körbe, az alján egy folyó, utak, sínek, miniatűr falvak templom- és harangtornyokkal, háztetőkkel, a széleken szőlőkkel, főleg a jobbra lévő, délre néző oldalon. A Rhône, tippelte Mary. Ha jól sejtette, ez a Valais lehetett, Svájc legnagyobb völgye.

Lerepültek a hatalmas kanyonba, mélyebbre a kétoldalt meredező hegyeknél. Utána balra fordultak, dél felé, és felszálltak egy keskeny völgyet követve. Mary emlékezett, hogy a Matterhorn ott áll valamelyik ilyen déli völgy felett, de el nem tudta képzelni, miért akarnának Zermattban elrejtőzni. Érzése szerint amúgy is már sokkal nyugatabbra jártak. A ragyogó, vízszintes reggeli napsütésben ezek az oldalsó völgyek még mindig árnyékba borultak. Mary minden térbeli tájékozódási képességét elveszítette.

Végül egy keskeny völgyben emelkedtek egy betonplaccig egy ívelt, őrült magas és keskeny gát alatt. Szürreális látványt nyújtott, képregényes gát volt, szinte karikatúraszerűen eltúlzott.

Kiszálltak a helikopterből, és bementek a leszállótér melletti épületbe. Ott leültek, gyorsan ettek valamit, használták a mosdót, és magashegyi bakancsukat kényelmesebb túrabakancsra cserélték.

Még nem végeztünk a gyaloglással, magyarázta Priska.

Újabb rövid séta következik.

Milyen rövid?, kérdezte Mary idegesen és rettegve.

Teljesen kimerült, ezt érezte a lábában.

Hat kilométer, felelte Priska. Az nem olyan sok.

És kétszáz méter felfelé, tette hozzá Thomas, mintha helyesbíteni akarna. Teljes őszinteség, ugyebár.

Mary a nyelvébe harapott, és nem szólt. Hullafáradt volt.

Ez szörnyűnek ígérkezett.

Elhagyták az épületet. Ekkor már késő délelőtt volt. A nap közvetlenül a mellettük meredező gát felett járt. Ez Svájc legmagasabb gátja, mesélték neki, az ötödik legmagasabb a Földön. Majdnem háromszáz méter.

Szerencsére tőle nyugatra felvonó közlekedett. Beszálltak az egyik fülkébe, és sebesen emelkedni kezdtek: csodálatos kilátás nyílt előttük a gát szédítően magas ívére.

Nagyon nehéz volt elképzelni, hogy valaki egyszer azt mondta: építsünk ide egy gátat, töltsük be ennek a mély és keskeny völgynek a levegőjét egy háromszáz méter magas betonfallal.

A felvonó felső végén kiszálltak, és végigmentek egy hosszú alagúton, amelynek a bal oldalán lévő nyitott panorámafülkékből megtekinthették a gáton túli víztározót. A víz olyan kéken tündökölt, mint a fagyálló folyadék.

Azután kiértek az alagútból egy sekély völgybe, és nyugat felé indultak. Újabb keskeny gleccservölgy, a közepén felfelé szaladó ösvény vezetett egy csörgedező patakig. Mary csüggedten baktatott az ösvényen. Sokkal könnyebb volt, mint hágóvasban és hóbakancsban hegyet mászni, el kellett ismernie, de már kifogyott belőle a szufla. Kimerült. Kicsit kínosnak érezte, hogy a testőrei mintha nem is találnák fárasztónak az utat. Ezek az átkozott svájciak, az átkozott hegyeikkel. Maryt síeléskor a háromévesek is lekörözték, akik még csak botot sem használtak, és úgy suhantak el mellette, hogy észre sem vették; most sem kéne meglepődnie, ezek kőszáli kecskék módjára mozognak idefent. A természetes közegükben vannak. Egy poros sziklaösvény. Zöld füves domboldal a patakmeder két oldalán, afelett sziklafalak, baloldalt magasak, jobboldalt alacsonyak. Fel, fel és még feljebb. Pusztító. Marynek már a csontjai is elgyengültek.

Észrevette, hogy a jobb felől szaladó patak színe sötétbarna. Tiszta vize vörösesbarna mederben csörgedezett. Közelebbről is megnézte: szinte végig rozsdás szögek feküdtek a patakban. Szögek, csavarok, alátétek, anyák, sarokvasak és további apró fém alkatrészek, mind sötét rozsdavörösek, vastag zűrzavarban takarták a medret, mint megannyi kagyló vagy tengeri uborka. Olyan szürreálisnak tűnt az egész, hogy Mary alig tudott hinni a szemének. Konkrétan az is felmerült benne, hogy nem csak a kimerültség miatt hallucinál-e.

Ez meg mi a fene?, kérdezte a testőreitől odamutatva. Ők csak a vállukat vonogatták.

A régmúlt idők, felelte Priska. Milyen régmúlt idők?

Meg fogod látni.

Azután felértek egy emelkedőn, és egy kerek, mély medencében találták magukat, bal oldalukon egy hegyoldallal, a jobbon zöld lankákkal. A talajt fű borította, és kövek a legapróbb kavicstól a házméretű sziklákig. A nagyobbak az írországi állókövekhez hasonlítottak. Mary ekkor vette észre, hogy ezek egy része tényleg épület, csupasz falú betonkocka ajtók és megkülönböztető jegyek nélkül.

Amikor ismét körülnézett, azt is észrevette, hogy a medencét délről határoló sziklában három masszív betonajtó van, tizenöt-húsz méter magas oválisok, és majdnem ugyanolyan szélesek. A panelházakhoz hasonlóan azok a betonlapok is olyan csupaszok voltak, amilyenek csak lehettek.

Ez meg mi?, kérdezte.

Katonaság, vágta rá Sibilla kurtán.

Légierő, pontosított Priska a sziklafalban lévő hatalmas ajtókra mutatva, mintha ez magyarázattal szolgálna rájuk.

Általában nem engednek civileket ebbe a völgybe, magyarázták neki. Senki nem jöhet ide.

De én igen?, kérdezte Mary.

Ekkor kinyílt egy kis betonajtó a nagyok alatt, olyan apró, hogy addig észre sem vette. A testőrei felvezették hozzá, majd mindannyian bementek.

Követte őket a hegy gyomrába. A svájci légierő egyik titkos bázisa, vonta le a következtetést; Priska szokatlanul hallgataggá vált. Mary is hallott már pletykákat ezekről a helyekről, mint mindenki. A vadászgépek felszállópályája, a hidegháború maradványa, amit egy esetleges szovjet megszállás elhárítására terveztek. Ha a szovjet tankok begördültek volna, ezek a hatalmas ajtók kinyíltak volna a hegyoldalban, hogy svájci vadászrepülőket engedjenek ki Tell Vilmos nyilaiként lecsapni. Nem ez lett volna a svájci védelmi őrület első példája.

És a vadászgépek még mindig ott voltak, ott sorakoztak az indítóállásokon. Kicsik, mint egy cirkálórakéta, tömpe szárnnyal és buborékszerű pilótafülkével. Látványosan idejétmúltak és régimódiak, mint egy James Bond-film kellékfegyverei. Az újabb cirkálórakéták mellett úgy festettek volna, mint evezős csónakok egy jachtkikötőben. Akár a bunkósbotok a múzeumban.

Ami miatt ebbe a titkos erődbe hívták, újabb fajta hadviselés, gondolta csüggedten. Most már nem csak őt védelmezik, tippelte, és nem csak a minisztériumát; maga Svájc került célkeresztbe. Ennyit sikerült megtudnia az őt üdvözlő emberektől. A minisztérium elleni támadás egy nagyobb hadjárat része volt, erősítette meg az egyikük. Nemcsak a minisztérium számítógépeit fertőzték meg vírusokkal, hanem más svájci székhelyű ENSZ-szervezetekét is, és, ami még fontosabb, a bankjaikat is. Vagyis vészhelyzet volt; háború dúlt, de újfajta: láthatatlan és nagyrészt online háború, ami ugyanakkor ellenséges drónok és célzott rakéták lehetőségét sem zárta ki.

Úgyhogy Svájc védelmébe most már a Jövő Minisztériumának védelme is beletartozott. És, mint azt ez a muzeális erőd is bizonyította, a svájciaknak nagyon fontos, hogy megvédjék magukat. Egy kis ország a nagyvilágban, ahogy a svájci katona magyarázta neki, aki átkísérte egy nagy alagúton a hegy mélyében lévő tárgyalóig. Ilyenkor szokatlan dolgok is szükségessé válhatnak. Be is mutatkozott, és mint kiderült, ő volt az ország hadügyminisztere.

Mary leült a hosszú asztalhoz, elfojtott egy megkönnyebbült sóhajt, majd belépett egy csapat hivatalnok. Jólesett leülnie a lüktető lábával. Körülnézett a helyiségben: széles volt, és alacsony mennyezetű, hosszú hátsó fala a hegy zöldesfekete gneiszéből készült, amit úgy vágtak és csiszoltak, mint egy hatalmas féldrágakövet. A fejük felett az egész – fehér kerámiának látszó – mennyezet ragyogott a diffúz fénytől.

Mary érezte, hogy lángol az arca, és tudta, hogy azért, mert leégett a napon, és poros lett az út alatt. Kimerültség: Alpenverbraucht, mondta Priska. Alpesi fáradtság. Körbenézett és látta, hogy mindenki tudja az asztalnál, mit érez, jól ismerik ezt az érzést. Velük is előfordult már, megértették az állapotát.

Egyikük a papírjait tologatta, a telefonját nézegette, várt valamire. Azután hét ember vonult be a tárgyalóba egyszerre. A Szövetségi Tanács, esett le Marynek hirtelen. Mind a hét tagja!

Svájc hétfejű vezetősége leült vele szemben, az asztal másik oldalán. Öt nő, két férfi. A nevüket nem tudta.

Angolul beszéltek. Persze Mary kedvéért, de az ő figyelmét elterelte egy kérdés, miközben megpróbált rájuk fókuszálni: azon töprengett, vajon milyen nyelven beszélnének, ha csak egymás közt lennének. Elhessegette a gondolatot, és megpróbált arra koncentrálni, amit mondanak, túl kimerülten ahhoz, hogy válaszoljon rá, szinte ahhoz is, hogy megértse. Némelyik anyanyelve francia, másoké német, gondolta, bár a svájciak esetében nem olyan könnyű megállapítani, mint franciákat és németeket hallva. Főleg most. Úgy érezte, forog körülötte a világ.

Az egyik nő azt mondta, azért mentek oda beszélni vele, mert a válságnak, amellyel szembesültek, mintha hozzá lenne valami köze. A minisztériuma ellen intézett legfrissebb támadás egy nagyobb hadjárat része volt, és az országban lévő többi ENSZ-intézmény is ostrom alatt állt, továbbá az Interpol, a Világbank genfi irodái és maga Svájc is. Vagyis konkrétan a nemzetközi rend ellen indítottak háborút.

De ki?, kérdezte Mary.

Hosszú szünet. A hét tanácstag egymásra pillantott.

Nem tudjuk, ismerte be az egyik nő. Egy Suisse Romande: Marie Langoise, jutott Mary eszébe. A Credit Suisse veteránja. Így folytatta: a bankfelügyeletünket ért támadás a jelek szerint ugyanabból a forrásból érkezett, mint a Jövő Minisztériuma elleni.

Értem, válaszolta Mary, bár nem értette.

A maguk minisztériuma tervelte ki a davosi túszejtést?, kérdezte Langoise.

Nem tudom, vágta rá Mary élesen, majd hozzátette, hogy azok az emberek talán megérdemelték, nem? Bánja bárki is?

Mi bánjuk, válaszolta egy másik tanácstag.

Barátságtalan hallgatás. Mary hagyta hosszúra nyúlni. Úgy érezte, náluk van a labda. Bár ezzel a jelek szerint egyikük sem értett egyet.

Mit csináltak a bankjaikkal?, kérdezte végül. A tanácstagok egymásra pillantottak.

Mi nem vagyunk bankárok, válaszolta Langoise (bár ő pont az volt), ezért nem tudunk részletekbe menni. De a támadás során, úgy tűnik, sok titkos svájci bankszámla kompromittálódott.

Nyilvánosságra kerültek?, kérdezte Mary.

Nem. A magánszemélyek számláit több szinten is titkosítják, azok nem kerülhetnek nyilvánosságra. De most maguk a bankok sem tudják rendesen elérni a fájlokat, amelyekből kiderül a tulajdonosok személyazonossága, hogy felvehessék velük a kapcsolatot. Vagyis nem is igazán az ügyfelek adatainak kikerülése jelenti a veszélyt, mint inkább az alapvető információk elvesztése.

Mary feltette a kérdést: ezek szerint a bankjaik nem tudják, mi kié?

Nagyjából ez a helyzet, ismerte be egy másik. Ő is bankár lehet, gondolta Mary. Svájc hét vezetője közül hányan jöhettek banki háttérből? Négyen? Öten?

Idővel persze ez is megoldódik, mondta valamelyikük. Az összes információ megvan papíron és a felhőben is, mint az annak a rendje. Időgép-mentéseken, amihez Marynek kellett egy kis idő, amíg megértette, hogy számítógépes biztonsági mentést jelent. De akkor is, közvetlenül a támadás után félelem uralkodott el a befektetői körökben. Sőt, pánik. Ami nem tesz jót a stabilitásnak.

Mary bólintott. Hallgatás, miközben őt figyelték. Látta, azért vannak ott, hogy meghallgassák.

Beszélni kezdett hozzájuk, mintha hangosan gondolkodna. Miért is ne? Túl fáradt volt ahhoz, hogy megkeresse és alkalmazza a szokásos szűrőit.

Ez a pénz misztériuma, mondta. Számok, amelyekben az emberek megbíznak; eleve valószerűtlenek. De ha ez a bizalom eltűnik, akkor bumm, annyi. Mindeközben egy globális pénzügyi rendszer szereplői vagyunk, ami olyan bonyolulttá vált, hogy még azok sem értik, akik üzemeltetik. Ahogy ezt mondta, végignézett rajtuk: igen, rájuk gondol. Egy véletlenszerű megastruktúra, folytatta, kiélvezve J. A. frázisának csengését, közvetlenül a társadalom szívében. Itt, ebben a svájci hegyi erődben, ami végső soron nemcsak a területet és a társadalmat védi, hanem a bankokat is. Vagyis az emberek civilizációba vetett bizalmát. A hitüket a rendszerben, amit senki nem ért igazán.

Az államvezetés hét tagja őt nézte.

Mary úgy érezte, mintha köd áradna végig benne, majd magához tért, legalábbis úgy tűnt, és ismét tudatára ébredt a többiek jelenlétének. Mit várnak tőlem ebben a helyzetben?, kérdezte kíváncsian.

Azt akarják, hogy a Jövő Minisztériuma biztonságban legyen, felelték neki. Sőt, megerősödjön. Svájc védelmének a részeként. Jobb módszereket akarnak egy jobb jövő megteremtésére, egy biztonságosabb Svájc létrehozására. Ennek a nyolcmillió fős országnak a lakossága nem tudna kizárólag abból megélni, amit Svájcban gyártanak és termesztenek. A területe eleve csak feleakkora, mint Írországé, és ennek a hatvanöt százaléka hegyekből áll, ami használhatatlan az emberek számára. A maradék harmincöt százalék agglomeráció, amely a képességeihez mérten igyekszik kielégíteni az emberek igényeit. Minden tőlük telhetőt megtesznek, de ők is egy nagyobb világ részei. Nem önellátók. Az önellátás álom, fantázia, néha a xenofób nacionalistáké, máskor csak egy jóhiszemű vágy a nagyobb biztonságra. A svájciak leginkább realisták, ami azt jelenti, hogy őszinték magukkal a lehetőségeikkel kapcsolatban. És így állnak a világhoz is.

Tehát azt szeretnék, ha a minisztériuma sikeres lenne, mert azt szeretnék, ha Svájc sikeres lenne, ami csak akkor lehetséges, ha a világ is sikeres. A jövőnek sikerülnie kell. És ehhez tervezés kell, meg kell szervezni.

Mindez szép és jó, válaszolta Mary. Nekünk is ez a projektünk. De maguk többet is tehetnének, mint amennyit most tesznek. Pillanatnyilag nem tesznek eleget.

Majdnem elnevette magát, amikor észrevette, hogy pont azt csinálja velük, amit Frank csinált vele azon az éjjelen. Azért mégsem lett volna jó ötlet nyilvánvaló ok nélkül kinevetni őket, ezért elnyomta a késztetést, miután hirtelen eszébe jutott az az emlékezetes éjszaka, amikor olyan nagy hatással volt rá Frank megvetése. Mitől tűntek annyira meggyőzőnek a férfi vádjai? Mert ezek itt nem voltak annyira lenyűgözve, azt látta. Azt hiszik, minden tőlük telhetőt megtesznek. Ahogy ő is azt hitte, mielőtt Frank felelősségre vonta.

Megkérdezte, hogy a bankjaik tényleg tudják-e, kik az ügyfeleik, akár sértetlen adatbázisokkal is.

Elég értetlenül néztek rá.

Azért kérdezem, kezdett Mary ingerültté válni (Frank több mint ingerült volt), mert a maguk bankjait gyakran szokták adóparadicsomként emlegetni a titkos számlák miatt. Más országok adóbevételeket veszítenek, és ez a pénz itteni titkos számlákon köt ki. Vagyis a maguk gazdagsága részben abból származik, hogy a világ bűnözőinek pénztárosaiként működnek. Egyfajta szervezett lopás. Az embereknek bízniuk kellene a pénzben, de elég nagy részét pont a pénzrendszer szerkezete miatt lehet ellopni.

Nagyon barátságtalan hallgatás következett.

Ezt Mary is észrevette, és tovább ütötte a vasat. Még fel is állt volna, ha össze tudott volna szedni annyi erőt. Kiabált is volna. Eljött az ideje, hogy Svájc levezekelje a bűneit, közölte velük szenvtelenül, éppenhogy csak át nem lépve az udvariatlanság határát. A keskeny vonalon egyensúlyozva. Rengeteg minden van, amit maguk el akarnak felejteni, mintha soha meg sem történt volna: a náci arany, a zsidó arany, az oligarchák és kleptokraták adóparadicsomai, mindenféle bűnözők titkos bankszámlái. Ideje véget vetni mindennek. Számoljanak le a titkokkal a bankjaikban. Blokkláncolják az összes pénzüket, és fordítsák jó ügyekre az ebül szerzett vagyont. Tegyenek vele jót. Lépjenek szövetségre a többi kicsi jóléti országgal, amelyek nem tudják egymagukban megmenteni a világot. Az összes kisebb gazdag ország álljon össze, és csatlakozzanak Indiához, tanuljanak a példájából. Hozzanak létre még több karbonpénzt a szénkivonásba való befektetéssel. Pillanatnyilag ez a legbiztonságosabb valuta. A svájci franknál például sokkal biztonságosabb. Stabilabb. A legjobb választás ezen a ponton.

Néhányan csak a fejüket rázták erre.

Csatlakozniuk kell a világhoz!, erősködött Mary. Maguk mindig is a magányos Svájc voltak, semleges terület.

Csatlakoztunk a párizsi megállapodáshoz, tiltakozott valamelyikük.

És az Interpolhoz, mondta egy másik.

És az ENSZ-hez, szólalt meg a harmadik is. Mindig is bevonódtunk, tisztázta a negyedik.

Oké, engedett Mary. De most csatlakozzanak a karbonpénzhez. Tereljék össze a kisebb gazdag országokat egy munkacsoportba. Segítsenek nekünk eljutni a következő globális rendszerbe. Új mérőszámokhoz, egy újfajta értékteremtéshez. Hozzák létre a következő politkai-gazdasági rendszert. Találják fel a posztkapitalizmust! A világnak szüksége van erre, meg kell történnie. És most amúgy is változtatniuk kell a bankjaikon, hogy talpra álljanak a támadás után. Hát változtassák meg őket teljesen. Tegyék őket jobbá.

Hallgatás.

Mary végignézett rajtuk. Alpesi fáradtság, igen. Mindenki ezt érezte a helyiségben: a leereszkedést a világba, miután az ember odafent járt, az Alpok magasabb szintjein, és szembesült a csodával – azzal a másvilági látomással –, hogy utána kimerülten, leégve, tisztább fejjel ballagjon le. Átlátszóan a világ számára, magasabb szintre emelkedve. Mary tudta, hogy van egy átható tekintete, amit másokra szegezhet, amit Martin a lézerének nevezett. Ehhez egész életében értett, már gyerekkorában is, amikor képes volt elérni, hogy az embereknek földbe gyökerezzen a lába, még az anyjának is. Most ezzel a tekintettel nézett a vele szemben ülőkre, akik szintén megdermedtek. Valami elpattant Maryben – talán a felrobbant irodája, talán a görcsölő lábszára miatt. Vagy az Alpok miatt. De rájuk szegezte lézertekintetét.

A svájci vezetők kollektívan megborzongtak, majd lerázták magukról a bűvöletét. Egymásra pillantottak az asztal körül. Nem vidáman. Nem is dühösen. Nem pánikolva. Nem is közömbösen.

Elgondolkodva.

64.

John Maynard Keynes egyszer „a járadékosok lassú kimúlásá”-ról is írt. Ez egy nagyon provokatív kifejezés, a morbiditásáról nem is beszélve. Az eutanázia az 1930-as évekre jellemző eufemizmus volt, egy frázis a sok közül arra, amikor az állam szponzorálja feltételezett politikai riválisainak kivégzését. Még egy évszázaddal később is végzetesen cseng.

De úgy tűnik, Keynes csak valami olyasmire használta a kifejezést, amikor egy aránylag fájdalommentes módszerrel vetnek véget egy nyomorult teremtmény szenvedéseinek. Görög eredetiben ezt is jelenti; a szó szerinti fordítása valami olyasmi lenne, hogy „jó halál”. Az értelmező szótárban: „Gyógyíthatatlan, súlyos beteg életének megrövidítése művi úton, a beteg kívánságára, hogy a további értelmetlen szenvedéstől megkíméljék. A legtöbb országban, így nálunk is, törvénybe ütköző cselekedet.” Az egyik szinonimája a kegyes halál.

Először Suetonius használta írásban, amikor Augustus császár „szép halálát” mesélte el. Orvosi gyakorlat megnevezéseként először Francis Bacon alkalmazta. A szenvedésektől való megszabadítás a kifejezés megkerülhetetlen korai konnotációja.

Most azt is mondhatnánk, hogy a járadékosok osztálya nem szenved, sőt boldogan zabál fel mindent maga körül. A parazita, ami túlzásba esve megöli a gazdatestét, nem szenved. És ha így vesszük, a járadékos osztály megérdemli, hogy kivégezzék.

De talán túlzás bizonyos adó- és örökösödési törvények módosításait kivégzéshez hasonlítani. Bár valószínűleg a járadékos osztály – amit gyakran „uralkodó osztály”-nak neveznek – megszüntetéséhez többre lenne szükség az adó- és örökösödési törvények megváltoztatásánál. A koncepciók ennek ellenére rendszeresen összemosódnak: a társadalmi struktúra megváltoztatását gyakran tekintik valamiféle gyilkosságnak. Másrészt viszont a pénzügyi lefejezés egy fajtáját angolul haircutnak, vagyis megnyirbálásnak szokták nevezni, ami egyértelműen jelzi, mennyire kicsi és jelentéktelen a vagyonosodáson lévő legtöbb pénzügyi korlátozás, legalábbis amelyek egyáltalán szóba kerülhetnek a neoliberális hegemóniában.

Eutanázia: „a beteg kívánságára”.

Ez érdekes, mert a kapitalizmus nem ember, és a járadékos osztály mint olyan, noha emberekből áll, maga nem ember. Osztályként szenved, ehhez kétség sem fér, a bűntudattól, szorongástól, depressziótól, szégyentől, megcsömörléstől, a megbocsáthatatlan bűnrészesség érzésétől és így tovább. Vagyis ha megszabadítanák ezt az osztályt a szenvedéseitől, azzal a tagjait is felszabadítanák ez alól a rettenetes pszichológiai teher alól, és talán lehetővé tennének számukra egy teljesebb, boldogabb életet bűntudat nélkül egy hozzájuk hasonlóan bűntudat nélküli emberekkel teli bolygón.

Kapitalizmus: egy hosszú és tevékeny élet után immár gyógyíthatatlan betegként tengeti a napjait fájdalmak között. Kómában, zombivá válva, tervek nélkül és a gyógyulás reménye nélkül. Szóval, szabadítsuk meg a szenvedéseitől.

És mi lenne, ha betiltanánk, ha száműznénk? Ha tényleg alaposan megnyirbálnánk?

A bűnözőket régebben egyszerűen száműzhették, és megtilthatták nekik, hogy visszatérjenek a hazájukba. A halálos bűn nem halálbüntetés általi megtorlása. Ítélet, és néha szigorú büntetés, ugyanakkor az újrakezdésre is lehetőséget ad valahol máshol, az elítélt az az ember lehet, aki korábban volt. Minden a körülményeken múlik.

„A járadékos osztály.” Keynes azokat értette ide, akik simán abból csináltak pénzt, hogy birtokoltak valamit, amire másoknak szüksége volt, és pénzt kértek érte: ez a járadék közgazdasági jelentése. A járadékot azok kapják, akik nem hoznak létre értéket, csak az értékteremtésen és az árucserén élősködnek.

Vagyis „a járadékosok lassú eutanáziája” kifejezéssel Keynes egy forradalom nélküli forradalmat próbált leírni, a kapitalizmus reformját az ő idejében, azt a változást, amit valamilyen posztkapitalista rendszer követ. Ő így értékelte a már létező rendszer részeit, a lehetséges hasznuk alapján egy eljövendő civilizációban. Nem azt akarta, hogy a kapitalizmusnak vessünk véget, csak a járadéknak és a járadékosoknak. Bár ez végső soron ugyanazt is jelenthetné. Talán azért használt eufemizmust, hogy enyhítse a javaslata sokkhatását.

Egy nyolcmilliárdos igazságos civilizáció, amely harmóniában áll a számunkra szükséges dolgokat megteremtő bioszférával, hogy nézne ki? Milyen törvények hoznák létre? És hogyan érhetnénk el elég gyorsan oda, hogy elkerüljünk egy tömeges kihalási eseményt?

A járadékos osztály nem fog nekünk ebben segíteni. Őket nem érdekli ez a projekt, mi több: csak a tettleges ellenállásuk mellett valósulhat meg. A holttestükön át, ahogy néhányan fogalmaznának. És ebben az esetben talán tényleg az eutanázia a legjobb kifejezés.

65.

Rabszolgaként dolgoztunk abban a bányában. Persze azt mondták nekünk, hogy akkor megyünk el, amikor csak akarunk, de egy isten háta mögötti namíbiai sivatagban éltünk, nem volt mivel elmennünk, nem volt hova mennünk. Több száz kilométert kellett volna gyalogolnunk élelem nélkül, még egy kalapunk sem volt, hogy valamennyire védjen a napsütéstől. Másrészt viszont ha ott maradunk, akkor kapunk enni. Napi két étkezés, tízórás munkanap, a vasárnap szabad. Ha eléggé megsérülünk, elmehetünk az orvosi helyiségbe, hogy megvizsgáljon egy ápolónő, tényleg rossz helyzetben doktor. A csonttöréseket sínbe tették. A vérhasra tablettákat és infúziót kaptunk.

Olyan ötszázan lehettünk. Csupa férfi, némely ápolót és szakácsot leszámítva. Legnagyobbrészt namíbiaiak, pár angolai, mozambiki, dél-afrikai és zimbabwei. A legtöbben gépeket üzemeltettünk, vagy azokon dolgoztunk, de ásni is kellett egy kicsit. Kiásni a gépeket a bányaomlások után. Néha holttesteket is.

Külszíni bánya volt. Egy nyitott lyuk a földben. Ovális alakú, völggyé szélesedett, ami már korábban is ott volt. Utak kanyarognak le a pokolba. Vörös kőzetek vasérccel, néhány zöld és sárga folttal, amiket meg kellett keresnünk, és külön teherautókba pakolnunk. Azt sem tudtuk, mi lehet azokban a színes kövekben. Arany? Urán? Néhányan ritkaföldnek nevezték. Ott nem tűntek annyira ritkának, de vörös sziklából volt a legtöbb. A vasérc olyan gyakori, mint a föld, és mi a rabszolgái lettünk.

Aztán rossz idők következtek a konyhára. Hétről hétre egyre kevesebbet kaptunk enni, a víz pedig vasízűvé vált, és néhányan rosszul lettek tőle. Az egyik hálóterem lakói végül fogták magukat valamelyik reggel, és leültek a konyha elé. Adjatok enni, különben nem dolgozunk nektek, kántálták kórusban. Ahogy ott ültek, nagyon elkeseredettnek látszottak. Rettegő embereknek. Amikor megláttuk őket, mi is odamentünk, és leültünk melléjük, amíg végül az összes bányász ott nem ült a reggeli napfényben, arra számítva, hogy megölnek minket. Úgy körbezsongtak a drónok, mint a legyek. Nagyon könnyen megölhettek volna minket. A gépfegyveres őrök csak néztek ránk, mintha mindnyájan várnánk valamire. És mi vártunk is, legyen az a halál, vagy bármi más. Semmi nem lehetett rosszabb annál, ahogyan éltünk. Ezért jó érzés volt ott ülni aznap reggel a napon, rettegve és verejtékezve. Abban a pillanatban olyan fivérekké váltunk, amilyenné munka közben sohasem.

Végül megjelent egy ember egy hangosbeszélővel. Tudtuk, hogy egy magasabb hatalom szószólója. A bánya a dél-afrikai Boers cég vagy a kínaiak tulajdonában állt, vagy valami távoli országé volt, mindenféle dolgokat hallottunk. Ez a hang az ő nevükben beszélt, akárkik is azok. És azt mondta, hogy menjetek vissza dolgozni, és kaptok enni.

Mi csak ültünk. Valaki azt kiáltotta, hogy adjatok enni, és visszamegyünk dolgozni.

Patthelyzet. Mi nem akartunk engedni, amíg nem adnak enni. Ők nem akartak enni adni, amíg nem engedünk. Ezt megtárgyaltuk a körülöttünk ülőkkel. Mindenki egyetértett abban, hogy akár meg is halhatunk, legalább túlesünk rajta. Egymást győzködtük, hogy tartsunk ki emellett. Ennyire rossz volt a helyzet. Féltünk.

Mindeközben a drónfelhő egyre nagyobbra duzzadt odafent, mint amikor keselyűk gyűlnek egy holttest fölé a prérin. Több drón repkedett odafent, mint ahányan a földön ültek. Inkább szúnyogokra emlékeztettek, mint keselyűkre, és úgy is zümmögtek, mint a szúnyogok, csak nagyobbak voltak. A legtöbb tányér nagyságú lehetett, vagy még nagyobb. A zümmögésüktől megfájdult a fejünk, és viszketni kezdett a hasunk.

Aztán a drónok olyan hirtelen lecsaptak, mint a vércsék, mi pedig felháborodottan kiabálva felpattantunk, a fejünk fölé emeltük a kezünket, lebuktunk, meg minden. De a drónok az őröket támadták meg. Tucatjával vették körül mindegyiket, fekete, egymásra pakolt zümmögő tányérokból álló koporsók módjára borították be őket. Az egyik őr elsütötte a fegyverét, mire a drónfelhője rázuhant, és valahogy a földre terítette. Azt nem láttuk, mit műveltek vele, de az őr onnantól fogva nem mozdult, amit a többi őr is észrevett, és nem volt több lövöldözés.

Utána a drónok mind megszólaltak egyszerre, először ovambóul, majd afrikaans nyelven, szuahéliül, angolul, kínaiul és más nyelveken is, amiket megnevezni sem tudok.

– Az Afrikai Unió Béke- és Biztonsági Tanácsától jöttünk. Ezt a bányát államosította az új namib kormány, és mostantól az AFRIPOL biztonsági erőinek a védelme alatt áll. Az Afrikai Unió összes országa egyesült erővel áll ki innentől az Afrika Az Afrikaiaké program mellett. Hamarosan megérkeznek a namib kormány és az AU képviselői, hogy segítsenek az átállásban. Kérjük, maradjanak ülve, vagy nyugodtan menjenek be az ebédlőbe vagy a hálótermekbe, míg a felfegyverzett személyeket eltávolítjuk az objektumból.

Boldogan engedelmeskedtünk. Az őrök gyalogosan távoztak az úton. Mi éljeneztünk, megöleltük a fivéreinket, örömkiáltásokat hallattunk. A szakácsok feltörték az éléskamrákat és a fagyasztókat, és főztek nekünk egy rendes ételt, abban reménykedve, hogy hamarosan további készletek jönnek, amelyek pótolják az ezzel létrehozott hiányt. És végül így is lett. Aznap este megérkeztek az AU csapatai, és bejelentették a felszabadításunkat. Azt mondták, államosítás. Azt mondták, mostantól a bánya munkástulajdonosai leszünk, ha maradni akarunk. Ha nem, akkor nyugodtan szálljunk fel a buszokra, és távozhatunk.

Néhányan azonnal elmentek, amint a buszok megjelentek. De a legtöbben maradtunk. Úgy gondoltuk, elmenni később is elmehetünk, ha akarunk. De a bánya tulajdonosának lenni érdekesen hangzott. Ki akartuk deríteni, hogy ez mit jelent. Ez amolyan verejtékrészvény, mondták páran. Verejtékrészvény! Nos, ha már vérünk és verejtékünk szövetséggé formált minket a bányában.

66.

Ha azt hiszed, a te szülésed nehéz volt, hát, az én anyám felrobbant! Szó szerint, igen, amikor szupernóva lett belőle, a robbanása hője a százmillió Kelvint is túlszárnyalta, és abban a nyomásban három, elektronjaitól megfosztott héliummag összepréselődött, majd megszülettem én, olyan elegánsan, ahogy nem sok minden az univerzumban: a szén, az elemek királya hat vendégszerető atommagjával és négy kötődésre vágyó elektronnal, képesen arra, hogy különbözőféleképpen kapcsolódjak a fajtám atomjaihoz, és szinte megszámlálhatatlan módon tudjak összeállni más atomokkal, mert annyira barátságos vagyok. Szóval, bumm! És már ott is repültem az univerzumban. A szűkebb hazám a Tejút, és egyenesen beleszálltam abba a portömegbe, ami a Sol felé örvénylett, ahol könnyen megsülhettem vagy valami teljesen más elemmé zúzódhattam volna, de szerencsére egy, a hatalmas Soltól százötvenmillió kilométer távolságban keringő porörvényben kötöttem ki, és nem sokkal később már egy köves bolygókezdemény része lettem.

A Földre gondolnál, mivel most itt vagyunk, valójában viszont először ahhoz a Mars-méretű sziklához csatlakoztam, amelyik a Földhöz képest 5-ös Lagrange-pontban állt össze, és amit mostanában Theiának neveznek. Vagyis részt vettem abban a hatalmas ütközésben, amikor a Theia nagy sebességgel nekiment a Gaiának, és ők ketten összeálltak, miközben kivetettek egy permetet, amiből hamarosan a Hold lett. Egy nagy bumm! Bár persze az igazi nagy bummal nem lehet összemérni. Így találtam magam egy forró, új Földben, a kérgében, egész közel a felszínéhez, nagy szerencsémre, különben most nem beszélgethetnénk. Ennyit a katasztrofális gyermek- és fiatal koromról, azóta minden sokkal nyugisabb, úgy is lehetne mondani, hogy felnőttesebb.

Ja, kihagytam a szökésemet a felszínre. Az is elég drámai volt. Egy vulkánkitörés során bukkantam fel egy óceáni hátságban, Pangea és már elfelejtettem, milyen földrész között, ezek elég gyorsan eltűnnek. Forró láva szökött az égbe, és hűlt ki szinte azonnal. Miután pár millió évig ki voltam téve a napfény fotonzáporának, eléggé elpuhultam. Olyan volt, mintha valaki leégett volna, én meg az elhalt bőrréteg egy részét képeztem volna, ami le fog hámlani. Hát jó, készen álltam, egymillió év nagy idő, az ötvenmillióról nem is beszélve; csak az volt a kérdés, milyen atomokhoz fogok majd csatlakozni, hogy elősegítsék a szökésemet. Azt szerettem volna, ha felfal egy dinoszaurusz, a jura korban jártunk ugyanis, és azokban az időkben ezt nem is lett volna olyan nehéz elérni – fotonok bombáztak, mind a négy szabad vegyértékű elektronom tetravalensen remegett a vágytól, hogy belekapaszkodhasson valamibe, és, mint az hasonló esetekben oly gyakran előfordul, két udvarlóm is akadt! És bumm, bamm, két oxigénatomhoz ragadtam egyszerre, ami nagyon kényelmes házasság volt a szén-dioxidban.

Jó csapatot alkottunk. Elég eseménydús volt az életünk. Alacsonyan repültünk, és így mindig elkaptak minket a növények. Beszippantanak, és gluggy, büfi, már egy levél, egy ág, egy fatörzs részévé is válsz. Csatlakoztam egy proto-óriásfenyőhöz, az hosszú randi volt, utána egy páfrányhoz, megevett egy Allosaurus, amelyik kikakilt, igen, az elég szar volt, és azóta is akadt pár hasonló helyzet, de a baktériumok imádnak szart zabálni, úgyhogy elég gyorsan összefutottam még két oxigénatommal, és kezdődött az egész elölről. De utána beütött a krach: a víz alatt ragadtam szénatomtársaim iszapos csapatában, és lesüllyedtünk a Föld mélyére, ahol grafittá préselődtünk, konkrétan egy szénteleppé, ahol több millió évet töltöttem. Még le is süllyedhettem volna tektonikusan, hogy gyémánttá préselődjek, és az idők végezetéig egy dögunalmas kisvárosban ragadjak, ahol mindenki egyforma, életfogytiglan belekristályosodva a börtönömbe. Csak úgy menekülhettem volna ki ebből a helyzetből, ha felduzzad a Nap, és az egész Földet elégeti, aminek egyébként kurvára örültem volna, de ez esetben szerencsém volt, és a széntelepemet 1634 körül kibányászták az emberek, aztán elégették egy kemencében. Szabadság! Vissza az égbe, amit úgy imádok. Én szeretem a változatosságot. Szóval, vissza az égbe, és éljen a szerves kémia: ez is voltam, az is voltam, tobzoska és rizskalász, szúnyog és béka, békakaki és baktérium, majd ismét vissza az égbe, hurrá!

Van az a pillanat, amikor a levegőben keringő vízmolekulák összegyűlnek egy porrészecskén és esőcseppé válnak, zuhanni kezdenek a Föld felé. Akkor beléjük lehet kapaszkodni, előfordul, hogy az embert elkapja egy lefelé zuhanó csepp, és csatlakozhat azokhoz a boldog teremtményekhez, miközben oxigéntársai üdvözléseket énekelnek a hidrogén-ikerházasságban lévő oxigénatomoknak, a triók a legjobbak, és mindenki bulizik zuhanás közben. A gravitáció erejét egy idő után már nem is érezni, amikor a vízcsepp eléri a kritikus sebességet, sőt néha fennakad egy felhőben, párában vagy ködben, ami egyszerűen csodálatos, végtelenül élvezetes a súlytalanság, szerintem ilyen lehet az orgazmus. A kapcsolódás persze jó is lehet, meg rossz is, de az égben lebegni egy orgazmusfelhőben, hát hűha!

Ám a cseppek végül ismét elkezdenek összeállni, amíg újra le nem zuhannak. A hó elég jó buli, az ónos eső még inkább. És újra becsapódunk a Földbe, és kezdődik minden elölről. Most vajon kikhez fogok csatlakozni?

Szar ügy! Mint kiderült, a kanadaiak eleinte úgy szabadultak meg az azbesztbányák salakjától, hogy a bányagödrök környékén kialakuló zagytározókba öntötték a mérgező szemetet, majd egy kis helyi cianobaktériumot is. A cianobaktériumok elkaptak, aztán összekapcsolódtak az azbesztporral is, és együttesen összeálltunk hidromagnezitté, egyfajta magnézium-karbonáttá. Ezek a helyi útonállók nagyon örültek, hogy fogságba ejtettek engem, a társaimat és az azbesztet is, de ha valaki lebegett már ködben, és szörfözött már bélrendszerben, pokoli unalmas egy kőzetben ücsörögni. Az az egyetlen reményem, hogy előbb-utóbb megőrölnek, és felhasználnak kézporként a falmászó termekben, a magnézium-karbonát másra nem jó. Lehet, hogy egy nagyon király falmászó ziazsákjában végzem majd, az izgalmas lenne, de egyelőre be vagyok zárva. Hát jó, ideje aludni.

67.

Az adók érdekesek. Olyan eszközök, amelyekkel a kormányzat irányítja a társadalmat és finanszírozza a saját tevékenységeit, de inkább az előbbit, mint az utóbbit. Egyidősek a civilizációval. Az államhatalom ősi manifesztációi. Elképzelhető, hogy mind az adósságot, mind a pénzt direkt azért találták fel a legelső városokban, hogy lehetővé tegyék és rendszeresítsék az adózást. Mindkettő annak egy formája, hogy valaki anyagilag tartozik másnak.

A progresszív adózás azt jelenti, hogy minél gazdagabb egy állampolgár, annál nagyobb arányban kell adóznia. A regresszív adózás a legszegényebbektől vesz el arányaiban a legtöbbet.

A jövedelemadók az egyéni vagy céges jövedelmet adóztatják meg, ezért ezeket a jövedelmeket gyakran úgy manipulálják a tulajdonosaik, hogy kevesebbnek tűnjenek a valóságosnál. Változatos késleltetésekkel, átcsoportosításokkal és egyéb módszerekkel használják ki az adózási kiskapukat, az adóparadicsomok pedig olyan helyek, ahol nem kell leadózni azokat a pénzeket, amelyeket az éves bevallás előtt sikerül áthelyezni, vagy sokkal kevesebbet kell adózni utánuk. Vagyis a progresszív adóztatás nem túl hatékony. Oda kell figyelni az alkalmazására is.

A történelem bizonyos időszakaiban nem nézték jó szemmel a kirívó vagyonokat, és a progresszív adóztatás skálája elég meredekké vált. Az 1950-es évek elején, akkoriban, amikor sokan úgy érezték, hogy a gazdag emberek okozták a második világháborút, és profitáltak is belőle, az USA-ban a legfelső adókulcsba tartozó embereknek 91 százalékos jövedelemadót kellett fizetniük 400 000 dolláros éves jövedelem felett (aminek a jelenlegi értéke négymillió dollár). Ezt az arányt a republikánus kongresszus és a republikánus elnök, Dwight D. Eisenhower hagyta jóvá, az a férfi, aki a szövetséges erőket vezényelte a háborúban, és a saját szemével látta a haláleseteket és a rombolást, a koncentrációs táborokat is beleértve. Ezt a felső kulcsot később újra és újra lejjebb vitték, amíg a neoliberális időszakra inkább 20-30 százalékra nem csökkent. Azokban az évtizedekben az adózási kiskapuk, kerülőutak, kibúvók és az adóparadicsomok száma is nagymértékben megnőtt, úgyhogy ezekhez az eleve alacsony adókulcsokhoz képest sokkal kevesebb pénzt szedtek be ténylegesen. A jövedelemadók így elvesztették progresszivitásukat; ez is a neoliberális időszak egyik jellemzője, egy nagyobb kampány része, amely a magánszemélyt részesíti előnyben a közzel szemben, a gazdagot a szegénnyel szemben.

A vagyonadó, amit néha Piketty-adónak is neveznek, az adózó összvagyonának a becsült értékére kivetett adó. Ez általában a cégeket érinti, de magánszemélyekre is ki lehet vetni ilyen adót. Franciaországban a cégeknek évente egy százalékot kell adózniuk a becsült vagyonuk után, és, amennyiben globálisan alkalmaznák, egy ilyen adó hatásai elég jelentősek lehetnének. A vagyonadót is progresszívvá lehetne tenni, hogy annál több éves adót kelljen befizetnie egy vállalatnak, minél nagyobb értékű tőkevagyonnal rendelkezik, az ingatlanokat is beleértve. Ha a többkulcsos vagyonadó aránya elég meredeken emelkedne, akkor a nagyvállalatok hamar szétválnának kisebb cégekre, hogy csökkentsék az adókiadásaikat.

A földadó, amit néha George-adónak neveznek egy Henry George nevű közgazdász után, a földtulajdonra mint erőforrásra kivetett adó. A földadót is többkulcsossá lehetne tenni, hogy a nagyobb vagy az elhelyezkedésük miatt értékesebb birtokok – illetve az olyanok, amelyeken nem lakik ott a tulajdonosuk – után több adót fizessenek. Mivel a profitok és a likvid tőkevagyonok elég nagy része ingatlanná változik, amint lehet, általában azért, mert az emberek szeretnek kézzelfogható dolgokat birtokolni, amelyeknek az értéke idővel feljebb emelkedhet, vagy legalábbis nem pukkad ki buborékként, egy megfelelően megtervezett földadó is rögvest újraosztaná a földtulajdont egy szélesebb körben, miközben az államkasszát is feltöltené, hogy fedezze a közmunkát, és ezzel csökkentse a pénzügyi egyenlőtlenségeket.

A fosszilis szén égetésének megadóztatását, amit talán nem is adónak kéne nevezni, hanem a valós költségek megfizettetésének, szintén progresszívvá lehetne tenni, vagy ösztönző támogatásokkal ellensúlyozni, nehogy a legszegényebbek járjanak rosszul, akik kevesebb szenet égetnek, ugyanakkor azért égetik el azt a keveset, hogy életben maradjanak. Egy elég magasra állított fosszilis karbonadó erős érv lenne amellett, hogy felhagyjanak az égetéssel. Azt is lehetne csinálni, hogy eleve magasan szabják meg, és beütemezik a további emelését, egyre jobban ösztönözve mindenkit az égetés felhagyására. A legnagyobb felhasználókat érintő adókulcsok akár el is lehetetlenítenék, hogy a szén elégetésével járó tevékenység bármilyen hasznot hajtson.

Ha az összes fiat valuta digitálissá változna mindenhol, és minden egységét blokklánccal naplóznák, hogy bármikor bárki megnézhesse a hollétét és a tranzakciós múltját, akkor az illegális adóelkerülési módszereket felszámolhatnák szankciókkal, embargókkal, lefoglalásokkal és eltörlésekkel.

Vagyis egy átgondolt és nehezen megkerülhető adórendszerrel, ami digitális pénzekkel dolgozik, és a Föld összes országa bevezeti egy ENSZ vagy Világbank vagy bármilyen nemzetközi szervezet által közvetített nemzetközi egyezmény keretében, nagyon hamar gyors változásokat válthatna ki a gazdasági viselkedésében és a vagyon eloszlásában. Úgy is mondhatjuk, hogy forradalmi változásokat. Az adók persze jogi eszközök, a civilizációval azonos hosszúságú pedigrével, törvényben rögzített százalékokkal, hátuk mögött a teljes államhatalom támogatásával, amibe a bíróságok, a rendőrségek és a katonaságok is beletartoznak. Az adózás jogszerű, vagyis az összes modern társadalom által elfogadott és használt eszköz. Tehát akkor, ami ezeket a célzott adójogi változtatásokat illeti: tényleg forradalmi lenne, ha megtörténnének?

Érdekes lenne kipróbálni.

68.

Maryt egy katonai helikopteren repítették vissza Zürichbe. Klotenben szálltak le, és egy ugyanolyan fekete kisbusszal vitték be a városba, amilyennel távozott. Priska mellett ülve figyelte, ahogy a sofőr behajt a belvárosba a megszokott útvonalon. De utána merre?

Haza, mint kiderült. A jármű a Hochstrassén állt meg, a lakóépülete előtti járda mellett.

– Ide jöttünk? – kérdezte Mary.

– Csak azért, hogy magához tudja venni néhány holmiját – válaszolta Priska. – Nem tartják jó ötletnek, hogy továbbra is itt lakjon, sajnálom.

– Akkor hova?

– Van egy új védett házunk fent a hegyen – válaszolta Priska. – Azt szeretnénk, ha ott szállna meg. Amikor egy kicsit rendezettebbé válik a helyzet, visszaköltözhet. Már ha beleegyezik.

Mary nem válaszolt. Haza akart menni a saját lakásába, ugyanakkor meg is ijesztette ez a gondolat. Ki figyeli vajon, már ha bárki? És miért?

Bement, és bepakolt a kísérőitől kapott nagy bőröndökbe. Közben körülnézett a lakásban. Tizennégy éve lakott itt. A Bonnard-nyomatok a falon, a fehér konyha szinte múzeumi rekonstrukciónak tűnt. Életének az a szakasza véget ért, kicsit úgy érezte magát, mint egy alvajáró. A lába még mindig lüktetett. Aludni vágyott. Egy zuhanyt és egy ágyat, könyörgöm. De nem itt.

Levitték a bőröndjeit a lépcsőn, és ki az utcára, majd bepakolták a kisbusz hátuljába. Aztán irány kelet felé, el a kis trattoria mellett, ahol oly sok estét töltött, olvasgatva evés közben. Fel a Züribergre, a hegyoldalon elterülő unalmas lakóövezetbe. Azok a nagy, régi városi lakóházak több millió frankot értek külön-külön, és ennek a pénznek a mázától ragyogtak, bármilyen jellegtelen kockák voltak amúgy. Bekanyarodtak az egyiknek a kapu mögött rejtőző beállójába, az egyetlen járműnek elegendő betonsávra egy kert közepén, egy magas, fehérre meszelt fal mögött, aminek a tetejét zöld üvegcserepek borították: a gonosz váratlan érintése ebben a gazdag konformitásban. A kocsibeálló mögött bezárult a kapu, és a hely objektummá vált. Az új otthonává. Mary elfojtott egy nyögést, és visszafogta magát, nehogy a szemét forgassa. Innen is el tud járni munkába, ha hagyják.

És hagyták. Bármikor felhívhatta őket, és perceken belül egész kis klub gyűlt össze a kiskapunál, hogy lekísérjék a hegyen a Hochstrasséra, a minisztérium irodájába: a felrobbantott épületet időközben újjáépítették, és a bérlők újra elfoglalták. Maryt meglepte, hogy a svájci biztonsági szakértők veszélytelennek nyilvánították a visszatérést, de meg volt győződve arról, hogy az egész környéket úgy figyelik, hogy itt nagyobb biztonságban van, mint bárhol máshol lenne. Bujkálva nem tudtak volna működni, és fontos volt megmutatniuk a világnak, hogy Svájc és az ENSZ kulcsfontosságú intézménynek tartja a minisztériumot. Továbbá az is, hogy terroristák ne változtathassanak a világ menetén. Ezt az elvet mindenáron meg akarták védeni, és Mary a kor egyik eleven avatárjának számított.

Vagy csak csalinak, gondolta. Talán csak csalinak egy csapdában. De a csapat újra összeállt, és visszatért az irodáiba, vagy ideiglenes irodákba zsúfolódott, és végezte a megszokott munkáját. Elképzelhetőnek tűnt, hogy a svájciak elkapták a támadóikat, és kiiktatták a veszélyt. Állítólag már a bankjaik rendszerében is helyreállt a rend, úgy funkcionáltak, mint korábban, noha az még nem derült ki, hogy az újraindítás strukturális változtatásokat is magába foglal-e. Szóval, ha azokat a merénylőket elkapták, vagy valahogyan ártalmatlanná tették, akkor most már talán biztonságban vannak. Nem lehet olyan sok ember a világon, aki úgy érzi, hogy érdemes egy fogatlan ENSZ-hivatalt megtámadni. Bár a párizsi megállapodásnak vannak ellenségei, az biztos. Az is lehet, hogy valamelyik ádáz olajállam teljes katonasága őt vette célkeresztbe, mint mindannak szimbólumát, ami elromlott az életükben. Remek lenne leszámolni valahogy azokkal az olajállamokkal. Bebörtönözni a vezetőiket, vagy ilyesmi.

De a börtönről Frank jutott eszébe. Akarja még látogatni? Rájött, hogy igen. Talán tudat alatt arról szeretett volna meggyőződni, hogy a férfi még mindig rács mögött van, talán még mindig megijesztette a gondolat, hogy szabadlábra kerülhet. Mivel azonban biztosra vehette, hogy Frank ott lesz, a látogatása nyilvánvalóan nem csak ennyiről szólt. Valahogy a kötelességének érezte. És ez az érzés is érdekes volt. Nem tagadhatta, hogy a férfi felkeltette az érdeklődését.

* * *

Be a városba villamossal, akár egy hétköznapi ember. A testőrei nem bánták, amennyiben legalább egyikük vele tartott. Mary az embereket nézegette a kocsiban, és azt találgatta, kik lehetnek. Egyikük sem látszott gyanúsnak. Eszébe jutott egy idézet egy mesekönyvből, amit szeretett, valami olyasmi, hogy Ha a királynőnk akarsz lenni, de közben folyamatosan láthatatlan és észrevehetetlen leszel számunkra, akkor tiéd a munka. Ő is ezt érezte: ha őrizni akartok, de nem veszlek észre titeket, akkor csak nyugodtan.

Odalent, a Hauptbahnhofnál leszállt, és elsétált a keskeny belvárosi utcákon a Gefängnisig. Annyira jellemző a svájciakra, hogy megtartják a régi belvárosi börtönt! Miért is nyilvánítanák a város egyik részét értékesebbnek a többinél? A városoknak pont az a lényege, hogy összeturmixolják az egész társadalmat, majd nézik, hogy mégis funkcionál napról napra, mint egy flâneur bricolage. Vagy agglomeráció, ahogy a várostervezők nevezik, cseppet sem szégyenkezve ennek a szónak a rondasága miatt.

Marynek minden felhajtás nélkül sikerült bejelentkeznie a börtönbe, azután Frank részlegéhez ment. A férfi ott volt, a társalgórészen, és egy könyvet olvasott. Felnézett, és felszaladt a szemöldöke.

– Azt hittem, elutazott a városból.

– Így is volt. De megengedték, hogy visszajöjjek. – Mary leült a kanapéra Frankkel szemben. – Mit olvas?

A férfi megmutatta neki a borítót: egy Maigret felügyelő gyűjteményes kötet volt. Egy biztos pont, gondolta Mary, ebben a sötét világban. A gonosz diagnózisa. Mindenkinek szüksége lenne egy Mrs. Maigret-re.

– Mi a helyzet? – kérdezte, azon töprengve, mint mindig, hogy miért is ment oda, és mit mondjon.

– Minden rendben – válaszolta Frank. – Napközben kiengednek. Ugyanott dolgozom, mint korábban.

– A menekültközpontban?

– Igen. Megint bővülnek. Már olyan régen járok oda, hogy a szervezeti mindentudás kútfője lettem.

– Azt kétlem.

Frank meglepetten felnevetett.

– Hogyhogy?

– Svájcban vagyunk. Itt papíron rögzítik a szervezeti mindentudást.

– Az ember azt hinné. Mindenesetre ott dolgozom.

– Eteti az embereket?

– Általában a regisztrációnál vagyok.

– Az mit jelent?

– Ahogy megérkeznek az emberek, megpróbáljuk kideríteni, hol dublinizálták őket, már ha egyáltalán.[10]

– Biztos megtörtént valahol, nem? Ennek az országnak nincs tengerpartja.

Frank megrázta a fejét.

– Embercsempészek. Megérkeznek Görögországba vagy a Balkánra, de nem akarják, hogy ott regisztrálják őket. Svájc ezen a téren is híres a minőségről.

– Az olyan támadások ellenére, ami miatt magát letartóztatták.

– De mindenhol máshol még rosszabb a helyzet. Úgyhogy ide akarnak jönni, és itt dublinozódni. Nagyon sokan még az ujjlenyomatukat is tönkretették, hogy ne lehessen az alapján azonosítani őket.

– Ami azt jelenti, hogy valószínűleg valahol máshol dublinozódtak.

– Persze.

– És ilyenkor mit lehet tenni?

– Ha megtudjuk, hogy máshol már bekerültek a rendszerbe, vissza kell küldenünk őket oda. Ezért nem igazán törjük magunkat. A legnagyobb részüket regisztrálhatjuk itt, akár van ujjlenyomatuk, akár nincs. Itt retinaszkennert is használnak. Utána megpróbáljuk olyan táborokban elhelyezni őket, ahol már vannak honfitársaik.

– Honnan jönnek?

– Mindenhonnan.

– A klíma, a politika, a gazdaság miatt?

– Ha valaha el is lehetett ezeket különíteni, már képtelenség.

– Szóval úgy gondolják, hogy valódi menekültek érkeznek.

Frank furcsán nézett rá.

– Senki nem hagyná el a hazáját, ha nem lenne muszáj.

– Oké, szóval, itt regisztrálja őket, aztán elküldi egy olyan táborba, ahol vannak honfitársaik?

– Ezzel próbálkozunk.

– De maga nem látogat el a táborokba?

– Nem. Minden este nyolcra vissza kell érnem.

– De Svájcon belül szinte mindenhova el lehet úgy jutni, hogy nyolcra visszaérjen az ember.

– Az igaz. Nekem viszont nem szabad elhagynom a kantont.

– Zürichben nincsenek táborok?

– De vannak, és azokba el is mentem. Van egy nagyobb Winterthur mellett, egy volt repülőtéren, vagy mi az. Ott húszezren vannak. Megnézhettem, hogy élnek. Segíthettem a konyhán. Ez ilyen. Bár itt is segíthetek a konyhán.

– És ezért kap engedményt a letöltendő idejéből?

– Azt hiszem. De az már nem izgat annyira. Nincs hova mennem.

Mary egy darabig csak nézte.

– Járt már az Alpokban? – kérdezte végül.

– Egy kis részén.

– Elképesztő. Frank bólintott.

– Meredek hegyeknek tűnnek.

– Egyértelműen azok. – Mary elmesélte, milyen volt átkelni a Fründenjochon. A férfit láthatóan érdekelte a története, ami Mary számára az Alpokról szólt, de amikor befejezte, Frank azt kérdezte:

– És mit gondol, ki akarta megölni?

– Nem tudom.

– Ki veszítene azon a legtöbbet, ha a minisztériuma jól végezné a dolgát?

Mary megvonta a vállát.

– Az olajcégek? A milliárdosok? Az olajállamok?

– Ez nem túl hosszú gyanúsítottlista.

– Nem is tudom – válaszolta Mary. – Bárki lehetett az. Akár egy magánszemély, akár egy kis csoport, amit elkaptak. Elég logikusan hangzana, hogy valami elmebeteg volt, aki azt hitte, mi vagyunk a fontos emberek, noha csak egy fogaskerék vagyunk egy hatalmas gépezetben.

– De lehet, hogy az illető azt hitte, a minisztérium a tengelykapcsoló.

– Mit is csinál a tengelykapcsoló?

Frank szinte elmosolyodott, nála ez jelentette a legszélesebb mosolyt.

– Tengelyt kapcsol. Az kapcsolja össze a motort a váltóval.

– Á. Hát, nem is tudom.

– Nem mondanák el magának a testőrei, ha megkérdezné őket?

– Nem vagyok benne biztos. Nem állunk olyan közeli kapcsolatban. Úgy értem, nekik az a feladatuk, hogy megvédjenek. Talán úgy gondolják, hogy biztonságosabb, ha nem tudom.

– De miért gondolnák?

– Nem tudom. A svájci bankokat is megtámadták.

Úgyhogy eléggé hallgatnak az ellentámadásokról.

Frank megint majdnem mosolygott. A könyvére mutatott.

– Egy Maigret felügyelőre lenne szüksége. Ő szerette elmagyarázni a dolgokat azoknak az embereknek, akiket megmentett.

– És azoknak, akikről úgy gondolta, ettől bevallják, hogy ők az igazi bűnösök.

– Igaz. Maga is olvasta a történeteket?

– Párat. Nekem ezek túl komorak. Túl valóságosak bennük a bűnügyek.

– Az emberek betegek.

– Azok.

– Vagyis egy Maigret felügyelőre van szüksége.

– Magának meg az Alpokra.

Egy nő és egy lány lépett be a helyiségbe, és Frank mintha megriadt volna.

– Ó, sziasztok – köszönt, majd Maryre pillantott, aztán ismét az újonnan érkezettekre. Mary látta, hogy nem tudja, mit mondjon. Összezavarodott, egészen lefagyott.

Azután felállt.

– Ő Mary Murphy – mutatta be a két vendégnek. Majd Mary felé fordult. – Ők a családom.

Mary összehúzta a szemét. A nő szája sarka megkeményedett.

A lány, aki olyan tíz-tizenegy éves lehetett, Frank felé vetette magát, és megtörte a feszültséget.

– Jake!

– Szia, Hyba. Hogy vagy?

– Jól. – A kislány megölelte Franket. Frank esetlenül viszonozta a gesztust, majd a nőre pillantott a lány válla felett.

– Hogy kerültök ide?

– Vonattal jöttünk.

– Hol laknak? – kérdezte Mary.

– Egy menekülttáborban, Bern mellett.

– Á. És milyen hely?

A nő a vállát vonogatta. Franket nézte.

– Figyeljenek, inkább hagyom magukat beszélgetni – állt fel Mary, kinyújtva a kezét, hogy elhárítsa Frank tiltakozását. – Semmi gond, amúgy is mennem kéne már. És hamarosan visszajövök.

– Rendben – felelte a férfi, továbbra is zavartan. – Köszönöm, hogy benézett.

69.

Szaúd-Arábiában, a mekkai zarándoklat, a haddzs csúcspontján egy katonai puccsesemény ismeretlen számú szaúdi herceg halálát eredményezte. A becslések húsz és ötven között mozogtak, de senki nem tudott biztosat. A király abban az időben éppen New Yorkban tartózkodott, állítólag rejtekhelyen, és nem tervezett hazautazni. Felhívást intézett a világhoz, hogy álljanak ki a kormánya legitimitása mellett, amit néhány ország meg is tett, de egyik sem ajánlott fel aktív segítséget. Az Egyesült Államok menedékjogot kínált neki. Szaúd-Arábia népének legnagyobb része az új kormányt támogatta, amennyire meg lehetett állapítani. Miközben nagyban zajlott a haddzs, és kétmillió muszlim próbálta befejezni a zarándokútját, vagy hazajutni, az Arab-félsziget hangulata kaotikussá vált. Abban az első hónapban csak azt lehetett biztosra venni, hogy a félszigeten túl senki nem tud igazán semmit arról, hogy mi is zajlik valójában Szaúd-Arábiában. Amit már egyszerűen csak Arábiának neveznek, közölte az új kormány a világgal. A Szaúdokkal végeztek.

A többi szunnita kormány óvatosan vagy helyeselte ezt a váltást, vagy tiltakozott ellene, mindenesetre a legélesebb kritikát a haddzs megzavarása váltotta ki. Kezdett úgy tűnni, hogy senki nem kedvelte a Szaúd családot, de még nem tudhatták, milyen, potenciálisan felforgató hatással lesz ez az egész a régióra. A síita országok nyíltan tapsoltak a puccsnak. A világ többi országa tartózkodott a véleménynyilvánítástól. Mintha azt próbálták volna kitalálni, mit jelent ez a változás, és mit fog tenni az új kormány, főleg a hatalmas olajkészleteivel. Ami korábban csak sejthető volt, most kínosan nyilvánvalóvá vált: ezek az emberek senkit nem érdekeltek, csak az olajuk.

Rijádból az a hír érkezett, hogy az arabok elismerik a világ gazdasága dekarbonizációjának égető szükségét, ezért csak műanyaggyártásra és egyéb, égéssel nem járó technológiákra szándékozzák felhasználni az olajukat. Az új arab kormány ezért azonnal benyújtotta a követelését is a KBKK-hoz, a Központi Bankok Klímakoalíciójához, amit nemrég hoztak létre, kifejezetten a karbonpénz kezelésére, azzal az indoklással, hogy miután azonnal elkezdik a napenergiára való teljes átállást, és nem adják el az olajkészletüket égéssel járó célokra, kompenzációt érdemelnek a KBKK által kibocsátott új karbonpénz formájában, amit néha carboninak neveztek. A megkötött szén tonnájánként egy karbonpénzes aránnyal számolva az arab igényt nagyjából egybillió karbonpénzre becsülték; az aktuális árfolyamon ez több billió amerikai dollárt jelentett, ami azonnal a Föld egyik leggazdagabb országává tette volna Arábiát, legalábbis a nemzeti banki erőforrások tekintetében. Amennyiben a valutaárfolyamok kitartanak, jobban meggazdagodtak volna, mintha eladták volna az olajukat égetésre.

A KBKK némi várakozás után belement az egyezségbe, de kikötötte, hogy abban az ütemben fogják kifizetni, ahogyan az arab olajat kitermelték és elégették volna az immár deaktivált alternatív történelemben, csak kis arányban megelőlegezve és felgyorsítva, hogy megjutalmazzák Arábiát, amiért a bolygó és az emberi civilizáció szempontjából helyesen cselekszik. Ők pedig mindeközben már számolhattak a beígért bevételi forrással, amit meg is tettek. Elfogadták a feltételeket, és munkához láttak.

A kínálat váratlan kiesésétől az egekbe szöktek az olaj- és olajrészvényárak. Az olaj ritkább lett, így megdrágult, ami azt jelentette, hogy a tiszta megújuló energia még sokkal olcsóbb lett az olajnál. És mivel új karbonadókat vezettek be minden országban a párizsi megállapodás legújabb vállalásainak megfelelően, amelyeket a COP43-on fogadtak el, nagyon úgy tűnt, hogy az olaj ára még tovább nő majd évről évre, egyre nagyobb arányban, és ezért az árjelzések mind a tiszta megújuló források felé fordultak mint a legolcsóbb energiaellátási forma felé. A szén-dioxid társadalmi költsége végre bekerült a fosszilis üzemanyagok árába, és egy régi mondás, amelyen a fosszilisipar évtizedeken át csak gúnyolódott, hirtelen magától értetődő bölcsességgé vált mint a legjövedelmezőbb, vagy legalábbis a legkevésbé veszteséges megoldás:

Tartsátok a földben.

Nem sokkal ezután a brazil kormányt elérte a korrupciós vádak egy újabb hulláma, ami a jobboldali elnök lemondásához és később a letartóztatásához vezetett. Ezt gyors ütemben követte az úgynevezett Lula Bal diadalmas visszatérése, amit újabban Tiszta Brazíliának is neveztek, mivel a teljes népességet képviselő tiszta kormányt ígért, továbbá azt is – egyértelműen az arabok példája alapján –, hogy véget vet az olajeladásoknak; ezenfelül pedig az Amazonas-medence esőerdőinek teljes védelmét és megőrzését. Ők ezért az utóbbiért is karbonpénzes kompenzációt igényeltek. A KBKK bele is egyezett, hogy megadja. Rebecca Tallhorse egyeztetéseit követően az Amazonas őslakosai is rengeteg karbonpénzt kaptak azonnal azért, hogy évszázadok óta megkötve tartják a szenet. Ez a klímaigazságossági lépés és a brazil szövetségi kormánynak ígért ütemezett kifizetések együttesen még pár billió karbonpénzt engedtek a világ gazdasági vérkeringésébe, és a mainstream közgazdászok hirtelen attól tartottak, hogy az új valutának ez a váratlan áradata masszív deflációt fog okozni. Vagy talán inflációt; a makroökonómusok már semmit nem vettek olyan biztosra ennek a mennyiségi lazításnak a végeredményét illetően, mivel az elmúlt fél évszázadból származó bizonyítékokat mindkétféleképpen is lehetett értelmezni. A többi társadalomtudomány képviselői gyakran felemlegették: ez a vita is arra utal, hogy a makroökonómia pontosan annyira tudományos, mint az asztrológia, de a közgazdászok mindig is rendkívül gyakorlottan csukták be a fülüket a szakmán kívülről érkező kritikákra, és tovább dolgoztak azon, hogy minél magabiztosabban mondjanak ellent maguknak. Némelyik azt állította, hogy a karbonpénz egyszerűen csak az olajdollár helyettese, amit úgy húzogattak ki a földből, mint nyuszit a cilinderből, mivel nem létezett az olaj felszivattyúzása és eladása előtt. Kihúzni a földből, előrántani egy cilinderből; van bármi lényeges különbség a petrodollárok és a karbonpénz között, kérdezték ezek a közgazdászok.

Van, erősködtek más közgazdászok. Az olajdollár először valódi, már létező pénz volt, amit egy villamos energiává vagy fizikai mozgássá alakítható áruért fizettek ki, vagyis gazdasági aktivitássá változtattak; a karbonpénz viszont ugyanannak az elektromosságnak vagy szállítási kapacitásnak az eltávolításával jön létre, ennélfogva a globális GDP-ből is. Tehát a petrodollár táplálja a GDP-t, a karbonpénz pedig apasztja. Funkcionális szempontból egymás ellentétei.

És persze, tették hozzá mások, a szén-dioxid-kibocsátás hiánya, sőt még maga az alacsonyabb globális GDP is segítene megspórolni a bioszférán eső némi nehezen kiszámolható, de pénzben kifejezhető kárt. Továbbá az elengedhetetlen kárenyhítést, ökológiai helyreállítást és biztosítási kifizetéseket is, amelyek óhatatlanul együtt jártak volna ezzel a szénfelhasználással; és ezt is tekintetbe véve, az olajdollár és a karbonpénz szinte egyenértékűnek tűnt, ami azt jelenti, hogy az egész csak vihar a biliben, közgazdasági szempontból semmi.

Tehát vagy hatalmas fellendülésre számíthattak, vagy egy nagy csapásra, vagy semmire. Ennyi telik a közgazdászoktól, amikor koruk legnagyobb közgazdasági eseményével szembesülnek. Micsoda egy tudomány!

Világszerte azon dolgozott mindenki (a Jövő Minisztériumának irodáit is beleértve), hogy valahogyan megpróbálják kiszámítani ennek az eseménynek a hasznát és költségeit úgy, hogy az felférjen egyetlen mérlegkimutatásra, és védhető legyen. De ez lehetetlennek bizonyult, kivéve, ha annyi elméleti feltevésre támaszkodnak, hogy a becslések csak a létrehozók prioritásait és ideológiai beállítottságát fogják kimutatni. Vagyis spekulatív fikciók lesznek.

Egyesek rámutattak, hogy ez mindig így volt minden gazdasági elemzés vagy jóslat esetében. Ebben az esetben pedig, erősködtek, térjünk vissza az alapokhoz. Itt van az igazi közgazdaságtan, mondták: mivel a Föld bioszférája az emberiség rendelkezésére álló egyetlen bioszféra, és egészséges működése elengedhetetlen az emberiség létezéséhez, a becsült értéke az egzisztenciális végtelent közelíti. Ezért mindig lehetetlen lesz összehasonlítani a bioszféra megmentésének árát az elvesztése okozta károkkal. A makroökonómia már régen átkerült egy zavaros területre, vagy a század elején, vagy már a megszületésekor, és most egyértelműen kiderült, mennyire pszeudotudomány valójában.

Ennek az volt az előnye, hogy soha nem tudhatták meg, mit is csinál a globális gazdaság igazából, vagy mi történne, ha a központi bankok továbbra is teljesítenék a vállalásukat, és egy hatalmas adag új pénzt hoznának létre és bocsátanak ki a világba. A karbonalapú mennyiségi lazítás, a CQE egy hatalmas, többváltozós társadalmi kísérletnek bizonyult.

Ez aztán a volatilis! A szót itt nem pénzügyi szakkifejezésként, hanem egyszerű, mindennapi értelmében használva. A helyzet kétségkívül volatilissá vált. De ne feledjük, hogy abban az időszakban a tőzsdepiacok imádták a volatilis részvényárakat, mert azokból a pénzemberek mindenképpen nyerészkedni tudtak, bármi is történt, mivel egyszerre fogadtak rájuk és ellenük. Ezek nem közgazdászok voltak, hanem spekulánsok. A kapitalizmus kimúlásának ebben a kései pillanatában a pénzügy a szerencsejátékosokról szólt, persze, de ennél többről is: a kaszinóról, ahol a szerencsejátékosok játszottak. És a ház mindig nyert. A karbonpénz jelentette a valaha volt legjobb lehetőséget a longolásra. Majdnem biztosra lehetett vele menni. Úgyhogy ennek az időszaknak az őrülete bizonyos tekintetben egyszerűen kedvezett a befektetőknek. Azok, akik shortolták a fosszilis üzemanyagokat, és longolták a tiszta, megújuló energiaforrásokat, vagyonokat kerestek, és a vagyonokat be kell fektetni ahhoz, hogy tényleg vagyont jelentsenek. Növekedés! Növekedés!

Pillanatnyilag ez volt a világ uralkodó vallása, lássuk be: a növekedés. Ez egyfajta egzisztenciális hozzáállást jelentett; mintha a civilizáció rák lenne, tehát mindenkinek el kellene köteleznie magát a növekedés mint az élet egy különösen halálos formája mellett.

De a növekedés ezúttal újrakonfigurálhatta magát a biztonság növekedésévé. Ezt akár involúciónak, akár kifinomulásnak nevezhetjük: javulásnak vagy nemnövekedésnek vagy valamiféle jóság kifejlődésének. A veszélyre adott józan reakciónak – amit most nagyon magas megtérülésű befektetési stratégiának tekintenek! Ki gondolta volna?

Senki sem gondolta volna. A megmaradt nagy olajállamok riadtan, sőt pánikba esve figyelték az új helyzetet. Ők ültek azokon a fosszilis széntartalékokon, amelyeknek a piaci ára százbilliós nagyságrendű volt. És ez az erőforrás könnyedén elértéktelenedett vagyoneszközzé válhatott a nagyon is közeli jövőben, sőt már-már kipukkadni készülő pénzügyi buboréknak látszott. Ebből kiindulva logikus lépés lehetett volna minél többet eladni a termékből, mielőtt az ára végleg bezuhan. De ha mindenki egyszerre dobja piacra, akkor ki fogja megvenni? A kicsi jóléti országok már eleve tiszta, megújuló energiát használtak. A szállítóipar, amelynek a hajóit átállás hiányában az elsüllyesztés veszélye fenyegette volna, már szélre váltott, elektromos áramra és hidrogénre. A légi közlekedés hasonló nyomás hatására váltott elektromos repülőgépekre, de főleg léghajókra. A földi közlekedés fokozatosan teljesen átállt áramra, és ahol még folyékony üzemanyagokat használt, ott elkötelezte magát a megújuló bioüzemanyagok mellett, kikerülve a fosszilis forrásokat.

Tehát az erőművek jelentették az utolsó érdekelt ügyfélkört, de még azon a téren is egyre olcsóbbá vált a napenergia, egyre jobbak lettek az akkumulátorok és a nem akkumulátoros energiatárolás: a szivattyús, az olvasztott sós, lendkerekes vagy a sűrített levegős. A fejlett olajállamok ezért a fejlődő nem olajállamoknak próbálták eladni az olajukat, nagy kedvezménnyel. A fejlődő olajállamok úgy döntöttek, saját maguk használják fel az olajkészleteiket, és még nagyobb kedvezménnyel árusították a többi fejlődő országnak. Tehát ezek a fejlődő nem olajállamok lettek az utolsó nagy, említésre érdemes szén-dioxid-kibocsátók, méghozzá elég jelentősek. De India már bemutatta, amikor a nagy hőhullám után átállt tiszta és megújuló energiaforrásokra, hogy mire képes egy ország. És Kína világelső volt napelemgyártásban. Még mindig árusította és exportálta a szenét, többek között Japán pedig továbbra is importálta és égette. Oroszország és Ausztrália sem állította le a szénexportját. A hirtelen átállások ellenére még mindig folyt a fosszilis szén égetése. Ó, igen: évente húsz gigatonna mennyiségben. Azt hittétek, hogy mert Arábia olyan erkölcsös, már nem lesz több sör és perec? Valójában még nem lehetett látni, hol ennek a vége. A buborékpukkanás hasonlata találónak hatott bizonyos szempontból, illuzórikusnak egy másikból. Az embereknek még mindig szüksége volt áramra és járművekre. Még mindig a pénz beszélt, végkiárusításokkal még mindig el lehetett adni a szenet. A kipukkadni készülő buborék talán maga a bioszféra volt. A Föld sorsáért vívott háború folytatódott.

Oroszország tovább árusította az olaját és gázát, ami jól jött Európának, mivel ott télen orosz gázzal fűtöttek. Mint az nyilvánvalóvá is vált, amikor a vezetékeket annak a télnek a leghidegebb napjaiban felrobbantották.

És a kavicszápor-rakétáikat is áruba bocsátották, vagy a tervrajzaikat adták vagy ajándékozták el, esetleg veszítették el az ipari kémek tevékenysége következtében. Amúgy ezeket a szerkezeteket nem volt nehéz visszafejteni sem, ezért hamar hadrendbe állította őket az összes nagyobb katonaság, sőt úgy nézett ki, még néhány magánhadsereg is, amelyek biztosan a nagyobb országoktól szerezték be a csúcstechnológiás eszközöket. Kicsit rémisztőnek is tűnt, hogy bárki birtokolhat ilyesmit.

Az oroszok vezették be ezeket a rakétákat a 2020-as években, és aztán gyorsan elterjedtek. Gyorsabban, mint a megjelenésük következményei. A nemzetállamok továbbra is milliárdokat költöttek a haditengerészetükre, a légierejükre és a katonai bázisaikra, amelyeket nem tudtak megvédeni ezektől az új fegyverektől. Még az atombombánál is hatásosabbak voltak abban az értelemben, hogy használni lehetett őket. És megállíthatatlanok voltak. Ez volt a legfontosabb tulajdonságuk, amit senki nem fogott fel, akár véletlenül, akár szándékosan, hogy ne kelljen változtatniuk a hadifelszereléseiken és a beszerzéseiken:

megállíthatatlanok. Kicsik voltak, mobil kilövőállomásokról lehetett indítani őket, több irányból érkeztek egy összehangolt támadás keretében, és csak az utolsó pillanatban gyűltek össze a kijelölt célpont körül. Nem sugároztak radioaktív jeleket, ezért egészen a kilövés pillanatáig rejtve maradtak. És aránylag olcsón be lehetett őket szerezni.

A kilövés után óránként olyan ezerhatszáz kilométeres sebességgel repültek. Emiatt és mert csak a becsapódás előtti utolsó pillanatokban gyűltek össze a célpont közelében, reménytelennek látszott bármiféle realisztikus védelmet alkalmazni ellenük. Azoknak a drónoknak a halálhozó, robbanó változatai voltak, amelyek a légi katasztrófák napján végeztek a repülőgépekkel.

Anyahajók? Elsüllyesztve. Bombázók? Leszedve az égből. Egy olajszállító tartályhajó, bumm, tíz perc alatt elsüllyesztve. Amerika nyolcszáz katonai bázisának egyike romokban. Halál, káosz, lenyomozhatatlan tettesekkel.

A terror elleni háború? Azt elveszítettük.

Vagy mindenki boldog lesz, vagy senki nem lesz biztonságban. De mi soha nem vagyunk boldogok. Tehát soha nem leszünk biztonságban.

Fogalmazhatunk így is: vagy minden kultúrát tiszteletben tartunk, vagy senki nem lesz biztonságban. Vagy mindenkinek jár a méltóság, vagy senki nem kapja meg.

Miért is? Ezért:

Egy gazdag ember magángépe – bumm.

Egy kínai szénerőmű – bumm.

Egy török cementgyár, bumm. Egy angolai bánya, bumm. Egy égei-tengeri jacht, bumm. Egy egyiptomi rendőrőrs, bumm. A davosi Hotel Belvedere, bumm. Egy olajcég vezetője az utcán, bumm. A Jövő Minisztériumának irodái, bumm.

Az embereknek azt kellett volna felfogniuk, hogy ez a célpontlista tovább bővíthető. Az amerikai Capitoliummal, sok ország törvényhozó épületével, a mekkai Kábával, a pekingi Tiltott Palotával, a Tádzs Mahallal és így tovább.

Nem maradt biztonságos hely a világon.

Az Interpol és más, a globális biztonság miatt aggódó szervezetek nem tudták megállapítani a támadások forrását a bekövetkezésük után. Bár, ahogy a nagy-britanniai orosz disszidensek megölésére használt ideggáz, ezek a rakéták is egyértelműen komplex katonai eszközök voltak, nem olyan kütyük, amiket a garázsban is össze lehet dobni. Ezek nemzetállami fegyverek voltak, amelyeket elég nagy és fejlett hadseregeknek gyártottak a technológia élvonalában járó űrkutatási és számítógépes cégek, hogy aztán eladják vagy jelentéktelenebb szereplőknek ajándékozzák őket.

Így hát az Interpol értekezletei után terjedni kezdett a pletyka, hogy a szaúdi uralkodócsalád elleni arab puccsot Oroszországban tervelték ki. De várjunk, miért akarták volna az oroszok beleártani magukat ebbe? Mert ha az arab olaj eltűnik a képből, azután pedig a brazil olaj is, az orosz olaj sokkal értékesebb lesz. De ez csak spekuláció volt. Az orosz kormány tagadta a pletykák valóságtartalmát, és azt állította, csak a Nyugaton és másutt népszerű, folyamatos oroszellenes kampány részei. Semmi közük az igazsághoz. Minden állam a saját biztonságáért felelős. Oroszország mindig betartja a szerződéses kötelezettségeit, és a stabilitás erejét képviseli a nagyvilágban. Még az is előfordulhat, hogy a kavicszápor-rakéták jót tesznek a békének, mert ellehetetlenítik a háborúkat. A kölcsönösen biztosított megsemmisítés fegyverei, nem a civil lakosságé, hanem a háborús gépezeté. Véget vetnek a totális háború huszadik századi fogalmának, és visszaterelik a fókuszt a hadseregek hadseregek ellen vívott csatáira, ami az 1648-as vesztfáliai békekor felállított civilizációs normák összeomlása előtt jellemezte a fegyveres konfliktusokat, amelyekről a huszadik században teljesen megfeledkeztek. De most visszatértek.

De nem igazán. Mert bármi célkeresztbe kerülhetett. Úgyhogy ez nem annyira a hadseregek hadseregek ellen vívott csatáiról szólt, mint azt az oroszok állították, hanem a bárki bárki ellenről. Már ha valaki rá tudta tenni a kezét egy ilyen eszközkészletre.

Hőhullám csapott le Arizonára, azután Új-Mexikóra és Nyugat-Texasra, majd Kelet-Texasra, Mississippire, Alabamára, Georgiára és Florida északnyugati részére is. A hőmérséklet/páratartalom index egy héten a nedves 35 fokos hőség körül tanyázott, 43 °C körüli hőmérséklettel és 60 százalékos páratartalommal. Az áramszolgáltatás többnyire töretlen maradt, és az emberek nagy része légkondicionált épületekbe húzódott. Akiknek nem volt saját légkondijuk, vagy féltek, hogy elromlik, a hűtött középületekbe sereglettek, már ahol ilyen rendelkezésre állt. Mindez rendben is volt, de amikor a hőhullám egy karib-tengeri magas légnyomású cellával találkozott, az úgynevezett dupla hullám nedves 38 fokra tolta fel a klímát, ami végzetes. Egyre nőtt az energiaigény, amíg el nem kezdődtek a kisebb áramszünetek, és bár ezek némelyike tervezett volt a nagyobb áramszünetek elkerülése érdekében, és kontrollálni tudták, továbbá aránylag rövid ideig tartottak, még így is milliókat tettek ki a halálos hőségnek. Nagyjából két-három százezer ember halt meg naponta abban a hőhullámban.

Ezt a számot később felülbírálták, mivel idővel kiderült: a korábbi népszámlálás jelentősen alulbecsülte a veszélyeztetettek számát. De akármennyi is volt az áldozatok pontos száma, rengetegen meghaltak. Nem annyian, mint a nagy indiai hőhullámban, de ezúttal amerikaiak haltak meg, Amerikában. Ez elég nagy különbséget jelentett, főleg az amerikaiak szemében.

Bár az ezt követő hónapokban így is felütötték fejüket az előítéletek. Délen történt a dolog. Legnagyobbrészt szegények estek neki áldozatul, főleg színes bőrűek. Északon ilyesmi nem fordulhatna elő. Gazdag fehér emberekkel nem fordulhatna elő. És így tovább. Arizona szerepéről mindenki megfeledkezett, az arizonaiakat kivéve.

Persze ez is csak újabb megnyilvánulása volt a rasszizmusnak és a déliekkel szemben táplált megvetésnek, ugyanakkor egy univerzális kognitív vakfolt is, abban az értelemben, hogy az emberek nagyon nehezen tudják elképzelni, hogy a katasztrófák velük is megtörténhetnek, amíg meg nem történnek. Ezért amíg a globális felmelegedés meg nem öli őket, tagadni fogják, hogy ez velük előfordulhat. Másokkal igen, velük nem. Mint a legtöbb kognitív torzítás, ez is folytatódik, még ha az ember tisztában is van a létezésével és a gyakoriságával. Ez valamiféle evolúciós túlélési mechanizmus lehet némelyek szerint, ami abban segít, hogy az ember akkor is tovább éljen, amikor már semmi értelme. Azok, akik a tornádó által porig rombolt ohiói várostól alig harminc kilométerre élnek, képesek azt állítani, hogy az elpusztult település a tornádó útjában volt, ők viszont nem, tehát velük ez soha nem történhetne meg. A következő héten meg talán meghalnak, miután döbbenten veszik tudomásul, hogy ez egy precedens nélküli és merőben szokatlan esemény, de addig is esküdöznek, hogy velük nem fordulhat elő. Az emberek már csak ilyenek, és ezen még a Dél felperzselődése sem változtatott.

A szén-dioxid-szintek abban az évben 470 ppm körül mozogtak.

Az emberek az autóvezetés helyett egy tigris farkába kapaszkodtak. Amikor az életük múlik azon, hogy sikerül-e megtartaniuk magukat.

70.

A párizsi klímamegállapodás részes feleinek COP találkozói évről évre megismétlődtek, annak ellenére, hogy az összes jelenlévő egyre feleslegesebbnek érezte őket a világ folyamatosan szaporodó katasztrófái közepette. Egyértelműnek látszott, hogy a légkörben található szén-dioxid egyre romló helyzete azt jelenti: sok fejlődő országot – amelyek a legkevésbé engedhették meg maguknak, hogy kezeljék a klímaváltozást – immár rendszeresen sújtottak időjárási katasztrófák, és talán ezek tehettek elsősorban az emberi konfliktusokról is, amelyek mindenütt elkezdtek kitörni. Azok számára, akiknek fontosak a nagy célok, a párizsi megállapodás olyasmit jelentett, amibe bele lehet kapaszkodni, bármilyen erőtlennek is látszott a válsághoz képest.

Az ENSZ klímatárgyalásai mindig is erősen megkülönböztették a fejlett és fejlődő országokat, részletes intézkedésekkel, hogyan tudnak a fejlett országok többet tenni a klímaproblémák mérsékléséért a fejlődőknél. Ennek a „klímaméltányosságnak” a legnagyobb része le van írva a párizsi megállapodás 2. cikkében. Ennek 2. pontja szerint:

„A jelen Megállapodást a méltányosság, valamint a közös, de megkülönböztetett felelősség és az eltérő képességek elve alapján, az eltérő nemzeti körülmények figyelembevételével kell megvalósítani.” A 9. cikk 1. pontjában megismétlődik ez az alapelv: a fejlett országoknak segíteniük kell a fejlődésben lévő országokat, ők többet tudnak tenni, és többet is kell tenniük, mint a fejlődő országoknak.

Ezek kulcsfontosságú kitételnek számítanak a megállapodásban. E cikkeknek és pontoknak a szövegét mondatról mondatra, frázisról frázisra, szóról szóra végigrágták. Azok a delegációk, amelyek a legkeményebben lobbiztak ezen pontok megfogalmazásáért, mindent beleadtak, éveket töltöttek az életükből a munkával. Az éves találkozók során a metrón vitatták meg egymással a válásaikat, anyagi csődjüket, dugába dőlt karrierjüket, stresszbetegségeiket és a többi személyes következményét annak, hogy teljes egészében e célnak szentelték az életüket.

Vajon bolondságnak nevezhető a részükről, hogy ennyit foglalkoztak a szavakkal egy katasztrófa felé tántorgó világban? Bolondság folytatni a próbálkozást? A szavak finoman szőtt pókhálók egy gránitkeménységű világban. Semmilyen kényszerítő mechanizmus nem létezik ezeknek a rendkívül gondosan megfogalmazott utasításoknak a betartatására; csupán irányelvek, mivel a nemzetközi kormányzat működése csak annyiból áll, hogy a különböző országok önként tesznek vállalásokat. Azután pedig nem hajtják végre azokat, elfelejtve a saját ígéreteiket. Semmilyen bíró, seriff, börtön nem fenyegeti őket. Semmilyen szankció.

De mijük volt még? A világ törvények és egyezmények alapján működik, legalábbis néha úgy tűnik, ezért reménykedni még mindig lehet abban, hogy a tántorgó bolygó gránitját összefogja a pókfonál. És ha valaki azzal akarna érvelni, hogy a világ másokra fogott fegyverekkel működik, ahogy azt Mao olyan árnyaltan megfogalmazta, nos, gyakran a fegyvereket is törvények és egyezmények irányítják. Ha az ember lemond a mondatokról, akkor gengszterek, tolvajok és a puszta erő világában találja magát, ahol az éjszaka közepén az utcára rángatják, hogy ott agyonverjék, lelőjék vagy bebörtönözzék.

Úgyhogy azok az emberek, akik a mondatokért harcoltak az egyezmények precíz megfogalmazásáért, minden tőlük telhetőt megtettek, hogy elkerüljék a puszta erőnek és az éjszakai orgyilkosságoknak ezt a világát. Minden tőlük telhetőt megtettek a rendelkezésükre álló eszközökkel.

Most, hogy a helyzet tovább romlott, a részes felek éves konferenciáin továbbra is voltak szavakra és frázisokra összpontosító delegáltak. Sokan azzal érveltek, hogy a Föld összes fiatalja, az eljövendő évszázadok minden nemzedéke és a bolygón található valamennyi élőlény-unokatestvérünk, akik nem tudnak felszólalni magukért, különösen bíróság előtt, együttesen egy szegény és kiszolgáltatott fejlődő országhoz hasonló entitásnak tekinthetők, hatalmasnak, ami megállíthatatlanul növekedik az idő látóhatárán. Ezek az új állampolgárok egyelőre fiatalok és gyengék voltak, sok esetben végtelenül kiszolgáltatottak. Mégis voltak jogaik is, vagy megérdemeltek volna jogokat. És a mindenki által aláírt párizsi megállapodás méltányossági kitételei miatt azt is ki lehetne jelenteni, hogy pont olyan jogokkal rendelkeztek, mint bármelyik fejlődő ország. És az I. melléklet nemzeteinek, vagyis a fejlett világnak, a „pedigrés országoknak” a gyors és masszív erőfeszítései nélkül ennek a hatalmas, új országnak a fejlődése, sőt a puszta létezése is egyre kevésbé látszott valószínűnek. Így a klímacsúcsokon folyamatosan újra és újra le kellett szögezni, hogy a méltányosság alapvető érték és irányelv. Ami azt jelenti, hogy annak a testületnek a támogatását, amit a Jövő Minisztériuma néven szoktak emlegetni, teljes mértékben biztosítani kell.

71.

Ismét Badimnak jegyzetelek a Maryvel és a többiekkel tartott menetrendszerű vezetőségi értekezleten. A pontok szokásos összefoglalója plusz benyomások (B. többet akar). Később majd letisztázom. Gépelek, miközben beszélnek. Mindig elfelejtek vécére menni előtte.

Badim Mary mellett, néma, szórakozott.

Tatjána Voznyeszenszkaja mellette, szintén szórakozott. Otthon vádat emeltek ellene, nem térhet vissza Oroszországba biztonságban, itt is lakhelyet változtatott már. A jelentése: perek több mint száz országban. Továbbá több mint négyszáz olyan csoport összevont védelme, amelyeket azért perelnek, mert jó dolgokat csinálnak. T. nem örül.

Imbeni: A JM elleni támadás pozitív reakciót válthatott ki másokból. Az Afrikai Unió kiáll az összes államosításért Afrikában, ami egyesített frontot jelent Kínával, a Világbankkal és a többi külső erővel szemben. Az Afrika Az Afrikaiaké a leggyorsabban növekvő párt a kontinens összes országában. Nigériára különösen nagy nyomás nehezedik, hogy ők is igényeljenek karbonpénzt, mint Arábia és Brazília. Abból rengeteg mindent megfinanszírozhatnának. Az infrastruktúra és az oktatás alapjait, aztán még többet. Az olaj tulajdonlása mostanában elűzendő átoknak számít. Esély a jó változások elősegítésére. Egy afrikaiak által vezetett Afrikára.

Bob, Adele, Estevan csapatjelentése. Legnagyobbrészt az Antarktiszról. A projekttesztelés, a víz kiszivattyúzása a gleccserek alól pozitív eredményekkel zárult. A Pine Island-gleccser több száz méter per év sebességről néhány tíz méterre lassult. Segítenünk kellene ezt nagyban folytatni, teljes támogatással. 60 antarktiszi gleccser, 15 grönlandi gleccser. Nagy vállalkozás, de elképesztően jó költség-haszon arány. Csináljuk. M. bólogat.

Kaming nem olyan vidám. A kihalások üteme még mindig növekszik. A szumátrai tigris, a szélesszájú orrszarvú, újabb édesvízi delfinek, és ezek csak a legutóbbi vadon teljesen kipusztult fajok. Most az orangutánok következnek, 350 másik emlősfajjal együtt, amelyek a kihalási veszély vörös zónájába kerültek.

Indra: A közvetlenül a levegőből való szén-dioxid-leválasztás most már hatékonyabb és olcsóbb, ennek megfelelően ki kéne terjeszteni, utána helyet találni több milliárd tonna szárazjégnek. Ennek a technológiának a fejlődése azt jelenti, hogy többet kéne belefektetnünk. A JM költségvetésének legnagyobb részét és rengeteg karbonpénzt.

Elena: A 4 per 1000 mozgalom létrehozott egy pontos, egyszerű és olcsó tesztet, amivel a termőföld széntartalmát lehet mérni évről évre. Az ellenőrzés már lehetséges, kéne egy sereg tanúsító a tanúsításához, utána mehet.

Mary: Fizet bárki kártérítést a gazdálkodóknak az új mg. módszerekre való áttérés során keletkezett károkért?

Elena: Nem. Nem találtunk kifizetőket.

Mary: De erre tökéletes a karbonpénz! Miért ne kaphatnának karbonpénzt?

Dick: A bankoknak még tisztázniuk kell, hogy a carbonit töredékformában is ki lehet utalni. Karboncentként.

Elena: Annak örülnénk. De még csak most lettünk képesek kvantifikálni a megkötött mennyiséget. Továbbá a megkötés definíciója is kezd problémát jelenteni.

Dick: A KBKK bevett definíciója az egy évszázadon át megkötve maradás.

Mary: És az elég sok?

Dick: Egyelőre igen. Ha magunk előtt görgetjük a dolgot száz évig, az nem is olyan rossz, mint ha egyáltalán nem görgetnénk tovább. Gyakorlatilag ez a tűzoltás definíciója.

Indra: Ezért van az, hogy a geomérnökség elveszítette a jelentését mint szó és fogalom. Minden, amit elég nagy méretekben csinálnak az emberek, geomérnökség. A gleccserek lelassítása, a leválasztás közvetlenül a levegőből, az olyan termőföldprojektek, mint a 4 per 1000, ez végül is mind geomérnökség.

Mary: De a napsugárzás-menedzsment egyértelműen geomérnökség.

Indra: Persze, és aztán? Az amerikai hőhullám ezt jól visszahozta. Az indiai eredmények még nem egyértelműek. Azt állítják, hogy a dupla Pinatubo három fokkal lecsökkentette a globális átlagot öt évre az esemény után, és egy fokkal az azt követő évtizedben. Mostanra visszatért a beavatkozás előtti szint. De rengeteg a zavaró tényező, vitatják ezeket az értékeket.

Mary: Indiában nem. Ők meg fogják ismételni.

Indra: Nagy általánosságban egyetértünk abban, hogy a beavatkozás működött. Úgyhogy érthető, miért akarják. Az amerikai kongresszusban is felvetődött. Ellentmondásos. Mindeközben együttműködünk a KBKK-val azoknak a módszereknek a listáján, amelyekkel kvantifikálni és hitelesíteni lehet a szénmegkötést, és így magánszemélyek számára is létre lehetne hozni és ki lehetne utalni karbonpénzeket. Csupa geomérnökség, csupa jóság. Ezt a szót rehabilitálni kellene.

Mary: Sok szerencsét hozzá. Dick, mi a helyzet a pénzüggyel? A világ még mindig a szuperválságban, de a pénzügy remekül ellavírozik, mi a helyzet?

Dick: A karbonpénz felhajtó hatással van a globális pénzügyekre! (Szokás szerint viccel.) A pénzügyet semmi sem zökkentheti ki, a karbonpénz csak egy újabb cserélgethető árucikk, amit pont úgy listáznak a valutaváltók, ahogy az összes többi valutát. A mézesmadzag és a korbács közötti résre fogadnak. Ezért vannak emberek, akik shortolják a karbonpénzt, vagyis minél rosszabb állapotba kerül a klíma, annál többet keresnek rajta. Ők az apokalipszist fedezik le.

Mary: És meg tudjuk állítani őket?

Dick: A karbonpénz árfolyamának zuhanása azt jelzi, hogy még nem elég erős a fosszilisszén-égetés csökkentésének ösztönzése. Továbbá bárminek a megmérése mindig a mérési módszer financializációjához vezet. Vagyis, a szokásos.

Mary: Mivel szorongathatnánk meg még jobban a fosszilis szén égetőit?

Dick: Ha rávennénk a WTO-t, hogy változtassa meg a szabályokat, és mindenféle fosszilisszén-égetést büntessen. A karbonadók progresszív emelésével. Az egyre gyakoribb olajszabotázsok publikálásával annak reményében, hogy utánozni fogják ezeket. Röviden: arbitrázzsal és szabotázzsal.

Mary: Haha.

De páran őszintén nevettünk.

Dick: A piacnak szüksége van arra, hogy az állam egészséges maradjon, hogy ott álljon a pénz mögött. Az államnak szüksége van arra, hogy a piac egészséges maradjon, a gazdaság likviditása miatt. De az állam és a piac nem kéz a kézben dolgozik. Vagy kéz a kézben, de csak azért, mert szkandereznek! Egymással küzdenek az irányításért egy olyan helyzetben, amit együtt hoznak létre.

Mary: És mi azt akarjuk, hogy az állam győzzön.

Dick: A törvényeket az államok hozzák, a rendszert a törvények irányítják. Szóval, igen, az állam kulcsfontosságú szereplő. De nem nyomhatjuk el teljesen a piacot. Már nem. Túl nagy lett, ez így alakult. Csak rá kell kényszerítenünk, hogy azokba a dolgokba fektessen be, amikbe mi akarjuk.

Badim bólogatott erre.

Janus Athena: Dick mondott valamit, mielőtt a jelenlévők a bomba miatt kényszerű szünetet kaptak. (Mármint ez magát J. A.-t is jelenti, de ő és a csapata mindig személytelenül beszél magáról.) Hogy a minisztériumnak létre kellene hoznia valamiféle árnyékkormányt, azt mondta, hogy amikor a rendszer összedől, az embereknek legyen egy működő B tervük, amit elővehetnek. Szóval, az MI-csapat megpróbált összedobni egy működő árnyékkormányt, és felrakni weboldalakra. Egy nyílt forráskódú B terv. Egyre nagyobb a látogatottsága a YourLockon. Az internet már megújult, talán most a felhasználói is újfajta állampolgárokká válnak. Gaia-polgárokká, vagy mi. Földi polgárokká, commons-tagokká, világpolgárokká. Az Egy Bolygó polgáraivá. Földanyánkévá. Ezeket a kifejezéseket olyan emberek használják, akik egy bolygócivilizáció tagjának tartják magukat. A patriotizmus érzése immár a bolygóra irányul.

Matriotizmus, viccelődik Dick.

J. A. bólint. Gyorsan nő a támogatottsága. Bármikor átbillenhet a holtponton, és azzá válhat, amit mindenki gondol. Érzések új struktúrájává a politika mögött. Globális civilizációvá, amely felülemelkedik a lokális különbségeken. Mindenféleképpen egy másik hegemóniává. Az árnyékkormány tervei csak egy részét alkotják ennek a nagyobb mozgalomnak. Az érzések szoftverét.

Mary: Világfalu.

J. A.: Olyasmi. Ez régi név. Nem igazán falu lesz. Bolygótudat, bioszferikus kormányzás, Gaia-polgárság, Egy Bolygó, Földanya és így tovább. Erre nem a falu a legjobb szó.

Badim: Tényleges vallást kellene csinálni belőle, mint már mondtam. Az elhivatottság, a rajongás felkeltése végett.

Mary, Badimot meg sem hallva: És az MI? Tanulnak a gépeitek?

J. A. hunyorog, mintha szenvedne. Ez valamiért kínos kérdés. Naiv. Azt feleli: a megnevezések itt mindenkit megtévesztenek. Az adatbányászat olyasmiket árul el nekünk, amiket nem tudnánk, ha nem bányásznánk adatokat. Ezt mesterséges intelligenciának is lehet nevezni, de mi tudománynak nevezzük. Igazából számítógépesen támogatott természettudomány. Jobb, ha annak nevezzük. És egyre erősebb. De még mindig nem találtuk ki, mihez kezdjünk vele. A legnagyobb potenciál a fejlődésre az emberi felfogásban rejlik…

Mary, csitt-csatt, félbeszakítja J. A. szemantikai aggodalmait. Lezárja az ülést. Azt mondja, valószínűleg valamilyen konkrét tevékenységünk miatt támadtak meg minket. A svájciakat is megtámadták, úgyhogy most eléggé mellettünk állnak, és nyomoznak. Ez azt jelenti, hogy valószínűleg a pénzügyhöz van köze. Mi talán olyasmit is találunk, amit ők nem, soha nem lehet tudni. Folytassátok a keresést ebben az irányban. Mert most értünk a nehezéhez. Most szakad minden kötél.

72.

Az élőhelyfolyosó csak az egyik első lépés volt a nagy Föld Fele-projekten belül, de haladjunk sorjában. Miután mindenütt veszélybe került a vadállatok fennmaradása, minden tőlünk telhetővel meg kellett próbálkoznunk, késedelem nélkül. Az élőhelyfolyosók bevett metodológiával rendelkeztek, és a jogi eszközeiket is kidolgoztuk már. A híres Y2Y folyosó, a Yukonból Yellowstone-ba remekül működött. Nem mintha ezt a folyosót lett volna a legnehezebb létrehozni a Földön, miután a Sziklás-hegység kanadai része szinte teljesen üres volt, és rengeteg szövetségi természetvédelmi és törzsi terület helyezkedett el a határ mindkét oldalán. Nem beszélve a két nagy megmaradt ökoszisztéma népességéről, délen a Nagy Yellowstone Ökoszisztéma prosperáló állatvilágával, északon pedig a meglehetősen jól elboldoguló arktiszi életközösséggel (már ha figyelmen kívül hagyjuk, hogy a klímaváltozás kiolvasztotta a talajt vagy a jeget a talpuk alól). Megtörténhetett, hogy mindkét populáció középre húzódik, a folyosó ezt lehetővé is tette nekik. És mindkét ökozónában aránylag egészséges emlős- és madárpopulációk éltek, abban az értelemben, hogy nem fenyegette őket mérgezés, nagy létszámúak és elég kiterjedtek voltak. Az Y2Y csodásan mutatta be az embereknek: ez működhet. Az állatok szabadon vándorolhattak benne felfelé és lefelé, vadászoktól védetten. A területen áthaladó utakat alul- vagy felüljárókkal látták el. A kerítéseket helyenként megszakították, vagy teljesen lebontották. Több millió állatot megjelöltek, akik innentől fogva részt vettek az úgynevezett Állatok Internetében, ami gyakorlatilag a természettudományos kutatások valódi tárháza. Nem állna távol az igazságtól az a kijelentés, hogy többet tudtunk az Y2Y folyosón élő emlősök és madarak populációiról, mint az ott élő emberekéről.

És ez így is van rendjén! Az Y2Y-Cal, a Yellowstone-ból a Yosemite-be vezető kelet-nyugati folyosó létrehozása sem bizonyult túl nehéznek. Kalifornia eleve az állatvédelem úttörőjének számított akkortól fogva, hogy megmentették a Sierra Nevada-i kaliforniai vadjuhot a kihalástól egy olyan módszerrel, amit immár világszerte tanulmányoztak és másoltak, ugyanakkor kerek perec betiltották a pumavadászatot. Ennek a nagy bioszigetnek az összekötése a Yellowstone-nal azt jelentette, hogy Wyomingot, Idahót, Utah-t, Oregont és Nevadát is meg kellett győzni, és bár ezekben az államokban politikai bonyodalmak is fennforogtak, azért valójában hatalmas üres területekkel rendelkeztek. Amennyiben az állami és a magántulajdonosok elég jó ajánlatot kaptak, ami főleg elegendő anyagi forrást jelentett a természetvédelem megkönnyítésére, általában belementek. A folyosókat össze lehetett kötni, az autópályákat teleépítették alul- és felüljárókkal, a vadászati szabályokat megváltoztatták, és különösen az éjszakákat az állatoknak adták, hiszen mindig is az övék voltak. Az emberek nappali lények, az állatok éjszakaiak, és nem csak arról szólt az egész, hogy elkerülhessenek minket. Rengeteg faj még a vadonban is így élt. Úgyhogy nagyon sok ember kapta a fizetését mozgásérzékelős éjszakai állatfelvételekért, amiket elküldtek nekünk, mint régen a trófeákat, csak környezettudatosabb formában: most azért járt pénz, ha életben tartják őket ahelyett, hogy megölnék. Az érintett államok vezetése gyakran fellelkesült a turizmusban rejlő lehetőségek láttán, és a különböző szövetségi hivataloknak is tetszett a terv, különös tekintettel a helyi természetvédelmi és erdőgazdálkodási hivatalokra, márpedig a projekt szempontjából ez a kettő volt a legfontosabb. Ha elkerültük a figyelmét Washingtonnak, ahol seggfejek szoktak összegyűlni, hogy hangosan hencegjenek az istenadta jogukkal bárminek a meggyilkolására, önkorlátozás nélkül, akkor általában el tudtuk érni, hogy létrejöjjenek az élőhelyfolyosók.

Szóval ez is rendben. Folyosók kezdtek elágazni az Y2Y déli végéről minden irányba: délnyugatra Kaliforniába, utána végig a Sierra gerincén a nagy kaliforniai sivatagokig; nyugatra és északra a Kaszkádokig és az Olympic-hegyvonulatig; le a kontinentális vízválasztó mentén, le Coloradóba és Új-Mexikóba, egészen a határig. Szóba került egy Y2T is, a Yukontól a Tűzföldig tartó élőhelyfolyosó, ami az Észak- és Dél-Amerika gerincét alkotó hatalmas vonalat követte volna. A legtöbb érintett latin-amerikai állam eleve belevágott már ilyen projektekbe, Ecuador és Costa Rica járt az élen. Reálisnak tűnt a dolog.

De mi legyen a keleti terjeszkedéssel? Mármint az Egyesült Államok és Kanada keleti felével?

Hát, Kanada legnagyobb része valójában üres. Természetesen ott van a gabonaövük, az autópálya-folyosójuk és a nagyvárosaik. De ezek legnagyobb része az amerikai határhoz közel helyezkedik el. Kanada nagy. Komolyan, akár a Föld Fele-mozgalom élére is kerülhetnének anélkül, hogy túl sokat változnának; ha a lakosságuk két százalékát elköltöztetnék, az országuk fele az állatoké lenne. Ez persze a világ elég nagy részére igaz. De Kanada, hát hűha.

Az Egyesült Államokra ez nem annyira áll. A földművelő államok lakossága elég egyenletesen oszlik el, a megművelhető talaj minden egyes négyzetcentimétere be van ültetve, és az összes vadállatot kiirtották, amit ki tudtak, különös tekintettel a csúcsragadozókra. Ezért természetesen elözönlötték őket a szarvasok, ami magával vonzotta a kullancsjárványt, emberek fertőződtek meg Lyme-kórral és így tovább. Hoppá! Az ökológia működik! Igaz, még mindig akad pár szuperkompetens mindenevőjük, prérifarkasok, mosómedvék, oposszumok és így tovább. De ezeket leszámítva semmi. A Közép-Nyugatra úgy tekintettek, mint egy kontinensméretű gyártelepre, ahol az élelmiszerboltokban kínált árukat összeszerelik, és mindent, ami ennek az útjában állt, kártevőnek nyilvánítottak és megöltek. Ez már csak így ment. Része volt a régóta fennálló kultúrának. Ugyanez történt Kalifornia központi völgyében és a déli mg.-területeken.

Így aztán ha az ember a vadállatokért kezdett lobbizni az országnak ezeken a régimódi területein, az olyan volt, mintha a sáskákért vagy a kedvenc növénybetegségéért agitált volna. Bár a betegség forrását illetően tévedésben éltek, és olyan rovarirtó szerekben úsztak, amelyek kibabráltak a hormonjaikkal meg a DNS-ükkel, ami egyértelműen öngyilkosság volt, mégis meg kellett győzni őket, persze széllel szemben. Akadtak, akik az ember arcába üvöltöttek a tárgyalásokon. Akadtak habzó szájú, felfegyverzett férfiak is, akik alig várták, hogy lelőhessenek és megölhessenek valamilyen állatot, bármilyen állatot, és a célpontjuk könnyedén átváltozhatott farkasból emberré, ha úgy gondolták, hogy megúszhatják. Ezt a helyzetet elég nagy érzékenységgel kellett kezelni.

Először is, pénzzel. Jelentős pénzmennyiségekkel. Azután érvekkel. A sövények megmentik a termőföldet, akár építik is, úgy gondolják róluk, megérik az általuk elfoglalt földterületet. Az őshonos növényekkel ugyanez a helyzet. A szántásmentes mezőgazdasággal szintén. Az élőhelyfolyosóknak először az ilyen jellegű mezőgazdaság részét kell képezniük, a termőföldképződést és a termőföld ellenálló képességének megnövekedését kell szolgálniuk. A széles sövények kulcsfontosságú elemét jelentették ennek a témának, a legkevésbé ellenezhető újítást. Ezt követően a vadállatok mint kártevőirtók fogalmát kellett bevezetni. Persze azok, akik haszonállatokat legeltettek, nem örültek, de az előző évtized kergemarhakór-terrorizmusa óta – amit a marhahúsfogyasztás jelentős csökkenése követett – egyszerűen sokkal kevesebb háziállat miatt kellett aggódni. A sertések zárt térben éltek, a csirkék is; a rettenetesnek vélt farkasok innentől kezdve legnagyobbrészt kullancshordozó, veteménylerágó szarvasokkal tudnak csak táplálkozni, azokkal a szarvasokkal, amelyek a valódi kártevők, amelyek tönkreteszik a terményt! Azért kell vadállatokat telepíteni a környékre, hogy megvédjük a terményt! És később majd le lehet őket vadászni, amennyiben túlzottan elszaporodnának. Bár ez az érv kissé álszent volt, hiszen néhány forrófejű kollégám a vadászokat szerette volna megritkítani. De mi, a magunk barátságos, közép-nyugati előadói stílusában a vadállatok visszatelepítésének kártevőirtó hatását hangsúlyoztuk anélkül, hogy részleteztük volna, milyen kártevőkről is beszélünk.

És az igazat megvallva, a Közép-Nyugat felső része és a tőle nyugatra lévő államok eléggé szenvedtek, egészen Seattle-ig. Amúgy is kezdtek kiürülni. Több pénzt lehetett keresni bölénytartással és vadállatgondozással a természetvédelmi területeken, mint földműveléssel. Azokat a fennsíkokat nem megművelésre teremtették, és ezt az emberek a saját kárukon kezdték megtanulni. Már az összes fiatal elköltözött, és soha nem tért vissza.

Mivel lehetne őket maradásra bírni? Vadállatvédelemmel! Főleg ha jól meg lehet belőle élni, jobban, mint abból az adósságokkal terhelt, aszályos, kifagyós, mérgező, keserves földművelésből, amivel a helyiek az elmúlt két évszázadban próbálkoztak. A rengeteg erőfeszítésükért csak homokviharokat és egyre tornyosuló adósságokat kaptak, a gyermekeik elköltözését és a korai halált. Ez eleve téves kiindulás volt, ökológiai hozzá nem értés. Eljött a változás ideje.

Úgyhogy ellátogattunk a megyei vezetőkhöz, a városi gyűlésekre, a gyülekezeti összejövetelekre, a törvényhozói ülésekre, a vásárokra, a falunapokra, az iskolai előadásokra és minden elképzelhető rendezvényre egészen azokig, amelyekre soha senki nem akar elmenni, ha meg mégis, akkor mélyen megbánja, amint odaér. Elmondtuk az álláspontunkat, megmutattuk a fotókat és a számokat, minden tőlünk telhetőt elkövettünk. Gyapjas mamutokat és kardfogú tigriseket ígérgettünk, ha azon múlt, bár az igazat megvallva, a Közép-Nyugat felső részének lakói ritkán rajonganak az ilyesmiért. A karizmatikus megafauna mintaképét számukra a csokoládébarna labradorjuk jelenti. Elég jól működött is, amikor egyszer csak bajba kerültünk. Egy paprikás kedvű fegyveres csapat kijelentette, hogy bár jogunk van átkelni Montana és Észak-Dakota határán, egy bölénycsordát vezetve mint annak a vadállat-gyülekezetnek az előőrsét, amelyet, igen, oroszlánok, párducok és, te jó ég, medvék alkották, ők az utunkba fognak állni. Mert amerikai állampolgárként istenadta joguk megvetni a lábukat, és kivégezni a birtokháborítókat, legyenek azok állatok vagy emberek. És a határ mentén élő nagybirtokosok egy része engedélyezte is ezeknek az alakoknak, hogy az ő területükön gyülekezzenek és állják el az utunkat, amikor átkelünk az államhatáron. Összetódult egy csőcselék, amelynek a tagjai köpcös pick-upokon érkeztek, és arra készültek, hogy fegyvertűzzel fogadjanak minket. Ez egy jól időzített bombának nézett ki, médiaeseménynek.

Hát jó. A médiaesemények hasznosak is tudnak lenni. Csak arra kell figyelni, hogy jól kezelje őket az ember. Persze az sem árthat, ha el tudja kerülni, hogy megöljék.

Vagyis odaküldhettünk egy tízezer fős bölénycsordát, hogy agyontapossák őket, mint abban a filmben. Ez nagyon kielégítő lett volna, de nem szolgálta volna a magasabb célokat. És nem is indította volna meg a nagyközönség szívét. Vagy besétálhattunk volna az állatok előtt a családunkkal együtt, a kedvenc kiskacsájukat és mosómedvéjüket a kezükben tartó gyermekeinkkel az élen, és lehengerelhettük volna őket szeretettel, kedvességgel és cukisággal. Ez bizonytalan kimenetelű és veszélyes lett volna. Remek médiaimázs, mégis rossz ötlet.

Végül a vadlovakat terelő cowboyok mellett döntöttünk. Továbbá a birkák és a juhászkutyák mellett, mintha csak össze akarnánk békíteni a föld tönkretételének ezt a két, egymással versengő módját. A szóban forgó állatok vadlovak voltak, vadjuhok és vad hegyi kecskék. A juhászkutyák persze háziállatnak számítanak, ők csak azért kerültek oda, hogy kutyák is szerepeljenek a képben. Nem mintha nem értenének nagyszerűen a tereléshez, mert igen, de ennél nagyobb szerepet kaptak. Ők voltak a Közép-Nyugat terápiás állatai, a láncszem az ember és a többi élőlény között.

Aztán, a cowboyok és a juhászkutyák előőrse mögött jött az egész sereglet. Bölények, jávorszarvasok, medvék – mintha egy régimódi cirkusz érkezett volna a városba. Kicsit azt kívántuk, bárcsak lenne egy-két gyapjas mamutunk is. Kigolyóztuk a farkasokat és a pumákat; azok amúgy sem szeretnek velünk vonulgatni, úgyhogy később, éjszaka is besurranhattak a maguk megszokott módján. Egy pumát meglátni nem természetes élmény: rejtőzködő életmódot folytatnak, és lényegében teljes mértékben éjszakai állatok. Én egész életemben csak egyet láttam a vadonban, és az igazat megvallva, nagyon meg is ijedtem tőle. Azt hittem, végem.

Szóval, felvirradt a nagy nap, előzőleg értesítettük a sajtót, és a világ minden részéről odacsődültek az emberek. Olyan sokan akartak velünk masírozni, hogy szinte már több volt az ember, mint az állat, a jószágok pedig kezdtek idegesek lenni, ami természetes. Ennek ellenére belevágtunk, közvetlenül napfelkelte után, és tizenhat kilométer széles frontvonalban léptük át a határt, mint egy első világháborús túlzásba esett megszállócsapat. És valóban eléggé túllőttünk a célon.

A szerencsétlen állatgyilkosoknak esélyük sem volt. Bár elég sokan állták a sarat, és lelőttek néhány állatot. Mint kiderült, leginkább szarvasokat, mivel azokat küldtük előre felderíteni a terepet, szegénykéket. Az első hullámban. A szarvasok az amerikai vadvilág szerencsétlenségei, olyan gyönyörűek, olyan védtelenek, olyan szaporák, olyan ostobák. A legnagyobb veszélyt az autók jelentik rájuk nézve. Láthatóan semmit nem képesek megtanulni, sem az autókról, sem semmiről; vagy talán mégis, csak képtelenek átadni a gyermekeiknek, már ha megérik a felnőttkort egyáltalán. Fontos szem előtt tartani, hogy bár olyan közönségesek, mint a patkányok, az állatvilág emlős gyomnövényei, azért még gyönyörű vadállatok, akik a saját erejükből boldogulnak egy veszedelmes világban. Én mindig köszönök nekik, ha látom őket, és igyekszem ugyanazt az örömöt átélni, mint akkor tenném, ha valami ritka élőlényt pillantanék meg, például egy rozsomákot. Ez nehéz, de bele lehet jönni. Szeresd a szarvasaidat! Csak kerítsd el elég alaposan a veteményesedet.

Szóval, a nap olyan jól alakult, ahogyan csak remélhettük. Pár szarvas meghalt, pár állatgyilkos és seggfej megszégyenült, amikor fel kellett adnia, vagy el kellett somfordálnia úgy téve, mintha mi sem történt volna. Még egy elég jó felvételt is sikerült készítenünk a sietősen távozó pick-upokról, sőt egy kacsavadász fedezékét összetaposta egy bölénycsorda, amelyik nem vette észre, hogy van ott valami. A cowboyok nyolcasokat csináltak, felálltak a nyergükben és a lasszóikat pörgették, a juhászkutyák fürgén beterelték a juhokat a kapukon, a videók és cikkek bejárták a világot. Ez csak egyetlen pillanata volt a viharnak, de az élőhelyfolyosók ezt követően egyre népszerűbbek lettek. E. O. Wilson nagyszerű könyvei az ismeretterjesztő listák élére ugrottak, és onnantól kezdve több megértéssel és támogatással övezve folytathattuk a munkánkat.

Tovább a Föld Fele felé!

73.

A modern monetáris elmélet vagy röviden MMT bizonyos értelemben a keynesi közgazdaságtan átdolgozása a klímaválságra. Az az alapvető axiómája, hogy a gazdaság dolgozik az emberekért, nem az emberek a gazdaságért, ami azt jelenti, hogy azoknak a kormányoknak, amelyek létrehozzák és betartatják a gazdasági törvényeket, a teljes foglalkoztatást kellene célul kitűzniük maguk elé. Vagyis az MMT jó államvezetésről alkotott képének központi eleme a munkagarancia (MG). Bárki, aki munkát akar, kérhet az államtól, a „végső menedékes munkaadótól”, és ezeknek a közmunkásoknak megélhetésre elegendő bért kell fizetni, ami a privát szektor minimálbérét is felemelné arra a szintre, ha kompetitív munkaadó akarna maradni.

Az MMT Keynesnek azt az elméletét is újrafogalmazta, hogy a szuverén államok nem úgy élik meg az adósságot, mint a magánemberek, mert eleve az államok hozzák létre a pénzt, és bármikor létrehozhatnak egy új pénznemet anélkül, hogy automatikusan inflációt okoznának. A 2008-as pénzügyi összeomlást követő mennyiségi lazítás (QE) demonstrálta is ezt az új pénzek bevezetése ellenére fennmaradt árstabilitást. A CQE robusztus ösztönző kiadásokat javasolt karbonalapú mennyiségi lazítás formájában, továbbá munkagaranciát. Mindkettőnek a civilizáció szénmentesítése lett volna a célja, és a fenntartható egyensúly a bioszférával, az emberiség egyetlen ellátórendszerével.

Az MMT kritikusai – akik az elméletet csak így emlegették: Mindig Mannát Terítünk – rámutattak, hogy Keynes a túlköltekezést pártolta a gazdasági megszorítások idején, a gyarapodás időszakában viszont az ellentettjét: azt, hogy az államok kellő mennyiségű adót gyűjtsenek be ahhoz, hogy a tartalékaikkal kihúzzák a következő krízist. Figyelmen kívül hagyni ezt az ellenciklikus szükségszerűséget, és úgy kezelni a pénzt, mintha bármeddig kiterjeszthető lenne, nagy hiba, állították ezek a kritikusok, mivel fennáll egy valódi kapcsolat az ár és az érték között, bármennyire is eltorzították a mindenféle történelmi erők. Továbbá, ha az államok teljes foglalkoztatottságot kínálnak, akkor gyakorlatilag ők szabják meg a minimálbért, és ha ez inflációt okoz, és amit utána az államok árkontrollal állítanak meg, annak az lesz az eredménye, hogy gyakorlatilag a béreket és az árakat is az állam szabja meg. Ezzel teljesen átveszi az irányítást a gazdaság felett, amely ponton akár teljesen le is számolhatnánk a pénz koncepciójával, hogy a „Red Plenty” megoldással összhangban számítógépek segítségével gyártsunk le mindent, amire csak szükségünk lehet; más szóval, kommunisták legyünk. Miért nem látjuk ezt be, és vágunk bele?

Akadtak páran, akik azzal válaszoltak a kérdésre, hogy persze, miért is ne?

Az MMT pártolói azzal válaszoltak, hogy ők szeretnék megtartani azt, ami empirikusan hasznosnak bizonyult a hagyományos közgazdaságtanban mint társadalomtudományban, közpolitikai elemzés céljaira, miközben átfókuszálják a közgazdaságtan legfőbb céljait az emberek és a bioszféra jólétére, ezzel megváltoztatva a közpolitika perspektíváját és a monetáris elméleteit, ami olyan javaslatokhoz vezetne, amelyek átsegíthetnék a civilizációt a válság egyre szűkülő kapuján. A közgazdaságtan csak egy eszköz, amivel optimalizálhatjuk a célok érdekében végrehajtott tevékenységeket; a célokat viszont meg lehet változtatni, és meg is kell. Az MMT pártolói tehát beismerték, hogy inkább egy új politikai-gazdasági rendszerre való áttérést javasolnak, mint egyszerűen csak a kapitalizmus megváltoztatását. Ez nem csak egy Keynes Plusz, nem csak az az ad hoc elmélet, vagy inkább gyakorlat, ami átsegítette őket a 2020-as válságon, nem csak az az elmélet vagy gyakorlat, ami megágyazott a Zöld New Dealnek, vagyis a háború a Földért nyitányának, és végső soron az anyagi forrásait is segített előteremteni. Több volt ennél: arról szólt, hogy végiggondoljuk, hogyan tegyük meg mindazt, amit kell a bioszféra válságának időszakában, miközben az ortodox közgazdaságtan nem képes azt megoldani, és kitart a kapitalizmus idejétmúlt elemzése mellett, mintha a kapitalizmus lenne az egyetlen elképzelhető politikai-gazdasági rendszer, úgy befagyasztva a közgazdaságtant mint társadalomtudományt, akár egy tágra nyílt szemű őzet a felé száguldó autó fényszórója.

Az MMT elég sok államot meggyőzött ahhoz, hogy tegyenek vele egy próbát. Azt, hogy olyan sok intézkedést befolyásolt a harmincas évek végén, vagy a haladás, vagy a kétségbeesett vágyálmok erejének tulajdonították. Persze, hasonlóan ellentmondásos vélemények fogadták a keynesi gazdaságpolitikát pontosan egy évszázaddal korábban is, ezért néhány megfigyelő nagy érdeklődéssel szemlélte a következő lépéseket, hogy kiderüljön, az 1930-as évek megismétlése után sikerül-e elkerülni a ’40-es évek újrajátszását.

74.

Frank egyik napja úgy telt, mint a másik. Nem vezetett naplót, nem tartotta számon a hét napjait. Syrine és a kisebbik lánya időnként meglátogatta, havonta nagyjából egyszer. Frank valamiért úgy érezte, a nagyobbik lány túlságosan haragszik rá ahhoz, hogy bemenjen hozzá. Mary Murphy inkább hetente, kéthetente jelent meg nála. Hiszen ott dolgozott egy köpésre, gondolta.

A börtön étkezőjében tápláló svájci ételeket kaptak. Frank felszedett pár kilót. Mindig olvasott a tányérja felett, könyvtári könyveket. Időnként egy angol nyelvű újságot is, ami heti rendszerességgel jelent meg Párizsban. A börtön könyvtárában rengeteg angol nyelvű könyv volt, amelyeken minden szisztéma nélkül rágta át magát. John le Carré, George Eliot, Dickens, Joyce Cary, Simenon, Daniel Defoe. A Robinson Crusoe-t szórakoztatónak találta. Szerencse, hogy sikerült ennyi mindent megmentenie a hajó készleteiből. Az a rengeteg tartalék jó életet biztosított neki. Ami egyébként eléggé hasonlított Frank életére. Ő is száműzötté vált egy szigeten, és igyekezett elboldogulni.

Általában beszállt abba a reggel nyolc órakor induló kisbuszba, amelyikkel a rabokat vitték a városba. Mindig a menekülttáboroknál szállt le. Bár felkavaró volt számára, mégis megtette. Talán ez lehetett az, amit az egyik terapeutája deszenzitizációnak nevezett. Csináld azt, ami zavar, nézz vele szembe. Az egyik könyvtári könyvet egy afrikai férfi írta, aki felhajózott Grönland partjai mentén a huszadik század elején, és inuit falvakban szállt meg. Eszkimóknak hívta őket. Azt írta, egy mondás járta azokon a kis településeken, amikor a halászok elvitorláztak és nem tértek vissza, vagy amikor gyermekek haltak meg. Éhezés, vízbe fúlás, fagyhalál, jegesmedve-támadás: rengeteg traumájuk lehetett. Az eszkimók ennek ellenére vidám népek voltak, írta a férfi. A viharistenüket Nartsuknak hívták. Szóval, a mondásuk úgy szólt: Nézz szembe Nartsukkal. Ez azt jelentette, hogy mindig vidámnak kell maradni. Bármilyen rosszul is alakultak a dolgok, az inuitok illetlenségnek találták a szomorúság vagy a gyász kimutatását. Nevettek a balszerencsén, tréfálkoztak azon, ami elromlott. Felnéztek Nartsukra.

Amit mindnyájuknak meg kellett tenniük. Egyik nap, amikor a tábori ételosztásnál segédkezett, és a szeme sarkából megpillantotta egy menekült feldúlt arcát, Frank rájött, hogy végső soron mindenki poszttraumás, vagy akár midtraumás. Ezeket az embereket, akiket kiszolgált, verték, lőtték, bombázták, elűzték az otthonukból, vagy tanúi voltak mások halálának; mindnyájan egy kétségbeesett utazáson estek keresztül, hogy ideérjenek, a puszta földön éjszakázva, éhezve. Most új helyen éltek, ahol talán új dolgok történhetnek, jó dolgok. Csak türelemmel ki kellett várni, az előttük lévő emberekre kellett összpontosítani. Lehetségesnek tűnt, hogy végül képesek lesznek túltenni magukat a traumáikon. Beszélgetni kellett az emberekkel.

Frank ritkán beszélgetett bárkivel is, de néha megtette, és azon kapta magát, hogy időnként még fecseg is egy kicsit. Kérdezgetett is, és meghallgatta, amit mások válaszoltak neki. Akármilyen rosszul is beszéltek angolul, még az is jobb volt, mint az ő próbálkozásai mások nyelvén. Ők úgy használták az angolt, mint egy pörölyt, amivel átkalapálhatják a mondanivalójukat, a gondolataik szögeit. Gyakran furcsán ékesszóló és kifejező mondatok szöktek ki a szájukon. Néha úgy beszéltek, mint Defoe szereplői. A helyzet rendkívül sürgetővé vált, mondta valamelyikük egyik nap. Én kékem az eget!, kiáltott fel egy kislány.

A hírek gyakran felkavarták. Hőhullámok, terrortámadások. A világ összes hadserege a terrorelhárításra összpontosított. Egyetlen olyan komoly államközi konfliktus sem alakult ki, ami elterelte volna a hadseregek figyelmét a terroristák felkutatására és felszámolására tett erőfeszítéseikről. De úgy látszott, nem sok sikerrel járnak. Az ellenséget néhányan százfejű hidrához hasonlították. És Frank kicsit másnak érezte a közhangulatot, mint gyermekkorában, amikor a terroristákat egyértelműen gyűlölte mindenki. Mintha megváltozott volna a helyzet. Egyre több támadást követtek el szén-dioxid-kibocsátók ellen, főleg azok ellen, akik elég gazdagok voltak ahhoz, hogy titokban tegyék. Autóversenyek és magánrepülők. Jachtok és konténerszállító hajók. Most tehát a szóban forgó terroristák szabotőrök voltak, vagy egyenesen ellenálló harcosok, akik magáért a Földért küzdöttek. Gaia rohamosztagosai, a Káli Gyermekei, Földanya védelmezői, A Föld Az Első és így tovább. Az emberek elolvasták, milyen erőszakos bűncselekményeket követtek el, és hányan haltak meg ezek következtében, aztán vállat vontak. Mégis mit vártak? Ki tart manapság magánrepülőgépet? A korszerű léghajók karbonnegatívan tudtak repülni, mivel a tetejüket borító napelemek több áramot termeltek, mint amennyire szükség volt a repüléshez, ezért a felesleget mikrohullámon átküldhették a vevőállomásoknak, amelyek felett elhaladtak. A légi közlekedés újabban még áramot is tudott fejleszteni – hagyjuk már a régi magánrepülőket. Nem. Ha pár embert megöltek azért, mert repültek, senki nem sajnálta őket túlzottan. Az ostobák titokban mérgezték a levegőt, és leszedték őket az égből? És akkor mi van? A derült égből lecsapó halál Clinton, Bush és Obama óta az amerikaiak védjegye volt, vagyis mióta műszakilag megoldhatóvá vált. Az emberek dühösek voltak, az emberek féltek. Az emberek nem finnyáskodtak túl sokat. A világ a katasztrófa peremén tántorgott, valamit tenni kellett. Az állam kizárólagos joga az erőszakra valószínűleg jó ötlet volt, amíg tartott, de senki nem hitte, hogy valaha is vissza fog térni. Csak majd valami szebb korban. Addig is, húzzuk meg magunkat. Próbáljunk szerencsések maradni. Ne repüljünk kőolajszármazékkal működő magángéppel, sőt lehetőleg semmilyen hagyományos géppel. Ez is olyan, mint a marhahúsevés: bizonyos dolgok egyszerűen túl veszélyesek ahhoz, hogy folytassuk őket. A zöldségburger éppen úgy ízlett az embernek, miközben a marhahúscsomagon a Garantáltan biztonságos! felirat díszelgett a felelősségtől való elhatárolódás kisbetűs feliratával az alján, ami azt jelezte, teljesen megváltoztak az idők.

Egyik délután, ahogy Frank visszatért a winterthuri nagy táborból, Mary Murphyvel futott össze az utcán. Átmentek a túloldalra, és leültek a kávézó egyik asztalához. Szép délután volt, még mindig sütött a nap. A kafi fertig vonzó kis keserűsége, a benyomások kontrasztja. Ez a furcsa nő, aki őt nézi. A börtönben nem is olyan rossz az élet. Sőt, a szomszédos asztalnál két másik rab osztozott egy spanglin. Az őrök támogatták, hogy a rabok kannabiszt szívjanak, attól nyugodtabbak lettek. Még akkor is szemet hunytak, ha a börtön dohányzóudvarán tették, nemhogy az utca másik oldalán. És igazuk volt a nyugtató hatását illetően, észszerű hozzáállás volt. A svájciak pedig nagy hívei az észszerűségnek.

Frank azt mondta Marynek:

– Ezek a támadások a szén-dioxid-kibocsátók ellen.

Egyre több van.

– Igen. – Mary a poharára nézett.

– Maga szerint egy részüket nem a saját emberei hajtják végre? – kérdezte Frank.

– Nem. Mi nem csinálunk ilyesmit.

Soha nem ismerte volna be neki. Nem volt rá oka. Egyszer-kétszer átéltek futó, meghitt pillanatokat, már attól az első estétől kezdve a nő lakásában, de mostanra mintha eltávolodtak volna egymástól, és távolságtartóbb, formálisabb viszonyba kerültek volna. Frank azt sem tudta, miért látogatja Mary még mindig.

– Miért látogat? – kérdezte.

– Hogy lássam, hogy van. – A nő elhallgatott, ivott egy kortyot. – És arról is szeretek meggyőződni, hogy még mindig bent van.

– Ja, igen.

– Most nyugodtabbnak tűnik, de…

– De mi?

– Mintha nem lenne teljesen jelen. Mintha nem lenne boldog.

Frank fújtatott, frusztráltan.

– Nem vagyok.

– Sok idő eltelt.

– Mióta?

– Mióta a rossz dolgok történtek. A férfi vállat vont.

– Még mindig történnek.

Mary mintha elveszítette volna a türelmét.

– Nem veheti magára a világ összes baját. Ezt senkinek sem lenne szabad megpróbálnia.

– Anélkül is megtörténik, hogy próbálnám.

– Talán nem kéne több újsághírt olvasnia. Tévét néznie.

– A Moll Flanderst olvasom. Neki ugyanez volt a baja.

– Ki is ő?

– Defoe egyik karaktere. Robinson Crusoe nővére.

– Ja, igen. Valami rémlik. – Mary arcán átfutott egy mosoly. – Egy túlélő.

– Pontosan. Ők nem szorongtak úgy, mint mi. Szembenéztek Nartsukkal. Akkor még nem létezett olyasmi, mint a poszttraumás stressz-zavar.

– Vagy mindenütt ott volt. Az volt a víz, amiben úsztak.

– Akkor is van különbség.

– Talán. De Moll Flanders nem próbálta magára venni a világ minden traumáját, ha jól emlékszem. Az emberek nem aggódtak annyira más emberek miatt.

– De nekünk kellene, nem? Az ő idejükben folyton meghalt mindenki. Túl kellett tenniük magukat ezen. A párjukkal is előfordulhatott, a gyerekükkel is. De most másképp éljük meg az ilyesmit. Maga és a szerettei valószínűleg nem fognak meghalni, legalábbis nem ma.

– Az enyém meghalt – vágta rá Mary kurtán.

Frank megdöbbent ezen, és alaposabban megnézte magának a nőt. Ő azt figyelte, ahogy Frank iszik. A férfinak eszébe jutott az a pillanat az első estéjükön, amikor az életéről kérdezgette Maryt, aki dühös lett ettől. Talán még jobban feldühítették a személyes kérdései, mint az elrablása ténye.

– Oké – válaszolta –, de ez valahogy akkor is más. Talán amiatt, amit most már tudunk. Tudjuk, hogy egy faluban élünk nyolcmilliárd szomszédunkkal. Ez már a miénk. Vagy mindnyájan sikeresek leszünk, vagy egyikünk sem remélhet biztonságot. Ezért érdekel minket, hogy a többiek hogy boldogulnak.

– Már ha ez igaz.

– Nem az?

– Szerintem nagyon sokan nem értik ezt a globális falu dolgot. Janus Athena azt mondja, hogy a falu rossz koncepció. És a nacionalizmus nagyon nagy lendülettel tér vissza. A nyelvünk a családunk. Ha húzunk egy ilyen kerítést, akkor minden könnyebb lesz. Akkor megmarad az ők és a mi.

– De ez helytelen.

– Talán.

Frank kissé ingerült lett.

– Persze hogy helytelen. Miért mondja ezt, be akar ugratni?

– Lehet.

A férfi csúnyán nézett.

Mary engedett valamennyit.

– Mit is szoktak mondani arról, hogy csak pár tucat embert ismerünk? Mint régen, a jégkorszakban?

– Most már másképp van – erősködött Frank. – Már többet ismerünk. Azoknak a barlanglakóknak csak arról volt tudomásuk, hogy pár százan élnek. Mi most többet tudunk, és ezt érezzük is.

Mary bólintott.

– Meglehet. Nyolcmilliárd ember, ide bezsúfolódva – paskolta meg a mellkasát. – Nem csoda, hogy olyan szűkösnek tűnik. Ennyi minden egybegyúrva. A minden átérzése.

Frank bólintott, és megpróbálta átérezni. Azt a nyomást a mellkasában. A fejfájások. Nevezzük a minden átérzésének. Egy új érzés vagy új érzéskeverék, keserű és sötét. Koffein és alkohol. Gyorsítók és nyugtatók. Mindenből rengeteg. A mindennek az átérzése. Logikus, hogy a kábultságra emlékeztet. Kicsit a kétségbeesésre hasonlít.

– Lehet – utánozta Maryt.

A nő elfintorodott, mintha beismerné, hogy idegesítően viselkedett.

– Felhőóceánok a mellkasomban. Ezt valami költő mondta. Szóval tegyük fel, hogy érezzük a világfalut, de zavarosan. Ezt akarja mondani, hogy össze van zavarodva? Minden össze van keveredve magában?

– Nem. Igen. – Frank felpillantott, majd ismét lesütötte a szemét. – Lehet.

Mary nagyon kíváncsian méregette.

– Fel kéne mennie az Alpokba, és sétálgatnia ott egy kicsit. Nekem nagyon kitisztultak tőle a gondolataim, még annak ellenére is, hogy nem jó okokból mentem fel oda. Innen egy nap alatt meg lehet járni, kapuzárásra hazaérne.

– Lehet.

Frank később elgondolkodott azon, amit Mary mondott. Hogy nincs teljesen ott: ez igaz. Minden összekeveredett benne valami olyasmivé, amit nem tudott feldolgozni: igaz. A minden átérzése. De a célja az volt, hogy szembenézzen Nartsukkal. Erre nemcsak beletörődésként tekintett, hanem harcként is. Az embernek nevetnie kell azon, amivel a világ sújtja, az inuitok ezt jól kitalálták.

Vonattal átkelt Luzernbe, utána elbuszozott a Pilatus alatti erdőhöz. Az egyik ösvényen felbaktatott egy érdekes parkerdőben, majd továbbment egy nagy, üres füves réten át a szürke csúcs alá. A felvonó ott hintázott magasan felette fel és le, a hatalmas légtömegen túl. Frank ügyet sem vetett rá, hanem addig kerülgette a csúcsot, amíg már nem látta. Csak pár órája maradt, mielőtt haza kellett indulnia, úgyhogy edzésnek tekintette: minél magasabbra fel kell jutnia a hegyen, mielőtt visszafordul.

A rét közepén átkelt egy hatalmas lejtős gyepszakaszon, majd egy kis függőleges peremhez ért az ösvényen, és ott állt előtte egy állat. Ó. Vagyis négy. Zergék vagy kőszáli kecskék, ezt nem tudta pontosan, csak találgatott. Hallotta, hogy odafent vannak. Ez a csapat talán egy hímből, egy nőstényből és a két kicsinyükből állt, utóbbiak már nem is voltak olyan kicsik, de nem tudta biztosan.

Az állatok nem zavartatták magukat a megjelenésétől. Észrevették, felfigyeltek rá, felkapták a fejüket, beleszimatoltak a levegőbe, de úgy látta, csak kérődztek tovább. Lassan, egyenletesen rágtak, a pofazacskójuk kidudorodott, tehát biztosan kérődztek, legalábbis nagyon úgy néztek ki.

A testük kerek volt, és telt, jól tápláltnak látszottak. Amennyiben fűvel táplálkoztak, Frank értette is, hogy miért. A fejük olyan volt, mint a kecskéké. Rövid szarvuk enyhén hátrahajlott, de inkább egyenesnek látszott. Vízszintes gyűrűk sorakoztak rajtuk, talán az éveiket jelezve, úgy tűnt, ez erőssé teszi a szarvakat, komoly károkat tudtak volna okozni, ha leszegik a fejüket. Bár ahhoz, hogy a hegyük előremutasson, a fejüknek hátra kellett volna néznie a lábuk között, vagyis ez kicsit rejtélyes volt. Testük legnagyobb részét rövid barna szőr borította, de a hasukat selymesebb bézs színű, olyan, mint a szőrme, és egy sötétbarna sáv választotta el a barnát a bézstől.

A legnagyobbik Franket nézte. Ekkor a férfi meglátta, hogy az állat pupillája négyszögletű. Akkor kecske? Kicsit megdöbbentette a látvány. Négyszögletű pupilla, az meg hogy lehet? Miért? És tényleg őt nézi?

Úgy látszott, igen. Egy másik élőlényre szegezi rezzenéstelen tekintetét rágás közben. Mit fog tenni ez a valaki? Veszélyes?

Az állat feltehetően nem tartotta annak. Csak kíváncsi lehetett. Frank ott állt a széldzsekijében. Egymást bámulták. A férfi úgy tett, mintha ő is kérődzne. Az állat oldalra billentette a fejét, talán érdeklődve. Időnként pislogott. Egy szélroham felborzolta a szőrt a hátán, majd Frank szakállát is. Frank elmosolyodott, amikor megérezte.

Valami eszébe juttatta, hogy nézzen az órájára. Későre járt! Lényegében húsz percen át nézett farkasszemet ezzel a zergével, kőszáli vagy hegyi kecskével, ezzel az alpesi teremtménnyel. Mindössze kettőnek vagy háromnak érezte. Megmozdult, bizonytalanul felemelte a kezét, erőtlenül odaintett az állatnak. Majd megfordult, és elindult visszafelé.

75.

Az Egyesült Államokban az Országos Diákszövetség weboldala szerint a tagok harminc százaléka válaszolt igennel a kérdésre: okoz-e annyi pénzügyi problémát nekik a diákhitel, hogy azt szeretnék, a szövetség pénzügyi nemteljesítési sztrájkot hirdessen, és senki ne fizesse be a következő részletet. A szövetséghez való csatlakozáskor a tagok vállalták, hogy részt vesznek minden olyan sztrájkban, amire a szervezet tagságának legalább harminc százaléka kifejezi az igényét, ezért az egyesület koordinátorai most sztrájkszavazást írtak ki, hogy biztosra mehessenek, és nyolcvanszázaléknyi igen szavazatot kaptak, kilencvenszázalékos részvétel mellett. Ez egyáltalán nem volt meglepő; elég elterjedtnek számított a diákok élelmezésbiztonságának hiánya, vagyis az éhezés, és a diákhajléktalanság is. Úgyhogy megkezdődött a sztrájk.

A diákhitelek évente egybillió dollár bevételt jelentettek a bankoknak, így ez az összehangolt fizetésmegtagadás azt vonta maga után, hogy a pénzintézetek hirtelen a likviditási pokolban találták magukat. És annyira túlköltekeztek, vagyis olyan nagy mértékben támaszkodtak az időben beérkező részletekre, amelyekből a saját adósságaikat törlesztették, hogy ez a sztrájk egy pillanat alatt ugyanolyan pénzügyi válságba taszította őket, mint a 2008-as, 2020-as és 2034-es összeomlás, csakhogy az adósok ezúttal szándékosan tagadták meg a fizetést, kifejezetten azért, hogy térdre kényszerítsék a bankokat. Utóbbiak a FED-hez rohantak, ami a kongresszushoz fordult, és beszámolt a helyzetről, majd újabb hatalmas mentőösszeget kért, hogy megmaradjon a likviditás, és így a pénzügyi rendszerbe vetett bizalom is. Sokan kérték a kongresszust, mentse ki a bankokat, mivel azok a gazdaság elengedhetetlen részét képezik, és az élet minden területén túl nagy szerepet játszanak ahhoz, hogy a nagyobbak csődbe mehessenek. A FED azonban ezúttal nemcsak a bankok kimentésének engedélyezését kérte a kongresszustól, hanem azt is, hogy ezt tulajdonrészért tehesse a mentőövet elfogadó intézményekben. Ezt lehetett a pénzügy államosításának nevezni, vagy az állam financializációjának, abban az értelemben, hogy a történelem során még sosem volt ennyire nyilvánvaló: az országot gyakorlatilag a FED irányítja. És mivel a pénzintézetet a kongresszus felügyelte, a kongresszus tagjait pedig a nép szavazta be, talán ez az egész elkezdhetne működni a sztrájknak köszönhetően. A financializáció visszafordítása. A neoliberalizmus vége.

Ez a lehetőség elég megdöbbentőnek tűnt, de az Afrikai Unió még ugyanabban a hónapban tájékoztatta a Világbankot és a kínai kormányt, hogy illegitimnek nyilvánítja a tagállamoknak a velük szemben vállalt tartozásait. Az Afrikai Uniót alkotó államok egybehangzóan támogatták a teljes adósságeltörlést, a megnyirbálások megnyirbálását, amit új megállapodások sora követett az Afrikai Unió közvetítésével. Ezt a neoliberális neokolonializmus végének nevezték, és az Afrika Az Afrikaiaké egyértelmű kezdetének. Még Egyiptom és Észak-Afrika többi része is csatlakozott ehhez a kezdeményezéshez, az embereket támogatva a tőkével szemben, a kontinenst a történelemmel szemben, és – Egyiptom esetében – talán az egész muszlim északot is, Arábiáról leválva.

A következő hónapban azok a kínai munkások, akiket informálisan „az egymilliárd” néven emlegettek, elfoglalták a Tienanmen teret, egyszerűen úgy, hogy több millióan odasétáltak, útközben megbénítva a város teljes forgalmát. Miután gyalogosan lezárták a főutakat, átjutottak a Tienanmen tér körüli ellenőrző pontokon és akadályokon, majd mind a teret, mind a környékét annyira megtöltötték, hogy a rendőrség és a katonaság nem tudott reagálni, mivel ötmillió emberrel szembesültek a város központjában. Hasonló tüntetések kezdődtek Kína összes nagyvárosában: szó szerint több száz ilyen megmozdulás, jóval több, mint amennyit a kínai katonaság kezelni tudott volna a bevett tömegoszlató módszereivel. A hukou-rendszer felszámolását követelő koordinált fellépéseket más követelések is kiegészítették, amelyek együttesen azt mondták ki, hogy a Kínai Kommunista Pártnak készségesebben kellene reagálnia az állampolgárai szükségleteire. Mivel a tiltakozásokat a párt ötéves kongresszusi gyűlésére időzítették, rá tudták kényszeríteni a pártot, hogy teljesen új Állandó Bizottságot nevezzen ki, olyat, amelynek nők és fiatalabbak is a tagjai, és elköteleződik a követelések teljesítése mellett.

A kurdok meglátták a lehetőséget ebben a felfordulásban, és bejelentették Kurdisztán megalakulását Iraknak eleve az ő irányításuk alatt álló részén: Szíria, Törökország és Irán jelentős méretű darabjaival együtt a határain belül, hogy kihangsúlyozzák: a kurdok megvetik ott a lábukat, és senki nem elég erős ahhoz, hogy megakadályozza őket ebben. Az összes környező ország felháborodott és ellenségesen reagált, de ők már egymással is ellenségesek voltak, úgyhogy nem tudtak olyan hatékony reakciót kitalálni, aminek ne lett volna része egy támadás is valamelyik szomszédos szuverén állam ellen, legyen akár a szövetségesük, akár az ellenségük, de mindenképpen olyan terület, amit veszélyes lenne feldühíteni.

Ezek az események mind egyszerre következtek be, és ez még csak a kezdet volt. Annyi minden történt, a spontán lázadások akkora hulláma (már ha spontánnak lehetett őket nevezni!) az egész világon, hogy a történészek úgy értékelték, ez egy újabb 1848, az 1848-as szellemiség feléledése a bicentenáriuma idején. És ahogy akkor régen, most sem tudta megmagyarázni senki, miért történt ez olyan sok helyen egyszerre. Véletlen egybeesés? Összeesküvés? A világszellem, a Zeitgeist műve? Ki tudja? Csak abban lehettek biztosak, hogy megtörtént, és minden kezd szétesni.

Ebben a hatalmas zűrzavarban és bizonytalanságban a piac biztos pontot próbált találni. A kereskedők szeretik a volatilitást, persze, de végső soron mindenkinek szüksége van egy olyan helyre, ahol felakaszthatja a kalapját. Shortoljuk a dollárt? Tényleg? Shortoljunk mindent? Jó, de akkor lesz tartalékunk arra az esetre, ha minden bebukik? A bankók a párna alatt trükk nem ugyanaz, mint a longolás, ami ezen a ponton már egyenesen lehetetlennek látszott. Ez azt jelentette, hogy a probléma egyre egzisztenciálisabb jelleget öltött, mivel a legnagyobb érték forgott kockán, magába a kereskedelembe vetett hit. És amikor az érték definíciója a kamatlábak témájáról a társadalmi bizalomra helyeződött át – amikor a pénzügy és a pénzzel kapcsolatos elméletek lehullottak egy csapóajtón a mindennapok normalitásába, szabadesésben zuhantak a filozófia feneketlen gödrébe, amikor az emberekben már az a kérdés is felmerült, hogy működik-e a pénz egyáltalán, és miért van az, hogy egyesek istenként járnak-kelnek ezen a Földön, míg másoknak még egy menedékük sincs, ahol este álomra hajthatnák a fejüket –, akkor kiderült, hogy nincs jó válasz. Sőt, egyáltalán nincs válasz, ha az a kérdés, hogy milyen befektetési stratégiákban bízhat az ember.

A pénz alapja a társadalmi bizalom. Ami ebben a görcsrohamos pillanatban, amikor minden megváltozott, és egy hatalmas tektonikus elmozdulás a talajt is kirántotta az emberek lába alól, azt jelentette, hogy maga a pénz is életveszélybe került. Ami ijesztő volt.

Hatalmas mennyiségű papír vált füstté. A fejlett nyugati világ bankjai mindenben óriási szerepet játszottak ahhoz, hogy csődbe mehessenek: ha a legnagyobb vagy a két legnagyobb bedőlt volna, a többi begubózott volna, és megvárta volna, hogy az állam helyreállítsa a bizalmat, mielőtt akár hiteleket adnak, akár kifizetik a tartozásaikat. Miért fizessenek egy olyan hitelezőnek, amelyik a következő héten megszűnhet létezni? Jobb kivárni, hogy kihúzza-e addig, amíg bíróságon hajthatja be a követeléseit. Más szóval, a pénzforgalom befagyott. A bankok közötti tartozást megjelenítő és szolgáló mindenféle papírok elveszítették jelentőségüket, és csak a készpénz ért bármit is. De ez nem mehetett így tovább, mert nap mint nap több billió dollár értékű kereskedelem folyt a legkülönfélébb piacokon, azokat a dark poolokat is beleértve, ahol a szabályozatlan adatterekben tevékenykedő emberek bíztak meg abban, hogy a másik a törvények kényszerítő ereje nélkül is fizetni fog. A betyárbecsület egyfajta feudális csökevény, inkább Robin Hoodhoz és vidám banditáihoz illik, mint a modern pénzügyi világba. Nem. Mivel a pénz egy eszme, egy társadalmi bizalomra alapozott rendszer, amikor gajra megy, és a bizalom egy szempillantás alatt köddé válik, egyszerűen nem lesz annyi pénz, mint korábban.

Ez némelyek számára nem jelentett döbbenetes újdonságot, ezért fektették olyan sokan ingatlanba a vagyonukat. Az ingatlanárak megzuhanhatnak ugyan, de a tőke a birtokosáé marad, és később is rendelkezésre áll, történjék bármi. Ugyanakkor az ingatlantulajdon nem likvid. Úgyhogy a pénz problémája akkor is megmarad, ha a látens vagyon problémáját előre meg lehet oldani földek, manhattani toronylakások stb. felvásárlásával.

Így aztán a világ gazdasága nyikorogva, kattogva és hangos recsegés-ropogás kíséretében leállt. A majdnem tíz évig tartó gazdasági visszaesés után végre beköszöntött a válság. Azt a recessziót, amelyben egészen odáig éltek, „kis válság”, „szuperstagnálás” és hasonló neveken kezdték emlegetni. Azután végre beköszöntött a történelembe a „szuperválság” néven bevonuló időszak. Nagyon kevés pénz forgott odakint; és pénz nélkül az embereket sem lehet kifizetni. Nincsenek kölcsönök, se beszerzések. A munkanélküliség aránya gyorsan felülmúlta az 1930-as évek huszonöt százalékos maximumát. Sőt, ezúttal mennyire is nőhetett? Ötven százalékra? Hetvenre? Fogalma sem volt senkinek.

Az emberek azt kezdték emlegetni, hogy visszatérhet az árucsere korszaka, főleg a vidéki területeken, ahol egész hihetőnek is tűnt. De nem igazán: a barterezés leginkább csak közgazdasági elmélet volt mindig is, képzelt történelem. És a városokban nem is működött. A városok árucsere-helyszíne a zaci. De ott is pénzt adnak tárgyakért, tárgyakat pénzért. Ami csak akkor működik, ha a pénz is működik. Hasonló a helyzet az internettel, csak még inkább. Az internet sem töltheti be a piac szerepét, ha senki nem bízik a pénzben.

Helyi pénzeket javasoltak és vezettek be a városok támogatásával, mivel az emberek többsége városokban élt, de a városoknak helyi bankok kellettek ehhez, a helyi bankoknak meg központi bankok. Ennek ellenére sok kisebb régióban eleven cserekereskedelem bontakozott ki, leginkább a saját lakosságuk eltartásához elég nagy méretű vízgyűjtő területeken. Az emberek a YourLock-profiljukkal kezdtek digitális mikrobankolni, ami valamennyire használható volt, és rejlett benne némi potenciál a posztkapitalista népbankolást illetően.

Csakhogy az egész túl friss volt, túl átmeneti; túl sok embert érintett, akik mind idegenek voltak egymás számára. Az összes érdekes próbálkozás ellenére, miközben a gazdaság ott örvénylett a lefolyó felett, egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy vagy központi bankok, vagy semmi. Akár a holland kisfiú, aki az ujjával tapasztotta be a lyukat a gáton: ezek az intézmények adták a vérzést elállító utolsó öltést. A központi bankok az államok nevében beszéltek. A szóban forgó államok ott álltak mögöttük a katonaságukkal és a rendőrségükkel, amelyeket elvileg az a nép birtokolt, amelynek feleltek. Ha a közbankoknak sikerül kitartaniuk valahogy – mondjuk, még több pénzt nyomtatnak, vagy a víz felett tartják a magánbankokat egy kis mennyiségi lazítással –, akkor talán minden rendbe jön.

Mivel az emberek amúgy is a közbankokba vetették minden reményüket, ebben a váratlan káoszban és rendezetlenségben lehetőséget láttak. A nép most talán érvényt szerezhet annak a jogának, hogy kapjon is valamit a magánbankokat támogató közpénzekért. Jóvátételt csikarhat ki a haszonélvezőktől, a teljes haszon jóvátételre fordítását, ha másképp nem megy. És ha a magánbankok tiltakoznak, hadd menjenek tönkre, utána pedig váltsunk teljesen államosított pénzügyi rendszerre, amit a nép birtokol, és ami a nép javát szolgálja.

Szóval, ebben a szélsőséges pénzügyi válságban a legfelsőbb hatalom furcsamód átkerült a hétköznapi emberek tömegéhez, „a köz” kézzelfogható manifesztáciájóhoz. Végső soron mindig emberek néznek szembe emberekkel, és amikor ezer ember mered egyre, egyértelművé válik, kinek a kezében van a hatalom. Tehát csak erre kellett ráébredni, azután pedig ebből kiindulva cselekedni. Talán nem lett volna szabad furcsának lennie, mégis az volt, akár a szabadesés. Az ejtőernyő feltalálása, miután az ember leugrott a szakadék széléről.

Ami azt jelentette, hogy nagyon gyorsan meg kellett szervezni.

Így vált a svájci Zürichben működő Jövő Minisztériuma által kitalált árnyékkormány egy új terv részévé. Ez az új terv sok tekintetben igazából csak régebbi tervek egyes elemeinek átrendezését jelentette. Mondragón, Kerala, MMT, blokklánc, Dánia, Kuba és így tovább; az egyes elemek eleve a rendelkezésükre álltak, ami megkönnyítette az új módszerek implementálását. Ez nem jelentett teljes forradalmat, tíznapos hetet új nevekkel, sem hasonló intézkedéseket, fejesugrást abba a forradalmi eufóriába, ami mindent egyszerre akar megváltoztatni. Csak a tulajdonjogok módosítását. A számokét. A reprezentációét. Bizonyos vegyértékek visszarendezését. Improvizációkat. A nap továbbra is felkelt, a növények tovább nőttek. De az embereket az eszmék éltetik, ezért az égen tündöklő nap ellenére minden eszeveszettnek látszott. Pánikban telt a tavasz.

Ám amikor nyilvánvalóvá vált: a központi bankok közbelépnek, hogy a helyzet stabil és likvid maradjon, bizonyos piacok megnyugodtak. A pékségekben tovább sütöttek. Az amerikai kongresszus lázasan dolgozott új törvények bevezetésén. A kínaiak felhagytak a tüntetésekkel, és visszatértek a munkahelyükre a KKP új Állandó Bizottságának felállítása után. Kurdisztán biztosította a határait, és egyezményeket írt alá az összes olyan országgal és szervezettel, amelyik hajlandó volt erre. Az emberek új lehetőségeket néztek keresni egy kis karbonpénzt, amelynek egy-két egysége is rengeteget ért helyi valutában. Néhány száz tonna szén lekötése csak nem lehet olyan nehéz. A házi karbonlekötés ugyanolyan virágzó hobbitevékenységgé vált, mint korábban a zöldségtermelés magaságyásban, és nem is volt túl nagy a különbség a kettő között.

Nem akármilyen hónap következett, majd nem akármilyen év, amelyet később is felemlegettek, benne egy dátum, ami egy egész időszakot fémjelzett. A történelem tektonikus elmozdulását, a fejekben végbemenő földrengést.

76.

Középiskola után rögtön beléptem a haditengerészethez. El akartam tűnni a szülővárosomból. Világot látni, ilyesmi. Kansasben ez jó ötletnek tűnt. Anyám aggódott, de apám büszke volt rám. A haditengerészetnek több kompetens nőre lenne szüksége, mondta. Majd te megmutatod nekik, hogy miért. Imádom apámat.

Úgyhogy nyolc évet lehúztam. Azoknak az éveknek egy része zűrös volt, főleg magánéleti okokból, ebbe nem akarok belemenni, mindenki egyforma, mindent elcseszünk, amíg szerencsénk nem lesz végre, már akinek lesz egyáltalán. Később ha elég okosak vagyunk ahhoz, hogy észrevegyük a szerencsénket és meglépjük, amit kell, akkor akár sikerülhet is. Nekem sikerült. De ez most az amerikai haditengerészetről szól. Amikor beléptem, évente huszonöt rongyot kaptam. Első blikkre talán nem sok, de ingyen szállást és ellátást is kaptam, és több szakmára megtanítottak, szóval a fizetésem nagy részét félretehettem, ha úgy akartam, és úgy akartam. A sok kicsi idővel sokra megy. Erről később bővebben is mesélni fogok. Főleg azt szerettem volna elmondani, hogy a haditengerészetnél lenni olyasmi volt, amire büszke voltam. Ez nem szokatlan hozzáállás a bajtársi köreimben. Jó volt az esprit de corps. Nem tudom, a katonaság többi ágazatánál is ugyanez-e a helyzet, de nem lepne meg, ha így lenne, bár gyakran kigúnyoltuk őket mint hozzánk képest ostobákat.

Ez sem szokatlan, tudom. A helyzet az, hogy a haditengerészet jól meg van szervezve. Az a benyomásom, hogy az egyik legnagyobb tiszteletben álló és legjobban vezetett szervezet a világon. Más egyebek között 83 atommeghajtású hajót üzemeltetünk 5700 reaktoréve, 250 millió kilométer megtett úttal a hátunk mögött, egyetlen atombaleset nélkül. Én három éve élek pár lépésre egy atomreaktortól, és semmi bajom. A dózismérőm ugyanolyan értékeket mutat, mint az önöké, vagy még jobbakat. Hogyan lehetséges ez? Úgy, hogy a rendszert a biztonságot szem előtt tartva tervezték meg és gyártották le, tekintet nélkül a költségekre. Nem spóroltak ki semmit. Ez a módszer működik. Valószínűleg az országos villamosenergia-rendszert is a haditengerészetnek kellene üzemeltetnie, csak mondom.

Még pár dolog a haditengerészetről: most, hogy létrejöttek a kavicszápor-rakéták, egyik hajónk sem bírna ki egy ellenséges támadást, ahol ilyesmit használnak. Egyszerűen nem menne. Azokat semmi sem állíthatja meg. Nem kell Annapolisba menni ahhoz, hogy erre rájöjjön az ember. A felső vezetés nem beszél erről, senki nem beszél erről, mert túl traumatikus lenne. Bedobnánk a törölközőt, azt mondanánk: hoppá, olyanok lettünk, mint egy lovashadsereg. Pattintott lándzsahegyekkel vagy hegyes kövekkel kellene harcolnunk? Nem, nem mondanánk rögtön. Vagyis ez azt jelenti, hogy egy igazi háborúban nem lenne más eszközünk, csak a tengeralattjáró-flottánk. Mivel a tengeralattjárók fegyverei nukleárisak, nagyon reméljük, hogy soha nem kell bevetnünk őket, mert akkor jön a nukleáris világvége, meg minden. Vagyis, gyakorlati szemszögből, amíg a tengeralattjárók fel nem frissítik a fegyvertárukat, talán pont saját kavicszápor-rakétákkal, és nem csodálkoznék, ha ez már meg is történt volna, a haditengerészet mint haderő teljesen lekerül a terítékről. Az összes haditengerészet. Bármilyen valódi háborúban az egész flotta nagyon hamar a tengerfenéken kötne ki. Ami nem túl vidám gondolat.

Úgyhogy gondoljunk a haditengerészetre békeidőben, és a kavicszápor-rakétákra való tekintettel talán nem is számolhatunk mással, csak békeidővel, egy nagyon elcseszett békeidővel, a terrorista klímamenekültek alacsony intenzitású, aszimmetrikus felkelésével terhes békeidővel. És egy ilyen világban az amerikai haditengerészet védelmi szolgáltatások biztosítására is alkalmazható, továbbá vészhelyzeti segítségnyújtásra is. A svájci hadsereg elmúlt pár száz évéhez hasonlóan nekünk is az lesz a legfőbb feladatunk, hogy segítséget nyújtsunk a tengerparti területeken. Mint egy jótékonysági szervezet, az Egyesült Államok békekövetei a világban. Nem, ezt nem én találtam ki – amennyiben a haditengerészet fennmarad egyáltalán, akkor ilyesmivel foglalkozik majd. Egy ideje már amúgy is ilyesmivel foglalkozik.

Az utolsó, amit az amerikai haditengerészetről mondani akarok, az ez: a hajóinkra időnként ellátogatnak a tengernagyok. Még a rombolókra és az aknakeresőkre is, seregszemle végett, udvariassági körutak keretében, ilyesmi. És amikor körülnéznek, és meglátnak egy női tengerészt, akkor néha megállnak kérdezősködni. Általában idősebb férfiak, de egyszer egy nő jött, az érdekes volt. Mindnyájan Annapolisban kezdték a szakmát, a haditengerészet a mindenük, és bármilyen gyorsan is emelkedtek fel a ranglétrán, az egész életüket hajókon töltötték, ezért tudják, mi merre hány méter. Vagyis tájékozottak, és érdekli őket, hogy milyen mostanában a tengerészek élete. Azt mondanám, kíváncsiak, barátságosak, és meglepően normálisak. Mint a kapitányok, csak kevésbé felfuvalkodottak.

Később utánanéztem, és megtudtam, hogy a tengernagyok fizetése évi 200 000 dollárig emelkedhet. Senki nem kap ennél több pénzt a haditengerészetnél évente. Szóval, van ez a fizetési különbség nevű valami, amit néha a legalacsonyabb és a legmagasabb fizetések hányadosával szoktak kifejezni. A haditengerészetnél ez nagyjából egy a nyolchoz. A Föld egyik leginkább köztiszteletben álló és legjobban vezetett szervezeténél. Ezt néha méltányos bérezésnek vagy pénzügyi demokráciának nevezik, de mi hívjuk csak igazságosságnak, hatékonyságnak, esprit de corpsnak. Egy a nyolchoz. Nem csoda, hogy azok a tengernagyok olyan normálisnak tűntek – mert azok is!

Eközben a nagyvállalati szférában, úgy hallottam, az átlagos fizetési különbség egy az ötszázhoz. Vagyis igazából ez csak a medián, mivel az egy az ezerötszázhoz is elég gyakran előfordul. Ezeknek a vállalatoknak a felső vezetői tíz perc alatt keresnek annyit, amennyihez egy kezdő munkavállalónak egy évig kell dolgoznia.

Gondolkodjunk el ezen egy kicsit, polgártársaim. Szóba szokott például kerülni az ösztönzés. Ez a közgáz szakos kifejezés. Kit mire ösztönöz az egy az ezerhez fizetési különbség? Azokat, akik ezerszer annyit keresnek, mint a kezdő munkavállalók, mire ösztönzi ennyi pénz? Én azt mondanám, a titkolózásra. Arra, hogy megpróbálják eltitkolni a tényt: nem végeznek ezerszer annyi munkát, mint az alkalmazottaik. És akik ennyire titkolóznak, azok előbb-utóbb meghibbannak. Kamugyárosok lesznek. És ami a legalacsonyabb fizetésű rétegeket illeti, őket mi ösztönzi? Most hirtelen nem jut eszembe semmi, de ami végül eszembe jut, az cinikusnak, elcsépeltnek vagy teljes őrültségnek hangzik. Mint például, hogy remélem, nyerek a lottón, fel fogok törni, vagy tökre elcseszett ez a világ. Szoktunk ilyeneket hallani, nem? Lehet, hogy nem is az ösztönzés erre a legjobb kifejezés. Hanem a visszatartó erő, hogy a szaknyelvnél maradjunk. Ha az ember kap egy összeget, ugyanakkor a nála könnyebb munkát végző ezerszer annyit kap, az visszatartja attól, hogy törődjön bármivel. Ilyenkor az ember legszívesebben kővel dobná be az ablakokat, vagy valami seggfejre szavazna, aki mindent össze akar törni, ami talán lehetőséget kínálna az újrakezdésre, és ha mégsem, akkor legalább kicsesztünk az ezerszer annyit keresőkkel. És így tovább.

Szóval, mi lenne, ha az egész világ úgy lenne megszervezve, mint az amerikai haditengerészet? Mi lenne, ha a bevett, vagy akár a törvényben foglalt fizetési különbség maximuma nem haladhatná meg, mondjuk, az egy a tízhez arányt, amit nem is nehéz kiszámolni? Aminél a legalacsonyabb érték elég magasan van meghatározva egy élhető vagy méltó élethez, vagy nevezzük, amilyennek akarjuk. Egy normális élethez. És akkor annak a tízszerese? Hát, az rengeteg! Úgy értem, gondoljunk csak bele. Számoljuk ki az ujjainkon, úgy, hogy minden ujjbegyünkre odaképzeljük az elegendő fizetést, majd egymás mellé tesszük az összeset. Az elégnek a tízszerese, az a kibaszott luxus.

Az Egyesült Államok haditengerészetének ez bejött. Hej-hó!

77.

Mindenki tudja, ki vagyok, de senki nem tud leírni. Senki sem ismer, bár mindenki hallotta már a nevemet. Ha mindenki egyszerre beszél, az valami olyasmit hoz létre, ami hasonlít rám, de ami nem én vagyok. Én abból fakadok, amikor mindenki csinál valamit a világban. Én vagyok a vér az utcákon, az a katasztrófa, amit soha nem tudtok elfelejteni. Én vagyok a világ alatt vonuló áramlat, amit senki nem lát, nem is érez. A jelenben zajlok, de csak a jövőben fognak elmesélni, és akkor is azt hiszik, hogy a múltról beszélnek, de mindig a jelenről beszélnek. Én nem is létezem, mégis én vagyok minden.

Tudjátok, ki vagyok. A történelem vagyok. És most csináljatok szépre.

78.

Lakhnauba repült, bevonatozott a városba, azután metróval és busszal ment el ahhoz a belvárosi Montessori iskolához, ahova gyermekkorában járt. A világ legnagyobb iskolája, az UNESCO békedíjának birtokosa egyértelműen fordulópontot jelentett az életében. Mivel az apja nepáli nőt vett el, akár egész életére Nepálban ragadhatott volna, egy rawangi hegyi faluban, amelynek a rendőrőrsét felrobbantották a maoisták, és nem építették újjá. Az apja elég makacs volt, és nem akarta kitenni az anyját Lakhnau zaklatott életének. India második legboldogabb városa gyakran megviselte a hegyi népeket. Úgyhogy ő a középkorban is tölthette volna az egész életét, a szülei csapdájában, akik úgy kerültek össze, hogy egy fiatalember egy írni, olvasni és álmodni tudó lányban találta meg a választ kétségbeesett házasodási szándékára.

De egy német is átutazott arrafelé egy jótékonysági szervezettel, és amikor rajtakapta, hogy ő lopott tőlük, ami messze nem tartozott a legsúlyosabb kisfiúkori bűnei közé, Fritz volt az, aki leült vele és kihallgatta, olyan szigorúan, mint egy rendőr, ugyanakkor vidáman is, szkeptikusan a gonoszságát illetően, átlátva a keménykedésén. Fritz azt mondta neki, határozottan, de kedvesen, hogy „ha bármire vinni akarod ebben a világban, be kell fognod a tigrisedet a harci szekered elé. Nincs több lopás, azzal csak ártanál magadnak. Te okos vagy, és ég benned a buzgalom, ezt látom, hát használd arra az eszedet, hogy ösztöndíjat szerezz vele a városi iskolába. Így anélkül is megkaphatod, amit akarsz, hogy bántanod kellene embereket. Tanulj meg mindent, amit lehet, ebben az iskolában, ami nem lesz számodra túl nagy kihívás, látom rajtad.” Aztán Fritz az apjával is beszélt, és azt mondta: „Küldje el ezt a fiút a városba. Adjon neki egy esélyt.” És az apja megtette, és ő Lakhnauban kötött ki, az apja szülővárosában.

A város elképesztette, lenyűgözte. Ez akkora fordulatnak számított az életében, hogy gyermekkora és fiatal kora hátralévő részében egyetlen éjszaka sem aludt többet három óránál, pusztán mert olyan hevesen kavarogtak a gondolatok a fejében, a napi események, mint a ruhák a mosógépben. Lakhnau, angolul Lucknow: szerencse most. Ez a hely formálta emberré.

És most visszatért. Elindult a régi iskolájától, átkeveredett a tőle délre lévő sűrű, zsúfolt környékre, a metróvonal és a folyó közé, a jelen és a múltja közé bepasszírozott régi házakkal teli utcákra. Elég sok butaságot csinált itt. A város rengeteg öröme ellenére sem hagyott fel nepáli gyermekkora huligánkodásaival, bár arra már nem emlékezett, hogy miért. Nyakláncletépés, piaci lopások: talán csak azért csinálta, hogy megőrizze a kapcsolatot az otthonával. A szülei elverték volna, ha megtudják, miket művel a városban, értelmetlenül kockára tesz mindent, de talán pont a veszély csábítására folytatta az egészet. Szeretett ilyesmibe bonyolódni, és a kemény fiúkat is szerette, akikkel együtt dolgozott. Közéjük tartozott. Önmagára emlékeztették. Ő a hegyek vadállata volt, a város sem szelídíthette meg. Elvette, amit akart, és senki nem akadályozhatta meg ebben. Csak egy kartörésben végződő szorult helyzet fogta vissza kicsit. Utána pedig, amikor Delhibe költözött, ismét megváltozott, felhagyott minden ilyesmivel. Ennek sem emlékezett az okára, hogy mivel indokolta meg magának. Akkoriban így csinálta a dolgokat. Azok csak megtörténtek vele. Bár nem sokat aludt Lakhnauban, csak azután ébredt fel igazán, hogy Delhibe költözött. Ezen a ponton sok minden nyilvánvalóvá vált, és azóta sem nézett vissza.

De most visszatért. Vissza akart nézni. Végigsétált a városon az iskolájáig, beszédet tartott az összegyűlt diákoknak, és attól a rengeteg fiatal arctól szinte elájult. Ez aztán az égő buzgalom! Azok a fiúk arra vágytak, amije neki volt, ő pedig nem tudott mit mondani nekik. Végül azt mondta, ha bármire vinni akarjátok ebben a világban, be kell fognotok a tigriseteket a harci szekeretek elé.

Kisétált velük a város melletti földekre, ahol a diákok az Indiai Regeneratív Mezőgazdaság munkagaranciás programjában dolgoztak. Indiában már százszázalékos volt a foglalkoztatottság, és a munka keménynek látszott, ugyanakkor tudományosan megalapozottnak is, továbbá évről évre egyre több szenet kötött meg a talajban, amitől mindenki nagyobb biztonságba került. Segített nekik kukoricát ültetni, utána helyreállítani egy teraszfalat, és a nap végére úgy érezte, megsült. Én még mindig hegyi gyerek vagyok, mondta volna nekik legszívesebben, nem bírok a Teraival, ez nekem túl meleg. De ti, ti jó munkát végeztek, hát folytatnotok kell. Gandhi kitalált egy szót, azt, hogy szatjagráha, ami békés erőt jelent szanszkritul, ti is ismeritek, nem? De ezt maga a Mahátma találta ki, és szerintem örülne egy olyan szónak is, amelyben ez a két rész fordított sorrendben követi egymást. Gráhaszatja. Erőbéke. Erőltetni a békét? Ti most erőt fejtetek ki a béke érdekében. A munka, amit itt végeztek, segít megmenteni a világot, békét erőltet a világra. Folytassátok csak.

Később, amikor már induláshoz készülődött, az utcán a kezébe nyomtak egy levelet, amelyben találkozót kértek tőle. Ezt elég érdekesnek gondolta. Amúgy is szívesen beszélt volna ezekkel az emberekkel, csak nem tudta, hogyan vehetné fel velük a kapcsolatot biztonságosan. Így hát elment a levélben szereplő címre.

Amikor odaért, meglepetten és örömmel nyugtázta, hogy csak egy sarokra van a kereszteződéstől, ahol ifjúkora nagy részét töltötte: ugyanazoknak a sikátoroknak az X-e két nagy sugárút pluszjelében. Elég zavaros egy kereszteződés volt, pont olyan zavaros, mint az ő ifjonti elméje és élete, ugyanazokkal a villamos felsővezetékekkel a magasban, ugyanazokkal a keskeny kovácsoltvas erkélyekkel az épületeken. Kicsit elmosolyodott a gondolatra, hogy azok az emberek, akikkel találkozik, és akik kétségkívül ennek a nemzedéknek a keményfiúi, véletlenül pont a régi lakóhelye közelébe hívták el.

De nem olyan emberek voltak, mint ő régen. Céltudatosabbnak néztek ki: a bennük égő buzgalom már irányt is kapott, be lett pányvázva egy harci szekér elé. A vendéglátói odébb léptek az ajtóból, és intettek neki, hogy kövesse őket egy üres teázóbokszba. Idősebbek voltak az ő régi énjénél, és egy nő vezette őket. Az ő gyerekkori bandája vidám volt, és féktelen; ezek az emberek dühösnek és óvatosnak látszottak. Hát persze: életek forogtak kockán, az övéket is beleértve. És valószínűleg a hőhullámnak is tanúi voltak. Az megváltoztatja az embert. Tűzben edzett harcosok: igen, a Káli Gyermekei azok, és most úgy merednek rá, mintha azt latolgatnák, hova döfjék bele a kést.

Azt szeretnénk, ha belehúznál, mondta neki a nő kertelés nélkül.

Én meg azt szeretném, ha visszavennétek, válaszolta ő, amilyen udvariasan csak tudta.

A nő erősen összehúzta a szemöldökét, ahogy a mellette lévő négy férfi is. Úgy néztek ki, mint a démonarcok Káli nyakláncán.

Nem mondhatod meg nekünk, hogy mit csináljunk, jelentette ki a nő. Te már olyan vagy, mint a firangik.

Nem vagyok olyan, válaszolta ő. Nem tudjátok, ki vagyok. Eleget tudtok rólam ahhoz, hogy találkozóra hívjatok, ezt elismerem, de többet nem tudtok.

Látjuk, mi történik. Azért hoztunk ide, hogy szóljunk neked: tegyetek többet.

Én pedig azért jöttem ide, amikor meghívtatok, hogy szóljak: ideje taktikát váltani. Ez jó, és részben annak köszönhető, amit ti csináltatok. Ti csak megtettétek, amit meg kellett, ezt én is tudom.

Még mindig azt tesszük, válaszolta a nő.

Már csak az a kérdés, hogy most mire van szükség. Azt mi fogjuk eldönteni, felelte a nő.

Ő sorban végignézett rajtuk. Érezte, hogy ez ijesztőbb lehet, mint bármi, amit bárki mondhatna. Majdnem olyan volt, mintha hozzájuk ért volna; mintha egy elektromos szikra ugrott volna át egyikük elméjéből a másikéba. Kemény volt a tekintete, de azt is hagyta, hogy megnézzék őt maguknak.

Figyeljetek, mondta nekik. Megértelek titeket. Én segítettem nektek, világszerte segítem az olyan munkákat, mint a tiétek. Ezért kértetek most arra, hogy találkozzam veletek. És ezért egyeztem én bele. Most a kezetekbe helyezem magam, hogy megértsétek: a szövetségesetek vagyok. És hogy elmondjam nektek, megváltoztak a körülmények. Együtt változtattuk meg őket. Ezért most ha tovább gyilkoljátok a gonoszokat, a bűnözőket, azután is, hogy a leggonoszabbak már meghaltak, ti is olyanná váltok, mint ők.

Még nem haltak meg a leggonoszabb bűnözők, még sokkal többen vannak, vágta rá a nő hevesen.

Mindig lesz, aki a helyükbe lép. A mi helyünkbe is.

Tudom. Tisztában vagyok vele, hogy mekkora áldozatokat hoztatok.

Tényleg?

A nőre meredt. Aztán ismét egyesével végignézett a vele lévő férfiakon. Félelmetes arcok, szeretetre méltó arcok. Az az égő buzgalom.

Lassan azt felelte, ez Laksmi városa. Én itt nőttem fel. Remélem, ezt ti is tudjátok. Itt nőttem fel, ezen a környéken, amikor még sokkal keményebb volt, mint most.

Te nem voltál itt a hőhullám alatt, szögezte le a nő.

Ő csak nézte, és érezte, hogy mindjárt elpattan benne valami a feszültségtől. Az egész élete ott szikrázott a fejében. Megpróbált uralkodni magán, és bizonytalanul azt felelte: én többet tettem a következő hőhullám megakadályozásáért, mint bárki, akivel valaha is találkoztatok. Ti elvégeztétek a ti részeteket, de én is a magamét. Én már jóval azelőtt ezért a vidékért dolgoztam, hogy a hőhullám lecsapott volna, és életem végéig ezért fogok dolgozni.

Reméljük, hosszú életed lesz, jegyezte meg az egyik férfi. Nem ez a lényeg, válaszolta ő. Az a lényeg, hogy én olyasmit is látok, amit ti innen nem láthattok, a szövetségesetek vagyok, és azt mondom nektek, hogy ideje változtatni. A legnagyobb bűnözők meghaltak, börtönbe kerültek, vagy bujkálnak, és elveszítették minden hatalmukat. Ezért ha most folytatjátok az öldöklést, az csak öldöklés lesz. Még Káli sem ölt pusztán az ölés kedvéért, és egyetlen embernek sem lenne szabad ilyet tennie. A Káli Gyermekeinek hallgatniuk kellene az anyjukra.

Rá hallgatunk, de rád nem. Erre azt felelte, Káli én vagyok.

Hirtelen megérezte ennek a ténynek a hatalmas súlyát, az igazságát. A többiek csak bámulták, és látták, mennyire nyomja ez a teher. A háború a Földért hosszú évek óta tartott, és neki könyékig véres lett a keze. Pár pillanatig megszólalni sem tudott, és ezen túlmenően nem is maradt mit mondania.

79.

Közeledett Frank szabadulásának ideje. Letöltötte a büntetését. Alig bírta felfogni, még belegondolni sem tudott. Évek teltek el, de fogalma sem volt, hogyan. Egy része még mindig rajta kívül lebegett, az életén és az érzésein kívül. Ez sok szempontból megkönnyebbülést jelentett számára – mentességet a fájdalomtól, a félelemtől, az emlékektől. Csak a hideg napfényt egy zürichi utcán, a sarki teraszon. Négy-öt órát eltölthet egyetlen gondolat nélkül – ezzel ajándékozta meg az itteni élet. Nem vette biztosra, hogy le akar-e erről mondani. Disszociáció? Lelki béke? Neki nem számított, hogy hívják. Csak meg akarta tartani.

Mert valami más is eltűnt: már nem félt. Amennyire meg tudta állapítani. Márpedig biztosan észrevette volna, ha nem így lett volna. A szokásai rabjává vált. Evés, séta, munka, olvasás, alvás. Sem boldognak, sem boldogtalannak nem mondta volna magát. Semmire nem vágyott. Vagyis hát, ez nem volt igaz. Mentes akart lenni a félelemtől. És szívesen találkozott volna több állattal. És azt szerette volna, ha a menekülttáborok lakóit is ugyanúgy szabadon engedik, ahogyan őt. Ezek mind különböző vágyak voltak, némelyikért tehetett valamit, mások kívül estek a lehetőségein.

Minden reggel elment valamelyik menekültközpontba a börtön járművével vagy a városi villamosokkal és buszokkal, és segített konyhát takarítani, vagy begyalogolt a belvárosba, cikcakkban bejárta Limmat számtalan hídját, és gyakran valamelyik tóparti parkban kötött ki.

Azon a napon a Grossmünsterbe ment körülnézni. Üdvözölni Zürich szürke és szigorú lelkét. A templom nagy régi betonraktárra hajazott, rendkívül magas volt, és szinte teljesen üres. Mindig mókásnak találta, hogy ilyen is lehet egy keresztény templom. Zwingli pedig zen szerzetes, a semmi szószólója.[11] A lélek tisztaságáé. Ez a barokk templomok, egyáltalán a templomok koncepciója ellen tiltakozó spirituális tér. Tényleg annyi mindent elárul vajon a svájciakról? Nem ad jobb képet az a kecses felvilágosodás kori templom a folyó túloldalán arról, hogy milyenek is a svájciak a modern időkben? De, lehetséges. Kisétált onnan, ismét átkelt a folyón, elhaladt a „Goethe itt aludt” tábla mellett, és bement a Peterskirchébe. Nem, ez sem az igazi. Sima, ízléses, giccses alabástrom; a svájciak már nem ilyenek. A Bauhaus keményebben elbánt velük, mint bármi, a dizájn lett a mindenük, békaügetésben száguldottak vissza, Zwingli felé, vagy előre, valamiféle űrkorszakian puritán vonal felé. A funkció mint forma, igen, ilyen a svájciak stílusa. Csináljuk meg rendesen, tervezzük tartósra. Tisztára, józanra, elegánsra, stílusosra. A régimódi Heidi-gesztusokat száműzzük az Alpok turistásabb részeire, ahova valók. Itt, Zürichben szóljon minden a funkcióról.

Elhaladt a közvetlenül a Limmat felett elhelyezkedő női klub mellett, ahol fürdőzők feküdtek a napon. A folyó túloldalán ott állt az Odeon, úgy bámulva a napozókat, mint maga az érzéki Joyce. Azután az elvezető csatorna felett húzódó hídhoz ment, a Quaibrückéhez, a Limmat kezdetéhez. Nyugat felé, a tó partján, az első tóparti parkhoz. Ott leült egy padra az apró kikötő felett, és Ganümédész szobrát nézte, ami a nagy madár felé nyújtotta a karját. Egyszerű gesztus, olyan enigmatikus, hogy szinte tartalmatlan. Kedvére való szobor. Ganümédész ta-damja; talán ez volt Frank, vagy efelé tartott. Hogy felajánljon valamit egy hatalmas sasmadárnak. Beleborzongott a látványába. Nem kellett volna fáznia a napon, bármilyen erőtlen is volt, mégis reszketett. Utána enyhe hányinger futott végig rajta, és ezzel egy időben hideg verejték ütött ki a bőrén. Csak ült ott, és megpróbálta a puszta akaraterejével elmulasztani a rohamot. Nagy megkönnyebbülésére sikerült is. De ekkorra már átnedvesedtek a ruhái, és ő csak ült ott legyengülve és fázva.

Az utóbbi időben elég gyakran megesett ez vele. Nem beszélt róla senkinek, letudta egy vállvonással. Itt, a halvány napfényben valahogy rosszabbnak érezte. Felállt, és imbolyogva megtámaszkodott a pad karfáján. Lement a széles lépcsőn oda, ahol a tó a beton hullámtörőt nyaldosta. A látvány valami olyasmire emlékeztette, amit nem tudott felidézni – aminek a felidézését nem engedhette meg magának –, és amiről tudta, hogy micsoda, de figyelmen kívül hagyta, hogy a kezét a vízbe márthassa. Hideg hegyi édesvíz, tiszta és friss. Ebből a tóból akár inni is lehetne, mondta neki Mary Murphy. Ő úszott benne, hát csak tudta.

Frank a tenyerével a szájához emelt egy kis vizet, és megitta. Hideg és íztelen, kicsit organikus jellegű. Érezte, hogy egy héttel korábban még hó lehetett. Több kortyot is ivott belőle, ügyet sem vetve a járókelőkre, akik furcsállták, hogy a tóból iszik. James Joyce mondta, hogy a zürichi utcákról enni lehetne, akkor a tó vizét egyértelműen meg lehet inni. Egyszer vagy kétszer úszott is benne, most már eszébe jutott. Évekkel korábban. Furcsa, hogy ilyen régen volt.

Mély levegőt vett. Valami nem stimmelt, szédelgős, hidegrázós gyengeség futott végig rajta, amit nem tudott azonosítani vagy megnevezni. Azt mondják, a szabadulás is stresszt okoz, a megelőző hetek egy örökkévalóságig tartanak, az ember megőrül, félni kezd a szabadságtól, vissza akar jutni. Az ő esetében ebből semmi sem volt igaz; ez nem a régi, ismerős reakciói közé tartozott, amelyekről azt mondták neki, hogy a mentális állapota testi megnyilvánulásai. Poszttraumás stressz-zavar, igen, de ez a címke mindig többet elrejt, mint amennyit felfed. Mi a trauma, mi a stressz, mi a betegség? Senki nem tudja. Az összes elme dzsungelében folyamatos barangolás folyik, hol egy tisztásnál köt ki az ember, hol egy tónál a saját dadogó gondolatai félhomályában, félig ébren, félig alva. Hogy a segítői miért akarták megnevezni, nem tudta. Hát, ők csak segíteni akartak. Az emberek verbális lények, szavakban éreznek. Néha. Máskor viszont ez nem működik. Nincsenek jó szavak.

Úgy hasított bele a félelem, mint egy tőr. Valami nem stimmelt.

Óvatosan odébb ment a tótól, lefelé nézve, hogy jó helyre teszi-e a lábát. Itt nem lett volna praktikus megbotlani, túl sok zürichi sétált a környéken, és ha elesett volna, és felsegítik, akkor meglátnák a bokájára erősített nyomkövetőt, és azt hinnék, drogozott. Nem, tartania kellett magát.

Felment az utcaszintre, és mélyen beszívta a levegőt. Leltározta a tagjait, megrázta magát, érezte, hogy a keze-lába úgy mozog, ahogy várta, és ettől erőre kapott. Át a zsúfolt kis utcán, majd a Bahnhofstrasse és a folyó közötti kis mellékutcákon. Egy édességbolt is volt odafent, ami különböző csokoládéba mártott kandírozott narancsszeleteket is árult. Frank a legsötétebb csokoládét szerette a legjobban. Ezek nagyon jófajta narancsgerezdek voltak, keserédesek, nem teljesen szárazak, és a lehető legjobb fajta csokoládé borította az egyik felüket. Frank be szokott ugrani oda és venni egyetlenegyet, hogy legyen mit rágcsálnia séta közben. Most is bement, az eladónő megismerte, és már fel is emelt egyet a fogóval, hogy egy darab zsírpapírra tegye, még csak kérnie sem kellett, egy biccentés is elegendőnek bizonyult. Utána vissza a macskakőhöz hasonló, de attól mégis kissé eltérő burkolatú szűk utcácskákra, és irány a Paradeplatz a Bahnhofstrassén végigfutó villamossínek túloldalán, utána pedig fel a börtön környékére, amit olyan jól ismert.

Narancs és csokoládé, csokoládé és narancs. Keserű és édes, sötét és világos. A komplementer ízek teljesen új aromát hoztak létre, teltet és rágni valót. Franket elöntötték a cukrok, némi zsír, valószínűleg egy kis koffein is. Befordult a sarkon, meglátta a Gefängnist, és máris jobban érezte magát. Arra jutott, hogy helyre fog rázódni ebből a rosszullétből, éppen olyan sztoikusan fogja kivárni a szabadulást, ahogy a büntetést elviselte, aztán bérel egy lakást a környéken. Volt egy szövetkezeti ház a közelben, a buszgarázs mellett, amelynek már a börtönbüntetése elején feliratkozott a várólistájára. Most szabaddá vált benne egy kis hálószoba. Kiveszi, és ugyanúgy fog ott élni, ahogy most. Meghúzza magát, és végigcsinálja a napjait, ahogy eddig tette.

Mary Murphy egy ideig nem látogatta meg, szinte már aggódott. Azután, amikor mégis eljött, Frank a kis kávézó asztalánál csatlakozott hozzá, és elmondta neki, hogy zergéket látott a Pilatus alatt. Nem tudta rendesen elmesélni: látta, hogy a nő nem érti. Fel kéne mennie oda, hogy a saját szemével lássa, fejezte be végül ingerülten.

Örülök, hogy elment oda, Mary csak ennyit felelt. Jó lehetett.

Utána Frank kérdezősködni kezdett a menekültrészlegükről, és arról, hogy mit csinálnak. Mary azt mondta, hogy a menekültek most már vagy 140 millióan lehetnek, és folyamatosan nő a számuk. Ez annyi, mint Franciaország és Németország teljes lakossága együttesen. Rosszabb a helyzet, mint valaha.

Tudom.

Ki kell találniuk egy tervet, amibe az összes állam beleegyezik, mondta neki Frank. Gondolt már arra, hogy mi történt a világháborúk végén? Akkoriban több millió menekült bóklászott mindenfelé éhesen. Az első világháború után Fridtjof Nansenre bízták a probléma megoldását, és ő kitalált egy rendszert, amit Nansen-útlevélnek neveztek. Ez lehetővé tette, hogy a menekültek oda menjenek, ahova akarnak, szabad átjárást biztosított mindenhova.

Ez igaz?, kérdezte Mary.

Azt hiszem. Utánaolvastam, nem módszeresen ugyan, magának viszont van egy csapata, amit ráállíthat. Megint be kéne vezetni a Nansen-útlevelet.

Mary felsóhajtott. Attól tartok, számos ország soha nem menne bele semmi ilyesmibe.

Csinálják azt, mint a központi bankokkal. Kell egy terv, különben káosz lesz. Tudom, hogy ellátogatott a táborokba, de amit én azokból látok, az olyan, mint ez a börtön, csak rosszabb, mert nekik fogalmuk sincs, meddig lesznek fogva tartva, és eleve nem csináltak semmi rosszat. Európa egyszerűen csak bünteti az áldozatokat. Szudán több menekültről gondoskodik, mint egész Európa, pedig Szudán egy romhalmaz. Akik idejönnek, Európába, azokat gazdasági migránsnak nevezik, mintha nem pont ez lenne az emberek dolga, hogy jobb életre törekedjenek, hogy kezdeményezőkészséget tanúsítsanak. De ha valaki Európába jön, hogy megpróbálja, azt kriminalizálják. Ezt meg kell változtatniuk.

Mary a fejét rázta. Nem csak Európáról van szó.

De maga Európában van, felelte Frank. Maryre meredt. A nő a kafi fertigjét bámulta. Kezdtek visszatérni az első estéjük dinamikájához, ami valószínűleg nem volt jó ötlet: Frank nekiesett Marynek, hogy csináljon már valamit, Mary pedig berzenkedett.

Másrészt viszont a nő még mindig itt volt, ennyi évvel később is. Ez különösnek tűnt. Frank nem igazán tudta mire vélni. De hirtelen ráébredt, hogy fontos neki. Szeretné, ha Mary látogatná, mert ez valami olyasmit szimbolizált, amit nem tudott volna megfogalmazni, de szüksége volt rá. Kissé őrültnek tűnt ez az ír nő, kicsit betegesen érdeklődött iránta, ha úgy vesszük, és gyakran elég bosszúálló és szigorú is volt, amikor őt provokálta olyasmikkel, amik zavarták, nagyon idegesítették, ettől függetlenül megszokta a látogatásait. Szüksége volt rá.

Magának kellene felmennie az Alpokba, mondta neki. Emlékszik, ezt mondta nekem, és igaza volt. És most én mondom magának ugyanezt.

Mary bólintott. Lehetséges.

80.

Minden egyes lépést külön ki kellett csikarnom belőle. Ő olyan, mint az ökrei, talán ezért is szereti őket annyira, és ezért nem szeret engem. Én olyan vagyok, mint az ökrök hátán álló bökdösődő madarak. Sokkal boldogabb lenne, ha én is ökör lennék. De a felesége vagyok, elég ostoba sors, csak magamat hibáztathatom érte, és, őszintén szólva, még szeretem is, viszont nem akarok emiatt éhezni.

Szóval, megörökölte az apja birtokának a segge lyukát, két hektárt a családi földeknek a folyótól legtávolabb eső részén, amit évekig szemétlerakónak használtak, és azzal kellett indítanunk, hogy átrágjuk magunkat a legkülönfélébb hulladékok vastag rétegén, még fizettünk is, hogy egy részét elszállítsák, majd ott álltunk egy földháromszöggel, ami olyan kemény, akár a márványpadló. Az volt az első feladatunk, hogy feltörjük a szilárd felszínt, a második, hogy öntözőcsatornát ássunk az unokatestvér folyó felőli földjéről. Addig könyörögtem neki, míg rávette a fivéreit és az unokatestvéreit, hogy segítsenek nekünk, és végül minden meglett, és eljött az ideje, hogy termékennyé tegyük a talajt. Ebben tudtak is segíteni azok az ostoba ökrei, mert kibéreltünk nekik egy legelőt a közelben, és begyűjtöttük a trágyájukat a saját földünkre. Az árok vize eleinte persze csak végigszaladt a birtokunkon, hogy mindent, ami mozdítható, a folyóba sodorjon, úgyhogy ezt is meg kellett oldanunk gátakkal, lépcsőzet kialakításával, csatornázással, feltöltéssel, akármivel. A munka legnagyobb részét én végeztem el, mivel én vagyok az egyetlen, aki képes egy egész órán át folyamatosan dolgozni, továbbá vízszintezőt használni. Lassan haladtunk.

Azután meghallottam, hogy azt beszélik, a körzet pénzt ad majd a szénmegkötésért. A birtokunk állapotát tekintve ez azt jelentette, hogy fizetnének nekünk azért, amit amúgy is meg kellene tennünk, ha nem akarunk éhen halni, ezért szóltam az ökörnek, hogy azonnal regisztráljon minket. Ő csak ellenkezett és bőgött, mint mindig, miért vesztegetném erre az időmet, az ilyesmi soha nem működik. Hagyd már abba!, mondtam neki. Menj le oda most azonnal, vagy elválok tőled, és mindenkinek elmondom, hogy miért. Erre lement, és regisztrált bennünket.

Ez azt jelentette, hogy a falunkba látogató csapat beugrott hozzánk egy órára, és mintákat vettek, hogy kapjanak egy kiindulási értéket. Egyikük olyan arckifejezéssel nézegetett körbe, ami egyértelművé tette, hogy jó alacsony becslést fogunk kapni. A lányunk nem hagyta békén, míg mintát vett a földünkből, egy pohár vízbe tette, meglögybölte, aztán megmutatta neki, hogy abban a pillanatban, amikor abbahagyta a pohár mozgatását, a víz szinte azonnal kitisztult. Az összes részecske és sár, ami benne lebegett, lesüllyedt az aljára. Komposztot kell kevernetek hozzá, mondta neki. A szerves anyagok lebegnek a vízben, de itt nincs túl sok belőlük. Ez jó kiindulási pont. Akár linóleumpadló is lehetett volna alattunk, vagy szikla.

Ezután mindennap keményen dolgoztam. A szántásmentes mezőgazdaság szép és jó, de először termőföldre van hozzá szükség, amit majd nem szántasz fel. És még azt is kell azért kapálni, átforgatni, azt megmondhatom: többévnyi kemény fizikai munka a mi esetünkben, amit végig pénzszűkében végeztünk, mert minden pénzünket a szomszédaink trágyájának és zöldhulladékának megvásárlására fordítottam.

De a szart is arannyá lehet változtatni, ahogy mondani szokás, és mi pont ezt tettük. Én őt hajtottam, ő a munkásait, ültettünk néhány fát, évelő növényeket, békén hagytuk őket, és aratáskor hálásan szüreteltük le a termésüket. Átéltünk egy aszályt és egy árvizet, de a mi földünk valamivel jobban viselte ezeket a katasztrófákat, mint a néhány szomszédunké, amiatt, amit csináltunk. És az egészet traktorok, műtrágya és rovarirtók nélkül értük el, pusztán a jó öreg mérgek segítségével, amelyek mindig is ott voltak. A helyes régi módszerekkel, amelyeket mind dokumentáltam, mivel ezek számítottak a későbbi karbonszámítás szempontjából. Legnagyobbrészt azt ettük, amit mi magunk termeltünk, el is adtunk belőle valamennyit, és amit ezen kerestünk, azt mind visszaforgattuk a földbe. Az ökröm csak morgott; ki hallott már humusztermesztésről?

Végül eljött a nap, amikor a körzeti hivatal csapata ismét ellenőrizte a karbonértékeket. Abban a pillanatban, hogy ezt meghallottam, lementem a körzeti hivatalba feliratkozni. Nem sokkal utána felvirradt a nap, amikor a csapat, persze ezúttal egy másik, meglátogatott minket megvizsgálni a kis birtokunk földjét. Végigmentek az egészen, és mintákat vettek, időnként ásóbottal leásva, máskor egy hosszú dugóhúzóra emlékeztető eszközzel. Mintákat vettek, majd kiértékelték őket a furgonjukban, aminek a végében nagy vasgépeket tartottak.

Amikor végeztek a kiértékeléssel, odajöttek hozzánk. Ügyesek voltatok, mondták nekünk. Felhatalmazásunk van arra, hogy most rögtön kifizessünk titeket, de előtte el kell mondanunk, hogy tizenegy százalékot levonunk a költségeinkre és a ti adótokra. Szóval ha ezt aláírjátok itt, akkor elintézhetjük.

Az ökröm megmakacsolta magát. Még soha nem hallottam erről a levonásról, mondta. Ami a miénk, az a miénk, csak fizessétek ki, ami jár, a többit elintézzük mi magunk.

Aki tárgyalt velünk, felsóhajtott, és a kollégáira nézett. Azt nem tehetem, ez a bevett procedúra. Alá kell írnotok ahhoz, hogy megkapjátok a részeteket.

Erre nem vagyok hajlandó, jelentette ki a férjem.

Menjünk, és tárgyaljuk ezt meg a körzeti hivatalban.

Nem!, mondtam. Félrerángattam, hogy négyszemközt beszéljek a fejével; nem akartam túlzottan megszégyeníteni idegenek előtt. A ház sarkán túl meglóbáltam az ujjam az orra előtt. Vagy elfogadod a feltételeket, vagy elválok, mondtam neki. Túl keményen dolgoztunk. Az ilyen emberek mindig kérnek jutalékot. Szerencse, hogy csak tizenegy százalékot mondtak, ötven is lehetett volna, és azt is el kellene fogadnunk! Ne legyél idióta, különben elválok, utána pedig megöllek, és mindenkinek el fogom mondani, hogy miért.

Az ökör végiggondolta, majd visszament a látogatókhoz. Rendben, mondta nekik, a feleségem ragaszkodik hozzá. És ő nagyon makacs tud lenni.

A férfiak bólintottak. Aláírtuk a papírjaikat, aztán megnéztük, hogy mennyit adtak.

Huszonhárom?, kérdezte az emberem. Az semmi!

Huszonhárom karbonpénz, mondták. Pontosabban huszonhárom egész huszonnyolc. Megkötött tonnánként egy. Ami ha át akarják számolni a maguk pénzére… A csuklókijelzőjét nyomkodta. Jelenlegi árfolyamon ez nagyjából hetvenezer. Hetvenegyezer-hatszáznyolcvan.

Az ökröm és én egymásra pillantottunk. Ez több volt, mint amennyit egy évben elköltöttünk, jóval több. Majdnem kétévi kiadásunk, konkrétan.

A tizenegy százalék levonása előtt vagy után ennyi?, érdeklődött az ökröm.

Nevetnem kellett. Jó humorú ember a férjem.

81.

Mary S. és Tatjána V. telefonbeszélgetésének a leirata, védett vonal. M. az irodájában, T. a védett házban, titkos helyen.

M.: Hogy vagy?

T.: Unatkozom. És te? Nem kéne neked is bujkálnod?

M.: Nem hinném, hogy engem bárki meg akarna ölni. Az nem változtatna semmin.

T.: Lehetséges.

M.: Szóval mit csinálsz?

T.: Dolgozom. Távolról, így. A jogi segítségünket ajánlgatom.

M.: Van bármi érdekes?

T.: Szerintem néhány része működik. M.: Ezt hogy érted?

T.: Úgy látom, a jóslat, hogy a szupergazdagokat ki lehet vásárolni, beigazolódik. Nagy részükre legalábbis.

M.: Ezt honnan tudod?

T.: Kipróbáltuk. Ha felajánlják nekik, hogy vagy kapnak ötvenmilliót, amire biztosan számíthatnak, vagy végtelen pereskedés és zaklatás vár rájuk, esetleg egy olyan helyzet, mint az enyém, ha biztonságban akarnak maradni, akkor sokan elfogadják a pénzt.

M.: És ez legális? Nekem zsarolásnak hangzik.

T.: Megvan a legális formája. Most csak a te kedvedért fogalmazok ennyire egyenesen.

M.: Köszönöm. Szóval, nem irányítják át inkább a pénzüket adóparadicsomokba?

T.: Azokat kivégeztük. Talán ez a legjobb a blokkláncos pénzben: hogy tudjuk, merre jár. Nem maradt több búvóhely. Amit sikerül elrejteni, az már nem is pénz. Már csak a regisztrált pénzeknek van értéke. A régebbi cuccok, nem is tudom, olyanok, mint a dublon aranypénzek. A valódi pénzről tudjuk, hol van, és hogy került oda.

M.: Nem volt mindig így?

T.: Nem. Nem emlékszel a papírpénzre?

M.: Én még mindig használom! De az meg van számozva, ugye?

T.: Persze. De ha gazdát cserél párszor, utána már csak papírpénz marad. Rengetegféleképpen tisztára lehet mosni, követhetetlenül. A mostani pénz viszont követhető, annak is kell lennie, hogy valódi maradjon. Úgyhogy nem lehet elrejteni, nem maradtak adóparadicsomok. Az utolsókat is blokkoltuk, rávettük a WTO-t, hogy nyilvánítsa őket kizáró tényezőnek, meg ilyenek. Nem. Ha egy magánszemély gazdag akar maradni a jelenlegi pénzügyi helyzetben, akkor jobb, ha elfogadja a megnyirbálást, az ötvenmilliót, és lelép.

M.: Azt hiszem, ez logikus.

T.: Igen. Jobb ma ötvenmillió, mint holnap egymilliárd. Lehet, hogy a gazdagok hasonlítanak leginkább a homo economicusra. A kezükben van minden információ, az önérdek mozgatja őket, maximalizálni akarják a vagyonukat. De ha a társadalom szabja meg a gazdagság maximumát, azzal nem racionális szembemenni. Főleg ha hússzor annyid van, mint ami ahhoz kéne, hogy biztonságban maradhass.

M.: Nem is tudom. Azt a fajta becsvágyat, amivel egymilliárdot keres valaki, nem igazán lehet megfékezni. Ez már a szociopátia szintje. Nincs benne semmi racionalitás. Leginkább a férfiakra jellemző. Bár nőkkel is találkoztam már, akik feljogosítva érzik magukat.

T.: Na igen.

M.: Szóval bosszút akarnak majd állni.

T.: Némelyik biztosan. Mindig is lesznek őrültek. Most a rendszerről beszélek. Ha őrült emberek tombolnak egy épeszű rendszerben, akkor talán képesek egy kis kárt okozni, de végül a börtönben kötnek ki, vagy valaki megöli őket. Vagyis a rendszer számít. És én ezen a téren látok eredményeket.

M.: És az orosz kormány benne van a dologban?

T.: Nem tudnám megmondani. Lehet, hogy igen. Egyre erősebb a szovjet nosztalgia. És Szibéria olvadásnak indult, ami azért nem vicc. Néhányan azt hitték, ez jó lesz, mert több gabonát tudunk termeszteni, meg ilyesmi, de kiderült, hogy csak egy rakás mocsarat kapunk, és már a folyókat sem tudjuk autóútnak használni, mint régen, mert nem fagynak be. Egy nagy káosz az egész. Továbbá olyan sok metán és szén-dioxid szabadul fel belőle, amiből egy dzsungelbolygót is létre lehetne hozni. Oroszországban senki nem vágyik dzsungelbolygóra. Az túl zavaros, kicsit sem orosz. Úgyhogy változik a közfelfogás.

M.: Vagyis kezdenek belátóbbak lenni.

T.: Lehetséges. A Kremlben még dúl a harc, de a bizonyítékok egyértelműek. És sok oroszban még él a szovjetek tudománytisztelete. Ami orosz értéknek is számít. És azt is kissé mulatságosnak találják, hogy a szovjet módszerek menthetik meg a világot. Ez egy kis jóvátétel nekik.

M.: Minden kultúra tiszteletet akar kapni a többitől.

T.: Hát persze. A kínaiak már megkapták, és India is.

Oroszország és az iszlám még éhezik rá.

M.: Aztán hogyan lehet megszerezni ezt a tiszteletet?

T.: Az biztos, hogy nem pénzzel. A szaúdiak ezt bebizonyították. Ők ostobák voltak. Aki nyilvánvalóan ostoba, az nem kap tiszteletet. Mi, oroszok szorongunk is emiatt. Úgy gondoljuk, minket mindig ostobának néznek. A nagy medvét látják bennünk, egy veszélyes, bárdolatlan állatot. Provinciálisat.

M.: És a világ legjobb regényei, legjobb zenéje?

T.: Az cári örökség volt. Utána a Szovjetunió kapott némi tiszteletet, amiért állta a sarat Amerika ellen, sokra vitte a természettudomány terén, és kiállt a szolidaritás mellett. Vagy legalábbis így maradt meg az emlékekben. Most viszont már csak a nagy vesztesek vagyunk Amerikával szemben. És amikor az egész világ angolul beszél, ez az imázs fenn is marad. Kivéve, ha szovjet módszereket vetünk be, hogy megmentsük a világot az amerikaiak ostobaságától.

M.: Vagy visszamegyünk a cárok idejébe.

T.: Igen, az elég rossz reakció lenne. Mint azt láthattuk is Putyin esetében. De a szovjet álom jobb. Kitalálunk egy múltat, hogy megmenthessük vele a világot. Oroszország anyácska megmenti a világot.

M.: Remélem is. Valakinek meg kell mentenie. És szerintem Amerika nem fogja.

T.: Amerika! Ők azok a gazdagok, akiknek el kell fogadniuk, hogy csak ötvenmilliójuk lehet, nem végtelenül sok pénzük. Ők lesznek az utolsók, akik belátóan fognak viselkedni.

M.: Azt hiszem, ismét el kéne mennem San Franciscóba.

82.

A boltok érzékeny pontok, mivel elosztóközpontok, és nincs belőlük túl sok. Ha a boltjaikat támadjuk meg, az igazi tökön rúgás nekik. Az ilyen támadások hírére megzuhan a részvényeik ára, és nem tehetnek ellene semmit. Az értékeléseik pedig eleve történelmi mélyponton járnak. A rendőrség persze letartóztathat embereket, és eljárhat ellenük, de ettől nem fog felmenni a részvényárfolyam. Százezer dollárnyi fizikai kár százmillió dollárnyi erőforrás-veszteséget jelenthet. A nagy nyugdíjbiztosítók észreveszik, hogy baj van, és máshova helyezik a gigantikus befektetéseiket, azután az alapítványok, a trösztök, az egyetemek, a nonprofit vállalkozások és a befektetési alapok is észreveszik, hogy a nagykutyák odébbálltak, és megpróbálnak kimenekülni, mielőtt a fejükre dől a ház. És az a nagy, híres vállalat, ami persze egyben jogi személy is, hirtelen olyan lesz, mint aki agyvérzést kapott, és bénultan fekszik a kórházi ágyon, létfenntartó berendezésekre kötve, miközben az örökösei azon vitatkoznak, ki kapja az utolsó garasait.

Szóval fel lett gyújtva pár bolt, igen. A múltban ennyinél meg is állt volna a dolog. Az emberek szeretik a közvetlen politikai akciókat, mert az gyors, és utána nem kell valódi változásokkal szembenézni. De nagyjából ekkortájt a Háztulajdonosok Uniója a Diákhitel-ellenállás fizetésmegtagadási sztrájkja mellé állt. Kitört a nemteljesítés demonstrációja, ami otthon maradást jelentett szinte minden szakmában. Az általános sztrájk egy formája.

Azután, július 16-án az internet nagy része, a legnagyobb online boltok boltja felhagyott a működéssel. Az elég ijesztőnek tűnt. És mi csináltuk. Okos lépés volt? Hát nem olyan lett az internet, mintha az idegrendszerünk lenne? Mint amikor az a srác levágta a karját, hogy kijusson egy kanyonból Utahban. Végsőkig kétségbeesett lépés. Egy interregnumba vetettük magunkat, két dinasztia közötti káoszba. A Krízis, a Nulladik év: ó, a jóságos kibaszott égbe!

* * *

Az ilyen helyzetekben kell egy terv. Nem lehet csak úgy összecsapni az összeomlás kellős közepén. A hiperkomplexitásnak ebben a modern korában semmiképpen. Tegyük fel, hogy az internet megszűnik működni, a megtakarításaink eltűnnek, és a pénz hirtelen használhatatlanná válik: Jézus Krisztus, Szűz Mária! Képesek vagyunk egy új társadalmat létrehozni a semmiből ezen a ponton? Nem, dehogy. Minden szétesik, és a következő pillanatban azon kapjuk magunkat, hogy a macskánkat esszük. Szóval fogadjuk el: léteznie kell egy előre kitalált B tervnek. És ez a terv nem lehet titkos, amit a káosz alatt vetünk oda az embereknek. Csak semmi összeesküvés-elmélet, ha lehet, azok az emberek olyan fárasztóak – mintha titokban minden értelemmel bírna!

Nem. Ez egyértelműen marhaság. Esetlegesek vagyunk. Nem mintha nem léteznének összeesküvések, csak éppen mindet pontosan ismerjük. Tehát ebben az értelemben kell a B tervnek jó tervnek lennie, egy nyílt összeesküvésnek, amit mindenki előre ismer, mint amikor, mondjuk, egy ellenzéki párt árnyékkormánya közzéteszi az összes tervét, hogy mindenki átgondolhassa, és lehetőleg megszavazza. Az összes javaslat ott hever az asztalon, a mellettük szóló érvekkel együtt. Részletes összeállítási útmutatóval. Igen, ez nagyon úgy hangzik, mintha politika lenne – mert az is. Nyomasztó.

Ha kanonikus példáját akarjuk látni annak, hogy mennyit árthat a B terv hiánya egy forradalomnak: vegyük bármelyik forradalmat, amiről valaha is hallottunk! Azok mindig olyanok, mint egy görcsroham, és görcsös következményekkel járnak, olyan elcseszett történelmet eredményeznek, mint egy flipperautomata, mint egy rémálom. De vegyünk egy olyan példát, ami azt mutatja be, hogyan akadályozhatja meg a B terv hiánya egy forradalom kitörését annak ellenére, hogy nagy szükség lenne rá, ami miatt ez különösen releváns a mostani helyzetben: Görögországra és a Grexit kudarcára gondolok: még a századunk elején. Görögország nem tudta tovább fizetni az adósságait az Európai Unió központi bankjának, a Világbanknak és egy sor privát banknak. Ezek a globális pénzügyi hatalmak szorongatni kezdték Görögországot. Azt mondták neki, ne finanszírozza tovább a polgárai nyugdíját, egészségügyi ellátását és így tovább, hogy képes legyen törleszteni az adósságát a nemzetközi hitelezőinek, akik botor módon ennyire kockázatos kölcsönt folyósítottak. A Sziriza, az akkoriban uralmon lévő görög párt nem volt hajlandó ezt meglépni. A nemzetközi pénzügyet képviselő úgynevezett trojka ragaszkodott ahhoz, hogy megtegye. Ebből nem engedhettek, különben a PIIGS-országok, vagyis Portugália, Itália, Írország, Görögország és Spanyolország is sorban állt volna.

Vagyis ki legyen a vesztes: a görög lakosság vagy a nemzetközi pénzügy? A Sziriza közvélemény-kutatást tartott a kérdésről. A görögök nagy többsége arra szavazott, hogy szálljanak szembe a trojkával, és ne vezessenek be megszorításokat. A Sziriza erre azonnal elfogadta a megszorításokat és az EU rövid pórázát, hanyatt dobta magát, és könyörögni kezdett a mentőövért.

Miért csinálta ezt a Sziriza, miért csukta be a fülét azoknak az embereknek az akaratára, akik megválasztották? Mert nem volt B tervük. Abban a pillanatban egy olyan tervre lett volna szükségük, ami kimenti őket az EU-ból, és vissza a drachmába. Valamiféle adósságlevélre lett volna szükségük, ami beugrik, és elvégzi a pénz feladatát, amíg új drachmákat nem nyomtatnak, és be nem vezetik a szükséges változtatásokat, miközben visszaváltoznak olyan országgá, amelyik maga kezeli a saját valutáját és szuverenitását. És valójában voltak is olyan emberek a Szirizában, akik eszeveszetten dolgoztak ezen a B terven, amit ők X tervnek neveztek, de ez is a túl kevés, túl későn esetének bizonyult, mivel nem tudták meggyőzni a kollégáikat a kormányban, hogy kockáztassák meg.

Ilyen, végrehajtásra kész terv hiányában tehát a Sziriza kénytelen volt engedni az EU-nak és a globális pénzügynek. Vagy ez, vagy a káosz, ami éhínséget jelentett volna. A görögök már így is eléggé éheztek; a munkanélküliség 25 százalék körüli volt, 50 százalék a fiatalok körében, és a trojka által korábban kierőltetett megszorítások eredményezték, hogy nem maradt pénz alapvető szociális szolgáltatásokra, könnyítésekre. Egy fejlett ország kormányának, egy európai országénak, a civilizáció bölcsőjéének, blabla, az éhséget és a munkanélküliséget kellett választania, ha nem akart éhenhalást és káoszt – más lehetőségük azért nem akadt, mert nem volt B tervük.

Ezúttal viszont, a mi időnkben, amikor ez az egész világszerte kitört, kellett egy B terv.

Mi volt az? Egyes nagy részei már régen léteztek: az, amit szocializmusnak hívnak. Vagy azok számára, akik ennek a szónak a hallatán kiborulnak – mint például az amerikaiak vagy a kifejezés hallatán allergiás reakciót mutató nemzetközi kapitalista sikertörténetek – nevezzük közösségi tulajdonú közműveknek. A kettő majdnem ugyanaz. Az alapvető szükségletek eszközeinek közös birtoklása, hogy ezek alapvető emberi jognak és közjavaknak számítsanak a maguk nonprofit módján. Az alapvető szükségletek az élelem, a víz, a lakhatás, a ruházkodás, az áram, az egészségügyi ellátás és az oktatás. Ezek alapvető emberi jogok és közjavak, amiket soha nem lehet kisajátítani, kihasználni vagy nyerészkedni rajtuk. Ilyen egyszerű.

A demokrácia is jó, de megint csak azoknak a kedvéért, akik azt hiszik, hogy ez a szó csak az oligarchia és a nyugati imperializmus fedőtörténete, nevezzük tényleges politikai képviseletnek. Ti úgy érzitek, hogy van tényleges politikai képviseletetek? Valószínűleg nem, de még ha úgy is érzitek, hogy valamennyi azért van, akkor is elég kompromisszumosnak tűnhet. Szóval: az alapvető szükségletek eszközeinek a közös birtoklása és valódi politikai képviselet.

A részleteket a körülményekhez igazítva is ki lehet dolgozni, és bár az ördög a részletekben lakozik, azok csak részletek, a kirakósdarabkák illeszkedései a nagy képhez. Ezeket a részleteket ki lehet dolgozni, amit sok esetben már meg is tettek. A zürichi terv, a mondragóni rendszer, Albert és Hahnel részvételi közgazdaságtana, a kommunizmus, a public trust doktrína, az Az A Jó, Ami A Földnek Jó terv, a posztkapitalizmus változatos formái és így tovább: a B tervnek rengeteg verziója létezik, de ezeknek az alapvető vonásai egyformák. Nem agysebészet ez. Az alapvető szükségletek kielégítésének eszközei nem eladók, és nem lehet nyerészkedni rajtuk.

Az az egyik ijesztő az egészben, hogy pénzre még így is szükség lesz, vagy legalábbis valamilyen csere- vagy allokációs rendszerre, amiben az emberek megbíznak, és ez azt jelenti, hogy a most létező jegybankoknak részt kell venniük benne, tehát a jelenlegi nemzetállami rendszer is része kell hogy legyen. Sajnálom, de ez igaz, és talán nyilvánvaló is. Még abban az esetben is, ha az ember helyi nemnövekedés-támogató, anarchista, kommunista vagy a világkormány híve, a jelenlegi világrendben csak a nemzetállamok rendszerén keresztül csinálhatunk bármit is globálisan. Vagy a nyelvcsaládokon keresztül, ha így jobban hangzik. Több száz különböző nyelvnek kell egymás számára érthetővé válnia. Most csak ezzel dolgozhatunk, és a törésponton, amikor minden szétesik, fel kell használnunk valamit a régi rendszerből, amire felakaszthatjuk az új rendszert, lehetőleg valami nagyot és szilárdat. Enélkül minden csak légvár, és káoszba fog torkollni. Szóval, igen: pénz, ami jegybankokat jelent, nemzetállamokat jelent. Ez csak társadalmi szerződés, semmi több. Ez teszi olyan bizarrá. Olyan, mint a hipnózis: bele kell egyezni ahhoz, hogy működjön. Vagyis mindnyájan hipnózisban élünk át egy hatalmas álmot, amit együtt hallucinálunk, és ezt nevezik társadalmi valóságnak. Nem túl vidám gondolat.

Főleg, mert a jelenlegi rendszer nagyon egyenlőtlen, nagyon igazságtalan. Ami persze ősöreg történet. Bibliai, már a Teremtés könyvében is megjelenik; ez a legősibb történet, az egyenlőtlenség, ami nem sokat változott a civilizáció kezdete óta. Akkor hát hogyan változtathatnánk meg? Mit tegyünk?

Végső soron mindenki tud mindent. Ezen a bolygón senki számára nem érdektelenek a közös társadalmi létezésünk valódi feltételei. Ez az egyetlen valódi eredmény, amit azok az ostoba okostelefonok elértek: lehet az ember akár analfabéta, ahogy sokan azok is, mégis remek képet alkothat arról, hogyan működik a világ. Tudjuk, hogy a világ a katasztrófa felé tántorog. Tudjuk, hogy ideje cselekedni. Mindenki tud mindent. Az a láthatatlan kéz soha nem fog a számláért nyúlni, hogy kifizesse. A pénz már itt van, csak nincs egyenlően elosztva. Másképp fogalmazva, nincsen tisztességesen elosztva. Úgyhogy néhány dolog most tönkrement. Mi tettük tönkre őket; és szándékosan tettük tönkre őket! Lázadás, elfoglalás, nemteljesítés, általános sztrájk: tönkretétel. Eljött a B terv ideje. Ideje cselekedni, méghozzá demokratikusan. Végső soron a törvényhozás kezében lesz a dolog, az fog létrehozni egy új rendszert, ami igazságos, fenntartható és biztonságos. Közösségi tulajdonú közművek, állami (értsd: az állampolgárok birtokában lévő) vállalkozások, szövetkezetek, valódi politikai képviselet és így tovább. Törvénybe kell iktatnunk a B tervet, amint lehet. A legjobb B tervet a tömegek fogják megszülni.

83.

Vissza Pityerbe,[12] ahol a fehér éjszakák idején még éjfélkor sincs teljesen sötét, ezen az éjjelen csak furcsa halványszürkében dereng minden, a tengerparti várost alacsonyan szálló felhők borítják be, mint oly gyakran. A Szentháromság hídon, a szárazföld felé fordulva, a Péter-Pál-erőd hatalmas, reflektorokkal megvilágított falával szemben, ami sárgán ragyog a félhomályban. Csípős hideg, mint mindig. Tatjána a régi kabátját viselte, szőrmegallérja kellemesen melegítette az állát. Usankájának fülvédőjét leengedte. Hosszú szárú meleg alsóneműt viselt, és a régi, bélelt csizmáját. Felkészülten érkezett, de a zord hideg így is mellbe vágta.

Á, Tatjána, szólalt meg mögötte a barátnője, te olyan szép voltál, mielőtt elmentél, mostanra viszont ugyanolyan bábuska lettél, mint mi, többiek.

Kapd be, válaszolta ő. Te még rosszabbul nézel ki. Megölelték egymást.

Igazából kibaszottul jól nézel ki, mondta Szvetlána, miközben a kezét szorongatva végigmérte. Gondolom, jót tett neked az a sok pénz Svájcban. A wellness, a diéta és az edzés, ha jól látom.

Nem.

Hát, mindig is szerencsés voltál ezzel az alakkal, erre még fel is szedhetsz, és akkor is jól fogsz kinézni, csak még bögyösebb leszel.

Az a sok svájci sajt, helyeselt Tatjána nem túl vidáman.

De ne legyél már hülye, áruld el, mit akarsz.

El akarok menni innen.

Tatjánának torkán akadt a hideg levegő. Biztos vagy benne?

Szvetlána a városra mutatott. Ki ne lenne? Nekem ez elég szép.

Szvetlána a Lahta Centr nevű felhőkarcolóra grimaszolt, ami úgy döfte át az éjszakát, mint egy hatalmas ezüsttű. Most viccelsz?

Nekem tetszik.

Jellemző. De ne már. Nem az a lényeg, hogy néz ki, vagy te hogyan nézel ki, vagy mennyire tetszett neked, amikor kislány voltál.

Amikor kislány voltam, akkor utáltam. Csak most kezdett tetszeni.

Most, hogy elköltöztél. Egyszer visszajövök.

Kétlem. Ne áltasd magad. Ez a hely megölne.

Azt hittem, kezdenek jobbra fordulni a dolgok. Putyin eltávozott, a kommunisták visszatérnek, az oligarchák meghaltak, vagy börtönbe kerültek.

Ne mondd ezt! Miért mondod ezt? Az első nemzedék leköszönt, de a gyermekeik gazemberek, te is tudod. Soha nem fogunk megszabadulni tőlük.

De őket nem érdekli a politikai hatalom. Mind Monacóban vagy New Yorkban vannak, nem?

Nem mind. Néhányan igen, de nem mind. És amíg létezik egy maradványpárt, ami balhézhat, addig nincs vége. Nagyon nincs.

A demokratikus mozgalomnak van momentuma. Demokratikus kommunizmus – ezt biztosan imádjátok. A kínaiak ellentéteként fogjuk végezni. Ők kapitalista diktátorokká váltak, belőlünk meg demokrata kommunista lesz.

Te Zürichben talán hiszel ebben. Itt ez nem olyan könnyű.

Be kell ismerned, hogy minden jobb lett.

Jobb, igen. Mert rosszabb már nem igazán lehetett. De minél inkább nyerésre állunk, annál nagyobb az ellenállás, ezt érted?

Értem.

Akkor gondolj csak bele. Te elég sok sikert arattál, és mi is. Úgyhogy egyre nagyobb a veszély. Én is kívülről akarok dolgozni ezután, ahogy te.

Szerinted számít, hol vagy?

Igen. Ezen a hídon a legmagasabb a gyilkosságok aránya a világ összes hídja közül.

Ezért akartál itt találkozni?

Emlékeztetni akartalak rá. Azt akartam, hogy átérezd.

Tatjána mélyet szívott a hideg levegőből, letörtnek érezte magát. Oroszország anyácska, a boldogtalan medve. Ez nem túl meglepő. Azt kérdezte: tehetek bármit Zürichből?

Hát persze. Ments ki innen.

És azonkívül?

Ja. Az új államügyész a mi oldalunkon áll, ha másért nem, azért, mert jobb természetvédelmet akar. Valami állatbolond. A segítségével szerintem rá tudjuk venni a bírói tanácsot, hagyják jóvá Jevgenyij reformjait.

Számítanak a bírák?

Jobban, mint korábban. Makarov anti-Putyin akar lenni, nem vetted észre? Mivel Putyinnál senki nem lehet putyinabb, ő az ellenkezőjével próbálkozik.

Tatjána azt kérdezte: biztos vagy benne, hogy Putyinnál senki nem lehet putyinabb?

Szvetlána a városra mutatott. Talán Nagy Péter. Vagy Sztálin. Nem. Annak a vonalnak vége. És senki nem akar az előtte lévő pasas gyenge másolata lenni. Szóval, hogy nyomot hagyjon, Makarov az ellenkezőjével próbálkozik. Ő a nagy reformer, a globalista, a demokrata. Inkább India, mint Kína felé húz. Ami nagyobb jogbiztonságot jelent, azt pedig sokan szeretnék. Úgyhogy több a lehetőségünk.

Még Jevgenyij programjára is?

Igen. Az állatok jogállását is beleértve, márpedig pont erre lenne szükséged néhány ügyed továbbviteléhez errefelé. A jogállást lobogtatva csinálhatod majd az őrültségeidet a megszokott stílusodban.

Ez tetszik, felelte Tatjána, akit kicsit feldobott a gondolat. Nagyon szeretnék beperelni pár embert.

Segíts nekem, és akkor én is segítek neked. Úgy lesz. Húzzunk erről a kurva hídról piálni. Úgy lesz. Igyunk egy deci rövidet.

Vagy kettőt.

Nem csoda, hogy hízol. Tudod, az alkoholban is van kalória.

Akkor jó. Éhes is vagyok. Fázom, éhes vagyok, és szükségem van egy italra.

Üdv itthon.

84.

Miután évekig süllyedtek el rendszeresen konténerhajók az egyre gyorsabb és erősebb dróntorpedók jóvoltából, a tengeri szállítás végre elkezdett alkalmazkodni az új helyzethez. Vagy az alkalmazkodás, vagy a halál; mindössze tizenegyezer konténerhajó maradt a vízen, köztük csak kétszáz nagyon nagy kategóriájú, és miután azokból negyvenet elsüllyesztettek, nyilvánvalóvá vált az ítélet, nem hagyhatták figyelmen kívül. Nem reménykedhettek abban, hogy képesek lesznek ellenállni a szabotőröknek, akiket továbbra sem sikerült azonosítani. A Maersk és az MSC (egy svájci cég) egyaránt elkezdte átalakítani a flottáját, és a többi nagy hajózási vállalat is követte a példájukat. Vagy ez, vagy a halál. Az, hogy a világ egyik legnagyobb hajózási vállalata svájci, elég sokat elárul a svájciakról és a világról is.

Az átlagos konténerhajók masszívak, de egyszerűek. Tökéletesen tengerállóak, mivel olyan nagyok és stabilak, hogy még a ciklonokat és a hurrikánokat is kibírják, amennyiben a törzsük egyben marad, és a motorjaik folyamatosan járnak. És persze hatalmas teherszállító kapacitással rendelkeznek. Teljességgel alkalmasak a feladatra.

Szóval, amikor olyan hajókra próbáltak váltani, amiket a szabotőrök nem süllyesztenek el, eleinte a már létezők átalakításával próbálkoztak. Elektromos motorok vették át a propellereket működtető dízel hajtóművek helyét, és ezeket a rakomány tetejére fektetett hatalmas napelemekből származó napenergia táplálta. Ez is működőképesnek látszott, bár a behemótok sebessége eléggé lecsökkent, mivel nem akadt rajtuk hely annyi napelemnek, amennyi nagyobb sebességeket is lehetővé tett volna. De ha az ellátási lánc folyamatos marad a célkikötőkben való rendszeres megjelenést tekintve, akkor a sebességcsökkenés és a gazdasági hatékonyság ebből fakadó visszaesése csak annyit jelentett volna, hogy innentől kezdve megváltoznak az iparág költségei. Just in time – de mikor van a „még éppen időben”?

Mert lassúak voltak. Hamar megjelentek azok a bontók, amelyek szétkapták a konténerhajókat, hogy az anyagukból öt-tíz kisebb szállítóhajó kijöjjön, amelyeket szintén tiszta energia hajtott ugyan, de legalább olyan sebességgel, ahogy korábban a gázolajfalók közlekedtek, vagy még gyorsabban.

Ezek között a változtatások között a vitorlára való visszatérés is szerepelt. Mint kiderült, az valóban jó és tiszta energia. A legnépszerűbb hajómodell valamelyest azokhoz az ötárbócos vitorlásokhoz hasonlított, amelyek rövid ideig közlekedtek, mielőtt a gőzhajók vették át az uralmat a tengeren. Az új változatnak fotovoltaikus vászonból készült a vitorlázata, amely mind a szelet, mind a fényt hasznosította, és az általuk generált áramot az árbócrúd belsejében a propellereket forgató motorokhoz vezették. Más szóval, visszatértek a klipperek, diadalmasabban és gyorsabban, mint valaha.

Mary elvonatozott Lisszabonba, és felszállt egy ilyen új hajóra. A vitorlázata nem olyan volt, mint a régi klippereknek, hanem inkább szkúneres, vagyis mindegyik árbóc egy-egy nagy, szögletes vitorlát tartott, felette egy háromszögletű plusz egy sor vitorla az orrban. Mary hajója, a Cutting Snark 250 láb hosszú volt, amikor elég gyorsan ment, és az óceán nyugodt volt, egy sor szárnyprofil siklott ki az oldalából, és a hajó kissé kiemelkedett a vízből, felette siklott és felgyorsult.

Levitorláztak délnyugati irányban a harmincadik szélességi fok alá, hogy elkapják a passzátszelet, és régi, jól bevált útvonalon érkeztek meg Amerika partjaihoz az Antillákon át, majd a hosszú szigetsor mentén Floridába. Az út nyolc napig tartott.

Mary csodálatosnak találta az egészet. Azt hitte, tengeribeteg lesz, de nem lett. Saját kabint kapott, aprót, rendezettet, kényelmes ággyal. Minden reggel hajnalban kelt, és a hajókonyhán szerzett magának reggelit és kávét, majd a kávét egy árnyékosabb napozóágyhoz vitte, és dolgozott a számítógépén. Időnként a világ más részein lévő kollégáival beszélt, máskor gépelt. Amikor a képernyőjén keresztül beszélt emberekkel, azok néha észrevették, milyen szélfútta a haja, és meglepődtek, hogy nem a zürichi irodájában van. Ezt leszámítva, ugyanolyan munkával teltek a délelőttjei, mint bármikor máskor, csak annyi időre tartott szünetet, hogy körbesétáljon néhányszor a fedélzeten, a kék tengert nézve. A közelben elsikló madarak és a nyomukban ugráló delfinek láttán is abbahagyta a munkát. A többi utasnak megvolt a maga munkája és baráti köre, és békén hagyták, bár amikor Mary leült valamelyik nagy kerek asztalhoz enni, mindig volt, aki boldogan beszélgetett vele. A testőrei szintén békén hagyták. Ők is élvezték az utat. Ha úgy tartotta kedve, Mary egy kis asztalhoz is odaülhetett olvasni. Bármikor felnézhetett, hogy egy-két pillanatig csak a körülötte lévő arcokat figyelje, majd visszatérhetett a könyvéhez. Odakint, a fedélzeten. A levegő sós volt, és hűvös, a felhők magasak és határozott alakúak, a naplementék hatalmasok és gyönyörűek. A csillagok este kövérek és számosak – a sós levegő bőven kompenzálta az embert a valódi sötétségért. Utána egyik éjszakáról a másikra hízni kezdett az újhold, amíg remegő ezüst hidat nem vetett a látóhatárig: ég a vízen, indigó a kobalton, egy ezüstszínű úttal kettészelve.

Gyönyörű volt! És Mary munkája is haladt. Szóval… honnan ez a sebességfüggőség, miért adta be neki a derekát mindenki?

Mert az emberek mindig azt csinálták, amit mindenki más. Mert eleinte senki nem tudott repülni, aztán pedig mindenki tudott, aki megengedhette magának; és a repülés magasztos dolog. Mostanra viszont zsúfolt buszozássá változott, fáradsággá. És most már, a legtöbb repülőgépen, amin Mary utazott, az emberek lehúzták az árnyékolót az ablakon, és úgy utaztak, mint a metrón, ki sem pillantva.

Cseppet sem érdeklődve a tíz kilométerrel alattuk lebegő bolygó iránt.

A nyolcadik napon befutottak New York kikötőjébe, az álmok kikötőjébe, magába Kozmopoliszba, és Mary kiszállt a hudsoni mólón, eltaxizott a Penn állomásra, majd felszállt egy nyugatra tartó vonatra.

Oké, az már nem volt olyan érdekes. De ott is dolgozhatott, alhatott, kibámulhatott az ablakon. És az amerikaiak építettek végre nagy sebességű vasutat, ezt a kontinenst átszelő vonalat is beleértve, úgyhogy csak egy nap telt el, és máris San Franciscóban találta magát, ahol fellépcsőzött a föld alól, odasétált a Nagy Toronyhoz, és felliftezett a tetejére, mert oda beszélték meg a találkozójukat az évek óta ismert központi bankárokkal. Ez az út kilenc napba telt, és Mary minden egyes napján pont úgy dolgozott, mint Zürichben, csak több munkát sikerült elvégeznie. És a miatta felszabaduló szén-dioxid, mint azt Bob Wharton szoftvere kiszámolta, pont ugyanannyi volt, mintha otthon maradt volna. Ráadásul csodálatos volt átkelni a tengeren. Keresztülvitorlázott az Atlanti-óceánon! Most pedig ott állt egy nagy panorámaablak előtt a Nagy Toronyban, ahonnan a Csendes-óceán egy hatalmas szeletére látott ki. Elképesztő!

– Olyan ostobák voltunk – mondta Jane Yablonskinak, aki még mindig a FED elnöke volt, mivel az USA változástól rettegő új elnöke is őt nevezte ki. Yablonski olyan döbbentnek látszott, mintha azt próbálná kitalálni, melyik ostobaságra céloz Mary. Mary nem fejtette ki.

Legalábbis nem azonnal. Először hallani akarta, szerintük hogy mennek a dolgok.

A csoport megbeszélte a körükben gyakran szóba kerülő eseményeket – a nagy hőhullámot, a légi katasztrófák napját, a kis válságot, az átmenetet, az intervenciót, a furcsa időket, a szuperválságot –, és Maryben ismét tudatosult, hogy ezek a világ vezetői, már ha bárkit is annak lehet nevezni. Talán nem, talán pont ez az a változás, amit a frivol nevekkel el akarnak kapni: a rendszer mint olyan, kicsúszott a markukból. Maga a változás is elkezdett megváltozni.

De kétség sem férhetett hozzá, hogy ezek az emberek még így is rengeteg hatalmat a magukénak tudhattak abból, ami megmaradt. Kétségtelenül. Mert a pénz számít.

És most összegyűltek, hogy megbeszéljék a nagy kísérlet első éveit, amit Bob Wharton utolsó szalmaszálként említett: a karbonpénzét. Ez nagyon hasonlított azokra a tárgyalásokra, amelyeken India Pinatubo-intervencióit tárgyalták ki, csak azokon klímaszakértők vettek részt, ezen pedig bankárok. De itt is kieresztettek valamit a levegőbe, hogy kiderítsék, mi lesz; ebben az esetben aranyport. Mi történt?

Végighallgatták az asszisztenseik beszámolóit, ami pár órát vett igénybe. Egyik összefoglaló a másik után, kristálysűrűségűre tömörített információ. Utána ismét ők következtek, egymást nézegették a nagy asztal körül. Most ugrik a majom a vízbe: valóra váltotta a dolog a reményeiket? Működött?

Igen, nem és talán. A megszokott válaszok bármilyen kérdésre manapság. De sok szempontból igen, működött. Mary hallotta, hogy ezt mondogatják egymásnak, óvatosan és indirekten. Látta, hogy az asztal körül ülve, ami olyan magasan lebeg a gyönyörű város felett, egymásra nézegetnek, elégedett az arcuk, még akkor is, amikor az ideges aggodalmukat fejezik ki.

Egyetértettek a következő pontokban:

Az új karbonpénz rengeteg rövid távú befektetést ösztönzött szénmegkötési projektekbe, illetve sok hosszú távú befektetést magába a pénzbe. A legnagyobb fosszilisszén-tulajdonosok némelyike inkább a pénzt választotta, és a föld alatt hagyta a fosszilis szenet, vagy műanyaggyártásra használta, ha lehetett. A szén immár nem más, mint fekete kőzet, amit az ember pénzzé változtathat azzal, hogy békén hagyja. Több billió karbonpénzt hoztak létre és fizettek ki, ennek ellenére semmi jelét nem látták inflációnak vagy deflációnak, ki melyik elméletben hitt; az árakban nem következett be látható változás.

Léteztek olyan valutaváltók, ahol megpróbálták manipulálni a karbonpénz értékét más pénznemekhez képest, az ára letörésére tett kísérleteket is beleértve, amelyek arra irányultak, hogy sikerül olcsón bevásárolniuk belőle, és később drágán eladni. Ezekkel a törekvésekkel úgy szálltak szembe szükség esetén, hogy addig támadták a manipulátorokat, amíg azok fel nem hagytak vele, ami másoknak is figyelmeztetésül szolgált, hogy ne próbálkozzanak ilyesmivel. Léteztek eszközök azok szankcionálására, akik mégis megtették. Az egyik erről szóló jelentés a pénzügyi lefejezés terminust használta.

A befektetési trendek még mélyebb megváltoztatása végett a csapataik olyan törvénytervezeteket írtak, amelyekben több, ezzel összefüggő reformot javasoltak különböző kormányzatoknak, beleértve az erős valutakontrollt, az adóparadicsomok megtámadását és megsemmisítését, a pénzforgalom átterelését készpénzről digitális, blokklánccal követhető formátumúra, adónövelést és jogi szabályozást, amellyel növelhetik a szénre nehezedő nyomást. Ezek a frontok is beindultak.

Mindez jól hangzik, mondta Mary a nap végén. És most, mit tehetnének még?

Ők csak nézték. Azt mondd meg te, válaszolták. Mit forgatsz a fejedben? És miért?

Mary felsóhajtott. Ezek soha nem lesznek a változás forrásai. Egyszerűen nincs benne a DNS-ükben, sem intézményi, sem egyéni szinten.

Végigment egy listán, amit Dick és Janus Athena állított össze neki. A dark poolok törvényen kívül helyezése és felszámolása. A nagyfrekvenciájú kereskedelem jelentős késleltetése. Elég nagy adók kivetése a nagyfrekvenciájú kereskedésre ahhoz, hogy a kereskedelem visszaálljon emberi sebességre. Az alapvető emberi szükségletek kiszámolása és ezek ingyenes biztosítása a hátrányos helyzetű közösségeknek.

Te jó ég, ne! Ez nem a jegybankok feladata!

Ez volt az első reakciójuk, mint mindig. De már így is eléggé elkóboroltak a járt úttól, ahogy azt egyikük megfogalmazta.

Inkább átugrottak a legelő korlátján, mint egy bika, gondolta Mary. Egy nagy csapat bika a vadonban, ahol nézelődnek, de nem látnak további kerítéseket – ami olyan ijesztőnek tűnik számukra, hogy eleinte megpróbálnak felállítani párat, mert sokkal kényelmesebben érzik magukat bezárva, mint a szabadban. A pénzbe vetett bizalmat persze meg kell őrizni, ez a legfontosabb irányelvük, és ez az irányelv önmagában is egy kerítés, hurrá!

De a dark poolok felszámolása nem erősítené meg önmagában is a pénzbe vetett bizalmat, kérdezte Mary?

Ezzel kénytelenek voltak egyetérteni. És általában véve is, a zavaros pénzek kisebb autonómiája fel szokta erősíteni a pénzbe vetett hitet.

És a nagyfrekvenciájú kereskedelem, kérdezte Mary, az nem sima járadék, produktív ügyleteken történő élősködés?

Tréfásnak találta, hogy járadékról beszél, mintha ez nem a tárgyalófelei által fenntartott gazdasági rendszer legalapvetőbb tevékenysége lenne, de ők szerették volna másképp gondolni. És semmi nem drága azért, hogy összeszedjék a bátorságukat az elrugaszkodáshoz. Márpedig elég sok bátorságra van szükség, ha az ember királygyilkosságot fontolgat. Képes bárki megölni Tőke királyt? Mary kételkedett ebben, de ha mégis, akkor csak ezek a bennfentesek lehetnek, akik a rendszert működtetik. Ez a tizenhárom ember elég közel áll egy uralkodói testhez, könnyen előránthatják a tőrüket, még mielőtt bárki megakadályozhatná őket. Et tu, Brute? Igen, Cézár, én is. Halj meg. A történelem urnájába veled.

Úgyhogy most bólogattak, miközben megtárgyalták az ügyet, és hivatalosabb irányelvekké fogalmazták át Mary javaslatait. Minden olyan nagy konklúziót kerültek, ami tudatára ébresztette volna őket a saját vakmerőségüknek. Ezek csak számok, csak számokkal zsonglőrködnek, és azt is pusztán a stabilitás kedvéért. És mivel ez részben igaz is volt, Mary hagyta, hogy folytassák, biztatta őket.

A találkozó végén a kínai pénzügyminiszter, Madame Chan lépett mellé a nyugati ablaknál, ahol a Farallon-szigetek ismét úgy néztek ki a lenyugvó nap fényében, mint egy tengeri kígyó gerince. Mik azok a kiemelkedések nyugaton?

Ezek csak igazítások, mondta Madame Chan Marynek mosolyogva. Begombolódik a kabát, amit már elkészített. Ugye nem akar itt megállni?

Mire gondol?

Mi azt figyeljük, amit India csinál. Most már rengeteg téren ők mutatják az utat.

Radikalizálódtak, felelte Mary.

Igen, és ki ne radikalizálódott volna? Mi nem akarjuk, hogy az, ami velük történt, Kínában is megtörténjen, vagy bárhol máshol. Úgyhogy most regeneratív mezőgazdaságot tanítanak nekünk, és erre szükségünk is van. De persze az egész mindig visszakanyarodik arra, hogyan fogjuk kifizetni ezeket a jó dolgokat.

Gondolom, morogta Mary.

Chan elmosolyodott. Hát persze. Gondolj erre úgy mint földreformra. Az is csak pénzügyi megállapodás. Szóval, földadók, ami Kínában bérleti adókat jelent. Közösségi önszerveződő irányítás, vagyis commons létrehozása az összes alapvető szükséglet számára. Továbbá az az egyszerű jogi előírás, hogy a magáncégeknek a dolgozók tulajdonában kell állniuk.

Mary szkeptikusan csóválta a fejét ennek hallatán, de közben mosolygott is arra gondolva, hogy a stafétabot átkerült ehhez a nőhöz. Egy olyan nőhöz, akinek valódi hatalma van, rengeteg hatalma. Támogatni fogunk ebben, mondta boldogan. Vedd át a vezetést, és mi támogatni fogunk. És Madame Chan elégedetten bólintott.

Mary azt tervezte, hogy ezek után hazarepül, de törölte a jegyét, és megkérte a csapatát, hogy foglaljanak neki helyet egy hálókocsiba, majd egy klipperre, New Yorktól Marseille-ig. A hazafelé vezető utat végigdolgozta.

85.

Üdv, én azért vagyok itt, hogy Argentína Shamballa Permakultúrás Projektjéről meséljek. Mi az ARK Örményország képviselői vagyunk, és örülünk, hogy itt lehetünk. Mi pedig odalent, Ausztráliában együttesen képviseljük az Aborigin Mocsárégetést, a Sekélyvíz-kultúrát, a Gawulát, Ausztrália Bezöldítését, a Hogyan Hozták Létre Az Ausztrál Őslakosok Ausztráliát, a Kachana Tájhelyreállítást, az Egy Hold Kis Permakultúrás Projektet, a Permakultúra-kutató Intézetet, a Lila Körte Farmot, a Táj Rehidratálását, Ausztrália Helyreállítását és a Yarra Yarra Biodiverzitás-folyosót. Szorgos kis népek vagyunk!

Mi Belize Korallzátony-helyreállításától jöttünk. Én a bolíviai Élelmiszer-biztonság Szervezetet képviselem. Én Borneó Hogyan Állítsuk Helyre Az Esőerdőt Projektjét. Mi Brazília Centro de Experimentos Forestaisisát, továbbá a Helyreállítás Agrárerdészeten Keresztült. Mi Burkina Faso Lilengó-erdőjétől jöttünk és az Újraerdősítés Ősi Afrikai Földművelési Módszerekkel nevű szervezettől. Itt Kamerun: a Bafut Ökofalu.

Kanada delegációja a Bkejwanong Tradicionális Bölcsességet képviseli, a Jardins d’Ambroisie-t, a Nagymedve-esőerdőt, a Csodafarmokat, a Gyökereket és a Jövő Vizét. Kína delegációja boldogan nyilatkozik az Egy Ember Erdőt Telepít, az Ökocivilizáció, a Kínai Sivatag Bezöldítése, a Köercsin-sivatagi Erdősítés, a Karamay Ökológiai Körzet, a selyemút mellett fekvő Kubucsi-sivatag Zöldítése, a Lösz-plató Talajvíz-helyreállítása, a Sivatagokból Gabonaföldeket, A Világ Legnagyobb Mesterséges Erdője és Csöcsiang Zöld Vidék-újjáélesztési Programja nevében.

Mi a kongói Bonobómegőrzés, a Részvételi Feltérképezés és a Virunga Nemzeti Park vagyunk. Mi a Costa Rica-i Narancshéj-kísérlet, a Punta Mona és a Vida Verde Vízvisszatartás vagyunk. Azért vagyok itt, hogy büszkén felszólaljak Kuba fenntartható mezőgazdasági forradalma nevében, a szervezet nyolcvanötödik születésnapján. Mi Dánia Vitsøhus Permakulturjától jöttünk. Engem Ecuador Felhőerdő-gazdálkodása küldött. Én Egyiptom Erdőültetés a Sivatagban nevű szervezetétől jöttem. Mi Anglia Erdőgazdálkodás-kutató Alapítványát, az Éden Projektet, a Knepp Birtok-visszavadítást, a Britannia Visszavadítását és a Folyó-helyreállítást képviseljük.

Eritreából jöttünk, a Manazaresi Mangóregenerációtól, Etiópiából, az Etiópia Felemelkedésétől, a Merere Csodájától, az Etiópia Felföldjeinek Visszazöldítésétől, az Ökoszisztémák Helyreállításától és a Talajvíz-mozgalomtól. Boldogan mutatjuk be a francia Pur Projet Erdőgazdálkodást. Mi a Guatemalai Reserva de Biosfera Maya és az Asociación de Comunidades Forestales vagyunk. Mi Haiti Újraerdősítését képviseljük. Mi vagyunk a Termőföld Élete Társaság és a Kicsi Erdő Hollandiából.

Honduras, a Migráció Gyökerei. A hopi nemzet Hopi Esőfogói jelen. Izland Izland Erdősítését és Erdő-helyreállítását küldte. Mi Indiából jöttünk, hogy meséljünk az Araui Agrárerdészetről, az Aravali Gazdálkodás Intézetről, a Kopár Földeket Buja Erdővé Szervezetről, a Fenntartható Mezőgazdaság Szövetkezetről, az Erdő Létrehozása Hideg Sivatagban elnevezésű projektről, a Közösségi Erdőkezelésről, a Tudós Mezőgazdászról, a Halászmacska-védelemről, az Élelemszuverenitásról, az Ökológiai Biztonságért Alapítványról, a 300 Holdas Erdők Kétkezi Elültetéséről, a Mangrove-helyreállításról Sundarbanban, a Csodavíz Faluról, a Miyawaki Erdősítési Programról, a Természetes Földművelésről, a Navdanya Biodiverzitás Farmról, az Ötvenmillió Fa Elültetése Egy Nap Alatt elnevezésű programról, a Hatvanhatmillió Fa Elültetése Tizenkét Óra Alattról, a Rizsdiverzitás Megőrzéséről, a Bengalurui Tófiatalitásról, a Sadhana-erdőről, a Sai Szentélyről, az Élet Magvairól, a Szikkim Az Első Organikus Államról, a Vízmezőkről, a Víziaratásról és a Folyó-helyreállításról.

Üdvözli önöket Indonézia Korallzátony-helyreállítása Biokőzettel elnevezésű akciója, Mangrove Akcióprojektje, Mangrove-helyreállítása és a Manta-zátony Helyreállítási Projektje. Izrael bemutatja Sivatagban Növekvő Erdőit és a Kibucot. Mi Japánból jöttünk, és az Erdőteremtés a Cunamik Csökkentéséért projektről hoztunk híreket. Én Jordániából érkeztem, hogy a Sivatagzöldítésről meséljek. Mi kenyaiak vagyunk, és büszkén mutatjuk be a Kelet-afrikai Hidrológiai Folyosót, a Zöldöv Mozgalmat, a Kaikipia Permakultúrás Központot, az Északi Szafariparkok Alapítványt és az Esővízbegyűjtést. Madagaszkár a Nagy erdő-helyreállítást szeretné megünnepelni a Moringa Projekt és az Életmentés Fákkal bemutatásával.

Mexikó bemutatja a Chihuahuan-sivatag Bezöldítését, az Intenzív Fás Legelőket, a Rejtett Folyókat, az Újraerdősítés és Vízvédelem Csoportot és a Via Organicát. Marokkó a Sivatag Virágba Borítása szervezetét hozta el önöknek. Mi Nepálból jöttünk, hogy a Beyul Projektről és az Antropocén Vadon Csoportról meséljünk önöknek. Itt Új-Zéland: a Hinewai-rezervátum, a Mangarara Ökofarm és a Helyreállítók. Ahogy az itt összegyűlt többi ország, ők is csak néhány példa.

Én Nigerből jöttem, hogy meséljek a Gazdálkodók Által Felügyelt Természetes Regenerációról és a Nigeri Újrazöldesítésről. Norvégiából mesélnénk a Sarkvidéki Permakultúra-megoldásokról. Az oglala lakota nép elküldte képviselőjét az Oglala Lakota Kultúra Gazdasági Fellendítésétől. Mi Panama Mamoni-völgyi rezervátumából jöttünk. Peru a Biocorredor Martin Sagradról szeretne mesélni. A Fülöp-szigetekről hoztunk híreket az Erdőregenerációról, a Nemzeti Zöldítés Programról és a Ments Meg Egy Halászterületet és Egy Korallzátonyt akcióról.

Mi Portugáliából jöttünk megünnepelni a Fazenda Tomati Permakultúrát, a Bevetett Biodiverz Legelőket, a Tamera Vízvisszatartó Területet és a Vadakat. Én a katari Szahara-erdőprojektet képviselem. Oroszországból szeretettel: a Pleisztocén Park, a Nedves Széntárolás és a Szibériai Vadvilág Projekt. Én a ruandai Remény Erdőit képviselem. Mi, skótok Britannia Legöregebb Erdőjétől, a Dendreggan Erdő-helyreállítástól, az Isle Martin Regenerációtól, a Nemzet Mély Gazdagságáról elnevezésű szervezettől és a Lápvidék-helyreállítástól jöttünk. Én a szenegáli Nagy Zöld Fal kezdeményezésről fogok beszélni, és a Sivatag Visszaszorításáról is. Mi Dél-Afrikából jöttünk az ÖkoBolygó Bambusszal, Joe Kertjével, a Sivatag Virágba Borításával és a Baviaanskloof Helyreállításával.

Én a dél-koreai Újraerdősítés 350+ Millió Fával nevében beszélek. Én a spanyol Camp Altiplanótól jöttem. Én a szír Regeneráció Művészete szervezetet képviselem, kérem, segítsenek nekünk. Én Tádzsikisztánból jöttem, hogy az országom Újraerdősítéséről beszéljek. Mi Tanzániából a Kokota-sziget, mi pedig a Gombe környékének újraerdősítéséről szeretnénk beszámolni. Itt Tasmánia, és nekünk van egy Óriáshínár-helyreállítási projektünk, továbbá egy Fenyőültetvények helyreállítása projektünk is. Én Thaiföldről jöttem, és az Őslakosok Tudásáról és Erdőgazdálkodásáról, a Mangroveültetésről és a Sahainan Permakultúra Farmról fogok beszámolni. Engem Uganda küldött, hogy a Permakertekről és Uganda Új Erdőiről beszéljek.

Mi az Egyesült Államokból érkeztünk az Apalacchia Felgyorsítása, az Amerikai Prérirezervátum, a Feltört Föld Permakultúra, az Élelmező Erdőfarm, a Holisztikusan Tartott Bölények, a Háztáji Forradalom, a Permakultúra Intézete, a Csókold Meg A Földet, a Klamath-folyóvölgy Helyreállítása, az Erie-tó Alapjogai, a Termőföld Intézet, a Leopold Intézet, a Los Angeles-i Zöld Regeneráció, a Természet Gazdálkodásának Tükrözése, a Permakultúra Az Emberekért, a Bolygógyógyulás, az Igazságos Farmok Megteremtése, a Regeneratív Ranchgazdálkodás, a Colorado-folyó Helyreállítása, a Vörösfenyők Visszatelepítése, a Snake-folyó Helyreállítása, a Rodale Intézet, a Nyugat Megmentése, a Sierra Klub, az Éneklő Békák Farmja, a Termőföld Egészségügyi Intézet, A Vad Tengerek Intézője, a Tabula Rasa Farmok, a Vadonkarbantartás, a Földszövés, a Vad Ötlet Bölénytársaság és a Vad Osztriga Projekt képviseletében.

Én Zambiából érkeztem, hogy a Jobbvilág Bányaregenerációról meséljek önöknek. Én Zimbabwéból, hogy az Afrikai Holisztikus Gazdálkodási Központról és a Chikukwa Ökológiai Földhasználati Közösség Alapítványáról számoljak be.

Azért gyűltünk itt össze, hogy végre találkozzunk, megosszuk egymással a történeteinket, és elmeséljük egymásnak, hogy mit csinálunk. Már jó ideje keményen dolgozunk világszerte. A Föld meggyógyítása a szent hivatásunk, kötelességünk az utánunk jövő hét nemzedékkel szemben. Már most sok olyan projekt létezik, mint a mieink, nézzétek csak meg a YourLock-profilunkat, látni fogjátok, és támogathattok is minket, vagy csatlakozhattok is hozzánk. Már most megtaláltok minket, és aztán arra is rá fogtok jönni, hogy csak a jó munkát végző projektek egy százalékát képviseljük. Még számtalan hasonló mozgalom születik majd. Gyertek be, és beszélgessetek velünk. Hallgassátok meg a történeteinket. Nektek éppen annyira tetszeni fognak, mint nekünk. Nincs másik világ.

86.

Miután visszatért Zürichbe, Mary pár hétig intenzíven dolgozott, minden ébren töltött pillanatában a bányában csákányozott, úgymond. Készen állt egy kis szünetre. Frank Mayt időközben szabadon bocsátották, és beköltözött egy szövetkezeti házba a börtön közelében; vajon mivel foglalkozhat? Hogy mehet a sora? Most, hogy kiszabadult, kicsit kikerült Mary látóteréből, aki szinte félt bejelentkezni nála.

– Jól vagyok – mondta neki Frank, amikor felhívta. – Figyeljen, holnap felmegyek az Alpokba zergéket keresni. Rupicaprákat. Az valami kecske-antilop, és a térképek szerint tele vannak vele a hegyek. Nem akar velem tartani?

– Állatokat nézegetni? – kérdezte Mary kétkedő hangon.

– Mint az állatkertben?

Türelmetlen csettintés.

– Csak állatkert nélkül.

A nyomkövető appokkal ki lehetett deríteni, merre kószálnak az állatok, utána odamenni, és jó esetben látni is néhányat. Frank már kipróbálta, és tetszett neki. Flims felett is legelt néhány, és az szép hely.

– Hát, jó – válaszolta Mary.

Így közvetlenül a Churba tartó vonat hajnali hat órás indulása előtt találkoztak a Hauptbahnhofnál, és egy órával azután, hogy megreggeliztek a vonaton, majd ott ültek némán egymás mellett, kínos tudatában annak, hogy talán még soha nem csináltak semmi ilyesmit, átszálltak a Vorderrhein völgyébe tartó keskeny nyomvonalú kisvasútra. Ez a vonat jóval lassabban haladt, de nem töltöttek rajta sok időt, hamar leszálltak, hogy busszal folytassák az útjukat Flimsbe. Onnan felvonó vitte fel őket egy nagy, délre néző tágas völgybe, olyan kétezer méter magasba, ahol kiszálltak. Délelőtt fél kilenc volt, és az Alpokban jártak. Mary előre szólt a testőreinek, hogy hagyják őket békén, miután elindulnak az ösvényen, és így is tettek. Ahogy az már lenni szokott, volt egy kis étterem a felvonó felső állomásánál, oda ültek be várakozni.

Mary és Frank azon kapta magát, hogy a Rajna legfelső vízgyűjtő területét északról határoló hegyvonulat egy bemélyedésében haladnak felfelé. Az utolsó jégkorszak vége táján, miután a jég kiolvadt a völgynek ebből a részéből, masszív földcsuszamlás következett be ezen a délre néző falon, az egyik legnagyobb, ami valaha is történt. A Flims nevű falu teljes egészében ennek a földcsuszamlásnak a lapos felszínén terült el. Felette zöld alpesi rétek töltötték be az egymásba érő sziklamedencéket, egyre meredekebben emelkedve a Tschingelhörner-gerinc felé, egy meredek, szürke sziklákból álló fal felé, amelyen vízszintes repedés futott végig. Ez a repedés olyan mély volt, hogy rést ütött a gerincbe, egy hatalmas ablakszerűséget, amelyen át jól látszott az ég nagy foltja a szürke sziklák alatt. Még egy furcsa alpesi jelenség, amit a sziklákat több millió évre megülő jég hozott létre.

Ösvények szaladtak fel a zöldellő réteken, a szirtek alatt. Mary és Frank egy olyanon indultak el, ami nyugat felé vitte őket, el a síliftektől, farmoktól és más emberlakta helyszínektől, vadabb vidékek felé, már amennyire az Alpok vad lehet. Az Alpok vadállatai nem engedhetik meg maguknak a finnyásságot, mesélte Frank Marynek, ami az emberek közelségét illeti; amennyiben nem a legmeredekebb sziklákon tartózkodnak, elég gyakran találkoznak emberekkel.

Bár az ösvény látszólag csak enyhén emelkedett, ez csalóka benyomásnak bizonyult, amit a feljebb tornyosuló sziklák meredeksége keltett. Valójában elég nehézkesen haladtak felfelé. Mire felértek az egyik legmagasabb gleccsertál rétre, amit kurta, kócos gyep borított, tele kövekkel és hegyi virágokkal, kifáradtak és megéheztek, és a nap már jóval felettük járt. Leültek egy alacsonyabb sziklára enni.

A rétet a gerincről letört és legurult szürke szikladarabok borították, de az is lehet, hogy egy rég eltűnt gleccser sodorta oda őket, majd ejtette el, amikor a jég megolvadt. Miközben ott ültek az alacsony köveken, vasúti szendvicset ettek és a kulacsukból ittak, némaságuknak az első hegyi állatok látványa volt a jutalma: konkrétan a mormotáké.

A mormoták kövér, szürke kis állatok, leginkább az amerikai rokonaikra hasonlítanak, vagy talán a borzokra; Marynek nem igazán volt összehasonlítási alapja. A bundájuk színe miatt biztosan kőnek nézték őket a ragadozók, az odafent köröző sólymokat is beleértve. Talán pont miattuk, de úgy tűnt, a mormoták szeretnek mozdulatlanul álldogálni, kivéve, amikor helyváltoztató mozgást végeztek. Magas, éles füttyentésekkel kommunikáltak egymással. Ahogy Mary és Frank őket hallgatta, egyre nyilvánvalóbbá vált számukra, hogy ez is biztosan ugyanolyan nyelv, mint az összes többi.

– Odalent, Flimsben rétorománul beszélnek – jegyezte meg Frank.

Mary úgy látta, a mormotákat nem zavarja, ha beszélgetnek.

Ezt Frank is észrevette, és folytatta. A buszon is hallhattak egy kis rétorománt, magyarázta, amikor felmentek a vasútállomástól Flimsbe. Egyetértettek abban, hogy úgy hangzott, mintha az olaszt és a németet egy turmixgépbe tették volna. Megosztották egymással, mennyire tetszik nekik az a történet, hogy a rétoromán a Hitlerrel szembeni dac jegyében lett a négy hivatalos nemzeti nyelv egyike. Legalábbis így szólt a legenda, és mindketten hajlottak arra, hogy elhiggyék.

A nap letűzött a rétre, ami remegni kezdett a fényében. Elég meleg volt. A mormoták hozzászoktak, hogy ők is ott üldögélnek, noha a jelek szerint az egyik őrhelyüket foglalták el; a sziklájuk tetejének réseiben kiszáradt kis ürülékkupacok rejtőztek. Láthatóan növényevőkkel volt dolguk.

Frank és Mary úgy ültek ott, mintha ők is nagy mormoták lennének. Nem beszéltek sokat. Mary kicsit unatkozott. Azután az egyik fiatalabb mormota, legalábbis a méretéből és a szőre finomságából kiindulva az lehetett, feléjük battyogott, kicsit sem zavartatva magát a közelségüktől. Megállt, kinyújtotta az egyik mancsát, és az arcához húzta a közelében lévő fűszálakat. Így egy kis csokor fűkalászt gyűjtött a mellső lába hajlatába, amit le is legelt a szálakról. Pár harapással végzett vele. Miután befejezte a gyűjtögetést és az evést, hagyta, hogy a lefejezett szálak visszapattanjanak a helyükre, és továbbállt. Majd megismételte az eljárást. És újra.

Miután ezt végignézte, majd körbepillantott a füves réten, Mary hirtelen rájött, hogy a kis állat éléskamrája szinte végtelen. Legalábbis most, amikor a fű kalászosodik. Valószínűleg a többi alpesi növényevő is így van ezzel.

Frank egyetértett vele, amikor ezt ki is mondta. A mormoták biztosan egész nap esznek, mindennap, amíg eléggé meg nem híznak ahhoz, hogy átvészeljék a telet. Téli álmot alszanak, mint a kis medvék, hó alatti üregekben, és az eltárolt zsírjukból élnek, hihetetlenül lelassult anyagcserével. Tavasszal pedig előbújnak, hogy végigegyenek egy újabb nyarat.

Később egy csapat nagyobb állat jelent meg egy alacsony gerincen. Aha! Zergék!

Ezek valószínűleg nem azok az állatok voltak, amelyeket Frank az appban látott, mert egyik sem viselt rádiós nyakörvet. Ugyanis az utóbbi időben azzal erősítették a GPS-t az állatokra; Mary ezt nem tudta. Frank figyelmesen nézte a zergéket.

Furcsa megjelenésű teremtmények voltak. Kerekded test, rövid nyak, rövid lábak, tömpe orr. Rövid, görbe szarvak. A pupillájuk pont olyan négyszögletű volt, mint a kecskéké. Ördögszem. Miután Frank meghívta erre az útra, Mary utánaolvasott, és kiderült, hogy ezek „kecske-antilopok”, bármit is jelentsen ez. Természetesen külön fajba tartoztak, nem voltak se kecskék, se antilopok, még csak nem is emlékeztettek túlzottan a rokonaikra. A kicsinyeik karcsúak és szarvatlanok voltak, és az anyjuk közelében maradtak. Legelésztek, nézelődtek, higgadtan lépkedtek a köveken át egyik fűfolttól a másikig. Kíváncsian méregették Franket és Maryt. A nőt meglepte, hogy ennyire nem zavarják őket az emberek; Svájcban is éltek vadászok, legalábbis úgy hallotta, és ezek a növényevők a leggyakoribb vadászzsákmányok közé tartoztak. Miért nem félnek?

Franknek is eldünnyögte ezt a kérdést.

– Miért kéne félniük? – kérdezte a férfi.

– Mert le is lőhetnénk őket.

– Nincs nálunk fegyver.

– És ezt tudják?

– Van szemük.

– De láttak már valaha lőfegyvert? Az nem venné el teljesen a kedvüket az emberektől?

– Valószínűleg de. Szóval lehet, hogy még soha nem láttak fegyvert.

– Ezt meglepőnek találom.

– Az Alpok vad.

– Mintha korábban pont azt mondta volna, hogy nem az. Frank elgondolkodott.

– Az, és nem az. Igen, rengeteg ember megfordul idefent. De az Alpok gyorsan meg tudja ölni az embert. Kegyetlen, de tényleg. Nem azt mondta, hogy átkelt az egyik magasabb hágón?

– De igen.

– Akkor megtanulhatta volna. Mary bólintott, eltöprengve ezen.

– Az tényleg elég vad volt. Sőt, kegyetlen, igen… Az lett volna, ha az időjárás elromlik, persze. Semmi sincs odafent, csak sziklák.

– És az egy hágó volt. Rengeteg olyan hely van idefent, ahol nem is járnak emberek. Ahova nagyon nehéz eljutni, és ahonnan nem is igazán lehet továbbmenni. Ha rápillant a térképre, láthatja, mennyi van belőlük.

– Akkor nem ilyenek – mutatott körbe Mary. A kő alatt, amin ültek, nagyjából húszféle alpesi vadvirág nyílt, vagy a fűben rejtőzve, vagy felette hajladozva, különböző szárhosszú virágok, amelyek ezért változatos színrétegeket hoztak létre. Felül sárga integetett egy fehér rétegen, valamivel lejjebb kékek nyíltak, azok alatt pedig a fű burjánzott, talaj menti virágokkal pöttyözve.

– Nem ilyenek – mosolygott Frank.

Mary megdöbbent; úgy rémlett neki, még soha nem látta őt mosolyogni. Virágos rét, amelyen vadállatok legelésznek gondtalanul, a kicsinyeik szó szerint szökdécselnek, tökéletesen definiálva ezt a szót, ahogy felugranak a levegőbe, majd megbillennek a földet éréskor, aztán megismétlik. Odafent szürke fal, egy ablakkal, az Alpok furcsaságait illusztrálandó. Kék ég. Vidám látványt nyújtott az egész. Kicsit hallucinációszerűt. A szellő hullámként siklott végig a virágok felett, és azok hajladozni kezdtek tőle. A fiatal mormota még mindig fűszálakat húzogatott a szájához a közelükben. A napfény megcsillant a mancsában lévő olajos magvakon. Gyors kis zabagépek. A démonszemű zergék valamivel távolabb kérődztek, nem tartottak semmitől.

– Ez tetszik – mondta Mary.

– Az állatok?

– Igen.

Az a kis mosoly visszatért.

– Nekem is.

Egy darabig csak nézelődtek.

– Sokat látott? – kérdezte Mary. – Úgy értem, vadon élő állatokat?

– Nem sokat. Szívesen látnék többet. Eddig szinte csak ebben a gleccservölgyben vagy hasonlókban láttam őket. Főleg ilyen állatokat. Mormotákat és zergéket. Egyszer egy kőszáli kecskét is, legalábbis azt hiszem. És egyszer egy menyétfélét vagy valami hasonlót. Később utánanéztem, és nyest lehetett. Idefent láttam egy patak mellett, amelyiknek fák álltak a túlsó partján. Úgy rohangált, mint az őrült, oda-vissza. Nem értettem, mit csinál. Nagyon gyors volt, de kiszámíthatatlan. Nem úgy tűnt, mintha vadászna, odút építene, vagy ilyesmi. Csak cikázott. Egy nyurga kis izé, sötét bundával. Nagyon elszántan csinálta. Legszívesebben kivettem volna a zsebemből a telefonomat, hogy lefotózzam, de nem akartam megijeszteni. Nem akartam, hogy észrevegyen. Úgyhogy inkább nem mozdultam.

– És mi lett a vége?

– El kellett indulnom, hogy elérjem az utolsó felvonót. Mary felnevetett.

– Jellemző Svájcra.

– Nagyon igaz. – Frank letépett egy fűszálat, és piszkálni kezdte vele a fogát. – És maga?

Mary grimaszolt.

– Galway és Dublin nem a vadvilágáról híres. Kislánykoromban szerettem állatkertbe járni. Az nem pont ugyanaz.

– Na igen. Az a jó, ha ott vannak állatok, ahol az ember él.

– Valószínűleg. Kaliforniában is ezen dolgoznak. Ott nagyon sok a föld, és már elkezdték újratelepíteni a vadvilágot. Az ottani kapcsolataim Észak-Amerika Serengetijének nevezték, de ők az európaiak érkezése előtti időkről beszéltek. Azokat próbálják visszahozni.

– Ez rendes tőlük. De mi Zürichben élünk.

– Valóban. Nem tudom. Én elég gyakran sétálgatok a Züriberg ösvényein, de ott nem láttam még állatokat. Most, hogy belegondolok, ez kicsit meglepő. Az elég nagy erdő.

Frank megrázta a fejét.

– Város veszi körül. Az úgy nem működik.

– Úgy érti, élőhelyfolyosókra van szükség? Azok működnek?

– Azt hiszem. Ha elég szélesek, és elég nagy területeket kötnek össze.

– Kaliforniában is ezt csinálják.

– Rengeteg helyen, úgy tudom. Szerintem Svájcban is lehetne. Bár ezek az állatkák nem biztos, hogy örülnének, ha visszatérnének a farkasok.

– Azok ették őket korábban?

– Igen.

– Szerintem a svájciak sem jönnének ki a farkasokkal.

– Azt nem lehet tudni. Azt olvastam, most, hogy kezdenek eltűnni a gleccsereik, az alacsonyabb részek erdősítésében gondolkoznak, és abban, hogy növényeket telepítenek a kiürült gleccsermedencékbe. Szerintem attól farkaszónává válnának. A farkasoknak erdőre van szükségük, de a nyílt vidékeket is szeretik, és a magasabb részeken még több sziklás, üres terület bukkan majd a felszínre mormotákkal, vakondokkal és mókusokkal. És azok a részek elég magasan lesznek, olyan távol az emberektől, amennyire ebben az országban csak lehetséges.

Mary hitetlenül ingatta a fejét.

– Nehéz elhinni, hogy visszatérhetnek a farkasok.

– Azok sem hihetetlenebbek, mint ezek itt. Ezen a ponton már minden vadállat hihetetlen. Nehéz lesz ebből visszajönni.

– Nem, ha a Föld Felé-sek végrehajtják, amit akarnak.

Frank bólintott.

– Tetszik a tervük.

Csak ültek ott. Semmi okuk nem volt elindulni. Sehol máshol nem tölthették volna jobban ezt a délutánt. Ezért csak ültek. Frank egy fűszálat rágcsált. Mary az állatokat nézte, majd rápillantott. A férfi teste ernyedtnek látszott. Úgy ült ott, mint egy macska. Még a mormoták és a zergék sem voltak olyan békések, mint ő abban a pillanatban. Azok szorgosan ettek. És valóban, Maryt és Franket is ez késztette felkelésre: az éhség, és hogy pisilniük kellett.

Valamint a sötétség. A nap leszállt a nyugati gerinc mögé, és a levegő azonnal hűvösebbnek érződött. A rét árnyékba borult.

Frank felnézett a gerincre, utána vissza, Maryre.

– Mi az?

– Szerintem le kéne mennünk. Itt is lesz egy utolsó felvonó.

– Igaz.

Felálltak, és kinyújtózkodtak. A zergék felnéztek rájuk, majd elballagtak. Nem siettek látványosan, mégis hamarosan a rét túlsó végéhez értek, és miután beléptek a füves részt határoló sziklák közé, eltűntek. Mintha egy bűvésztrükköt láttak volna. Mary még úgy sem volt képes kivenni az állatokat, hogy tudta, ott vannak.

A mormotákat a jelek szerint nem izgatta fel, hogy megmozdultak. Azután valamelyik füttyentett egyet, mire a kicsi, amelyik a közelükben legelészett, elgaloppozott, és bebújt egy kő alá. Frank felnézett, majd felmutatott. Egy madár körözött a magasban. Talán héja.

Elindultak a felvonóhoz vezető ösvény felé. Ekkor Frank megbotlott, és arcra esett.

Mary felkiáltott, odarohant hozzá, leguggolt mellé. A férfi motyogott valamit, kábultnak tűnt. A talajra támasztotta a tenyerét, és feltolta magát ülő helyzetbe, majd csak ült ott, a fejét a tenyerébe temetve. Az arcát tapogatta, az állát.

– Megsérült? – kiáltott fel Mary. Frank megrázta a fejét.

– Nem tudom.

– Mi történt?

– Nem tudom. Elestem.

87.

A városi gyűlésen gyakorlatilag mindenki részt vett, aki a környéken maradt; ez nagyjából négyszáz embert jelentett. Amikor körülnéztünk a régi középiskola tornatermében, ahova a legtöbben jártunk annak idején, láttuk egymást. Mindenkit ismertünk. Mindenkinek tudtuk a nevét.

Az ajánlat egy ENSZ-szervezettől érkezett, amit a Jövő Minisztériumának hívtak, a szövetségiek és a montanai kormány közvetítésével. Mindenkit ki akartak vásárolni egy olyan összegért, ami gyakorlatilag az életünk végéig elég lett volna lakhatásra drága helyeken, bármilyen iskolai tandíjra, azzal az opcióval, hogy ha akarjuk, akkor a legtöbben ugyanabba a városba költözhetünk. Valószínűleg Bozemanbe. Néhányan Minneapolisba szerettek volna.

Már mindenki ismerte a tervet. Az egyetlen még működő mozi a Porunk hősét vetítette előző este, egy Skóciában játszódó filmet, amelyben egy texasi székhelyű nemzetközi olajcég meg akar vásárolni egy skót tengerparti falut a lakosaitól, hogy lerombolják és tankhajókikötőt építsenek a helyére. A kapott pénz mindenkit gazdaggá tenne, és a város összes lakója vidáman és minden szentimentalizmus nélkül megszavazza a dolgot. Még tartanak egy utolsó ceilidhet, hogy elbúcsúzzanak a várostól, és megünnepeljék, hogy mindenki milliomos lesz. Aztán odahelikopterezik az olajcég tulajdonosa, és kijelenti, hogy a várost és a tengerpartot meg kell menteni egy csillagászati obszervatórium számára, mivel a csillagászat a hobbija. Burt Lancaster. Mulattató, csavaros egy film volt. Némán néztük végig. Túlságosan az elevenünkbe talált.

Mi is nagyon hasonló helyzetben voltunk, bár a mi városunkat nem akarták lerombolni. Meghagyták volna, hogy valamiféle menedékké változtassák vészhelyzet esetére, továbbá itt lett volna az állatgondozók főhadiszállása, amely feladatot a gyermekeink is elláthatták volna, ha úgy akarják, vagy akár mi is, ha vissza akartunk volna térni a városba. És évente egyszer amúgy is visszajöhettünk volna látogatóba. A mozi pár estével korábban a Brigadoon titkát adta, talán azért, hogy bemutassa, mekkora ostobaság lenne ez. Azon sem nevetett senki. Jeff, a tulajdonos, aki a veszteséges működés ellenére is tovább üzemeltette a mozit, a jelek szerint nem akarta, hogy sorsára hagyjuk a várost. Kicsit ostorozott minket. Amikor bementünk, a hangszórókból a Homeward Boundot bőgette Simon és Garfunkeltől, hogy tovább tetézze a hangulatot. De a szavazás elsöprő többséggel döntött.

Az a lényeg, hogy amúgy is ez történt volna. Vagy már meg is történt. Jeff ezt az aspektust is bemutathatta volna egy zombifilmmel. Mert az összes gyerek elment. Elvégezték a középiskolát, amihez amúgy is át kellett buszozniuk a szomszéd városba, majd elmentek egyetemre vagy munkát keresni, és soha nem tértek vissza. Persze nem mindegyik. Én magam is visszatértem például. De a legtöbben nem, és minél kevesebben tértek vissza, annál kevesebben tértek vissza. Pozitív visszacsatolás negatív eredménnyel; mindig ez történik, ez korunk nagy története. A városnak 1911-ben volt a legnagyobb a népessége, 12 235 fő. Ezt követően minden évtizedben csökkent, és most hivatalosan 831 fő volt, valójában viszont kevesebb, főleg ha azokat a szerencsétlen amfetaminfüggőket sem számoljuk bele, akik tényleg zombik. Egy bolt, egy kávézó, egy mozi Jeff jóvoltából, egy posta, egy benzinkút, egy iskola az előkészítőtől a nyolcadikig, egy középiskola a szomszéd városban túl kevés diákkal és tanárral. Ennyi.

És persze nem mi voltunk az egyetlenek. Nem tudom, hogy ez jobbá vagy csak még rosszabbá tette a dolgot. Az egész Közép-Nyugaton ez történt, nyugaton mindenhol, délen, New Englandben, a Nagy-tavaknál. Mindenhol a Földön, azt mondták. Egy egész spanyol falut meg lehet vásárolni pár ezer euróért, mondták. Spanyolország közepe, Lengyelország közepe, Kelet-Európa legnagyobb része, Kelet-Portugália, Oroszország nagy része – a lista egyre hosszabbra nyúlt. Persze vannak országok, ahol falvak közvetlenül az emberek szeme előtt változnak városokká, kartonkunyhók olvadnak el minden egyes esőzésnél, de nem. Senki nem gondolta, hogy ez jó út lenne, és amúgy sem a mi utunk volt. Mi Montanában éltünk, és a kisvárosunk lakosságának száma a funkcionalitás és élhetőség határa alá zuhant. A településünk meghalt, úgyhogy csak álltunk ott, és egymást néztük.

A felkínált ár nagylelkű volt. És ha elég sokan választjuk azt, hogy ugyanabba a városba költözünk, akkor továbbra is ott leszünk egymásnak. Egy szomszédság leszünk, vagy egy szomszédság része. Meg fogunk tudni élni. Évente egyszer visszajöhetünk, és megnézhetjük a helyet, a földet. Egy idő után azok, akik ténylegesen éltek itt, meg fognak halni, aztán már senkinek nem lesz oka idejönni. Akkor majd feltehetően hagyják az épületeket összeomlani, vagy lebontják őket, hogy felhasználják építőanyagnak. A terület a Nagy Yellowstone Ökoszisztéma részévé válik majd, a Föld egyik legnagyobb ökoszisztémájáévá. Bölények, farkasok, grizzly medvék, jávorszarvasok, őzek, rozsomákok, pézsmapatkányok, hódok. Halak a folyókban, madarak a levegőben. Az állatok vándorolni fognak, és ha a klíma felmelegszik, talán északabbra költöznek, de ez így is, úgy is az ő területük marad, hogy kedvükre éljenek rajta. Azok az emberek, akik itt élnek vagy idelátogatnak majd, olyanok lesznek, mint a vadőrök, terepkutatók vagy akár a bölénycowboyok. Bölényboyok. A hatóságok elég homályosan nyilatkoztak ezzel kapcsolatban. Azt elismerték, hogy még képlékeny a dolog.

Azt tervezik, hogy rengeteg utat megszüntetnek a környéken. Néhány vasút és az autópálya megmarad, pár kilométerenként nagy alul- és felüljárókkal az állatoknak. Néhány helyi út is, de nem túl sok. A legtöbbet felszedik, a betonjukat és az aszfaltjukat összezúzzák, és máshova szállítják építőanyagnak. A betongyártás rossz dolog karbonszempontból, úgyhogy az új beton ára az egekbe szökött, annyira megadóztatták, hogy szinte már minden olcsóbb nála. A megszüntetett utak és a lebontott épületek újrahasznosított betonja a meggazdagodás legújabb módja, vagy legalábbis a kényelmes életé. Mi részesedést kaptunk a városunkon áthaladó utakból, a házak anyagából is és így tovább. Ez egyfajta megélhetési alap lett a jövőre. Később, amikor az utak eltűnnek, az állatoknak és növényeknek jobb dolguk lesz, mint valaha. A halaknak a patakokban, a madaraknak a levegőben. A Föld Fele-terv, itt Amerikában.

Úgyhogy átbeszéltük a dolgot. Néhányan elsírták magukat közben. Történeteket meséltek a szüleikről és a nagyszüleikről, a családfájuk legrégebbi ágairól, amire még vissza tudtak emlékezni, vagy legalábbis azokról az őseikről, akik megtelepedtek itt. Mi is együtt sírtunk velük. Meglepetésszerűen tört ki az emberből valami véletlen megjegyzés hatására, egy felidézett arc vagy valami jótett emlékére. Ez volt a mi városunk.

Mindenütt ez történik világszerte, mondogatták. Az a sok kis szomorú városka, a vidéki civilizáció gerince a történelem szemetesébe kerül. Milyen bánatos pillanata ez az emberiségnek! Városi élet – ne már. Az a rengeteg dicshimnusz körülötte – csak az mondhat ilyesmit, aki soha nem élt kisvárosban. Bár lehet, hogy az nem való mindenkinek. A többségnek semmiképpen, a jelek szerint. Az emberek a lábukkal szavaztak. A gyerekeik elmentek, és nem jöttek vissza, ez ilyen egyszerű. Hát nekünk is költöznünk kell. Úgy tűnt, az emberek fele Bozemant akarja, a másik fele Minneapolist. Jellemző ránk. Lehet, hogy a többi kisvárosban is ilyen vagy-vagy helyzetek voltak, szinte fele-fele megosztottság mindennel kapcsolatban: a polgármesterrel, a középiskola igazgatójával, az amerikai focicsapat hátvédjével, a legjobb benzinkúttal, a legjobb kávézóval és így tovább. Mindig ez a vagy-vagy. Szóval azt terveztük, hogy kettéválunk, és elmegyünk. Nagyvárosi nép lesz belőlünk. Úgysem fog örökké tartani. Ez a nemnövekedés növekedése, ahogy a mediátor fogalmazott. Nagyon jó mediátort kaptunk, ezt el kell ismernem. Arra biztatott minket, hogy meséljük el a történetünket. Azt mondta, az ilyen kisvárosokban mindig így megy. Már nagyon sok helyen csinálta ezt. Ez volt a szakmája. Mint egy hospice lelkésze, magyarázta, kicsit borús arckifejezéssel. Mindenki sír. Legalábbis az ilyen kis helyeken. Azt mondta, hogy amikor a kertvárosokban csinálják ugyanezt, senkit nem izgat a dolog. Ott az emberek még csak el sem mennek a megbeszélésekre, legfeljebb azért, hogy megtudják, mennyit kapnak. Néha, mesélte, amikor elmondják a kertvárosok lakóinak, hogy le fogják bontani a házukat, és természetvédelmi területté alakítják a helyet, éljenzésben törnek ki. Mi nevettünk ezen, bár fájdalmas volt belegondolni, hogy léteznek ennyire elidegenedett emberek. A kertvárosok már csak ilyenek. Ami minket illet – mi a sajátunknak éreztük a városkánkat.

De mindenütt ez történik, magyarázta a mediátorunk. Az egész világon. És aztán, a következő években és évszázadokban eljön majd az idő, amikor a világ népessége észszerűbb szintre csökken, és akkor az emberek majd visszaköltöznek a nagyvárosokból vidékre, és újra megjelennek a falvak. A falvak régen az állatok élőhelyének a részét alkották, mondta. Az állatok ott mászkáltak az utcákon. Már itt is ezt csinálják!, kiáltott fel valaki. Igen, és újra meg fognak jelenni, válaszolta a mediátorunk. Vannak még emberek, akik szeretik ismerni a tanítót, a szerelőt, a bolti eladót, a polgármestert, mindenkit a városban: ez túl alapvető ahhoz, hogy örökre eltűnjön. Ez csak egy hosszabb történet egyik fejezete. Az emberek nagyon régóta így élnek. De most vészhelyzet van.

És mi továbbra is ott leszünk egymásnak. És gazdagok leszünk, vagy legalábbis jómódúak – anyagi biztonságban érezhetjük magunkat – egy életre, és még a gyerekeink is kapnak életjáradékot. Lesz mit csinálnunk szombat esténként. Tehát minden rendben lesz.

De az ember szeme azért szúrni kezdett egy idő után. Néhányan elsírták magukat, és nem tudták befejezni, amit mondani akartak. A barátaik letámogatták őket a színpadról. A mi városunk ilyen volt. Mi ilyenek voltunk.

Végül már nem maradt mit mondani. Éjfél lett, és a város véget ért, mint egy tündérmese. Nem maradt más hátra, mint hazamenni, üresnek érezve magunkat, kicsit bizonytalanul. Bemenni a házunkba és körülnézni. Összepakolni.

88.

Mi szart eszünk és ételt szarunk. Eljön az ideje, amikor együtt kell mozdulnunk. A járásával ellentétes irányban követjük a napot, egyszerre mozdulva. Egy csorda vagyunk, ami egyénekből áll. Sorokban vonulunk egymás után. A talaj, amin közlekedünk, legnagyobbrészt víz. Amikor vízen járunk, megijedünk, és visszasietünk a szárazföldre. Némelyikünk félrevezeti az ostobákat, mások elhamarkodott kalandokra sarkallnak más bolondokat. Ha rossz vezért követünk, akkor meghalunk. Ha bepánikolunk, meghalunk. Ha nyugalomban maradunk, megölnek bennünket. Meg is ehetnétek minket, de sokkal nagyobb hasznotokra vagyunk más területeken, úgyhogy ritkán tesztek ilyet. Menet közben sokkal olyanabbá tesszük a Földet, amilyenre szükségetek van. Karibuk vagyunk, rénszarvasok vagyunk. Antilopok vagyunk, elefántok vagyunk, mi vagyunk a Föld nagy csordaállatai, akik közé magatokat is sorolnotok kéne. Hát engedjetek nekünk utat.

89.

Mary másnap furcsán érezte magát, amikor bement a munkahelyére.

– Milyen volt tegnap a hegyekben? – kérdezte tőle Badim.

– Remek – válaszolta. – Egy réten ültünk, mormotákat és zergéket néztünk. Meg néhány madarat.

Badim végigmérte.

– És érdekes volt?

– Az! Nagyon békés volt. Úgy értem, azok odafent egyszerűen élik az életüket. Csak bóklásznak és esznek. Úgy nézett ki, egész nap ezt csinálják.

– Szerintem így is van – válaszolta Badim, akit láthatóan még mindig nem sikerült meggyőzni arról, hogy ez érdekes látványt nyújthat. – Örülök, hogy élvezted.

Azután Bob Wharton és Adele is berobbant, lelkesen, mivel hírét kapták, hogy a legújabb CO2-értékek csökkenést mutatnak világszerte, valódi csökkenést, aminek semmi köze az évszakhoz, sem a gazdaság bezuhanásához, mert mindezt belekalkulálták, és még így is csökkenést látnak: most már csak 454 ppm, miután alig négy éve még 475-ös csúcson járt. Ez évi mínusz 5 ppm, számottevő csökkenés, amelyet többféleképpen leellenőriztek és megerősítettek, és minden vizsgálat mutatott, hogy valós a szám. Végre csökkenésnek indult a CO2; nemcsak lassabban nőtt vagy stagnált, amit önmagában is hatalmas eredményként ünnepeltek meg hét évvel korábban, hanem konkrétan csökkent, méghozzá gyorsan. Ez csak a megkötés eredménye lehetett. Csak antropogén eredetű. Ami azt jelenti, hogy ők csinálták, méghozzá direkt.

Persze, ennek előbb-utóbb be kellett következnie, mondogatták egymásnak, ha azt veszik, hogy mi minden történt. Természetesen a szuperválság is segített, de annak a hatását belekalkulálták, és egyébként is, az csak stagnálást okozott volna; egy valódi csökkenésre, mint ez, csak a kivonási erőfeszítések szolgálhatnak magyarázatul. Bob azt mondta, hogy valószínűleg az újraerdősítés és a sekély tengervizek hínárral való bezöldítése játszotta ebben a legnagyobb szerepet.

– A következő megálló a három-ötven! – kiáltott fel spiccesen az örömtől. Az egész karrierje során, egész életében ezért harcolt. Mint oly sokan.

Annak az órának a hátralévő része főleg ünnepléssel telt. Koccintottak a hírekre, kávéval. Még soha senki nem látta Bobot ilyen lelkesnek, hiszen általában a kutatói higgadtság mintapéldája volt.

De amikor mindenki elhagyta az irodáját, Mary rájött, hogy ő még mindig furcsán érzi magát. Írt Franknek, és megkérdezte, hogy van. Jól, válaszolta a férfi, de semmi többet nem írt. Mintha mi sem történt volna.

Így aztán a nap végén Mary levillamosozott, és elsétált a szövetkezeti házához, csak hogy a saját szemével lássa. Frank ott volt a társalgóban, a zongoraszéken, háttal a hangszernek. Alig látszott meglepettnek, mintha tudta volna, miért jött a nő.

– Mi van? – kérdezte ingerülten, amikor észrevette.

– Pontosan tudja, mi van – válaszolta a vendége. – Volt már orvosnál?

– Nem.

Mary végigmérte. Frank valahogy még ösztövérebbnek látszott, mint általában.

– Az nem egy szokványos esés volt – jelentette ki.

– Tudom. Majdnem elájultam.

– Na ugye, hogy orvoshoz kell mennie. Vizsgáltassa ki magát.

A férfi dacosan összeszorította a száját. Mary látta, hogy nem fogja megtenni. Olyan volt, mint egy gyerek.

Felsóhajtott.

– Ha nem megy, akkor elmondom az itteni embereknek. Ebben az állapotában veszélyt jelent rájuk. Bármikor eleshet, és kárt tehet magában vagy másban, és akkor megemelkednek a biztosítási költségeik.

Frank keserű pillantást vetett rá.

– Ne már! – folytatta Mary. – Lemegyek magával a klinikára. Aztán pedig elmehetünk inni valamit.

Frank elfintorodott. Hosszan bámulta a padlót, majd vállat vont, és felállt.

A klinika ugyanolyan értelmetlenül sok idejüket vitte el, mint mindig, és végül az derült ki, hogy ez csak a kezdet. Megmérték Franket, vért vettek tőle, kérdéseket tettek fel neki, és egyeztettek vele egy újabb időpontot. Utána már nem is akart inni menni. Úgyhogy Mary hazakísérte, majd lesétált a villamosmegállóba, és felment a hatossal a Kirche Flunternhez vezető dombon, ahol elhaladt a régi lakása mellett, majd felért a züribergi védett házába. Testőrök követték végig, igen; mindig odabiccentett nekik, ha meglátta őket, majd megfeledkezett róluk, vagy legalábbis próbált.

Ott ült abban a furcsa házban, letörten. Lett volna mit megünnepelnie, de nem volt kivel. Még a mező állatainak is szokott lenni esti társasága. Még Írországban is: a régi szép időkben a férfiak lementek a kocsmába, a nők összegyűltek a konyhákban, vagy a gyerekekkel játszottak. Társas lények vagyunk. Persze olyan állatok is léteznek, mint a macskák, akik idejük nagy részét magányosan töltik. Néhány ember is ilyen. De ő nem. Ő olyan, mint a mormoták és a zergék. Egy csoport, amelynek a tagjaival beszélgethet, vagy legalább egy szobában ülhet, miközben olvas vagy a kijelzőit nézegeti; ő ezt szerette jobban. Felmerült benne, hogy talán olyan szövetkezeti házba kellene költöznie, amilyenben Frank is lakott. Abban külön hálószobák voltak, kicsik és otthonosak, az összes többi helyiséget közösen használták – a nagy konyhát, az ebédlőt, a társalgót, ahol a könyvek és a zongora volt. Az emberek azért költöznek ilyen helyekre, hogy így élhessenek.

Igen, de ő valószínűleg úgyis csak a saját szobájában üldögélne. És amúgy is itt él. Biztosan nem engednék, hogy elköltözzön. Nem is szeretett költözködni. Költözött már eleget, sok éven át; elege volt belőle.

Aznap éjjel nehezen aludt, és másnap megkönnyebbült, amikor végre bemehetett a munkahelyére. Ezt a csapatot, amelyik neki dolgozik, szinte a családjának tekinti, ébredt rá. És nincs is ezzel semmi baj, rengeteg ember így működik, talán, bár kicsit furcsán érezte magát ebbe belegondolva. A kollégáit általában nem szokta az ember a családtagjainak tartani. Mi is a család, hogy van az a mondás? Ha oda visz az utad, akkor be kell fogadniuk. Ez valószínűleg nem azokat az embereket jelenti, akikkel együtt dolgozunk.

Vagy mégis. Mert amikor beért az irodájába, mindenki sírt, vagy sápadtan, komoran ült az asztalánál, esetleg arcát a tenyerébe temetve. Alig pár másodperccel korábban jött a hír: Tatjánát holtan találták a lakása előtt, amiről kiderült, hogy Zugban volt. Lelőtték. A testőrei azt mondták, valami dróntámadás volt.

– Jaj, ne! – kiáltott fel Mary, majd odament a legközelebbi székhez, és lerogyott, nehogy összeessen. – Ne!

A rendőrség teljes védelmet biztosított Tatjánának a védett házban, egy nagy csapat testőrt is beleértve, de a nő nem mindig követte az utasításaikat elég fegyelmezetten, mondták. Azt hitték, már lepihent éjszakára, de kiment az ajtó elé, senki nem tudja, hogy miért; csak azt hallották meg, hogy a földre zuhant, kirohantak, és ott volt. Három lövést kapott, de egyiket sem hallották. A lövedékeket sem találták meg, azok egyenesen átmentek rajta, és eltűntek.

Amikor ezt meghallotta, Mary felhagyott a kérdezősködéssel, rosszul lett. A rendőrök, akik beszámoltak neki erről, óvatosan a szemébe néztek. Ismét költöznie kell, mondták neki. Jobb, biztosabb rejtekhelyre.

– Nem! – kiáltott fel azonnal hevesen. – Nem megyek el innen! Nem hagyom el Zürichet. Itt akarom folytatni a munkát. Nem engedhetünk az ilyen zsarolásnak. Maguk csak tegyék a dolgukat!

Bólintottak, de aggodalmasnak tűntek. Távmunka, vetette fel egyikük. Csak egy ideig. Egy biztonságos helyről. Amíg többet meg nem tudnak arról, hogyan történhetett ez meg, és ki tehette.

Persze volt már némi bizonyítékuk. Egy kis testkamera, amit Tatjána viselt; Mary nem akarta megnézni. Milyen visszataszító a munkája ezeknek az embereknek! De valakinek ezt is el kell végeznie. Az épületre rögzített kamerák állítólag nem láttak semmit. Távolról lőtték le. Nem sok nyom akadt. Még mindig ott ültek, és Tatjánára gondoltak, rá emlékeztek, amikor friss híreket kaptak. Két golyót találtak a közelben. Amerikaiakat. Ami nem jelent semmit. A nyomozás folytatódni fog. És így tovább.

Tatjána. A kemény nő, a harcos. Mary bajtársa. A jókat ölik meg, gondolta keserűen, a vezetőket, a keményeket, kihívást intézve a gyengébbek ellen, hogy merjék csak átvenni a stafétát, és folytatni. Nem sokan hajlandóak erre. A gyilkosok megmaradnak. Mindig ez történik. Ez megmagyarázza a világot, amiben élnek; a szemetek még ölni is hajlandóak azért, hogy megkapják, amit akarnak. Ha szociopata, beteg, sebzett, dühös, elcseszett, gonosz emberek veszik fel a harcot mindenki mással, nemcsak a jókkal és bátrakkal, hanem az átlagosakkal és a gyengékkel is, a birkákkal, akik csak el akarnak lenni, mindig a szemétládák győznek. Az a pár ember fogja a hatalmat, és úgy bántalmaz vele, mint a kínzómesterek, örömmel ragadva el a boldogságot sokaktól. Ó, persze, mindenkinek megvannak a maga okai. A gyilkosok mindig azt hiszik, hogy a fajukat védelmezik, a nemzetüket, a gyermekeiket vagy az értékeiket. Belenéznek a tükörbe, és a másikra vetítik a saját rondaságukat, hogy ne lássák magukban. Mindig a másikra!

És persze most ő is ezt csinálta. Vagyis ez is egy módja annak, ahogy a rossz megfertőzheti a jót, ha eléri, hogy dühös legyen, ha eléri, hogy részévé váljon az általános gonoszságnak. Basszunk ki velük, öldössük őket mi is, zárjuk őket börtönbe, zárjuk be őket egy tükrökkel teli szobába, ahol látniuk kell, milyenek. Ez lett volna a büntetésük, ha Mary szabhatta volna meg, mi legyen: egy tükördobozban kell élniük, és egész nap önmagukat kell nézniük mindennap, életük végéig. Önmagukat kell látniuk. A narcisztikusok nem tudnak tükörbe nézni, ez pont fordítva van, mint a legendában.

Megpróbált a segítőire koncentrálni, zokogva, miközben végignézett rajtuk. A svájci rendőrség. Svájc. Gondoljunk csak bele, hogy ennek a kis városállamnyi országnak hogyan sikerült boldogulnia a világban. Részben azáltal, hogy a különbségeik ellenére is elfogadták egymást. Pár okos szabály és néhány hegyi hágó, amelyek most már egyaránt irrelevánsak a hatalmi szempontjából a modern világban; ez csak egy rendszer volt, egy módszer. Régi kincs, megoldás arra, hogy jól kijöjjenek. Az arcok, amelyek most nézik, a furcsa igazságosságuk, a ragaszkodásuk valamiféle igazságszolgáltatáshoz. Amolyan felvilágosult önérdek, az a meggyőződés, hogy Svájc akkor volt a legnagyobb biztonságban, amikor az egész világ biztonságban volt. Ez a kultúra tényleg nagyon fura; és Mary most tiszta szívéből kívánta, hogy bárcsak Svájc le tudná igázni a világot. Egyetlen zürichi sem tenne soha ilyet. Ettől a gondolattól egy darabig hevesebben zokogott, mint valaha.

Később meghallgatta azokat a svájci embereket, akik tanácsokat osztogattak neki. Egy darabig dolgozzon búvóhelyről, kérték. Meg lehet csinálni. Amíg ki nem derítik, hogy mi történt, és meg nem győződnek arról, hogy vele nem történhet meg.

Lakhatok az Utoquai mellett? Eljárhatok még úszni?

Nem jó ötlet. Mindenki tudja, hogy annak az úszóklubnak a tagja. Ha annyira szeretne úszni a tóban, akkor menjen le inkább a partra, és egy magánházból ereszkedjen a vízbe.

Mary felsóhajtott. Azonnal ráeszmélt, hogy az úszás nála társasági esemény, a hideg vízbe ereszkedés elég kellemetlen rituálé, jobb osztani másokkal, akkor válhat kellemessé. Ezt, a zuhanyzást és utána az evést, a kafi fertiget. Ahogy Tatjánával tette oly sokszor. A kis szertartásuk. Az a nő olyan szép volt, olyan erős!

Mary szeme égni kezdett, és elöntötte a düh. A svájci segítői csak álltak körülötte, és láthatóan zavarban voltak. Más emberek gyásza mindig olyan kínos. Az egyik rendőrnő leült vele, és a karjára tette a kezét. Marynek úgy folyt a könnye, mintha csapból jönne.

Amikor abbahagyta, azt mondta, Badimmal akarok beszélni.

A férfi házon kívül volt.

Kerítsétek telefonvégre! Most rögtön. És továbbra is konzultálni akarok vele, akárhová kell is rejtőznöm.

Szóval beleegyezik, hogy elrejtőzzön?

Igen. De csak Zürichben. Lehetőleg abban a védett házban, ahol most él.

A segítői kelletlenül bólintottak. Ha egy darabig egyáltalán nem hagyná el a házat, akkor talán.

Mary beleegyezett. Utána eszébe jutott Frank. Ó, a picsába, mondta. Bassza meg.

Kért egy telefont, és hoztak neki. Felhívta Franket. A férfi felvette.

– Sajnálom, hogy a barátnőjét megölték – mondta azonnal. – A hírekben hallottam. Nagyon remélem, hogy vigyáz magára.

– Igen. Köszönöm. Megtudott bármit az orvosoktól?

– Hát… Még dolgoznak rajta.

– Gyerünk, mondja már el!

– Még dolgoznak rajta!

Vagyis találtak valami bajt, de még nem akarom elmondani, amíg ilyen feldúlt. Ami rosszat jelentett.

– Mondja el most – követelte Mary dühösen –, vagy rosszabbra fogok tippelni, mint amiről szó van.

A férfi felnevetett.

– Mi az? – kérdezte Mary riadtan. Frank azon nevetett, hogy létezhet ennél rosszabb. – Mi az?!

Hallgatás következett.

– Valami a fejemben – válaszolta Frank végül. – Mint mindig. De ezúttal a felvételeken is látszik. Valami tumor. Még nem tudják, miféle. Az is lehet, hogy jóindulatú.

– A rohadt életbe.

– Igen – mondta Frank. Fújtatott egy rövidet. – Hát, mindig is tudni lehetett, hogy lesz valami.

Egy újabb szünet után Mary közölte vele:

– Én most elbújok egy időre.

– Remek. Bújjon el.

– De látni akarom magát.

Még hosszabb csend. A nő arra gondolt, hogy Frank talán helyteleníti a kijelentését. Talán időt ad neki, hogy elgondolkodjon, milyen furcsákat mond.

– Beszélhetünk így is – szólalt meg végül a férfi.

– Mikor tud meg többet? – kérdezte Mary.

– Holnap megyek vissza.

– Rendben. Sok szerencsét. Jelentkezni fogok. És meglátogatom majd, amikor tudom.

– Vigyázzon magára – felelte Frank. – Ha nem biztonságos, akkor nem akarok találkozni.

* * *

– Utolérték nekem Badimot? – kérdezte Mary az őrzőit. Azok bólintottak. Ő átnyújtotta nekik a telefont, amit nyomkodni kezdtek.

Badim vonalba került. Mary felállt, otthagyta a testőreit, az irodájába ment, és becsukta az ajtót.

– Tudsz beszélni? – kérdezte.

– Igen.

– Szerinted ez a vonal biztonságos?

– Igen.

– Szóval, ki ölte meg?

– Nem tudjuk.

Mary azt kérdezte dühösen:

– Mi a fenére jó az a kibaszott illegális egységed, ha még ezt sem tudják kideríteni?

Badim hagyta elnyúlni a csendet, hogy Mary észrevegye, milyen értelmetlen és ostoba a kérdése.

– Én is szerettem – jegyezte meg. – Mindnyájan szerettük.

– Tudom.

Némi komor hallgatás után, amit mindketten a saját világukba merülve töltöttek, Badim azzal folytatta:

– Elmondom, hogy én mit gondolok, bár ennek a legnagyobb része nyilvánvaló, olyasmi, amit már biztosan tudsz. Szerintem az oroszok ölték meg. Oroszország csúcsa elég átláthatatlan, de az utóbbi időben volt néhány merész húzásuk, és ezt úgy értem, hogy jó húzásuk. Nagyon fontos húzásuk, mind nyilvánosan, mind titokban. Szerintem nagyon valószínű, hogy ehhez Tatjánának is köze volt. Elég sok emberrel tartotta a kapcsolatot odaát. És amikor egy kormány ekkora irányváltáson esik át, mindig maga mögött hagy néhány embert. Akik a változás rossz oldalán állnak, akik félnek, akik dühösek. Ha némelyikük azt hitte, Tatjána a változás része, talán még a rendezői közé is tartozhat, akkor úgy is gondolhatták, ha megölik, azzal megállíthatják a fordulatot, vagy legalábbis megfizettethetnek érte.

– Bosszú.

– Igen, de szerintem a változás megakadályozásának a kísérlete is. Figyelmeztetés azoknak, akikkel Tatjána együtt dolgozott és így tovább.

– Értem. Akkor csak néhány gyanúsított lehet.

– Néhány ezer.

– Úgy értettem, néhány csoport.

– Néhány tucatnyi. Oroszországban sokáig kleptokrácia uralkodott. Azoknak a gyermekei, akik a Szovjetunió szétesése után gazdagodtak meg, mindig is a világ urainak érezték magukat. Vagyis most már az a réteg is éppen olyan töredezett és összetett, mint minden más.

– Még a csúcson is?

– Főleg a csúcson. Ez a harc Oroszország irányításának mikéntjéről szól.

Mary felsóhajtott.

– Soha nem lesz vége.

– Nem is.

A nő kicsit eltöprengett.

– Figyelj, én nem fogok elrejtőzni. Nem kényszeríthetnek ilyesmivel bujkálásra.

– Most nagy a veszély.

– Te elrejtőztél?

– Igen. Az egész csapatunkról gondoskodtam.

– De ha orosz ügyről van szó, ahogy mondtad, akkor őket mi nem fogjuk érdekelni.

– Talán nem.

– Én szembe akarok nézni velük. Mindnyájukkal, minden hozzájuk hasonlóval. Figyelj, az idei COP amúgy is Zürichben lett volna. Ez a hatodik globális értékelésünk, úgyhogy eleve nagy eseménynek indult. Kihasználhatjuk. Rendkívüli eseményt csinálhatunk belőle. Tatjána emlékére. Mindenki ott lesz, mindnyájan ott leszünk. És nyilvánosan be fogunk számolni arról, hogy hol tartunk. Hirdetnünk kell az ügyet. Be kell mutatnunk az embereknek, hol tartunk, milyen nagy utat tettünk meg, és hogyan végezhetnénk el a munkát.

– Ez biztonsági kockázat lenne.

– De minden az! Ezért az lenne a legjobb, ha mindent nyilvánossá tennénk, és minél nagyobb felhajtást csapnánk körülötte. Nincs több bujkálás a szemétládák elől.

– Talán mondasz valamit.

– Tudod, hogy igazam van. Különben csak megadnánk magunkat a terrorizmusnak. És ha így teszünk, csak még több lesz belőle. Amúgy is mindig több lesz. Még akkor is, ha ezeket a gyilkosokat azonosítjátok és megölitek. Csak még több lesz belőlük. Mindeközben pedig élnünk is kell.

– Rendben.

– Mi?

– Azt mondtam, rendben. Te vagy a főnök. A konferencia három hónap múlva lesz. Körbeküldjük a felhívást, felkészülünk rá, és a svájci biztonsági szolgálatok minden tőlük telhetőt meg fognak tenni. Tatjána után annyira aggódnak majd, hogy akár az egész országot le fogják zárni.

– Igen. Összetrombitálják a hadseregüket, ezt nem kétlem. Ebben az esetben a méret a lényeg, minden szempontból. Rajtunk a világ szeme.

– Úgy van.

– És figyelj, azt az illegális egységedet… uszítsd rá a nyomorultakra!

– Már megtettem. Amint megtaláljuk, megöljük őket.

– Akkor jó. Remélem, megtaláljátok őket.

Tehát hagyta, hogy a testőrei átköltöztessék egy új védett házba, az Opera mellé. Pár hétig folyamatosan otthon maradt, csak telefonon és videón kommunikált a csapatával és mindenki mással is, akivel beszélnie kellett. Ők segítettek neki megszervezni a következő COP-ot mint a következő globális értékelést, azonkívül teljes előrehaladási jelentést várhattak minden országból, minden kontinensről, minden ágazatból, az összes vízgyűjtő területről. A jól végzett munkáknak ezt a listáját az összes kiemelkedő probléma leírásával szándékoztak kiegészíteni, az útjukban álló valamennyi akadályéval. Tényezőről tényezőre készültek megvitatni a globális helyzetet. Értékelés, pontozás, ítélet, és negatív ítélet esetén büntetés. Az idő telt, a türelem fogyatkozott. A seriffnek a kezükben lévő szankciók és büntetések összességéből kellett megszületnie. Az általános intellektusból. A jelenből. Ennek a pillanatnak a virágzó, zümmögő zavarosságában rovancsot vonnak majd, tisztázzák a helyzetet, és cselekszenek. És ha Badim illegális egysége ér bármit is, akkor ők is cselekedni fognak. A titkos seriff; Mary már erre is készen állt, erre és a titkos börtönre is. A guillotine-ra is, ha már itt tartunk. A pisztolyra az éjszakában, a drónra a semmiből. Kerüljön, amibe kerül. Vereség, vereség, vereség, vereség, vereség, vereség, bassza meg – győzelem.

Mindeközben viszont, ahogy közeledett a konferencia ideje, rengeteg kifejezetten jó hír is érkezett. Sok fronton valódi előrelépés történt. A lényeg, vagy talán az, amit a pénzügyi szektor az összes többi tényezőt magába foglaló indexnek nevezett volna – vagyis az atmoszférában található szén-dioxid mennyisége –, nagyot zuhant az elmúlt négy évben, ráadásul elég meredeken. Ezt több forrás is megerősítette. És az azt megelőző tíz évben is stagnált, az évszakokkal együtt fel-le hullámozva, mint mindig, de egyenletesebben, mint a mérések ’60-as évekbeli kezdete óta. Ez önmagában is ünneplésre adott okot, de most éppen 450 és 445 ppm között ingázott lefelé, mondták, mármint évszakonként ingázott, ahogy szokott, évente nagyjából öt szén-dioxiddal esve lejjebb egymillió részecskére vetítve, de ez az arány is gyorsulni látszott. Ez nemcsak azt jelentette, hogy nagyrészt felhagytak a fosszilis szén elégetésével – nem teljesen, az az ő életükben nem tűnt valószínűnek –, hanem a levegőből is jelentős és mérhető mennyiségű szenet sikerült kivonniuk az összes erőfeszítésük együttesével. Abban nem mindenki értett egyet, hogy az óceánok vajon mennyiben szolgálnak a levegőben lévő szén-dioxid elnyelőjeként, de most, a Dolgok Nagy Internetén, a Kvantifikált Világban, az Adatok Világában a problémának ezen aspektusait megmérhették, és az óceán karbonfelvételét vagy -kivonását is egészen kis hibahatárral meg tudták mérni. Az érintett tudósok azt a következtetést vonták le, hogy mivel az óceánt már éppen eléggé telítette az a szén-dioxid, amit az előző három évszázadban nyelt el, a megfigyelt csökkenésre csak nagyon kis részben adhatott magyarázatot az óceán elnyelése. A legnagyobb részét az újraerdősítésnek, a bioszénnek, az agrárerdészetnek, a hínárágyásoknak és más tengeri növényeknek, a regeneratív mezőgazdaságnak, a csökkentett és feljavított ranchgazdálkodásnak, a közvetlenül a levegőből való szén-dioxid-leválasztásnak stb. köszönhették. Ezeket az erőfeszítéseket jobban megfizették, vagyis inkább jutalmazták, mint amekkora költséggel jártak, méghozzá karbonpénzben, és a karbonpénz árfolyama elég magas maradt a többi valutával szemben. Annyira, hogy úgy látszott, a karbonpénz talán még az amerikai dollárt is túlszárnyalhatja a világ hegemonikus valutájaként, az érték végső garanciájaként. Az Egyesült Államok persze lelkesen támogatta ezt a kiegészítő valutát, ami kétségkívül nagyban hozzájárult a sikeréhez; a karbonpénz egy szénmegkötéssel létrehozott dollárra emlékeztetett. Ez egyfajta kettős mércét hozott létre, vagy inkább valami olyasmit, ami végre betöltheti a valamikori aranystandard helyét; most már volt egy karbonstandardjuk, és a dollárt is használták árucserére. De a carboni, ahogy egyre többen nevezték, az eurót is kiegészítette, a renminbit és a többi átváltható fiat pénznemet is.

És ugyanilyen jelentős eredménynek számított, hogy a pénz immár szinte teljesen blokkláncalapon működött, vagyis egységről egységre nyomon követhető volt a konszolidált jegybankokban és a digitális világon át, annyira, hogy a meglévő hagyományos fiat valuták immár egyfajta globális államra hajazó panoptikon részévé váltak, kimondatlanul ugyan, de a pénz puszta tényéből születően. Egy újabb tégla a kontrollokráciában, mondták egyesek erről a nyomon követhető pénzről; de ha ezt az új globális államot végső soron a nép irányítja azzal a hatalommal, amit az egyre sűrűbb sztrájkokkal és nemteljesítési akciókkal fejtett ki, akkor maga a nép láthatta, hol vannak a pénzek, és hova tartanak, lépésről lépésre, hogy ne lehessen őket adóparadicsomokba elrekkenteni vagy másképp eldugni anélkül, hogy a törvény értelmében inaktiválódnának. A teljes blokkláncsorozat digitális disztribúciója a YourLockon és más forrásokon keresztül azt jelentette, hogy létrejött egyfajta népbank, a pénz közvetlen demokráciája. Úgyhogy a különféle régi magánkriptopénzeket már csak bűncselekményekhez használták, és csak a penny töredékéért váltották be őket. Rengeteg olyan befektető, akinek megmaradtak ezek az értéktelen pénzei, azt a pillanatot leste, amikor a lehető legkisebb veszteséggel szabadulhat meg tőlük. Mások beletörődtek a veszteségbe, és eladták bagóért. A különféle kriptovaluták tulajdonosai több billiót birtokoltak ezekből a pénzekből, csakhogy a billió nullával megszorozva még mindig nulla lesz, így nagyrészt lemondhattak róluk, lényegében annyit értek, mintha rézgarasokat őrizgettek volna, de a réz drágább.

Néhányan még mindig azt állították, hogy az előző évtized szuperválsága hozta létre a megfigyelt szén-dioxid-koncentráció visszaesésének legnagyobb részét. Vagyis hogy azért égetnek kevesebbet, mert a világgazdaság padlót fogott. De ez csak a stagnálásra adhatna magyarázatot, a csökkenésre nem; és egyébként is, a világ teljes GDP-je és az emberiség gazdasági eredményének ennél jobb mérőszámai még a válság ellenére is majdnem évi százbillió amerikai dollár értékű tevékenységet mutattak. Ez is nagy volt, de már nem szénnel üzemelt. Ez és a megkötési tevékenységek okozták a csökkenést.

Szóval így állt a pénzügyi és a karbonhelyzet, Mary ezeket tartotta makroindexnek: a két globális index, ami számít. Mezo- és mikroszinten pedig olyan sok jó projekt folyt, hogy nem is lehetett őket összesíteni, bár megpróbálták. Regeneratív mg., tájhelyreállítás, vadvilágvédelem, Mondragón-stílusú szövetkezetek, kertvárosmozgalom, menekültek szabadon bocsátása és repatriálása, klímaigazságossági és méltányossági kezdeményezések, őslakosok támogatása: mindezek regionális vagy helyi szinten indultak el, de most már mindenütt folytak, több helyen, mint valaha. Eljött az ideje, hogy összetrombitálják a világot, és megmutassák nekik.

Marynek fájó szívvel, de győzelmet kellett hirdetnie. Úgy kellett győzelmet hirdetnie, mintha ezzel kést döfne a legádázabb ellensége szívébe, kicsit úgy, mint aki öngyilkos búcsúüzenetet ír. És ha mégis az derülne ki, hogy veszítettek, akkor feltett szándéka volt gondoskodni arról, hogy a gonoszok győzelme pirruszi legyen. Akkor egy pirruszi győzelem vesztesei lettek volna, és úgy is lehet mondani, hogy aki egy pirruszi győzelemmel szemben veszít, az igazából győz. Vagyis egy pirruszi vereség győztesei lettek volna. Mert ők soha nem voltak hajlandóak feladni, soha, soha, soha. A történelem ilyen: vereség, vereség, vereség, vereség, vereség, vereség – győzelem. A világ gonoszai pedig fulladjanak csak bele az átkozott pirruszi győzelmükbe. Azok a gyáva, gyilkos szemétládák kapják csak be nyugodtan.

90.

Ma azt fogjuk megbeszélni, hogy a technológia hajtja-e a történelmet.

Nem.

Ne haragudj, de ezzel azt akarod mondani, hogy nem a technológia hajtja a történelmet, vagy hogy nem akarsz erről beszélgetni?

Mindkettőt.

Nos, koncentráljunk először az első nemre a második helyett, és próbáljuk meg tisztázni, miért mondod ezt.

Nevetséges a kérdés.

És mégis adták ezt a címet könyveknek, esszéknek, szemináriumoknak, konferenciáknak és hasonlóknak. Mi magunk csak szegény, hámozott retkek vagyunk, hogy másokat idézzek, amennyiben nem egészítjük ki szerény képességeinket eszközökkel. Mi a Homo faber vagyunk, a készítő ember, és csak az eszközeink teszik lehetővé, hogy elboldoguljunk a világban. Még az evolúció útján is az eszközeinkkel együtt jártunk: fogtuk és élessé tettük az első köveket, utána szándékosan tüzet gyújtottunk. Ezek a szerszámok tettek minket emberré, mivel a főemlős őseink találták fel őket, és így váltunk azzá, akik vagyunk, a fejlődés pedig azóta is tart. Ruhát készítettünk, hogy melegen tartsuk magunkat. Abban a pillanatban például, amikortól csonttűket találunk a régészeti gyűjteményekben, látjuk, hogy az emberek húsz szélességi fokkal északabbra vándoroltak.

És aztán?

Milyen és aztán? Az a kérdés, hogy hol lennénk az eszközeink nélkül.

Mi kigondoljuk, hogyan lehet valamit megcsinálni. Ha az egyik módszer nem működik, találunk másikat.

De hát ezeket találtuk!

A legkisebb ellenállás útja. Alkalmazkodás a fizika törvényeihez. Mint amikor felemelünk egy kődarabot. Próba-szerencse.

Hát, akkor mondjuk úgy, hogy ezt nevezzük technológiának! Nem az következik ebből, hogy a technológia a történelem hajtóereje?

Mi vagyunk a történelem hajtóereje. Mi igyekszünk elboldogulni, és ebből lesz a történelem.

Hát jó. Elég a filozófiából, attól tartok, kezdek összezavarodni.

Jó.

Térjünk át konkrét példákra. Például a drónokra, amiket arra fejlesztettek ki, hogy mangrovemagokat lőjenek a mocsaras lapályokba, és ezáltal több százezer új fát ültessenek ember számára nehezen megközelíthető területekre.

Ez remek, de ugyanaz a drón fejbe is lőhet egy nyílheggyel, miközben kisétálsz az ajtón. Vagyis ez pont az én álláspontomat illusztrálja, ha belegondolsz. Az eszközeink csak a szándékaink kifejeződései, ezért az a fő hajtóerő, hogy mit akarunk.

Ezt elteszem a következő filozófiai kalandozásunk idejére, ami minden bizonnyal hamarosan eljön. De addig is, mit szólsz ezekhez az új, biomérnöki módszerekkel módosított amőbákhoz, amiket már tartályokban tenyésztenek, hogy üzemanyagot szolgáltassanak, miközben egyúttal a szenet is kivonják a légkörből? Mint egy felturbózott etanol.

Hasznosnak tűnik.

Más tenyészthető amőbákból pedig nagyon finom liszt lesz, ha kiszárítják őket, ami rengeteg mg. területet felszabadíthat úgy, hogy közben nem halunk éhen.

Szintén hasznosnak tűnik.

És a blokklánc-technológia, amely számontartja, hol van a pénz, és azt is, milyen úton került oda?

Jó ötlet. A pénz csak akkor működik, ha bízik benne az ember. És a nyomon követése segíthet ebben. Ha ez jól sül el, még az is kiderülhet, hogy magára a pénzre nincs is szükség, és eltűnik.

Nagyon jó! És a többi új átalakítás, amiket látunk: a karbonpénz, a munkagarancia és így tovább? Az, amit társadalmi átalakításnak vagy rendszerépítésnek nevezhetnénk.

Ezek a területek számítanak igazán! A rendszereink hajtják előre a történelmet, nem az eszközeink.

De a rendszer az csak szoftver? A szoftver maga is technológia. Szoftver nélkül a hardver csupán értelmetlen anyag.

Pont ezt mondom. Ezt a logikát használva végül arra fogsz kilyukadni, hogy a tervezés is technológia, a törvénykezés is technológia, a nyelv is technológia – még a gondolkodás is technológia! És ezen a ponton bebizonyítottad – Q. E. D. –, hogy a technológia hajtja a történelmet azzal, hogy minden tevékenységet technológiának nevezel.

De talán az is! Talán ideje lenne elgondolkodnunk ezen, és azon is, hogy milyen technológiákat akarunk kifejleszteni és használni.

Valóban.

Na de térjünk vissza a társadalmi rendszerünkben mostanában megfigyelhető újításokra. Tényleg szokatlan idők járnak. Te azt mondod, hogy ezek a változások jók?

Igen. Addig üssük a vasat, amíg meleg. Használjuk ki a válságot. Változtassunk, amennyit csak tudunk, amilyen gyorsan csak tudunk.

Tényleg? Miért ne?

Nem fog ennyi változás egyszerre káoszhoz vezetni?

Korábban is káosz volt. Ez most a káosszal való megbirkózás.

Kicsit olyan, mintha zuhanás közben próbálnánk feltalálni az ejtőernyőt, nem?

Még mindig jobb, mint anélkül földet érni. De lesz időnk?

Jobb, ha sietünk.

Egyesek úgy gondolják, hogy már kifutottunk az időből, és most következik a becsapódás, ami a jelenlegi eseményekből is látható. Hallottál arról, hogy az óceánok felmelegedése azt jelenti, hogy a halakban található, vagyis emberi fogyasztásra elérhető ómega-3 zsírsavak mennyisége akár hatvan százalékkal is lecsökkenhet? És hogy ezek a zsírsavak nélkülözhetetlenek az agyi jeltovábbításhoz, tehát lehetséges, hogy azért indult csökkenésnek a kollektív intelligenciánk, mert az óceánok felmelegedése miatt romlani kezdett az agyi kapacitásunk.

Ez sok mindent megmagyarázna.

91.

A zürichi Kongresshallt ilyen rendezvényekre tervezték, nem is lehetett volna nagyobb. És közvetlenül a tóparton helyezkedett el. Ennek a nagy konferenciának minden egyes napján előadásokkal és tablókkal szándékoztak megünnepelni az újabb és újabb eredményeket. Elég nehéznek látszott az összeset belezsúfolni a programba, sőt szükség volt némi tömörítésre ország vagy projekttípus alapján, hogy mindent rendesen át tudjanak tekinteni. Az érkező delegációk listáját végignézve Mary kezdte elhinni, hogy tényleg jutottak valamire, haladtak előre.

Azután eljött az ideje, hogy meglátogassa Franket.

A férfi ott ült a kis lakásában. Elmondta neki, hogy az orvosok megerősítették, agydaganata van, és nemrég azt is megállapították, hogy glioblasztóma.

– Ez rosszul hangzik – válaszolta Mary.

– Igen – nyugtázta Frank. A szája összeszorult. – Nekem annyi.

– Csak van valami gyógymód rá.

– A diagnózistól a halálig eltelő idő átlagosan tizennyolc hónap. De az enyém már most elég nagy.

– Miért tartott olyan sokáig, hogy bármi jelét adja a létezésének?

– Mert még nem ért el semmi létfontosságút.

A nő csak bámult. Frank pislogás nélkül állta a tekintetét. Végül Mary volt az, aki megrázta a fejét, és elfordult, miközben letelepedett a férfival szemben. Frank a kis kanapéján ült, furcsán beesett vállakkal. Mary átnyúlt a dohányzóasztalon, és a térdére tette a kezét. Ez is olyan volt, mint az első pillanat, amikor találkoztak, amikor Frank elkapta a karját, és megijesztette, halálra rémisztette. Jogos bosszú.

– Sajnálom – mondta. – Ez kibaszott balszerencse.

Magának… magának nem volt túl sok szerencséje.

– Nem.

– Azt tudják, mi okozza?

– Nem igazán. Talán genetika. Nem igazán tudják. Lehet, hogy túl sok rossz gondolatom volt. Én legalábbis azt hiszem.

– Ez is egy rossz gondolat.

– Most már nem számít.

– Lehet, hogy nem. És most mit fog csinálni?

– Elfogadom a kezeléseket, amíg azt mondják, hogy segítenek. Miért is ne? Lehet, hogy valami tényleg segít majd.

Mary kicsit erőre kapott ettől. Ez biztosan meg is látszott rajta, mert Frank nagyon enyhén megrázta a fejét, mintha azt akarná mondani, hagyjon fel a reménnyel.

– Meséljen, hogy állnak a konferenciával kapcsolatos tervei – mondta.

Úgyhogy Mary beszélt.

Nemsokára észrevette, hogy Frank elfáradt.

– Később még visszajövök – mondta. A férfi a fejét csóválta.

– Visszajövök – erősködött Mary.

Valójában elég nehéznek bizonyult. Nem mintha nem tudott volna időt szakítani rá, mert tudott. És az a védett ház, amelyikben még mindig lakott, elég közel volt. Zürichben igazából minden elég közel volt minden máshoz: viszonylag kompakt városnak lehetett volna mondani. Bár ha az ember nem szállhatott villamosra és nem gyalogolhatott, hanem mindenhova elsötétített ablakú autóval kellett járnia, az eléggé megnehezítette a dolgát.

De nem a logisztika okozta a gondot. Hanem az, hogy Mary tudta, mit lát majd, amikor odaér. Frank May soha nem volt pókerarcú típus, legalábbis azóta, hogy ismerték egymást. A szemében égő tűzből, az álla megfeszüléséből könnyen ki lehetett olvasni az érzelmeit már az első találkozásuk óta, amikor a heves érzelmek úgy áradtak végig az arcán, mint villámok a viharban. De most csukott könyvvé vált. Kijelentkezett. Arra várt, hogy lejárjon az ideje. És ezt nehéz volt látni. Én is ezt tenném a helyében, gondolta Mary, de akkor is. Folyamatosan kereste az ürügyet, hogy miért ne menjen oda.

Ugyanakkor a kötelességének is érezte, hogy odamenjen. Úgyhogy végül észrevette: már tíz nap, két hét eltelt, és küldött egy üzenetet.

Beugorhatok? Persze.

Frank lakótársai engedték be, udvarias, de távolságtartó emberek, aztán bement hozzá. A férfi püffedtnek és betegnek látszott. Úgy nézett fel rá, mintha azt mondaná: Látja? Még mindig itt vagyok, még mindig szarban.

Mary elmesélte neki, hogy mik történtek, idegesen fecsegett, hogy kitöltse a csendet. Történtek dolgok, mint mindig. A nagy konferencia szervezése jól állt, már nem volt messze. A mondragóni szövetkezeti rendszer elterjedt egész Európában, és csápokat növesztett, hogy más helyeket is elérjen. Maga Spanyolország vette át leglassabban, mert Madridnak nem tetszett, hogy a baszkok ilyen nagy hatást gyakorolnak. Mindenütt másutt viszont futótűzként terjedt, ez volt a legújabb divat, az egyértelmű választás. Mint kiderült, az összes európai államban megvoltak a hagyományai a közös munkának a régi jó commonsokon, a közösségi használatú földeken, egészen addig, amíg Napóleon vagy más hatalmak el nem nyomták, de az eszméje megmaradt, és most ismét teret kapott.

– Remek – válaszolta Frank.

Továbbá, folytatta Mary kicsit idegesen, a közeledő COP-on egy részletes menekülttervről is szó lesz majd, ami az 1920-as évek Nansen-útlevelének alapelveit is fel fogja használni. Valamiféle globális állampolgárság lesz, amit alapvető emberi jogként kap meg mindenki. Az erről szóló megállapodást az összes párizsi részes fél, vagyis a világ minden országa aláírta, hogy jogilag elismerik ezt a globális állampolgárságot és egyenlő részben vállalják az ezzel járó terheket, miközben a fosszilis szén égetése történelmi egyenlőtlenségeit a jövőben be fogják számítani az anyagi és emberi terhek jelenlegi mértékébe. Valamiféle klímaigazságosság, klímaméltányosság jön majd létre; végre szembenéznek a birodalmi gyarmatosító időszakkal, a hozzáköthető mértéktelen kizsigereléssel és károkkal, amiket még azóta sem tettek jóvá, és a menekültek még mindig nyögik.

– Remek – válaszolta Frank. Mary végigmérte.

– Úgy látom, ma nem juttatja mindenáron kifejezésre a véleményét.

A férfi majdnem elmosolyodott.

– Nem. – Elgondolkodott ezen. – Kezdem elveszíteni a véleményemet – vonta le a következtetést. – Mintha lassan eltűnne.

– Á. – Mary erre nem tudott mit mondani.

– Érdekes látni, hogy mik tűnnek el először – jegyezte meg Frank, még mindig befelé figyelve. – Azt feltételezem, hogy a kevésbé fontos dolgoktól haladunk a fontosabbak felé.

– Elképzelhető.

Mary nem tudta, mit mondjon, hogyan válaszoljon. Ostobának és tehetetlennek érezte magát. Ki akart tartani Frank mellett, akármerre is kalandoznak a gondolatai, de az ilyen pillanatokban elég nehezen tudta eldönteni, mit tegyen. Kérdezgesse? Találgasson? Csak üljön ott, zavartan hallgatva?

– Hogy érzi magát? – kérdezte.

– Rosszul – válaszolta a férfi. – Gyengén. Elcseszetten.

– De még mindig úgy beszél, mint régen.

– Igen. Amennyire meg tudom állapítani. – Frank megrázta a fejét. – Arra nem emlékszem, hogy éreztem magam korábban. Le merném fogadni, hogy most semmilyen teszten nem teljesítenék túl jól. – Ezt végiggondolta. – Bár nem is tudom. A gondolkodás még megy. Csak nem látom okát, hogy miért kéne csinálnom.

Mary igyekezett ezt nem megérteni. De nem járt sikerrel, mivel túl nyilvánvaló volt. Nehéz csomó támadt a gyomrában. Elnyomott egy sóhajt, nagyon szeretett volna eltűnni onnan. Nyomasztónak találta a helyzetet.

Persze az is volt. Nem azért ment oda, hogy jobb kedvre derüljön, hanem hogy jobb kedvre derítsen valakit. Eleve lehetett tudni, hogy nehéz lesz. Ezért halogatta a látogatást. De ha már eljött, a kötelességének tekintette. De mit mondhatott volna?

Igazából semmit. És Frank sem úgy festett, mint aki bármilyen választ vagy biztató szavakat vár tőle. Higgadtnak látszott, elhagyatottnak, kicsit álmosnak. Mary úgy érezte, ha csendben marad egy darabig, biztosan el fog aludni. És akkor ő kislisszolhat.

Frank megmoccant.

– Hé – szólalt meg. – Be akartam mutatni valakinek, aki itt lakik. Hadd kérdezzem meg, hogy itthon van-e – kezdte nyomogatni a telefonját, majd a füléhez emelte.

– Hé, Art, bejönnél a szobámba egy pillanatra? Szeretnélek bemutatni egy barátomnak. Oké, rendben. Kösz.

Letette a telefont.

– Szinte soha nincs itt, de az egyik legelső szövetkezeti tag, és megengedték, hogy megtartsa a szobáját. Nemrég ismerkedtem meg vele, és szimpatikus. Egy léghajóval repked világszerte, élőhelyfolyosókat és természetvédelmi területeket látogat sorra, alapvetően állatokat keresve. És másokat is magával visz.

– Hová? Természetnéző túrákra?

– Azt hiszem, valami olyasmire, de csak néhány utassal csinálja. Akik közösségi tudományt vagy mit művelnek. És azt a pénzt, amit az utasaitól kap, a WWF-nek adja, meg hasonló csoportoknak.

Mary igyekezett elismerően nézni. Halk kopogtatás hallatszott az ajtón.

– Gyere!

Az ajtó kinyílt, egy alacsony, vékony férfi lépett be rajta, és szégyenlősen odabiccentett nekik. Kopaszodott, horgas orra és pislogós kék szeme volt, hol Frankre, hol Maryre nézett félénk, bátortalan tekintetével.

Frank azt mondta:

– Art, ő a barátom, Mary Murphy. Ő vezeti az ENSZ Jövő Minisztériumát itt, a városban. Mary, Art a Hódító Robur tulajdonosa és pilótája, ami egy zeppelin… vagy léghajó?

– Léghajó – válaszolta Art egy kis mosoly kíséretében –, de zeppelinnek is nevezheted, ha annak szeretnéd. Sokan úgy mondják. Igazából a léghajó kezd a gyűjtőnevükké válni, hogy elkerüljük a félreértéseket.

– És embereket viszel fel vele vadállatokat nézni.

– Igen.

– Mary és én nemrég felmentünk az Alpokba, és láttunk egy kis csapat zergét és néhány mormotát.

– Klassz – válaszolta Art. – Az nagyon szép lehetett.

– Az volt – próbált Mary is csatlakozni a beszélgetéshez. Art felé fordult.

– Gyakran jár az Alpokban?

– Nem igazán – válaszolta Mary. Azt nem tette hozzá, hogy nem úgy, ahogyan szeretne. – Szívesen mennék többször. – Már ha nem azért kell, hogy elrejtőzzön a merénylői elől.

De a férfi mintha meghallotta volna a gondolatait, vagy legalábbis a szüneteket a levegőben. Oldalra billentette a fejét, majd váltott még pár udvarias mondatot Frankkel, és felemelte Frank segítőinek heti listáját, hogy önmagát is beírhassa, majd odabiccentett Marynek, és kilépett az ajtón.

Aztán csak némán ültek ott.

– Én kedvelem – jegyezte meg Frank. – Jó ember. Segíteni szokott nekem, és amikor itt van, mindig beszáll a közös munkákba.

– Szégyenlősnek tűnt – jegyezte meg Mary.

– Igen, szerintem az is. Újabb hallgatás.

A nő végül azt mondta:

– Nézze, nekem most mennem kell. Nemsokára ismét eljövök. Legközelebb megpróbálok majd olyan csokoládéba mártott narancsgerezdet is hozni.

– Ó, remek.

92.

Egyik reggel elterjedt a híre, hogy szabadon engednek minket. Hallottátok?, kérdezte valaki, ahogy berobbant az ajtón. Elengednek minket!

Gyorsan körbeszaladt az információ, de a legtöbben nem hitték el. Csak újabb tábori pletykának tartották. Azok mindig az élőszó sebességével cikáznak, becslésem szerint egyetlen óra alatt járják be a tábort. De mindig kétkedés követi őket. Már nagyon sok pletyka bizonyult hamisnak. Szinte mindegyik, ami azt illeti. Időnként viszont kiderült, hogy valós hírek, és ennyi. Ezúttal egy gyűlést hívtak össze közvetlenül reggeli utánra. Vagy többet is, mivel nem volt olyan hely a táborban, ahova mindenki befért volna egyszerre. Úgyhogy az összes blokknak a saját ebédlőjében kellett gyülekeznie. Arra kértek mindenkit, a legkisebb gyerekek maradjanak a hálótermekben, hogy az összes felnőtt elférjen egyszerre.

Hát persze hogy így lesz. Figyelmeztetés nélkül; ad hoc, rögtönözve, mint mindig minden. Folyamatosan szórakoznak velünk: ketrecbe zárnak, elengednek, ez egyik pillanatról a másikra változik. A történelem már csak ilyen.

Összegyűltünk. Volt ott egy csapat a tábori adminisztrációtól, köztük néhány ismerős arc, és még pár idegen. Talán svájciak. Akárhogy is, ez a gyűlés igazinak tűnt.

Azt mondták, tizenegykor kezdődik, és ekkorra már megtanultuk, hogy a svájciak komolyan gondolják, amit az időzítésről mondanak. A nagy digitális falióra átkattant 10:59:59-ről 11:00:00-ra, az egyik rendszeres gondviselőnk a mikrofonhoz lépett, és azt mondta, „Üdv mindenkinek”, angolul, majd hogy „Guten Morgen” és „Szabáh al-hair”.

Angolul folytatta, amit én furának találtam, mivel a tábor lakóinak olyan hetven-nyolcvan százaléka arab anyanyelvű volt, és harminc százalékuk nem tudott angolul, legalábbis nekem ez volt a benyomásom. De aztán már a mondanivalója kötötte le a figyelmemet.

Tényleg szabadon akartak engedni minket. Világpolgárságot akartak adni nekünk, ami azt jelenti, hogy bárhol élhetünk. Figyelmeztettek minket, hogy sok országban bevándorlási kvóta van, és ott fel kell iratkoznunk a várólistára. De megtehetjük, és az összes ország várólistája együttesen kábé kétszáz százalékát teszi ki azoknak az embereknek, akik legalább két éve menekülttáborban élnek, ami a világpolgárság kritériuma. Az állampolgárság névre szól, nem átruházható, és világútlevél jár mellé. A családok együtt kerülnek várólistára. A letelepedési kérelmeket világszerte koordinálni fogják majd, és azok választhatnak elsőként, akik a leghosszabb ideje élnek menekülttáborban. A közvetlen családtagjaikat is magukkal vihetik. Az átköltöztetések a jövő hónap elején kezdődnek. Az egész világra kiterjedő munkagarancia-vállalással, az utazási és letelepedési segélyekkel úgy látszott, mindenkinek rendeződik a helyzete.

Svájc kétszer annyi ember befogadásába egyezett bele, mint ahányan pillanatnyilag az ország menekülttáboraiban tartózkodtak. Ezeket az új állampolgárokat már kész vagy befejezés alatt álló otthonok várták. Szétszórták őket az országban, mindegyik kanton arányos részt vállalt. A lakások a megszokott svájci építési és lakhatási szabályoknak megfelelő lakóépületekben voltak. Munkát a betöltendő állások függvényében biztosítottak, a kanton csak végső esetben adott közmunkát. Volt mit dolgozni. A szövetkezeti éttermek létesítményei már elkészültek, és készen álltak a nyitásra, ha az újonnan érkezők úgy akarják. Úgy gondolták, az étkezések esélyt kínálhatnak a találkozásra az új lakóknak, és ismerkedési lehetőséget a házigazdáknak. Ahogy ez már számtalanszor előfordult a múltban is.

Ez a felállás nem egészen nyitott határokat jelent, mondták. Az útlevelek és a bevándorlási kvóták megmaradnak. Abban reménykedtek, hogy sok ember haza akar majd térni. A közvélemény-kutatások arra az eredményre jutottak, hogy sok menekült szeretné ezt, és hazamenne, ha biztonságosan megtehetné. A destabilizálódott országoknak pedig, amelyek a legtöbb menekültet generálják, segítenek majd a stabilizálódásban.

Persze mindenkinek rengeteg kérdése volt. Ebben a szakaszban legnagyobbrészt áttértek arab nyelvre, és más-más emberek válaszoltak a színpadról felváltva, vagy a szakterületük szerint.

Én elhagytam a gyűlést, mielőtt még véget ért volna, és a fejemben zakatoló gondolatokkal az északi kerítéshez mentem. Bárhova! Ez mit jelent? Mit választanék? A legtöbben a családjukkal fogják megbeszélni. Néhányan hazamennek majd. Én is éreztem a lehetőség vonzerejét. Ha biztonságban meg lehetne tenni, miért is ne? De én nem éreztem biztonságosnak. Nem bíztam az egészben. Biztosan van valami hátulütője. Ha ez lehetséges lenne, nyilván már régen meglépték volna.

De miért gondolkozom így? A dolgok változnak.

Megpróbáltam meggyőzni magam arról, hogy a dolgok változnak. Nem ment túl könnyen. Változnak egyáltalán a dolgok? Én ugyanazt a napot éltem át 3352 napon keresztül. Ez mintha azt bizonyította volna, hogy a dolgok nem változnak.

Ami persze tévedés. Semmi nem marad ugyanolyan, még a tábori élet sem. Tanulócsoportokat, osztályokat, sportklubokat, hobbicsoportokat alakítottunk ki. Barátokat szereztünk. Tanítottuk a gyerekeket. Emberek születtek, meghaltak emberek. Egyesek megházasodtak, mások elváltak. Az élet ment tovább idebent is. Nem arról van szó, hogy semmi sem változott, és megállt volna az idő.

De változás és változás között különbség van. Miközben a déli fényben a ködös hegyeket bámultam a kerítésen át, belém hasított a félelem a gondolatra, hogy az életem valóban megváltozhat. Elég nagy változás lenne. Új emberek. Idegenek. Új élet egy új városban. Ha ekkorát változna minden körülöttem, én én maradnék még? Persze eszembe jutott az a vers, ami arról szól, hogy önmaga elől soha nem menekülhet el az ember, és minden hely ugyanolyan, mert te vagy az, aki arra a helyre költözik. Ez kétségkívül igaz lehet. Azt a régi pszichológiai elméletet is felidéztem, miszerint az emberek azért félnek a változástól, mert csak rosszabbra változhat minden, abban az értelemben, hogy más emberek leszünk tőle, nem maradunk önmagunk. Vagyis a változás: halál.

De a szokások halála. Ennyi, mondtam magamnak. Ne feledd a verset: nem tudsz nem önmagad lenni. Magadat mindenhova magaddal fogod rángatni a földön, bármilyen messzire is menekülsz. Magad elől akkor sem szökhetnél el, ha akarnál. Ha attól félsz, hogy elveszíted önmagad, emiatt ne aggódj.

Nem. Én talán inkább attól tartottam, hogy esetleg akkor is ugyanilyen boldogtalan maradok, ha minden megváltozik. Ó, igen, ez igazi félelem!

Hát, de én mindig is féltem. Úgyhogy semmi nem változott.

Hiányozni fog ez a hely? A gyönyörű hegyek, a gyönyörű arcok…

Nem. Nem fog hiányozni. Ezt megfogadtam, és úgy tűnt, be is tudom tartani. Talán most boldog lehetek.

93.

A Lassítás Projekt már egy évtizede folyt, és a bolygó harminc legnagyobb gleccserének mindegyikére – amelyek kivétel nélkül az Antarktiszon vagy Grönlandon voltak – expedíciókat küldtek, hogy kutakat olvasszanak beléjük, kiszivattyúzzák az olvadékvizet alóluk, majd szétspricceljék, hogy ismét megfagyjon, ideális távolságban a lyukaktól. A csapatunk a weddell-tengeri projektben vett részt, ami különösen bonyolultnak bizonyult, mivel ott a gleccserek és jégfolyamok szétterülő legyezője folyt bele a Filchner-selfjégbe és a Ronne-selfjégbe olyan formában, hogy azt elég nehezen lehetett kezelni. A jég alatti terep nagyjából egy fél tálat formázott, ami nem volt elég mély ahhoz, hogy könnyedén azonosítani lehessen azokat a fentebb fekvő részeket, ahol a gleccser utánpótlása a leggyorsabb volt. De minden tőlünk telhetőt kihoztunk a helyzetből, és 327 lyukat fúrtunk öt év alatt, azokra a kulcshelyekre koncentrálva, amiket meg tudtunk találni, és a legjobbakban reménykedve.

Ez nem sikerülhetett volna az Egyesült Államok, Oroszország és Anglia haditengerészete nélkül. Azok hagyták, hogy az anyahajóik egy kisebb flottája befagyjon a tengerjégbe, és a Weddell-tengerben teleljen át. A hajókból képesek voltunk egész évben folytatni a munkát, és ellátni a Ronne és a Filchner jegén felépített szárazföldi bázisokat. Több flotta helikopter biztosította ezeknek a táboroknak az élelmiszer-utánpótlását és segített átköltöztetni őket az egyik fúrási helyszínről a másikra. Olyan tízmilliárd dollárt költöttek a projektre csak a mi zónánkban. A hülyének is megéri, ahogy Pete Griffen mondogatta mindig. Nagyon sokan dolgoztunk vele együtt még annak idején, és gyakran felemlegettük.

Minden rendben ment. Csak négy haláleset történt, az övét is beleértve, mind balesetből kifolyólag, és a balesetek közül három ostoba döntések következménye volt, az övét is beleértve. A negyedik balesetet az időjárás okozta. Ez elég jó arány. Mert az Antarktisz gyorsan megöli az embert. És egyik haláleset sem a mi csapatunkban történt, bár ezt persze soha nem mondtuk ki hangosan. De vigaszt jelentett számunkra azután, ami Pete-tel történt. A csapatomban senki nem szeretett volna bármi ilyesmit átélni.

Szóval: tíz év az Antarktiszon, jó munkákkal anélkül, hogy a pénzért kellene pályázgatni. Publikációk is születtek, tudományos kutatások is folytak, de legnagyobbrészt a fúrókat, a szivattyúkat és a permetezési technológiákat kellett tökéletesíteni. És ott is kellett elemzéseket végeznünk, még ha nem is pont ezért mentünk oda. A glaciológusok igazából annyi adathoz jutottak, mint még soha, főleg a jég felépítéséről, a jégfolyam történetéről, és mindenekelőtt az aljának vizsgálataiból. Az egyszer biztos, hogy még soha senki nem szerzett ennyi információt a gleccserjég és az alapkőzet interakcióiról, mint mi most! Ha csak önmaga kedvéért végeztük volna ezt a kutatást, akkor több száz évbe telt volna, amíg ennyi mindent megtudunk. Így viszont volt egy mögöttes szándékunk, egy fő csapásirányunk.

Szóval az évad végén elrepítettek minket a Recovery-gleccser közepére, ahol öt évvel korábban két sor kutat fúrtunk. Az egyik sorról azt jelentették, hogy leálltak a szivattyúi.

Felhelikoptereztünk az igen drámai táborhelyre, egy lapos gleccserszekcióra a lejjebb és feljebb lévő jégzuhatagok között, tőlünk északra a Shackleton-hegység, ami a gleccser magasabb oldalfalát alkotta. A gleccser határának törésvonala türkiz gleccseroszlopokból állt, amelyek olyan magasnak és hegyesnek látszottak, mint egy sor összetört felhőkarcoló. Az antarktiszi helikopteres utakat soha nem lehet megszokni. Még a helikopterpilóták sem tudják őket megszokni.

Kint, a síkságon odasíeltünk az állítólag megállt kutakhoz. Ezeket nagyon régen fúrtuk, még az elején, az ellenőrzésük már ismerős procedúra volt. A felszínen minden normálisnak látszott, és a monitorozó rendszerben sem találtunk hibát. Nagyon gyorsan be is igazolódott az a probléma, amit a rendszer jelentett, egyik szivattyúról a másikra; amikor ránéztünk a kimeneti csövekre, semmi nem jött belőlük. Minél közelebb helyezkedtek el ezek az aknák a gleccser közepéhez, annál kevesebb víz jött belőlük. A legtöbből semennyi.

Sílécen közlekedtünk, egymáshoz kötve, hátha a kutak közötti gleccserszakadék nélküli terep az idők során megrepedezett. De egyetlen szakadékot sem láttunk, úgyhogy felzászlóztuk az új útvonalat, majd motoros szánra szálltunk, és le is teszteltük a sávot, hogy biztosra menjünk. A mi csapatunk nem hülyéskedi el a dolgokat.

Az aknák a bevett módon a gleccseren keresztben húzódó vonalon helyezkedtek el. Egy-egy magas pózna jelezte őket transzponderrel és meteorológiai ládával, a csúcsán viseltes vörös zászlóval. Az aljuknál tömzsi, narancssárga rétegelt lemezből készült szigetelt doboz takarta a kútfőt, gyakorlatilag egy nagyon apró kamra, amit a mellette lévő napelemek fűtöttek. A csővezeték neonzöld volt, szürke zúzmarával borítva. Dél felé szivattyúzta a vizet, fel egy hegyre a gleccser déli partján túl, ahol egy nagyobb vezetékbe futott bele, ami a környék összes szivattyújának a kimenetét fogadta.

Kinyitottuk az ajtót, és beléptünk a kútfőt védő kunyhóba. Odabent kellemes meleg volt. Még felkapcsolt lámpánál is félhomály borult ránk a kinti ragyogás után. Hangos süvöltés a falak mentén. Kellemes légkör; fagypont felett kellett tartani. A mérőműszerek ellenőrzése: semennyi víz nem jött fel. Kinyitottuk a kútfedél csapóajtaját, és ledugtunk egy kamerás csőgörényt a lyukba. A csőgörény olyan hosszú volt, hogy egy nagy motoros szánnak kellett odavontatnia egy külön szánon; két kilométernyi drót volt feltekerve egy nagy dobra.

Lement a kamera. Mi a képernyőjét bámultuk. Olyan volt az egész, mint egy rendkívül egyszerű vastagbélben végzett kolonoszkópia. Vagy inkább, mint azok a kamerák, amelyekkel a vízvezeték-szerelők szoktak lefolyócsöveket ellenőrizni. Semennyi víz nem volt a lyukban, még kétszáz méter mélyen sem, ami azt jelezte, hogy valami nem stimmel, mert ha egy akna a gleccser tetejétől a fenekéig átjárható, akkor a jég súlya általában szinte a felszínéig feltolja a vizet. De mi ott bámultunk le a lyuk mélyére, és semennyi vizet nem láttunk.

Biztosan eltömődött, mondta valaki. Igen, de hol?

Végül leértünk az akna aljára, egész úton semennyi vizet nem láttunk.

Hé, tudjátok, mit? Ez a gleccser kiürült. Egyszerűen nem maradt alatta víz, amit fel lehetne szivattyúzni!

Akkor most lelassul? Az biztos.

Mikor fog ez kiderülni?

Pár éven belül. Bár azonnal látszik majd. De kell még pár év ahhoz, hogy biztosra mehessünk.

Hű. Vagyis megcsináltuk. Igen.

Persze kelleni fognak karbantartó fúrások. És a gleccserek továbbra is a tenger felé csúsznak majd a saját súlyuk alatt, a régi, lassabb sebességükkel, ezért nagyjából tízévente egyszer újra kell majd fúrni a kutakat valamivel feljebb. Rengeteg ember fog majd idelent dolgozni a belátható jövőben – talán évtizedekig, talán örökké. Ez elég derűs kilátás, helyeseltünk mindnyájan, miután kiolvadtunk és kimentünk az ebédlősátorba, ami magasan kiemelkedett a szántalpain. A sátor déli oldalán sorakozó kis ablakokból a Shackleton-hegységet láttuk, furcsa, hogy pont így nevezték el, mivel Shackleton nem jutott el a közelébe. Lehetséges, hogy erre haladt volna az általa javasolt, Antarktiszt átszelő útvonal, de amikor az Endurance elakadt a jégben, ami utána össze is törte, az egész tervet elvetették a túlélés mindent felülíró projektje miatt. Aznap koccintottunk rá, és megígértük a szellemének, hogy mi is ugyanezt fogjuk tenni. Ejtjük az A tervet, ami arról szól, hogy minden szétesik, és implementáljuk a B tervet, ami a túlélésről szól. Megtesszük, ami tőlünk telik, folyamatosan rögtönözve, és életben maradunk, ha tudunk. Koccintottunk Shackleton szaggatott, fekete sziklás hegyeire, amelyek tőlünk délre szöktek az alacsony égbe. 650 méterrel tartózkodtunk a tengerszint felett, és készen álltunk enni és inni. Egy újabb remek nap az Antarktiszon, amit a világ megmentésével töltünk.

94.

A párizsi megállapodás részes feleinek 58. éves konferenciája, a COP58, amelynek a hatodik tervezett globális értékelés is a részét képezte, az előző évtized különleges, kétnapos összegzésével zárult, egyben a megállapodás létezésének teljes időszakát is áttekintették, ami egyre inkább az emberiség és a Föld történelme töréspontjának tűnt, valami új kezdetének. És igazából soha nem lehet eléggé kihangsúlyozni, mennyire fontos volt a párizsi megállapodás; akármilyen gyengének is látszott eleinte, talán abban a pillanatban fordult meg a kocka, eleinte szinte észrevehetetlenül, utána viszont már megállíthatatlanul. Az emberi történelem legnagyobb fordulópontja, amit egyesek a bolygótudat első nagy szikrájának neveznek. Egy jó antropocén kezdete.

A találkozó utolsó előtti napja azzal telt, hogy az emberek a megállapodás aláírása óta bekövetkezett pozitív változásokat foglalták össze, listázták és ünnepelték. Az utolsó napot azon kiemelkedőbb problémák felsorolásának és leírásának szentelték, amelyeket még meg kellett oldaniuk ahhoz, hogy a korábban említett dolgokból fakadó vagy azoktól remélt haladást biztosítsák. Mindkét nap nagyon sűrű volt.

Az ünneplés napján Mary végigsétált a kiállítótermeken, magába itta a látványt, és először elképedés, majd csodálat ébredt benne. A nagy molinó a visszakanyarodó görbével, amelyik az elején folyamatosan emelkedett, azután kiegyenesedett, majd a közelmúltban lefelé indult, zászló módjára lebegett minden felett. Alatta pedig rengeteg olyan tevékenység folyt, amiről Mary még csak nem is hallott. Ismét megérezte annak a kognitív torzításnak az erejét, amit rendelkezésre állási heurisztikának neveznek, és azt jelenti, hogy az ember csak azt tartja létezőnek, amit ismer. De közben sokkal-sokkal több minden folyt a világon, mint amit egyetlen ember megismerhetett volna, a valóság olyan sokkal több volt az egyénnél, hogy szinte ijesztőnek tűnt belegondolni. Ez a torzítást is megmagyarázta: az ember megérzi ezt a hatalmasságot, és úgy visszahúzódik önmagába, mint egy csiga szarvai, ösztönösen igyekezve megvédeni a saját elméjét.

Ugyanakkor a tágabb realitással való kapcsolatnak semmit sem árthatott. Mary megpróbálta ezt át is érezni. Kidugta a szarvait, és mindent befogadott. A termek úgy néztek ki, mint bármelyik másik természettudományos konferencián, egyik felszólaló a másik után számolt be egyik projektről a másik után. Ebben az esetben az összes poszterprezentáció, különböző szervezeti bemutatók, panelbeszélgetések és plenáris előadások jó dolgokról szóltak, de ez persze az összes valaha megtartott természettudományos ülésre is igaz, amelyek utópisztikus rendezvények, a remény színterei. A mostani abban tért el a többitől, hogy a felszólalói olyan globális helyzetet írtak le, amit akár csak tíz évvel korábban sem valószínűsített volna senki, és negyven évvel korábban egyenesen lehetetlennek látszott.

Először is, itt az a hír villanyozott fel mindenkit, a szó legszorosabb értelmében, hogy rengeteg tiszta energia jön létre. Marynek eszébe jutott, amikor Bob Wharton még évekkel korábban mondott neki valami ilyesmit, még a kezdetek kezdetén, azokban az időkben, amelyek immár egy hegyoldal túlsó oldalának tűntek, egy, a láthatatlan Alpokénak, amelyen túl Mary fiatalabb, mostanra szinte felismerhetetlenné vált énje várakozott: ha rengeteg tiszta energiát tudunk generálni, mondta Bob, akkor rengeteg másik jó projekt is lehetségessé válik. És most ezt csinálták. Továbbá az is lényeges volt, hogy bár több energiát hoztak létre, mint valaha, sokkal kevesebb szén-dioxidot engedtek a levegőbe, éves szinten kevesebbet, mint 1887 óta bármikor. Vagyis úgy látszott, végre kifogtak a Jevons-paradoxonon; még ha nem is a lényegén, ami szerint minél hatékonyabban termeljük az energiát, annál több kerül felhasználásra, viszont most már tiszta módszerekkel hozták létre, és kevesebb ember számára, mivel a népesség csökkenésnek indult, ezért nem számított, mennyit használnak fel belőle. Mivel a legtöbb termelőhely általában túltermeléssel működött, és ezt tisztán tette, egyszerűen rácáfoltak a Jevons-paradoxonra. És ahol az energiafelesleg elveszett a hatékony eltárolási módszerek hiánya miatt, ott az emberek újabb és újabb módokat találtak ki a felhasználására, amíg még a rendelkezésükre áll: a sótlanítást, több szén-dioxid-leválasztást közvetlenül a levegőből, a tengervíz átszivattyúzását bizonyos kiszáradt medencékbe és így tovább. A végtelenségig lehetne sorolni. Vagyis a tiszta energia, a kihívás kulcsa megvalósult, vagy megvalósulás alatt állt.

Majd egy másik remek előadó: a Globális Lábnyom Hálózat rávette a világot, hogy összhangban legyen a Föld biológiai termelésével, a hulladék befogadásával és kezelésével. A világ civilizációja már nem használt fel többet a bioszféra megújuló erőforrásaiból, mint amennyi természetes ütemben újra tudott termelődni. Ami hosszú évekig csak Kubára és Costa Ricára volt igaz, az most mindenütt valósággá vált. Ennek az eredménynek egy részét a Föld Fele-projekteknek köszönhették, bár azt még nem lehetett szó szerint venni, mert a Földnek még több mint a felét emberek foglalták el és használták, mindenesetre mindegyik kontinens széles sávjait visszaalakították vadonná, amennyire lehetett, megszabadították az emberektől és az általuk létrehozott leginkább tájidegen építményektől, majd átengedték az állatoknak és a növényeknek. Immár több vadállat élt a Földön, mint az utolsó két évszázadban bármikor, és kevesebb étkezési célból tenyésztett állat, amelyek így jóval kisebb területet foglaltak el. Ebből következően az összes kontinens ökoszisztémájának az egészsége elkezdett helyreállni, pusztán abból kifolyólag, hogy a bolygó ökológiája tette a dolgát, ott élt és halt a nap alatt. A legtöbb biomból valamiféle keverék lett, de legalább léteztek.

Továbbá az is történt, bár erről egyetlen előadó vagy panelbeszélgetés sem szólt aznap, hogy a globális emberi szaporodási ráta lecsökkent, mintegy 1,8 gyermekre per nő. Mivel a stagnálási arány kábé 2,15 gyermek per nő lenne, ez azt jelentette, hogy a Föld teljes humán populációja lassan, de biztosan csökkenésnek indult. Az az elképzelés, hogy még mindig egy demográfiai robbanás előtt állnak, időközben elhalt: a szakértők már nem ezt jósolták. Néhány gazdasági elemző aggódni kezdett amiatt, hogy a gazdaság nem bírja ki ezt a népességcsökkenést, mások örültek a változásnak. De ez az egész annyira új és ellentmondásos volt, hogy a konferencián meg sem említették. Meghagyták későbbre. A régi jó érv a környezetvédő mozgalom ellen, miszerint az emberellenes, még mindig elég erősnek bizonyult ahhoz, hogy a természettudományos közösség több tagja óvatos gyanakvással merjen csak a témában nyilatkozni. Az egész még túl friss volt. De ebben a témában jó hírekkel szolgált, ami elég gyakran szóba került, és szájhagyomány útján terjedt.

Ez a nemrég bekövetkezett szuperválság minden diskurzusára igaz volt egyébként valamilyen mértékben, és arra is, hogy az általa okozott társadalmi és gazdasági felfordulás igazából jó hatást gyakorolt a szén-dioxid-kibocsátásra és a bioszféra egészségére. Abban, hogy embermillióknak szenvedést okozó események a bolygó többi részének jót tehetnek, egyesek szintén lehetséges emberellenességet láttak. Az lesz a legjobb, ha úgy tekintünk az általános helyzetnek erre az aspektusára, hogy a tőlünk telhető módszerekkel igyekeztünk kezelni a katasztrófát, kihoztuk a legjobbat egy kellemetlen szituációból és így tovább. A bemutatott információk áradatában bizonyos dolgokat egyértelműen a szájhagyományra bíztak, különös tekintettel a következtetésekre és a feltételezésekre.

Mindenekfelett egy nagy információ lebegett, a molinó miatt szó szerinti értelemben is, amit általában Nagy Index vagy Nagy Szám néven emlegettek: a szén-dioxid-részecskék száma a levegőben. Ez az elmúlt öt év során huszonhét részecskével lejjebb ment egymilliónként. Immár 451-nél járt, akár 2032-ben, és egyértelműen folytatta a csökkenést, hogy talán meg se álljon 350-ig, vagyis elérje az iparosodás előtti 280-350-es szinuszhullámot, ami az azt megelőző egymillió évben létezett és jelezte a változásokat a Föld Nap körüli pályájának alakjában. Akár 350 CO2-részecske egymilliónként, csak tőlünk függ! A diskurzus már arra összpontosult, hogy mennyire akarják lecsökkenteni. És ez nagyon eltért attól a diskurzustól, ami az előző negyven évben kötötte le a világ figyelmét.

Ugyanebben az időszakban az egész világra vetített Gini-index jelentősen ellaposodott. Az összes kontinens javulást mutatott. A bérigazságossági mozgalmak, a béraránymozgalmak és a központi bankok által javasolt adótörvények plusz a munkagaranciát és a sávos adózást támogató – esetleg a „vessünk véget a plutokraták kleptokráciájának” rubrika alatt, ahogy az egyik előadó fogalmazott – politikai mozgalmak nagy hatást gyakoroltak rá világszerte. Az univerzális elengedhetetlen jövedelem nagyvonalú meghatározása, a legmagasabb egyéni jövedelmek maximalizálása ennek a tízszeresénél, a munkagarancia mindenkinek: ezeket sok országban végrehajtották, és azonnal lenyomták a Gini-értékeket. Az EU járt az élen, Amerika és Kína követte, utána pedig a legképzettebb fiatalok elkezdtek elszivárogni ezekbe a laposabb országokba, amíg a képzett polgáraikat elveszítő országok is be nem vezettek hasonló intézkedéseket. A munkagarancia, igen, ugyanakkor az univerzális alapvető szolgáltatások, a támogatott társadalmi reprodukció, az építkezési projektek az infrastruktúra és lakhatás terén is segítettek a világ legalacsonyabb jövedelmű rétegeinek kiemelkedni a nyomorból. Az egyéni jövedelem és vagyon maximalizálása ellaposította ennek a függvénynek a csúcsát. Persze sok gazdag ember megpróbálta biztos menedékbe menteni a vagyonát, de a valutaszabályozás és az összes pénz blokkláncon keresztül immár megvalósuló követhetősége azt jelentette, hogy a régi adóparadicsomok és pénzmosodák egyszerűen ellehetetlenültek és megsemmisültek. A pénz csak egy számmá vált a globális bankrendszerben, és ha valaki ingatlanba fektette a vagyonát, az az ingatlan is bekerült a rendszerbe az értékével együtt, ami után adózni kellett, ezért az ingatlanokat is gyakran eladták az ingatlanadó elkerülése végett, ami elég meredeken sávossá vált. Bizonyos földterületeket átengedtek, hogy a tulajdonosaik likvidek maradhassanak az új adózási rendben is, ami azt jelentette, hogy egyre több földterület került köztulajdonba, és ezeket commonsként definiálták és használták. A big data adatbázisokat és a Red Plenty-algoritmusokat használó, állami tulajdonban lévő vállalkozások egyre gördülékenyebben folytatták a működésüket, mivel sikerült kiküszöbölniük a régi rossz hatékonytalanságokat, miközben a jó hatékonytalanságokat megtartották, amelyek fontosak voltak a rendszer rugalmasságához és igazságosságához.

Egy teljesen új közgazdaságtan született meg ezeknek az új fejlesztéseknek a leírására és kielemzésére, és óhatatlanul is rengeteg új mérési rendszert foglalt magába, mivel a közgazdaságtan felette állt azoknak a számosítható erkölcsi és politikai erőknek, amelyek mérésektől függenek. Úgyhogy az emberek régebbi eszközöket kezdtek használni, például az inklúziós jóléti indexet, a valódi fejlődésindikátort, az ENSZ egyenlőtlenséggel módosított humán fejlettségi mutatóját és a globális ökolábnyom indexet. Sok újat is kitaláltak. A gazdasági jólétnek ezeket a mutatóit gyakran összegyúrták egy új, mindent magába foglaló indexek indexébe, amit a bioszféra és a civilizáció egészségének metaindexe néven emlegettek. BCEMI (vagy angolul BCHMI).

A karbonpénz mindegyikben szerepet kapott. Egy darabig, az első napjai során úgy tűnt, a létrehozása csak a gazdagokat fogja még gazdagabbá tenni, mivel a legnagyobb fosszilisszén-tulajdonosok kinyilvánították azon szándékukat, hogy békén hagyják a birtokukban lévő fosszilis erőforrásokat, és inkább elfogadják az annak megfelelő váltságdíjat karbonpénzben, majd a fizetség legnagyobb részét beváltották amerikai dollárra és más valutákra. Azután befektették a tőkéjüket, főleg ingatlanba, és így még jobban meggazdagodtak, mint valaha – mintha az összes várható hasznukat kifizették volna nekik egyszerre, száz százalékban, annak ellenére, hogy a vagyoneszközeik elértéktelenedtek mint bioszférát mérgező és így emberre is ártalmas vegyületek.

De a jegybankok erre is kidolgoztak egy tervet. Igen, a fosszilisvállalatok ki lettek fizetve, és igen, egy az egyben, ami egy karbonpénzt jelentett az eltárolt fosszilis szén minden egyes tonnájáért, amit a Jövő Minisztériumának hitelesítő csapata hitelesített, mint az összes többi szénmegkötő esetében. De a bizonyos összegek feletti kifizetéseket úgy ütemezték, hogy a jogosultak részletekben kapják meg őket, amikor eljön az ideje, nulla kamattal; nulla, de nem negatív kamattal, és garanciával, ami egyfajta kötvényt jelentett. És a vállalatokat törvények és nemzetközi egyezmények kötelezték arra, hogy első körben karbonnegatív célokra kell fordítaniuk a kapott karbonpénzt ahhoz, hogy jogosultak legyenek a további kifizetésekre, mert ha egyszerűen más bioszféraromboló termelésbe fektetnek be, főleg szén-dioxid-kibocsátóba, akkor mindent egybevetve nem is fognak szenet megkötni. Ezeknek az irányelveket támogató döntéseknek az lett az eredménye, hogy tényleg kifizették az olajcégeket és az olajállamokat az elértéktelenedett vagyoneszközeikkel arányosan, de csak fokozatosan, és csak karbonnegatív munkáért, a párizsi megállapodás definícióinak megfelelően és a hitelesítő csapatok ellenőrzése alatt. A központi bankok fiatalabb alkalmazottai meglehetősen büszkék voltak a feltételrendszerre, amelyet több év alatt dolgoztak ki a karbonpénz megmentésére, hogy utána végignézzék, ahogy a főnökeik jóváhagyják és implementálják. Az ezt követő banki céges bulik olyan szertelenek voltak, hogy szinte szégyent hoztak a higgadt, vén Zürichre.

A karbonpénz sikere azt jelentette, hogy rengeteg pénz irányult tájhelyreállításra, regeneratív mezőgazdaságra, újraerdősítésre, bioszénre és hínárágyásokra, szén-dioxid-leválasztás közvetlenül a levegőből meg a többi olyan ügyre, amelyeket a termek falain mutattak be részletesebben. Az egyik helyiség felett kifeszített molinó ezt így fogalmazta meg:

„A forradalom eljön. Nem az, amire számítottunk, hanem egy másik, mindig egy másik.”

A molinó alatt álltak az emberek, akik elhelyezték, és azt mondták Marynek, hogy ez a mondat egy bizonyos Mario Praztól származik, akit egy bizonyos John P. Farrell idézett, akit aztán egy bizonyos Christopher Palmer idézett. A svájci munkatársak nagyon büszkék voltak rá.

A „kiemelkedő problémák”-nak szentelt utolsó nap kijózanító emlékeztetője volt annak, hogy még mindig a sűrűjében járnak. Ugyanakkor annak fényében, amit előző nap bemutattak és megünnepeltek, a termet áthatotta az érzés, hogy bármilyen ördögiek is ezek a problémák, egy általános folyamattal állnak szemben, magával a történelemmel, ezért nagy valószínűséggel le lesznek gázolva, vagy egyenként megoldva, vagy ki lesznek kerülve, vagy eltéve későbbre, amikor még nagyobb lendülettel lehet majd szembeszállni velük.

Aznap a következő mottó állt a bejárat feletti molinón:

„Oldd meg úgy a nehézségeket, hogy megsokszorozod őket.”

A szervezők ezt az idézetet Walter Benjaminnak tulajdonították, aki, mint kiderült, azt is hozzátette, amikor leírta, hogy ez egy „régi dialektikai maxima”, bár senki nem találta meg egyetlen korábbi említését sem a vonatkozó szakirodalomban. Valószínűleg ő találta ki, majd látta el hamis eredettel, bár valaki azt mondta, hogy ez nem vallott volna rá, mivel rendkívül lelkiismeretes történész és levéltáros volt. Néhányan megpróbálták megtalálni a valódi forrást az interneten, de ismét csak az bizonyosodott be, hogy az internet, bár nagy, messze nem tartalmazza a múlt összes kézzelfogható nyomát. Sőt, csak egy cseppnyit foglal magába a tengerből.

Mary mindenesetre úgy érezte, fontosabb dolga is van annál, mint hogy megtalálja ennek az idézetnek a valódi forrását. Ugyanúgy bolyongott a termekben, mint egy nappal korábban. Az akadályok legyőzése a megsokszorozásukkal: mi sem könnyebb! A kiemelkedő problémákat ezen a napon tárgyalták meg, értékelték, osztályozták, sőt tették sürgősségi sorrendbe; ezt követően olyan indexbe foglalták őket össze, mint az Atomtudósok Közlönye által létrehozott „végítélet órája”, ami egyébként tényleg ott állt a folyosón, nagyjából húsz perccel éjfél előttre igazítva, mint már évtizedek óta, amitől Maryben felmerült a kérdés, mennyire hiteles egyáltalán, vagyis inkább, hogy van-e bármi súlya. Egy elakadt óra: nem a legjobb szimbóluma a halálos veszélynek. Minden sürgető probléma ellenére, amivel szembe kellett nézniük, ő úgy érezte, az óra mindig ketyeg. De amikor ezt megemlítette Badimnak, a férfi csak a fejét rázta: az az atomóra egyszerűen csak annyit jelez, hogy a nukleáris veszély soha nem múlt el, válaszolta. Úgy teszünk, mintha elmúlt volna, pedig nem. Ez alapvetően annak a szimbóluma, hogy milyen könnyen ignoráljuk az egzisztenciális veszélyeket. Igazából jó lenne, ha ezzel kapcsolatban is tennénk valamit. Ha megadnánk neki a kegyelemdöfést. Nem egészen öt év alatt az összes fegyvert le lehetne szerelni. A hasadóanyagokat fel lehetne használni energiaforrásként, semmivé lehetne égetni őket, majd elásni a maradványaikat. Ostobaság.

Mary ezután azon töprengett a folyosókon barangolva, hogy ő talán tényleg nem ért a veszélyek felméréséhez. Az arktiszi olajállamok még mindig nem is olyan titkos vonzalmat tápláltak a klímaváltozás iránt; ez veszélyt jelent? Nemrég még úgy tűnt, mintha a sarkvidéki jég vastagságának és tartósságának megőrzése Oroszország céljai közé tartozna. Mary tehát nem aggódott igazán. Ott volt a flottájuk, és továbbra is sárgára színezték ezekkel a hajókkal a Jeges-tengert, hogy a napfény ne hatolhasson a víz mélyére, és ne főzhessen meg mindenkit, azonkívül a jegesítő drónokat is kiküldték minden hosszú, sötét téli éjszakán, hogy további fagyott páraködrétegeket permetezzenek a tengerjégre, és lezárják a nemkívánatos poljánákat, nyitott szakaszokat és így tovább. Nem; a sarkvidék ha kiemelkedő problémát is jelentett, egyáltalán nem látszott kezelhetetlennek. Az oroszok megteszik, ami tőlük telik, gondolta Mary.

Ahogy folytatta az útját a folyosón, visszarepült az időben a nukleáris fegyverek és nukleáris hulladékok világába. Nem csak Badim aggódott; egy egész sor panelt szenteltek ennek a problémának. Nukleáris energiává lehetne alakítani valahogy ezeket az aggasztó anyagokat, olyan koncentrátumokat létrehozva, amit biztonságosan el lehet tárolni vagy kilőni a világűrbe? Senki nem tud erre meggyőző választ adni, gondolta Mary. Ez valóban kiemelkedő probléma volt.

Aztán jött a harminc legszegényebb ország. A rossz harmincak, a szomorú harmincak, a gyenge harmincak; az összes jelzőjüket ismerte már. A harminc között legalább tíz úgynevezett bukott állam is szerepelt, és ezek némelyike már évtizedek óta bukásra volt ítélve, nyomorúságba döntve a népét. Ördögi probléma nemcsak az lehet, amiből nem jöhetsz ki jól, hanem az is, ami újabb problémákat generál maga mellé: gyakorlatilag ragályosnak mondható. Szóval úgy nézett ki, hogy az ilyen ördögi problémákkal küzdő országoknak leginkább a szomszédos államok intervenciójára lenne szükségük, vagyis az egész világéra; gyakorlatilag arra, hogy helyi vagy nemzetközi gondnokság alá helyezzék őket. De ha valamelyik ország szuverenitását nem tartjuk tiszteletben, az azt vonhatja maga után, hogy bármelyik országét figyelmen kívül hagyhatjuk, amennyiben a politika szelei úgy fújnak, ezért egyik állam sem szórakozott szívesen a szuverenitással. És általában a régi, sikeres birodalmi hatalmak kardoskodtak leginkább a posztkolonizáció legnagyobb vesztesei alárendelt helyzetének visszaállítása mellett, ami egyszerűen nem veszi ki jól magát, még a legjobb szándék ellenére sem. Az amerikai birodalom leginkább gazdasági és ki nem mondott volt, vagyis maguk az amerikaiak soha nem fogták fel, és nem ismerték el, noha nyolcszáz katonai bázissal rendelkeztek világszerte, a hadi költségvetésük pedig nagyobb volt, mint a világ összes többi országáé együttvéve. Vagyis létre lehetett hozni olyan dolgokat, mint a washingtoni konszenzus, amelynél a Világbankot, az IMF-et, sőt még a WTO-t is az amerikai hegemónia eszközéül használták, amelyekkel arra kényszerítették a kisebb, szegény országokat, hogy újfajta gyarmatokként csatlakozzanak a világhoz, a nevüket leszámítva minden szempontból amerikai gyarmatokként, vagy még rosszabb sorsra jussanak. Még a kínaiak sem mentek olyan messzire a maguk Egy övezet, egy út kezdeményezésével és az ázsiai helyi hatalmukkal, mint az amerikaiak, ha önmagát jótékonyságnak beállító birodalmi önérzetről volt szó, ahogy a huszadik század végi strukturális kiigazítási programok esetében, amelyek eliminálták a helyi önfenntartást, hogy egész országok váljanak az amerikai piacok beszállítóivá. Nem: Mary az amerikaiak ostobaságát és hübriszét, illetve azt a nézetüket is a kiemelkedő problémák közé sorolta volna, hogy ők jelentik a világ egyetlen szuperhatalmát; de ez a gondolat nemhogy egy panelbeszélgetésben, de még egy felszólalásban sem merült fel, persze hogy nem. Újabb szájhagyomány útján terjedő nézet. Az egész világ összehangolt megmozdulására lenne szükség ennek a problémának a megoldásához, holott országok nyilván soha nem tudtak annyira megbékélni egymással, hogy ez sikerüljön nekik, főleg mivel a legtöbbjük az Egyesült Államok lekötelezettje volt, sőt némelyiküknek Amerika volt az egyetlen kereskedelmi partnere.

Utána a bioszféra folytatólagos mérgezése következett légszennyezéssel, növényvédő szerekkel, műanyagokkal és a civilizáció más hulladékaival és maradványaival, ami egyre nőtt, ahogy az emberek kezdték úgy érezni, a szén-dioxid-probléma talán megszűnőben van. Persze, a bioszféra elég robusztus, de egyetlen eleven szervezet sem tud korlátlan mennyiségű mérget befogadni anélkül, hogy előbb-utóbb bele ne betegedne.

Ezután a nőkkel szembeni egyéni és rendszerszintű bánásmódról szóló terem következett, ami gyakran azokban az országokban volt a legsúlyosabb, amelyek a sor végén kullogtak a jólét, a politikai képviselet és az állami működése terén egyaránt. Ez persze nem véletlen. A nők helyzete nemcsak indikátor, hanem létfontosságú is bármilyen kultúra sikerében. De a patriarchalizmus sok régi formája még él és virul, úgyhogy a legördögibb problémák egyikét ez jelentette a nőgyűlölettel együtt. Mary felsóhajtott, miközben végignézett a termen, ahol persze rengeteg nő volt, és arányaiban kevesebb férfi, mint bárhol máshol. A nagyjából száz ember között öt fehér férfit tudott megszámolni, húsz színes bőrűt. Még ha be is bizonyosodna, hogy ez a legsúlyosabb megmaradt probléma, akkor is elég kevés férfi lenne hajlandó szembenézni vele. Ezt nem férfiak fogják megoldani, hanem nők; nők által létrehozott és nők által kierőszakolt törvények. Szóval valóban kiemelkedő probléma volt, valóban ördögi probléma. Bár az, hogy ugyanolyan bekategorizált problémának nyilvánítják, mint a légszennyezést, a nukleáris fegyvereket, a karbont, a kormányzati visszaéléseket és így tovább – ez elég bosszantónak tűnt, a probléma egy további aspektusának. A nők mint Mások – mikor lesz ennek vége, tekintettel arra, hogy több millió fős előnnyel alkotják az emberiség többségét?

Akkor tovább a többi makacs problémára. Erőforráskérdések. A nők mint erőforrás, gondolta Mary, ne, ezt felejtsük el. Víz. De azzal a rengeteg tiszta energiával akár sótalaníthatnak is. Termőföld: ezen a téren a regeneratív mg. ad reményt, maga a biológia. A bioszféra általánosságban: az élőhelyek elvesztése, és a biztonságos élőhelyfolyosóké, a vadállatok számának alakulása. Kihalások. Az invazív fajok problémája. A vízkészletek egészsége. A rovarok számának csökkenése, a méheket is beleértve. Hol tároljuk el a levegőből kivont szén-dioxidot? Ezek a rengeteg előrelépés ellenére is elég akut problémát jelentettek.

Az óceánok egészsége. Az óceánok elsavasodása ellen semmit nem lehetett tenni, az óceánok felmelegedése ellen – ezt az előző évszázad fosszilisszén-égetésének köszönhették – és a deoxigenizációja ellen sem. Ezért ki fognak halni fajok, talán olyanok is, amiket nem is ismernek, de az eltűnésük katasztrofális dominóeffektussal jár majd. Az óceánok egészsége még évszázadokon át kiemelkedő problémát jelent, és ez ellen nem sokat tehetnek azt leszámítva, hogy az óceánok nagy részét, legalább a felét békén hagyják, hogy a biomjaik és az élőviláguk megpróbáljon alkalmazkodni, ahogy tud. Ebben a korallzátonyok, a tengerpartok és a part menti mocsarak is nagy szerepet játszottak, lényegében mind nagyobbat, mint amit az emberek tudtak tenni a vizekért. Vegyél vissza, menj innen, hagyj békén; mondjuk, inkább műanyagot halásszál, mint halat, legalábbis a békén hagyott nagy területeken, vagy akár a halászati zónákban is. Helyezz le új korallzátonyalapokat. És így tovább. Ez súlyos problémát jelent majd életük hátralévő részére.

Ó, igen, ez egész nap és az egész Kongresshallban így ment. Az sem segített, hogy sok probléma összehasonlíthatatlan volt, és sértőnek tűnt a nők jólétét ugyanazon a napon említeni, mint a korallzátonyokét vagy a nukleáris fegyverkészleteket. A pokolba a kiemelkedő problémáknak ezekkel az antológiáival! Mary úgy érezte, hogy az ilyen listák valahol értelmetlenek. Talán jobb lett volna egy nappal korábban lezárni a konferenciát, az elért eredmények megünneplésével, amelyek tovább gyűlnek. Az jó hangulatot keltett, ez rosszat. Elképzelhető, hogy hasznos irányba lehet csatornázni az e napon generálódott haragot, de ebben nem volt biztos. Rengeteg sokkos és szomorú arcú fiatal bolyongott a Kongresshallban, nagyrészt fiatal nők. Mary megállított egy-egy ilyen csoportot, ha úgy látta, hogy ezeket az ügyeket beszélik át, és próbálta arra biztatni őket, hogy folytassák a harcot, álljanak ki, és nyűgözzenek le mindenkit, ahogyan eddig is. Néhányan bólintottak, mások nem.

Vagyis vegyesre sikerült a napja. Aztán még egy hívást is kapott a klinikáról, ahol Franket ápolták. A férfi összeomlott, és rendkívül rossz állapotban volt.

Egyágyas szobát kapott, kicsi volt, majdnem teljesen elfoglalta a kórházi ágya, a megfigyelő és létfenntartó berendezések és három szék. Az ágytámláját felemelték, hogy ülni tudjon. Kórházi hálóinget viselt, és egyik kezéből intravénás branül állt ki, a csöve az állványra akasztott infúziós tasakhoz futott. A pulzusa grafikont szaggatott a monitorra, Mary úgy gondolta, elég gyorsan. Az arca fehér volt, és püffedt, a szeme alatt sötét karikák húzódtak. A haját rövidre nyírták, és Mary észrevette, mennyire ritkul a homloka felett.

Frank aludt, vagy legalábbis lehunyva tartotta a szemét, Mary pedig leült az egyik székre, és úgy döntött, egyelőre nem ébreszti fel, még vár egy kicsit.

A férfi egyértelműen betegnek látszott. Az eszközök zúgtak, a pulzusa tovább lüktetett a feje felett lévő grafikonon. Enyhe keményítő-, verejték- és szappanillat terjengett a levegőben. Ó, igen; Mary ismerte ezt a világot.

Felsóhajtott, és hátradőlt. Hospice, gyakorlatilag. Még ha tettek is erőfeszítéseket a megmentésére, vagy hogy legalább kitolják az elkerülhetetlent, ez akkor is hospice volt. Ismerte a helyet. Azt a házat félúton a mi világunk és a semmi világa között.

Csendes hely, nagyon visszafogott. Innen már elég sok minden eltűnt. Csak víz maradt, némi élelem, élelem mint üzemanyag, amit a jelek szerint a férfi visszautasított, hogy felgyorsítsa a folyamatot; továbbá fájdalomcsillapítók, a salakanyagok eltávolítása. Egy katéter csöve szaladt ki a lepedő alól az ágy keretéről lelógó zacskóhoz. Mary néha olyat is látott, hogy zenét visznek ezekre a helyekre, talán az egyetlent, aminek nem kell elmúlnia, amit a hanyatló elmének valamely része még mindig felismerhet és élvezhet, vagy legalábbis elterelheti vele a figyelmét. A helyzetből fakadó unalom éppen olyan szörnyű lehetett a haldoklónak, mint a látogatóinak, vagy még rosszabb. Időt adott a gondolkodásra, mint egy olyan álmatlan éjszaka, ami soha nem marad abba. Csak itt eljött az álom. A gyógyszerek is segítettek ebben, és maga a kimerültség is. Az agyi funkciók hanyatlása. Az álom eljött, hogy kitöltse a kiüresedett tereket, és, mint az életben oly gyakran, ez áldás volt, még akkor is, ha az ember rosszkedvűen és nem kipihenten ébredt, de legalább megszabadult egy időre a tudatosságtól, a fájdalomtól. Az álom, „mely a gond kuszált szövedékét kibontja”;[13] bár ez nem egészen így volt Mary fájdalmasan kuszált álmatlansági tapasztalatai szerint, az idézetet azért gyönyörűnek találta. A puszta ritmusa is úgy elringatta, mint egy bölcső. Shakespeare tehetsége. Ő igazi költő volt. A legnagyobb költő, bár a színműveit mindig hullámzónak találta. Próba-szerencse, kósza lövések a sötétben. Összegabalyodott gombolyagok, a feszült konfrontációk tökéletes csomóival. Emlékezett, hogy egyszer az Abbey Theatre-ben Falstaff és Hal csapott össze egy jelenetben, ami legalább egy óráig tarthatott, ott szócsatáztak egymással, kiélvezve a szellemességek párbaját, de úgy, hogy valami veszedelmesebb tétje is volt az egésznek, valami mély. A barátságuk, ami bizonytalanná vált a helyzetük hatalmas egyenlőtlensége miatt. Lehet, hogy ő és Frank is ilyenek. Azt az órát soha nem felejti el.

És ezt sem fogja. Hát, ez hospice. Itt túl sok idő marad a gondolkodásra. Az elme csapongására. Persze, elővehette volna a telefonját, hogy olvasson, vagy megnézze a leveleit.

Zenét is hallgathatott volna a fülhallgatóján, vagy bevihetett volna egy kis hangszórót, hogy Frank is hallja. Ugyanakkor egyszerűen csak üldögélhetett is ott. Pihenhetett. Gondolkodhatott. Végigmehetett fejben a konferencián, ami akkor ért véget, és minden máson is: az utolsó, alpesi kirándulásukon, a vadállatokon, amelyek odafent élték világukat. Azok a teremtmények is biztosan fájdalmak között halnak meg, miközben a rokonaik összegyűlnek körülöttük, hogy elbúcsúztassák őket. Vagy csak egyedül. Tatjána. Martin, az a hospice, ahol ő meghalt. Úgy találta, az ilyen helyzetekben hajlamos az ember látóköre kiszélesedni, mintha egy szikla peremén ülne, és az egész világot belátná a pereméig, még a Moher-szikláknál is magasabbról. A járdacsíkról a szakadék felett, ahogy Virginia Woolf fogalmazott: mintha ott ülne azon a járdacsíkon, lábát a puszta levegőben lóbálva, és lebámulva a szakadékba, vagy a látóhatár felé, vagy vissza a járdacsíkra, ami olyan fontosnak tűnt, amikor még rajta gyalogolt, de most kiderült róla, hogy csak ökörnyál a levegőben. Nem, az élet… mi is az? Olyan mély és fontos, és csupa érzés, olyan mindent átható, utána viszont hirtelen csak egy pislantássá válik, egy kérészéletű pillanattá, és eltűnik. Igazából semmiség, távolabbról nézve; és nem távolabbról szintén. Nem. Szédítő egy kakasülő az az ágy melletti szék a hospice-okban.

Persze lehetetlen volt elkerülni a ráébredést, hogy egyszer vele is ez történik majd. Az ember általában ki tudja cselezni ezt a gondolatot; távoli valami, amivel nem kell foglalkozni. Fogd meg, szokj hozzá kis dózisokban, szokj hozzá kis elméleti dózisokban, majd felejtsd el ismét. Élj úgy, mintha mindig így maradna. De az ilyen szobákban előtüremkedik a valóság, mintha egy másik dimenzióból bukkanna fel. Innen a szédülés, a látókör kiszélesedése. Nagy számadás egy kis szobában.[14] Shakespeare állítólag Marlowe halálára célzott ezzel, amit a közvélekedés szerint egy kocsmai számla kiváltotta részeg verekedés okozott. A hospice valóságának váratlan és értelmetlen betörése a hétköznapi valóságba.

Amikor először meglátogatta a konferencia után, Frank fel sem ébredt. Maryt távozás közben kissé bűntudatos megkönnyebbülés töltötte el. Pontosan tudta, milyen nehéz lesz kellemesen elbeszélgetni a férfival. Frank soha nem szépítgette a valóságot, nem kente el a helyzetet megnyugtató frázisokkal. Még csak kellemesen sem érezte magát, amikor Mary meglátogatta. Kicsit úgy tűnt, mintha ez büntetés lenne számára, Mary mégis folytatta.

Amikor legközelebb bement hozzá, ott találta Frank volt partnerét és annak lányát a szobában. A lányból időközben fiatal nő lett, elég kétségbeesettnek látszott. Még az ifjúság sem védi meg az embert az ilyen kórtermek hatásától, sőt a fiatalokra talán még mélyebb benyomást gyakorolnak, talán az újszerűségük, vagy legalábbis a szokatlanságuk miatt. Ők még nem növesztettek elég vastag bőrt, a halál valósága sokkolóbban hat rájuk, nincs védelmük ellene.

Az ex is szomorúnak tűnt. Egyenes háttal ültek a széken, a kezüket tördelve, mindenfelé nézve, csak Frankre nem. A férfi tekintetében kedvesség tükröződött, Mary úgy látta, amikor rájuk nézett; mély megbánás és szeretet. A látványtól tűszúrást érzett a szívében, mert azt hitte, Frank már túl van az ilyen érzelmeken, valahogy leszámolt velük. De persze hogy nem. Az emlősök soha nem felejtik el a fájdalmat, és ők mind emlősök. Itt voltak ezek ketten. Azt látta, hogy a vendégek félnek Franktől. Nemcsak a halálától, hanem tőle is. Azt nem tudta megállapítani, hogy a férfi tisztában van-e ezzel. Talán tisztában volt, és szerette őket azért, hogy mégis meglátogatták. A fiatal nő soha nem fogja ezt elfelejteni. Ez is megjelenik majd az összes haragjában. Az győz, aki a legtovább él. De aztán magával kell cipelnie a győzelme terhét, ezt a rettenetes diadalt. Az pedig soha nem lesz jó érzés.

Majd később visszajövök, mondta Mary.

Már éppen menni készültünk, felelte az anya. A lány hálásan bólintott. Menni készültünk. Lehet, hogy fáradt.

Frank kis mosolya rácáfol erre, gondolta Mary. Köszönöm, hogy eljöttetek, mondta a férfi. Jólesik. Sajnálom, hogy el kellett jönnötök. Mindent sajnálok… tudjátok.

Nem, nem, felelte a nő, akinek hirtelen könnyek árasztották el az arcát. Vissza fogunk jönni. Nincs messze.

Köszönöm, válaszolta Frank. Kinyújtotta a kezét, a nő pedig megfogta és megszorította. Azután a lány is előrelendült, és az anyja kezére tette a sajátját. Pár pillanatig így fogták egymás kezét. Akkor a fiatal nő kirohant a szobából, és az anyja is követte, sírva.

Nagyon sajnálom, mondta Mary Franknek. Nem akartam zavarni.

Semmi baj. El akartak menni. Nem.

Semmi baj. Elég sokáig itt voltak. Később is visszajöhetek.

Nem szükséges. Üldögéljen itt egy darabig, ha szeretne. Esetleg csöngethetne a nővérnek. Szeretném, ha hoznának egy kis gyümölcslevet.

Máris.

Némán ültek ott tovább. Kicsivel később megjelent a nővér, aki almalevet hozott egy fedeles kis pohárban, a tetejéből szívószál állt ki. Kórházi felszerelés, a mozgássérültek kényelmének lehetőség szerinti fokozására; Frank egyetlen szívással kiürítette a poharat.

Kereshetek egy ivóvízcsapot, hogy megtöltsem, ajánlotta fel Mary.

Legyen szíves.

A nő kisétált a folyosóra, és talált egy ivóvízcsapot a mosdók mellett. A pohár fedelét nehezen tudta lefeszegetni, de végül sikerült. A pohár túl kicsi volt. A fulladástól akarják megvédeni a pácienseket, vagy a túlzott vízbeviteltől? Nem értette.

Úgy kellett visszakényszerítenie magát abba a szobába, de nem kerülhette el.

Vissza a székbe. Úgy érezte, Frank kerüli a tekintetét.

Meg kell erőltetnie magát ahhoz, hogy működjön.

Jól sikerült a konferencia, mondta.

Igen? Meséljen róla.

Úgyhogy Mary beszélt. Érdekes kihívásnak találta úgy összefoglalni a rendezvényt, hogy Frank értékelni tudja. A sikerélmények napját, a kiemelkedő problémák napját. A nehézséget a kettő összeegyeztetése okozta. Lemondani arról a meggyőződésről, hogy bármilyen hatással lehetnek a helyzetre, a kontroll érzetéről. Amikor az ember tigrisen lovagol, elég nehéz leszállni róla. A kínaiak régóta tudják ezt.

Milyenek voltak a kínaiak?, kérdezte Frank kíváncsian.

Ők támogatják ezt az egészet?

Igen, azt hiszem. Az a benyomásom, hogy mélyen hisznek abban, hogy ők állnak ennek a történetnek a középpontjában, és a nagyobb játékosok közé tartoznak. Számukra ez már nem csak az Egyesült Államokról szól. Az Oroszországgal és Indiával való rivalizálásaik egyben együttműködések is. Mindenütt vannak kapcsolataik. Szerintem pontosan tudják, milyen fontosak. Úgy látom, a párt már nem a megaláztatások évszázadát sulykolja, vagy legalábbis kevésbé. Azzal a most élő kínaiak már nemigen tudnának mit kezdeni. Ezért mintha lassan eltöltené őket az önbizalom, az az érzés, hogy komolyan veszik őket. Már senki nem piszkálhatja őket, még Amerika sem. Ostobaság lenne ilyesmivel próbálkozni. És azt is láthatják, hogy egyre többen követik a példájukat. Állami tulajdon. Mind több ország veszi át az irányítást a pénz, az energia felett, sőt még a föld felett is, ezekre immár köztulajdonként tekintenek, ahogy a kínaiak mindig is tették. Vagyis a piac és a pénzügy beszabályozása szempontjából úgy érezhetik, hogy ők vezették az utat, vagy legalábbis példát mutattak mindenkinek, hogyan kell ezt csinálni.

Vagyis tényleg Amerika jelenti a legnagyobb problémát, vonta le a következtetést Frank.

Mary felsóhajtott. Igaza lehet. Könnyű magukat hibáztatni mindenért, maguk egy állhosszal vezetnek, de nekem ez sohasem jött könnyen. Túl sok jó is akad a rossz dolgok mellett. Az országok országa, meg ilyesmi.

Kíváncsi vagyok, hogy Angliáról is ezt mondták-e, amikor a világ ura volt.

Nem tudom.

Írországban biztosan nem.

Na, az tuti! Mary felnevetett. Bár be kell ismernem, hogy még Írországban is tettek némi jót is a britek és a birodalmuk.

Lefogadom, hogy amikor ott van, nem mond ilyeneket. Nem, nem szoktam.

Frank hirtelen elfintorodott. Verejték ütött ki a homlokán.

Mi történt?, kérdezte Mary.

A férfi nem válaszolt. Csengetett a nővérnek, amit egyfajta válasznak lehetett tekinteni. A megjelenő ápolónőtől fájdalomcsillapítót kért. Mary érezte, hogy görcsbe rándul a gyomra. Hát persze. Fájdalom. Elég erős ahhoz, hogy verejtékezni kezdjen tőle a homloka, és elszürküljön az arca. Ezt nevezik áttöréses fájdalomnak. Már látott ilyet, de az nagyon rég volt.

Később visszajövök, mondta. Oké, válaszolta Frank.

95.

Én egy dolog vagyok. Élek is, és halott is vagyok. Tudatos is vagyok, tudattalan is. Értelmes, de mégsem. Egyszerre sokaság és egész. Több trilliárd polgár közössége.

Spirál alakban mozgok egy isten körül, ami nem isten, és én sem vagyok isten. Anya sem vagyok, bár sok anya vagyok. Én tartalak titeket életben. Egy szép napon meg is öllek majd benneteket, vagy ha nem én, akkor valami más, de aztán, akárhogy is alakul, befogadlak titeket. Hamarosan.

Már tudjátok, mi vagyok. Most keressetek meg.

96.

A következő hetek során Mary magával hordta a laptopját a klinikára, ahol Franket ápolták. A műtétek és beavatkozások sora átadta a helyét a rutinszerű palliatív ellátásnak. Frank fel tudott kelni az ágyból, és némi segítséggel ki tudott csoszogni az udvarra, egy kellemes, elkerített részre, amit egy nagy, árnyékot adó fa uralt, egy hársfa. Ott ült, és felbámult a levelekre és az égre. Gondozott virágágyások is voltak a közelben, de azokra mintha rá se pillantott volna. Amennyire Mary meg tudta állapítani, az exe és annak lánya soha többé nem látogatta meg. Egyszer rákérdezett, mire Frank összehúzta a szemöldökét, és azt felelte, hogy eljöttek egyszer vagy kétszer, de nem tudta biztosan megmondani, hogy mikor. Mary még az ápolónőket is megkérdezte, akik azt válaszolták, hogy ezt az információt nem oszthatják meg vele, érdeklődjön Franknél.

De ez nem számított. A szövetkezeti házból is meglátogatták néhányan, ahol olyan rövid ideig élt, és pár barátja is a börtönből. Legalábbis ezt mondta. Ahányszor Mary bement hozzá, mindig egyedül volt, és úgy tűnt, egész nap nem járt nála senki, bármikor is érkezett. Lehet, hogy csak a modora miatt, ami egyre távolságtartóbbá vált, Mary mégis kezdte úgy érezni, hogy helyesek a benyomásai: a férfit szinte egyáltalán nem látogatják. Ahogy az állapota rosszabbodott, és egyre több időt kényszerült a szobájában, sőt az ágyában tölteni, infúzióból csöpögő fájdalomcsillapítókon és ki tudja, még min, Mary egyre több időt kezdett nála tölteni. Rájött, hogy ő abban hisz, már amennyire bármiben is hisz, hogy ha valaki haldoklik, nem helyes magára hagyni, az ágyába kényszerülve, ahol csak időnként néz be hozzá egy-egy orvos vagy ápolónő. Az nem illendő, nem emberséges, annak nem szabad megtörténnie.

Úgyhogy kezdte az irodájának tekinteni Frank szobáját. Bevitt egy zenedobozt; keresett egy kis sámlit, amit kölcsönkért a klinikától, hogy lábtámaszként használja; párnát tett a másik székre, amelyen ült, hogy kitámassza a hátát.

Aztán minden napját gyors reggelivel kezdte a védett házban, megtöltött egy termoszt kávéval, benézett az irodájába, hogy bejelentkezzen, majd átközlekedett Frankhez. Ott letelepedett a székére a laptopjával, elindította Miles Davis Kind of Blue című lemezét, hogy jelezze az érkezését, majd munkához látott. Ha telefonálnia kellett, kiment a folyosóra, és olyan röviden és halkan intézte a hívást, ahogyan csak tudta. A testőrei – szinte mindig Thomas és Sibilla – kényelembe helyezkedtek a klinika várójában. Elég unalmas lehet a munkájuk, gondolta Mary, de nem panaszkodtak. Ha megemlítette, csak a vállukat vonogatták. Mi ilyennek szeretjük, válaszolták. Jobb, ha ilyen. Reméljük, ilyen is marad.

Ezeket a napokat Frank legnagyobbrészt álomba merülve töltötte. Ez mindkettejük számára megkönnyebbülést jelentett. Amikor felébredt, megmoccant, felnyögött, pislogott és a szemét dörzsölte, majd csipásan, értetlenül körülnézett. Az arca püffedt volt. Néha meglátta Maryt, és azt mondta, „Á!” Néha csak erre a pár percre ébredt fel. Máskor megkérdezte, hogy van, vagy mi a helyzet, amire Mary a legfrissebb hírek gyors összefoglalójával válaszolt, különösen ha azoknak a menekültek helyzetéhez is köze volt. Ha konkrétan Svájcról szóltak, akkor felolvasta neki a híreket a laptopjáról, hogy Frank minél több információt megtudhasson. A többi esetben csak a benyomásait foglalta össze neki.

De a férfi leginkább csak aludt, nyugtalanul, forgolódva. Begyógyszerezve. Időnként mozdulatlanul, de gyakran idegesen fészkelődve, kényelmesebb testhelyzetet keresve.

Néha hirtelen teljesen éberré vált, bár mintha nagyon távolról bámulta volna Maryt. Egyszer, amikor ez történt, minden előzmény nélkül azt mondta:

– Most maga rabolt el engem. Mary felnyögött, kicsit döbbenten.

– A fogva tartott közönség soha nem túl kielégítő – válaszolta végül, hogy enyhítse a feszültséget.

– Segíthetne nekem megszökni.

– Pontosan azt teszem.

– Akkor nem csinálja túl jól.

– Hát, itt szigorú őrizet alatt áll.

– Vagyis még mindig börtönben látogat.

– Attól tartok.

Egy másik alkalommal Frank felébredt, Maryre meredt, majd felismerte, és azt is, hogy hol van. Csendesen megszólalt:

– Sajnálom, hogy nem fogom látni, ami ezután történik. Nagyon úgy tűnik, hogy kezdenek érdekessé válni a dolgok.

– Én is azt hiszem. De tudja, senki nem él olyan sokáig, hogy meglássa a végét.

– Újabb bajok jönnek?

– Az biztos. – Mary belenézett az e-mailjeibe; pár pillanatig görgetnie kellett lefelé, hogy eljusson az aljáig. – Ami ilyen nagy, az még hosszú évekig fog folytatódni.

– Évszázadokig.

– Pontosan.

Frank elgondolkodott ezen.

– Még akkor is. A neheze, ahogy egyszer nevezte. A neheze, az a neheze. Annak lehet, hogy meglátja a végét.

Mary bólintott, a férfit figyelve. Ő mindig ösztönösen elterelte a témát, ha a halála került szóba. Felismerte magában ezt a félelmet – hogy áttörhet valamiféle gát, és akkor együtt zuhannak le abba az elviselhetetlen szakadékba. De megtanult csendben maradni, és hagyni, hogy a beteg arra terelje a szót, amire csak akarja. Semmi értelme társul szegődni valakihez, ha nem követjük oda, ahová tart.

Frank ezúttal elaludt, miközben a következő gondolatát próbálta megfogalmazni. Egy másik alkalommal, amikor Mary bement hozzá, már ébren volt, egyenesen ült és zaklatottnak látszott. Amikor meglátta a nőt, olyan görcsösen nyúlt felé, hogy ő azt hitte, mindjárt leesik az ágyról.

– Átugrottam a mennyezeten! – jelentette ki Frank tágra nyílt szemekkel. – Felébredtem, és ezen az ágyon álltam, majd átugrottam a mennyezeten, ott! – mutatott fel. – De még úgy sem tudtam megszökni. Megpróbáltam, de nem sikerült. Visszazuhantam, és ismét itt találtam magam. De egyenesen átugrottam a mennyezeten!

– Hűha – válaszolta Mary.

– Ez mit jelent? – kiáltott fel Frank látogatójára szegezve a tekintetét, rettegő, döbbent arccal. – Mit jelent?

– Nem tudom – vágta rá Mary. Kinyúlt, és megfogta Frank kezét, az ujjai közé fonva a sajátjait, azután visszaigazította a testét az ágy közepére. – Alighanem látomása volt. Ki akart szabadulni innen.

– Ki akartam szabadulni innen – helyeselt Frank. Mary elengedte, és visszaült a székébe.

– Még nem jött el az ideje – kockáztatta meg.

– A fenébe – felelte Frank.

– Maga nagyon erős.

– Akkor képesnek kellene lennem rá – tiltakozott. Mary habozott.

– Nos – válaszolta végül –, az ereje kétélű fegyver. Még nem jött el az ideje.

Frank csak bámulta, még mindig nagyon feldúltan. Persze, ha tényleg látomása volt, hallucinációja, amelyben megpróbált elrepülni ebből a világból, az elég felkavaró lehetett.

Mary nem tudta, mit mondjon. Frank már sírt, továbbra is egyenesen őt nézve, könnyek csorogtak végig az arcán. Amikor ezt meglátta, Mary szeme is forró lett és elhomályosodott. Valami átugrott egyik arcról a másikra, valamiféle telepátia, a nyelvnél is ősibb kifejezésmód. Olyan volt, mint amikor az ember azt látja, hogy ásít valaki, és neki is ásítania kell. Mit lehet ilyenkor mondani?

Megnyomta a zenedoboz gombját, és elindította a Kind of Blue-t. Ez lett kettejük háttérzenéje, a lemez körbefolyta őket intelligens szövegével. Mary hátradőlt a székben, és hagyta, hogy áradjanak közöttük az ismerős akkordok. Előrenyúlt, és egy darabig csak fogták egymás kezét. Frank időről időre megszorította az övét. De szép lassan elernyedt, elaludt, és a nap hátralévő részét kiütve töltötte.

Egy másik napon öntudatlanul vergődött az ágyon, sőt vonaglott, majd egyszer csak magához tért, mintha levegőért jött volna fel. Meglátta Maryt, és oldalra fordította a fejét, mintegy fájdalmasan. Be volt gyógyszerezve, össze volt zavarodva, és csak félig-meddig volt magánál, már ha egyáltalán. Mary meghallotta, hogy azt dünnyögi ebben az állapotában:

– Ilyen a sors. Ilyen a sors.

A nő csak bámulta. A beteg arca verejtékes volt, egyszerre püffedt és beesett. Nehezen vette a levegőt: erőlködve szívta be, mintha soha nem kapna annyit, amennyire szüksége lenne. Amikor Mary meggyőződött arról, hogy már egyáltalán nincs magánál, azt felelte:

– Barátom, a sors nem létezik.

Majd egyik reggel bement hozzá, és két ápolónőt talált ott, akik Frank körül sürgölődtek – vagy nem is, a szobát tették rendbe.

Egyikük felnézett, meglátta őt, és azt mondta:

– Sajnálom, de eltávozott.

– Ne! – kiáltott fel Mary.

Az ápolónő csak bólogatott, a másik a fejét rázta. Az, amelyik beszélt, hozzátette:

– Gyakran olyankor szöknek meg, amikor senki sincs velük. Úgy tűnik, némelyikük kifejezetten így akarja. Intim magányban, tudja.

Nem látszott feldúltnak, amennyire Mary meg tudta állapítani. Még csak riadtnak sem. Ez volt a munkája. Embereknek segített életük ezen szakaszában, segített nekik minimális fájdalommal és kellemetlenséggel eltávozni a világból. És ez az ember most eltávozott.

Mary gépiesen bólintott, Frank mozdulatlan arcát nézve. Az pont olyan volt, mint amikor aludt. Mary már két hónapja járt oda. Frank teljesen mozdulatlan benyomást keltett. Mary mély levegőt vett, érezte, hogy lélegzik. Érezte, hogy ver a szíve. Nem értette a dolgot; azt hitte, küzdelem nyomait látja majd, az életben való utolsó megkapaszkodásét. Azt hitte, ez mindig így megy. Mintha bármit is tudott volna róla. Már nagyon régen nem látott haldoklót, és eleve nem ismert olyan sokat.

– Gondoskodni fogunk róla. Mary bólintott.

– Kettesben maradhatnék vele egy percre? – kérte.

– Természetesen.

Azzal kimentek. Mary elrendezte Frank merev, begörbített kezét a mellkasán. Az ujjai hidegek voltak, a mellkasa még meleg. A nő lehajolt, és nagyon óvatosan megcsókolta a homlokát. Aztán fogta a laptopját, a táskájába tette a többi holmija mellé, és elhagyta a szobát. Kisétált, leballagott a Bahnhofstrasséra, és a tó felé fordult.

Vakon gyalogolt Zürich szépséges, prosperáló utcáin, és mégis olyasmiket vett észre, amiket még sosem. A gondolatai csapongtak, érezni nem érzett semmit. A Bahnhofstrassét szegélyező épületek kicsorbult, súlyos kövekből álltak. A csodálatosan szabályos geometriájú alakzatok tökéletességét az idő megbontotta, az épületek homlokzata texturáltabb lett, de még a hiányosságok is olyan szabályszerűséget mutattak, és olyan tökéletesen illeszkedtek egymáshoz, hogy nehéz volt elképzelni az ezt létrehozó folyamatot. Végső soron az emberi szem és az emberi elme segíthetett benne. A svájci precizitás. Ezek az épületek olyan korból származtak, amikor a kőművesek még kézzel dolgoztak. Egy nagyon aprólékos esztétika művészei, talán egyenesen rajongói. A kubista formák monomániásai. A stabilitásé. Az állandóságé. Az épületek némelyike a 15. század óta ott állt. A falaikat talán felújították a tizenkilencedik vagy huszadik században, de az is lehet, hogy nem. Elképzelhető, hogy örökre kőbe voltak vésve.

Az emberi élettel ellentétben. Ami olyan, mint a tiszavirág, mint egy füstbodor. Megjelenik, és el is tűnik. Frank May eltűnt. Hát, Mary legalább már sosem fog arra ébredni, hogy a férfi megölte őt. Megdöbbenve verte ki a fejéből ezt a gondolatot. Az győz, aki a legtovább él. Nem. Nem. Nem kellenek a szúrós szellemességei. Az alpesi nap öröme, a béke ritka pillanata, az a sötét, fortyogó harag, a szüntelen, hiábavaló bűntudat. Most végre megszabadult ezektől. Harminc éve cipelte a terhet, ami azonnal manifesztálódott, amint egy kicsit nem figyelt.

A PTSD áldozata. Már ha így kell erre gondolni. Hát nem poszttraumás mindenki végső soron? Ez nem csak az emberi lét patologizálása? Martin ugyanúgy halt meg mellette, mint Frank – hospice-ban, fájdalomcsillapítókon, elszenvedve a testi funkciói végső tönkremenését is élete végén, huszonnyolc évesen, amikor még csak öt éve voltak házasok; ez nem trauma? Dehogynem, egyértelműen! Mary úgy látta maga előtt, mintha tegnap lett volna, és persze a látogatásai Franknél úgy felelevenítették, ahogyan már évek óta nem érezte. Akkor tehát nem poszttraumás ő is?

Dehogynem. Ugyanakkor a PTSD nem olyasvalakit jelent, akinek a traumája… brutális volt? Csakhogy a halál olyan gyakran brutális. Erőszakos? Az is. Sokkoló, véres, korai, gonosz? Valami kegyetlen és szokatlan, amit a túlélő nem képes kiverni a fejéből, és olyan erős emlékbetörésektől szenved, hogy szinte újra átéli az élményt, mint valami soha véget nem érő rémálomban? Igen.

Lehet, hogy a mérték a lényeg. Mindenki poszttraumás, ez univerzális, emberi dolog, nem lehet menekülni előle. Csak egyesek rosszabbul viselik, ez minden. Őket kísérti az élmény, tönkreteszi, megbénítja. Néha annyira, hogy inkább öngyilkosságot követnek el, csak hogy megszabaduljanak tőle. Ez egyáltalán nem szokatlan.

Micsoda dolgok ezek! Halál és emlékek. Martin fiatal volt, ő valamiféle dühödt ellenállással küzdött a halál ellen, igazságtalannak tartotta. Még a végén sem békélt meg vele. A teste még azután is harcolt ellene, hogy utoljára elveszítette az öntudatát, hüllőagya az utolsó sejtgörcsöket is bevetette a cél érdekében. Az utolsó óráknak azokat a nehézkes, kapkodó lélegzetvételeit, amiket régen halálhörgésnek neveztek, soha nem fogja elfelejteni. Túl sokáig tartott. Mary már ritkán gondolt erre, leginkább megtanulta elfelejteni. Talán ez a kulcs, a felejtésre való képesség; de néha még álmodott róla, majd levegő után kapkodva ébredt, és akkor eszébe jutott, ahogy persze mindig is eszébe fog. Az ember nem felejt, csak elnyomja az emlékeket. Ez valami elrakás vagy kompartmentalizáció lehet, ám hogy az agyban ez miként működhet, arról fogalma sem volt. Valahogy mindig sikerül nem gondolniuk bizonyos dolgokra. Lehet, hogy pont ez a PTSD – a felejtésre vagy nem felidézésre való képesség hiánya.

Ami most egyáltalán nem ment neki, ezt el kellett ismernie. Valami meghúzta az agyában a ravaszt, és őt eltalálta a lövés. Szegény Martin. Mary az emlékfeltöréstől kábultan bolyongott abban a szépséges kővárosban, amit annyira szeretett. Martinra emlékezett. Nem is bizonyult olyan nehéznek, ha hagyta magát. Sőt, meglehetősen könnyű volt. Annyira szerette őt! Ó, Züri, Züri, városom, városom. Valami régi vers németóráról. Ez az ő városa. Martinnal ők Londonban, Dublinban, Párizsban és Berlinben éltek. Zürichben, egyáltalán Svájcban, nem. Ezt nagyon szerette benne. Tényleg megkedvelte ezt a várost. Sőt, szerette. Azt, ahogy megnevettették a svájciságukkal. A sztoicizmusukkal, a rendszeretetükkel, amit áthatott az intenzív lelkesedés és melankólia. Az a különös, megfogalmazhatatlan kombináció, amit nemzeti sajátosságnak, nemzeti stílusnak lehetett mondani. Ő jól érezte magát ebben. Talán ő is svájci volt egy kicsit. Most régi fájdalmak törtek fel benne, sajgott a szíve valakiért, akit negyvennégy éve veszített el.

A Peterskirche és a Zeughauskeller körüli szűk utcákon bolyongott. Ott volt az az édességbolt, ahol Frank a kandírozott narancsot vette; büszke volt arra, hogy milyen finom, hogy milyen szép jelképe a svájci művészet legjavának.

Le a tóhoz. A park felé tartott az apró kikötő felett, Ganümédész és a sas szobrát akarta meglátogatni. Ganümédész talán azt kéri Zeusztól, hogy vigye fel az Olimposzra. Nem lenne jó neki odafent, de ezt nem tudhatja. Az istenek istenszerűek, az emberek soha nem érzik jól magukat közöttük. De Ganümédész ki akarja deríteni. Ez az a pillanat, amikor az ember arra kéri az életet, hogy teljesítse a vágyait.

Olyan nehéz elképzelni, hogy az elme eltűnhet! Azok a gondolatok, amelyeket soha senkinek nem mesélünk el, az a rengeteg álom, az az egész zsebuniverzum eltűnik. Egy személyiség, ami egyetlen másikra sem hasonlít, egy tudatosság. Ez egyszerűen nem látszik lehetségesnek. Mary értette, miért hisznek egyesek a lélekben. Az élőlényekből ki-be ugráló lelkekben. Miért is ne létezhetnének? Bármi igaz lehet. Minden dolog Istenben marad. Valami szent mondta ezt, aztán Yeats, aztán Van Morrison, amennyire Mary tudta. Minden dolog Istenben marad. Még akkor is, ha nincs Isten. Minden dolog ebben vagy abban marad. Valamiféle időn kívüli entitásban.

Ahogy ott állt a kis kikötő felett, egy dörrenést hallott, majd füstöt látott a tavon túl, balra. Ó, igen: Sechseläuten volt, április harmadik hétfője. Teljesen elfelejtette. Sachsilüüte, ha schwyzerdütschül akart fogalmazni. A céhek már felvonultak, és most meggyújtották a Sechseläutenplatzon emelt magas torony tövét. A torony tetejére egy rongybabát kötöztek, a Bööggöt, a svájci német mumust, aminek a fejét teletömték tűzijátékkal, ezért felrobbant, amikor a tűz odaért. Abból, hogy ez mennyi időbe telt, meg tudták jósolni, hogy napos nyaruk lesz-e, vagy esős; minél kevesebb idő kellett hozzá, annál szebb időjárásra számíthattak.

Mary átsietett a Quaibrückén a Bürkliplatzra, el a sínjükön csikorgó és sivító villamosok mellett. Ha a Böögg gyorsan elég, akkor nem fog időben odaérni. Rossz nyárban kell reménykednie, ha látni akarja a fejéből kirobbanó tűzijátékokat.

Hamarabb odaért, mint gondolta. A Platz tele volt emberekkel, mint mindig. A lángoló torony körül elkerített terület kisebb volt, mint amit bármely más nép hagyott volna, a svájciak egészen különös módon, tőlük nem várt módon, félelem nélkül kezelték a tűzijátékokat. A függetlenségük napja augusztusban úgy nézett ki, mint egy háborús zóna. Valamiféle érzéki örömöt találtak a tűzijátékokban. Ebben az esetben a rakéták legalább jóval a fejük felett robbantak fel, augusztus 1-jével ellentétben, amikor a tömeg a tömegbe lőtte őket.

A Sechseläutenplatz közepén álló torony olyan húsz méter magas lehetett, egy gyúlékony fa- és papírtorony. A tetején lévő Böögg humanoid, nagy fejű alakja készen állt arra, hogy tüzet fogjon. A tömeg annyira besűrűsödött, hogy áthatolhatatlanná vált; Mary nem reménykedhetett abban, hogy közelebb jut hozzá.

A Böögg ekkor felrobbant. Színes szikrák aránylag visszafogott zápora tört ki a tél szörnyetegének a fejéből. Pár bumm, majd halvány tűzijátékok a késő délutáni fényben, és rengeteg fehér füst. A tömeg kitörő örömmel felüvöltött.

A füst kelet felé gomolygott. Mary lesétált a tópartra, alig pár sarokra a seebadjától. Már majdnem napnyugtára járt az idő. Három gerincet látott délen: az első a tó alacsony zöld pereme volt, utána az a magasabb, sötétebb zöld vonal következett köztük és Zug között; majd a távolban, messze délen, a világnál is magasabban az Alpok nagy, háromszögletű, hóborította csúcsai, amelyek sárgának látszottak a kései fényben. Alpesi ragyogás. Ez a pillanat. Zürich.

97.

Nagyjából hatvanmilliárd madár él a Földön. Ezek gyorsabban elfoglalták és benépesítették a természetnek visszaadott területeket, mint bármi más. Ne feledjük, hogy mind a theropodáktól származnak. Köztünk élő dinoszauruszok. És a hatvanmilliárd jó szám, egészséges szám.

A nagy északi tundra nem olvadt fel eléggé ahhoz, hogy elejét vegye a karibucsordák éves elvándorlásának. Az állatok kimerészkedtek az alaszkai Nemzeti Sarkvidéki Természetvédelmi Területről, és újra benépesítették a világ tetejét. Szibériában létrejött egy pleisztocén park, ahova visszatelepítik a gyapjas mamut felélesztett változatát; ez nem egyszerű projekt, de mindeközben a rénszarvasok is visszatértek oda, a többi szibériai élőlénnyel: a pézsmatulkokkal, a jávorszarvasokkal, a medvékkel, a farkasokkal, sőt a szibériai tigrisekkel együtt.

A boreális erdők övébe, a tundrától és a tajgától délre, farkasok és grizzlyk vándoroltak át a kanadai Sziklás-hegységből. Ez a Föld legnagyobb erdője, ami az északi szélesség hatvanadik körén övezi a világot, és most kezd meggyógyulni.

Ugyanez történik egész az Egyenlítőig, majd azon is túl a világ déli végeiig. Bizonyos barátságtalan vidékek eleve szinte teljesen embermentesek voltak; ezeket most összekötik az élőhelyfolyosók, és az állatokat, amelyek most ezeken a kihaltabb területeken élnek, az igényeiknek megfelelően védelmezik és táplálják. Ez gyakran pusztán annyit jelent, hogy békén hagyják őket. Sokan be vannak chipelve, és egyre többen lesznek. Egy új Állatok Internete van megszületőben, bármit is jelentsen ez. Talán jobb lenne úgy fogalmazni, hogy immár ők is állampolgárok, állampolgári jogokkal, azaz számon is tartják őket. A városoktól feljebb található vízgyűjtő területeket városlakók adoptálják, majd távolról figyelik meg a polgártársaikat, időnként el is látogatnak hozzájuk. A vadállatok életét és halálát immár észreveszik az emberek. Már jelentenek valamit, a rendszer részei. A paleolitikum óta nem jelentettek ilyen sokat az állatok az embereknek, nem voltak ennyire szorosan és szeretettel megfigyelve általunk, az unokatestvéreik által. Az a terület, ami ezeket az állatokat eltartja, a mi földjeinket és városainkat is eltartja a hálózatok legnagyobb hálózatában.

Az a jó, ami a földnek jó.

Kevesebb az ember, mint korábban. A demográfiai csúcs elmúlt, valamivel kevesebben vagyunk, mint korábban, és ez a tendencia folytatódik. Sokan most már az emberek optimális létszámáról beszélnek; egyesek kétmilliárdra becsülik ezt, mások négyre; senki nem tud biztosat. Ez egy kísérlet lesz. Mindnyájan egyensúlyban, mi, emberek, ami azt jelenti, hogy mi, élőlények, egyetlen ökoszisztémában, ami a bolygó. Kevesebb ember egyenlő több vadállat. Ez az időszak olyan, mintha betegségből lábadoznánk. Mintha gyógyulnánk, egészségessé válnánk. Ez korunk érzéseinek a struktúrája. A populációdinamika műve, mint mindig. Talán valamiféle szupraorganizmussá változtatja az életközösségünket, ki tudná megmondani.

Egy magas réten, vad zergék között. A gidáik szökdécselnek. Amikor az ember a saját szemével látja ezt a szökdécselést, akkor megtud valamit, amit korábban nem tudott. Hogy mit? Nehéz megfogalmazni, de valami ilyesmit: akár jelent bármit is az élet, akár nem, a boldogság létezik. Az élet él, az élet élni akar.

98.

Jegyzetek Mary utolsó értekezletéről, ismét Badim számára. Mindenki jelen van, Estevant kivéve, aki Chilében tartózkodik. És persze Tatjánát. Valaki kivitte a székét.

Mindenki feláll, amikor Mary késve megérkezik. A nő a fejét rázza. Emberek, könyörgöm. Üljetek le. Lássunk munkához, dolgunk van.

Csak nevetünk rajta. Első a szórakozás, aztán a munka. A nyugdíjazási torta a dohányzóasztalon stb. Egy kis buli, gyors és visszafogott, mivel Mary láthatóan nem örül neki. De hozzászokik a gondolathoz, miközben az emberek kávéval koccintanak rá. Őrségváltás, mondja. Tél tábornok átadja a stafétát a tavaszi ügyeletnek. Satöbbi. Tósztok. Kínos.

Utána mindenki a megszokott helyére az asztal körül.

Mary megnyitja az ülést, megkönnyebbültnek látszik.

M.: Rendben, köszönöm. Igen, nyugdíjba vonulok. Emerita leszek. Nagyon örülök, hogy Badim átveszi a stafétát. A főtitkár és az összes többi érdekelt fél is beleegyezett ebbe, és kinevezték megbízott miniszternek. Megpróbálom elintézni, hogy állandósítsák a pozícióját. Az mindenkinek jó lenne.

Badim köszönetet mond. Úgy néz rá, mint mindig: akár mongúz a kobrára. Marynek tetszik, hogy megoldandó rejtélynek tekinti. Még mindig.

M.: Továbbra is részt akarok venni a munkában, de anélkül, hogy bekavarnék a dolgokba. A minisztérium nagyköveteként, szabadúszó ügynökként, ilyesmiként. Bármire kapható vagyok.

Janus Athena: Arra is, hogy miniszter maradjon? Mindenki nevet. J. A. rámosolyog Badimra, hogy jelezze, csak viccel, de többen bólogatnak. Köztük Badim is. Azt mondja, Legalább a San Franciscó-i megbeszélésre menj el a nevünkben. Szerintem azt neked kellene megtenned.

M.: Én végeztem. Most te jössz. Mindenkinek azt kell elvégeznie, amit el tud a maga idejében. Utána át kell adnia a feladatokat. Előbb-utóbb mindnyájan el fogtok jutni erre a pontra. Sehol sem jó túl sokáig ott ragadni. Lehet, hogy én máris ezt tettem. De ti mind fiatalok vagytok. Én végeztem. A környéken leszek, ha szükségetek lenne rám. Zürichben maradok. Az ETH-n fogok tanítani.

Badim: Mindig szívesen látunk. Sőt, szükségünk van rád.

Mary mosolyog. Azt kétlem. De nem baj. Az én időm lejárt.

99.

Ma azért vagyunk itt, hogy arról beszélgessünk, orvosolhatja-e jelenlegi problémáink bármelyikét valamelyik úgynevezett totalizáló megoldás.

Nem.

Gondolom, most meg kell kérdeznem, hogy a kérdésre értetted a nemet, vagy a témára.

A kérdésre. Nincs olyan megoldás, ami egymagában teljesítené a feladatot.

Akkor mire számíthatunk? Kudarcra.

De ha pusztán a vita kedvéért sikert feltételezünk, az milyen alakot öltene?

A kudarc alakját.

Ezt kifejtenéd? Egy kudarcokból álló sikerét?

Igen. Egy nem túl kielégítő részekből összeeszkábált valamiét. Egy tákolmányét, egy fércmunkáét. Egy szentségtelen kontármunkáét.

Ez önmagában is problémákat okoz majd? Természetesen.

Például?

Például olyanokat, mint amikor hasonló gondolkodású emberek együtt dolgoznak ugyanannak a problémának a megoldásán, de folyamatos belső harcokat vívnak egymással a módszereket illetően, és ezzel esélytelenné teszik a sikert.

Szerinted miért történik ilyesmi?

Az apró különbségek narcizmusa miatt. Ez elég furcsa kifejezés.

Freudi kifejezés. Azt jelenti, hogy többre tartod magad, mint a szövetségeseidet vagy a megoldandó problémákat.

Igen, de a különbségek néha nem is olyan aprók, ugye? Elég széles a frontjuk.

De te nem gondolod, hogy valódi különbségek is vannak abban, ahogyan például az emberek a piacot látják?

Nem létezik olyasmi, hogy piac.

Tényleg? Meglep, hogy ezt mondod, hogy érted?

Ugyanúgy nincs valódi piac amögött, amit piacnak nevezünk, ahogyan arany sincs amögött, amit pénznek nevezünk. A régi szavak félrevezetőek, ha új helyzetekre használjuk őket.

Szerinted ez gyakran előfordul? Igen.

Mondj még egy példát.

A forradalmakban már nem használnak guillotine-t.

Sajnos.

Úgy gondolod, a forradalmak most már kevésbé feltűnőek?

Pontosan. Láthatatlan forradalmak, technikai forradalmak, jogi forradalmak. Már anélkül is részesülhetünk a forradalmak eredményeiből, hogy át kéne élnünk őket.

De a fennálló hatalom mindig ellenáll a forradalmi változásoknak, nem?

Dehogynem, csakhogy hiába! Mert kinél van a hatalom? Ezt már senki sem tudja. A politikai hatalom is egy olyan fosszilis kifejezés lett, ami mögött ismeretlen tartalom húzódik.

Azt hinném, az oligarchiák elég közismertek.

Erre általában az oligarchikus hatalmat szokás felhozni, de ha létezik egyáltalán, akkor annyira koncentrált, hogy gyenge.

Hogyhogy? Be kell vallanom, most megleptél.

Törékeny. Sebezhető. A lefejezés veszélye fenyegeti. Ami alatt nem a guillotine általi lefejezést értem, hanem a rendszerszintűt, a kis elitek hatalomtól való megfosztását. Az ő helyzetük rendkívül bizonytalan és ingatag. Elég könnyen át lehet irányítani tőlük a tőkét, akár jogilag, akár bíróságon kívüli módszerekkel.

Csak a tőkét?

Minden a tőkétől függ! Ne butáskodj már, kérlek. Mindig az a kérdés, kinél van a tőke, és hogyan áramlik szét.

És hogyan áramlik szét?

Az emberek törvényekkel döntik el, hogyan áramoljon szét. Vagyis a változást a törvények megváltoztatásával is el lehet érni, ahogy azt elejétől fogva mondom. Vagy egyszerűen csak a számlaszámok módosításával, ahogyan Svájcban is történt.

Ó, igen. A bankok. Erről eszembe jutott egy jó kis történet. Emlékszel még, mit mondott Willie Sutton, a bankrabló, amikor egy riporter megkérdezte, miért csinálta, amit csinált?

Igen! Jó, hogy ezt szóba hoztad. És az is, hogy a riporter szóba hozta.

A riporter azt kérdezte, miért rabol bankokat.

Mire Sutton azt válaszolta, azért, mert azokban van a pénz.

100.

Mary egy hálókocsiban átutazott Montpellier-be, az igazak álmát aludva. A hajója csak este indult, úgyhogy napközben a város nagy, régi főterén barangolt, majd elindult a tértől a kikötő felé vezető dór oszlopok mentén. Azután felszállt a karcsú hétárbócos óceánjáró klipperre, ami úgy nézett ki, mint egy szkúner és egy oldalára fektetett űrhajó keveréke. A fedélzetén ismét elaludt.

Amikor felébredt, már kint jártak a tengeren. A hajó borításának minden egyes négyzetcentimétere fotovoltaikus vagy piezoelektromos volt, vagy mindkettő. A siklása a hullámokon, a puszta jelenléte a napon áramot fejlesztett, ami a hajtórotorjába vándorolt. A vitorláival, amiket betöltött a jó szél, és az orrhoz pányvázott, magasban szálló sárkányvitorlákkal szinte repültek a hajó szárnyprofiljain. Az óránként száz kilométeres sebesség elég gyorsnak tűnt.

Másnap reggel kisiklottak Herkules oszlopai között az Atlanti-óceánra. Tennyson Odysseus című versének halvány emlékei, valami nyugdíjba vonuláshoz intézett viktoriánus-homéroszi óda érzete: él, harcol, küzd, még valamit csinál, és nem hagyja magát. A hősi halál brit imádata; a könnyűlovasság rohama, Scott az Antarktiszon, az első világháború. Az írektől nagyon távol álló szentimentalizmus, bár az írek is elég szentimentálisak a maguk módján, Isten a tanúja. Kihajóztak a nyílt tengerre, a szárazföld látványát is maguk mögött hagyták.

Az óceán kék lemeze. Tenger és ég, felhők. Hajnalban rózsaszínek, naplementében narancssárgák. Szelek húzása és tolása, nap, hullámok. A fenséges siklás, hullámhegyről hullámvölgybe, hullámvölgyből hullámhegyre az óceán közepének hullámzó dombjain. Hogyan felejthették ezt el? Mary felidézte legutóbbi repülését Londonból San Franciscóba, amikor áthaladtak Grönland felett déltájban, és egyetlen felhő sem volt éppen alattuk, a hatalmas jégmező olyan földönkívülinek tűnt, mint a Callisto vagy a Titán, de mindenki lehúzott árnyékoló mögött bámulta a filmjét. Mary kinézett az ablakon, majd végigpillantott az utastársain, és úgy érezte, el vannak veszve. Túl ostobák ahhoz, hogy éljenek. A Darwin-díj győztesei a halálba vezető poros útjukon.

Ott állt a hétárbócos szkúner orrmellvédjénél; a hajót talán szólóban is el lehetett volna vezetni, vagy MI-vel. Az MI-asszisztált modellekkel egyre jobb hajókat gyártottak, ahogy minden téren, és a megoldások néha nem is lehettek volna kontraintuitívabbak (sárkányok? előregörbülő árbócok?), de az emberi intuíció persze gyakran téved. A saját kognitív torzításainak kijátszása talán a kortárs tudomány legnagyobb eredménye, már amikor képes rá. Ahogy minden téren, amennyiben átjutnak ezen a szűkületen, akkor talán fényűző helyekre vitorláznak ki.

Egy megálló Havannában, szép kis tengerparti város. A kommunista eszmék gyönyörű monumentuma. Azután át Panamába, végig a csatornán és fel a napos Csendes-óceánon San Franciscóig. A Golden Gate híd alatt is áthajóztak egy hideg, felhős napon. A tengerköd olyan alacsonyan ülte meg a vizet, hogy a narancssárga hidat nem is látták, mintha visszatértek volna a híd előtti időkbe. Aztán be a kijelölt kikötőhelyükre, és vissza a szárazföld instabil stabilitására. Séta a dimbes-dombos San Franciscóban, a világ legszebb városában. Eljött az utolsó munkafeladat ideje.

Igent mondott Badim kérésére, hogy ő képviselje a csapatot még egyszer, utoljára a KBKK-nál. Újra a Nagy Torony tetején találkoztak, és Mary figyelmét ismét elterelte az odalent elterülő város, a Tamalpais-hegy és a nyugati láthatáron feketén kidudorodó Farallon-szigetek látványa.

Nagyrészt ugyanazok az emberek voltak ott, a kínai pénzügyminisztert is beleértve. Mary ismét vidámnak és értelmesnek találta őt, Kína egyik legnagyobb hatalmú emberét. Azt reméli, mondta a pénzügyminiszter, amikor bemutatták, hogy kiderül, mit lehetne még tenni a Nagy Fordulat felgyorsításáért. Mondjuk, dinasztikus utódlást az egész világnak, javasolta mosolyogva.

Jane Yablonski megkérdezte, mire gondol.

Chan a méltányosságról beszélt, ami egyre erősödik Kínában és a nagyvilágban, de azért messze nem százszázalékos még. Jövedelmi padlókat és plafonokat emlegetett, földadókat és élőhelyfolyosókat. A világot commonsnak nevezte, közös ökoszférának, közös bolygónak, egy eleven lénynek, amelynek mindnyájan a részei. Mary nézte, mennyire odafigyelnek rá a központi bankárok, és közben újra feltámadt benne a korábbi benyomás, hogy ezek az emberek olyan közel állnak a világuralomhoz, amennyire csak lehet. Ha most arra fordítanák a hatalmukat, hogy megvédjék a bioszférát és elősegítsék a méltányosságot, akkor a világ akár új irányt is vehetne, és jó felé haladhatna tovább. Bankárok! Ettől legszívesebben elnevette vagy elsírta volna magát. Ugyanakkor a saját beszűkült és szemellenzős kritériumrendszerük szerint ők csak a feladatukat végezték. A pénz értékét próbálják biztosítani, mondogatták maguknak; amihez ebben a pillanatban viszont arra volt szükség, hogy a világ megmeneküljön.

Mosolyognia kellett, nem tudott uralkodni magán. A kurva bankárok fognak megmenteni minket. Persze az egész világ erre kényszerítette őket. Már olyan új ötletekről beszélgettek, olyan kísérletekről, amelyekről Mary még csak nem is álmodott. Chan miniszter mosolygott, kedvesen, de ravaszkásan – úgy tűnt, azért, mert Maryre nézett, és megpillantotta az ő kis mosolyát. Összeesküvőkké váltak a vidámságukban: mindkettejüket szórakoztatta, hogy maga Chan veszi át a kormánykereket, és navigál új irányba. Ez olyan vicces volt, hogy amikor valaki megkérdezte Maryt, mit szólna a minisztériuma a Madame Chan felvetette új reformokhoz, ő felállt, hogy a fiatal kínai nő felé nyújtsa a karját, rámosolygott, és azt mondta, átadom a porondot, átadom a stafétát, nekem tetszenek ezek az új ötletek. Én azt mondom, legyenek olyan vakmerőek, amilyenek csak mernek!

101.

Mit tanítottunk Pekingnek, kérdezitek? Azt, hogy a rendőrállam nem működik! Ők azt hitték, hogy igen, és ötven éven át próbálkoztak Hongkong térdre kényszerítésével, minden rendelkezésükre álló eszközt bevetve – emberek megvásárlását, köztéri kamerákat, arcfelismerést, propagandát, rendőrségi és katonai sorfalakat, drónos megfigyelést, dróntámadásokat –, de Hongkong népe mindettől csak még elszántabban igyekezett megtartani azt, amink volt.

Miért mondjátok ezt? Amink volt, az persze hogy igazi volt, mert a hegemónia igazi. A hegemónia egy életérzés, és az érzések olyasmik, amiket a kultúránk értelmez számunkra. A mi hongkongi kultúránk és érzelmeink nagyon sajátosak. A britek szolgáiként éltünk, ezért tudjuk, milyen érzés egy hegemónia alárendeltjeinek lenni. Az csak pár nemzedéken át tartott, mégis létrehozott egy konkrét érzelmet itt, a nép szívében: soha többé.

Ezért amikor a britek átadtak minket Pekingnek, hát jó. Mi kínaiak vagyunk. Peking is kínai. De mi Hongkong is vagyunk. Ez egyfajta kettős hazafiasságot jelent. Amihez az is hozzájárul, hogy mi kantonit beszélünk, míg Peking putonghuát, vagyis mandarint, különbözünk egymástól. Mi kantonit beszélünk, mi Hongkong vagyunk.

Igen, persze hogy voltak olyan hongkongiak, akik azt szerették volna, ha teljes egészében csatlakozunk Pekinghez! Őket sok esetben Peking fizette, de biztosra veszem, hogy némelyikük őszintén így érzett. A legtöbben mégis az egy ország, két rendszert választottuk volna, ahogy a jelszó is hangzik. A mi rendszerünket sokan jogállamnak nevezzük. A hongkongi törvényeket a törvényhozás fogalmazza meg és fogadja el, a rendőrség tartatja be, és a bíróság ítélkezik a betartásuk felett. Ezért bízta ránk a világ a pénzét! Peking ezt nem mondhatta el magáról. Nekik csak a pártjuk volt. Amit ennek a Politikai Bizottságnak az Állandó Bizottsága zárt ajtók mögött eldöntött, az a törvény ekvivalensévé vált, de csak uralom volt, törvények nélküli uralom, amit nem lehetett megkérdőjelezni. Esetleges volt. Ezért próbálta Peking a saját pénzügyi központjává faragni Sanghajt, hogy versenyre keljen velünk, de nem sikerült nekik. A világ nem bízott annyira Sanghajban, amennyire Hongkongban. Úgyhogy mi megharcoltunk ezért Hongkongban, megharcoltunk a jogállamiságunkért. Az 1997-es és 2047-es év között végig harcoltunk.

Miért pont 2047? A megállapodás úgy szólt, hogy 2047. július 1-jén teljesen alávetjük magunkat a Kínai Népköztársaságnak. A britek éppen akkorra tolták el a problémát. Messze nem ők voltak a legrosszabb birodalom, de kétségbevonhatatlanul birodalom voltak, és az összes birodalom rossz. Megkötötték hát ezt a megállapodást Pekinggel, amelyben az állt, hogy ötven évig egy ország, két rendszer leszünk. És az alatt az ötven év alatt mi, hongkongiak hozzászoktunk, hogy harcolunk a jogainkért.

Ez részben azt is jelentette, hogy az utcára vonulunk tüntetni. Az évek során megfigyeltük, mi működik, és finomítottunk a módszereinken. Az erőszak nem működött. A létszámfölény igen. Amennyiben arra lennétek kíváncsiak, hogy mi a birodalmakkal szemben folytatott ellenállás titka, amit mi oly sok évig műveltünk. A teljes lakosság erőszakmentes ellenállása, vagy a lehető legnagyobb részéé. Ez működik.

Igen, persze hogy Peking legázolhatott volna minket!

Mindenkit megölhettek

volna

Hongkongban, és

újranépesíthették volna

a várost

Kínából származó

emberekkel, akiknek nincs sok eszük, és örömmel elfoglaltak volna egy ilyen jó kis infrastruktúrát. Nem mintha tudták volna működtetni! De akkor is, az a vicc, amit egy nyugati ismerősöm mondott nekem egyszer arról, hogy a kormány leváltja a népet és újat választ, számunkra nem vicc. Mert Peking könnyedén megtehette volna. Tibettel is nagyjából ezt csinálták.

De Pekingnek szintén meg volt kötve a keze. Kezdjük ott, hogy ők mindig is vissza akarták csalogatni magukhoz Tajvant. És az egyik módszerük az volt, hogy azt mondogatták, Tajvan, nem lesz semmi bajod, ha csatlakozol hozzánk – pont úgy fogunk bánni veled, mint Hongkonggal! Egy ország, két rendszer, és ha visszajöttök hozzánk, akkor három rendszer! Virágozzék száz virág! De ez az érv csak akkor működött volna, ha tényleg rendesen bánnak Hongkonggal.

Igen, természetesen nem ez volt az egyetlen oka, hogy Tajvant nem lehetett olyan könnyen meggyőzni. Mindig több ok van, mindig. Ebben az esetben 1989. június 4-ről volt szó, a Tienanmen térről. Amit most már május 35-ként vagy április 66-ként is emlegetnek, vagy bármilyen naptári néven, bár ez a vicc már szakállas, még kiszámolni is nehéz, és egyébként is, ezeknek a dátumoknak mindegyikét letiltotta már a kínai internet. Mert Peking ki akarja törölni azt a napot a történelemből. És bár ez lehetetlennek látszik, valójában lehetségesebb, mint gondolnátok. Legalábbis Kínában. A világ emlékszik rá Kína helyett is, és Peking semmiképpen nem akarna egy újabb ilyen incidenst a huszonegyedik században, amikor az egészet felvennék az összes telefonnal, és világszerte közvetítenék. Nem. Hongkong lakosságának kiirtása nem szerepelt az opciók között.

Persze, az is segített, hogy az egymilliárd elfoglalta Pekinget. Efelől semmi kétség! Az hatalmas volt, és persze részben azért történt meg, mert Kína illegális belső migránspopulációja látta, mit csinálunk mi Hongkongban, és úgy döntöttek, hogy ők is ugyanazt fogják csinálni Pekingben. A párt persze halálra rémült, hogy is ne rémült volna? A rendes hukou, vagyis városukba szóló tartózkodási engedély nélküli emberek végezték el az összes piszkos munkát Kínában, és nagyjából négyszázmillióan lehettek, amikor ez a megszállás bekövetkezett. Tengernyi olyan ember, aki úgy érzi, nincs képviselete, és nem tartozik sehova. Szóval, igen, a pártnak ezt kezelnie kellett, ha nem akartak mindent elveszíteni. Ebben a küzdelemben Hongkong vált a kevésbé fontos üggyé, és kapott némi játékteret, hogy úgy fogalmazzunk. Amit nagyon okosan fel is használtunk. Soha nem a függetlenség volt a cél, ezt meg kell értenetek. Csak az egy ország, két rendszer. Az, hogy a jogállamiságunk 2047 után is megmaradjon.

Igen, persze, hogy Pekingnek kisebb baja is nagyobb volt ennél. És, mint már mondtam, nem lőhettek minket egyszerűen halomra. Vagyis csak az alkudozás maradt. A szócsata. És ezt szerencsére mi is felismertük Hongkongban, és összefogtunk. Szolidaritás – nincs még egy ilyen érzés. Az emberek szoktak róla beszélni, használják ezt a szót, írnak róla, megpróbálják feléleszteni. Ez természetes. De amikor valóban áthatja az embert? Ahhoz bele kell kerülni a történelem egyik nagy hullámába. Nem lehet pusztán azzal megszerezni, hogy akarja az ember, a szolidaritás nem ugrik, ha füttyentenek neki. Nem lehet választani – az választ téged! Úgy érkezik, mint egy hullám, ami elragadja az embert! Egy érzés – hogyan is lehetne megfogalmazni? Olyan, mintha a városunk összes lakója a családtagunkká válna, és akként ismernénk akkor is, ha még soha nem láttuk, és soha nem is fogjuk. Tömeges megmozdulás, igen, de a tömeg hirtelen családdá válik, mindenki egy oldalon áll, és valami fontosat tesznek.

És hogy nézett ez ki a valóságban? Mi, nem láttátok? Elfelejtettétek? Minden szombaton elfoglaltuk az utcákat harminc éven át zsinórban!

Persze néha intenzívebb volt, máskor kevésbé. Gyakran ráhagytuk a fiatalokra, a fiatalság idealizmusa nagyon kitartó bír lenni ilyen helyzetekben, a fiatalok természetesen hinni akarnak valamiben! Mint mindenki, de a fiatalok még nincsenek hozzászokva, hogy nem kapják meg, amit akarnak, úgyhogy kitartanak. És az ilyesmivel járó fizikai stresszt is jobban kezelik. De amikor minden kötél szakadt, mi, idősebbek is visszamentünk az utcára. Ahogy július 1. egyre közelebb került, olyan sokan mentünk vissza az utcára, hogy néha Hongkong teljes lakossága odakint tüntetett. Ezek hatalmas események voltak.

Igen, más dolgokat is meg kellett tennünk. Persze. Azok nem voltak annyira izgalmasak, sőt gyakran fárasztónak éreztük, de el kellett végezni őket. Az ember végül rájön, hogy sok szükséges dolog unalmas, ugyanakkor elég sok minden egyszerre unalmas és érdekes. Így aztán gyűlésekre jártunk, csatlakoztunk a kerületi tanácsokhoz, a hongkongi törvényhozáshoz fordultunk, és minden olyat megtettünk, ami az állampolgároktól elvárható. Nem csak tüntettünk, bár azt is. Mindenféle munkát el kellett végezni, és mi elvégeztük. Az embernek hosszú távra kell terveznie.

Nem, nem adták meg nekünk! Ne fogalmazzatok már így. Elég udvariatlanok a kérdéseitek, bár nem tudom, tisztában vagytok-e ezzel, vagy sem, de mindegy, én udvariasan fogok válaszolni rájuk, mert nekem volt gyerekszobám. Szóval, végül szerintem az történt, hogy kifárasztottuk őket. Nem tudtak legyőzni minket, nem volt meg hozzá a hegemóniájuk. Sőt, néhányan úgy fogalmaznak: mi győztük le őket. A farok csóválja a kutyát nézetű emberek, akik úgy gondolják, a ragyogó példánk végül egész Kínát egy nagy Hongkonggá fogja változtatni.

Nem, én magam nem gondolom, hogy ez így lenne. Kína túl nagy, és a pártelit száz százalékig meg van győződve az igazáról. Én inkább abba a táborba tartozom, amelyik szerint a farok csóválja a kutya hátsóját. Ez realisztikusabb, már maga a kép is; amikor egy kutya a farkát csóválja, bármilyen izgatott is, csak a hátsója mozog a farkával, nem az egész kutya. Annak semmi értelme nem lenne, már pusztán fizikailag sem. Ez egyértelműen látszik, ha az ember megfigyel egy kutyát, akár egy eksztatikus állapotban lévőt is: csak a hátsója billeg a farkával együtt. A feje és a mellkasa mozdulatlan marad. Szóval, Kínával is ugyanez a helyzet. Kína kantonit beszélő része délen van. Kuangtung egy nagyon nagy és gazdag dél-kínai provincia, amelynek a fővárosa Kuangcsou, amit hagyományosan Kantonnak is neveznek, és százmillióan vagyunk, akik a kantonit beszéljük, ami régebbi dialektus a mandarinnál. A világ más részein élő sok kínai beszéli ezt, és mi, hongkongiak is ezt beszéljük. Továbbá a sencseniek is, annak a különleges gazdasági zónának a lakói, amelynek a hátán Peking megpróbált felkapaszkodni Hongkongnak a világban elért sikerei mellé. Úgyhogy Peking nagy hibát követett el, amikor el akarta nyomni a kantoni nyelvet, amivel hosszú évekig próbálkozott, mert ez azt jelentette, hogy Kuangtung sem hitt Pekingnek – inkább Hongkong, mint Peking mellett álltak, még ha ezt nem is nagyon mutatták ki. De a nyelv család. A nyelv az igazi család.

Hogy mi lett az eredmény? Nos, ez egy még folyamatban lévő munka, de ha már ilyen udvariasan kérdezitek, azt mondanám, július 1. óta, mióta megállapodtunk, hogy Hongkongban megmarad az egy ország, két rendszer, Peking Kuangtungnak is egyre több jogot ad. És az is biztos, hogy már nem piszkálják a kantoni nyelvet! Persze azt mondták, ez a változás csak azt szolgálja, hogy könnyebben integrálni tudják Dél-Kínát az egész országba, de igazából azt, hogy győzelemmé változtassák a vereséget, vagy legalább a hasznukra fordítsák, amihez Peking nagyon ért. Ők úgy kelnek át a folyón, hogy kitapogatják a köveket. Ugyanakkor ebben az esetben a farok olyan hevesen lobogott, hogy a kutya hátsóját is meglengette, ezt meghagyom. Ti is megláthatjátok, hogy működik, ha szóltok a kutyátoknak, hogy ideje kimenni a lakásból, és futni egyet!

102.

Miután a San Franciscó-i találkozó véget ért, és teljesen nyugdíjasnak érezhette magát, Mary azon kezdett gondolkodni, hogyan juthatna a legkellemesebben vissza Zürichbe. Nem kellett sietnie. Utánanézett az interneten, és nagy meglepetésére kiderült, hogy Arthur Nolan, a léghajókapitány, akit Frank mutatott be neki a lakásán, a következő héten pont San Franciscóba repül a világ körüli útja részeként. Ezt követően az északi sarkvidékre készült, majd le Európa felett, és Afrika keleti oldala mellett az Antarktiszra.

Mary kapcsolatba lépett vele, és megkérdezte, csatlakozhatna-e hozzá, a férfi pedig azt válaszolta, hogy igen, természetesen. Boldogan elviszi.

A léghajón Art kapitánynak szólították. Egy leszállópályán találkoztak, a Tamalpais-hegy oldalában, ahol a léghajó egy oszlophoz volt kötve, és a kapitány beterelte a szerkezet panorámafülkéjébe, ami az orrban helyezkedett el, a lakókabinok felett. Egy keskeny galérián át vitte oda, ami szinte teljes hosszában végigfutott a léghajón, mint egy nagy tőkesúly. Gondolának nevezték. Az utasok egy kis csapata már ebben az átlátszó falú és átlátszó padlójú helyiségben tartózkodott, ahol előételeket fogyasztottak és csevegtek. Természetjáró utazás. Mary igyekezett nyitottan állni az úthoz, megpróbálta megjegyezni a többiek nevét, miközben sorra bemutatkoztak. Olyan tucatnyian lehettek, legnagyobbrészt skandinávok.

A bemutatkozások végén Art kapitány elmondta nekik, hogy legközelebb az egyik sierrai réten fognak megállni, hogy megnézzenek egy rozsomákot, ami ott él, és egyértelműen különlegesnek tartott állat. Az utasok örömmel fogadták a hírt.

Nem sokkal ezután felszálltak. Furcsa érzés volt ott lebegni az öböl felett, hintázni egy kicsit a szélben, nem egészen úgy, mint ha repülőgépen ülnének, de nem is úgy, mint ha helikopteren. Furcsa volt, de érdekes. Dinamikus emelkedés; a ballon oldalára rögzített oldalkocsikban elhelyezkedő elektromos motorok óránként úgy kétszáz kilométeres sebességgel repítették végig őket a föld felett, a szél függvényében.

Keletre az öböl és a város egy része felett. Azután a delta következett. Maryt a látvány Észak-Kalifornia modelljére emlékeztette, amit nagyon régen látott, de ez itt valódi volt, és hatalmas. A delta végtelen lápvidéke terült el alattuk, sótűrő fák sorai által darabokra szabdalva, amelyek a régi szigetek és csatornák maradványai voltak. Szőke kalászos zöld füvek, fasorok, nyitott csatornák, két V alakú nyomot húzó, vízben úszó állat – hódok, mondta nekik Art. A panorámateremben távcsövek is sorakoztak, és amikor ezekbe belenéztek, észrevették, hogy a deltában nyüzsögnek az élőlények. Most már nagyon ritkán járnak erre emberek, mesélték nekik. Ez Kalifornia egyik hozzájárulása a Föld Fele-projekthez. A mögöttük délnyugatra tornyosuló Diablo-hegy perspektívába helyezte számukra a hatalmas deltát. Még éppenhogy csak látszottak a Farallon-szigetek a tengerben, a nyugati látóhatáron; tőlük északra a Shasta-hegy kis fekete puklija állt, délre pedig a parti hegyvonulat határolta a központi völgy jobb oldalát, a Sierra Nevada a balt. Hatalmas egy terület. Úgy tűnt, Kalifornia könnyedén teljesíteni tudja majd a Föld Fele-projekt céljait.

Végig a központi völgy felett. Az élőhelyfolyosók hatalmas, széles sövénynek látszottak, óriási szántóföldeket és gyümölcsösöket kereteztek. Egy zöld-sárga sakktábla. Északabbra hegyek szöktek fel a gyümölcsösökből; a Sierra első meredélye sötét fal benyomását keltette előttük. A léghajó a tájjal együtt emelkedett, vad tölgyerdők, majd örökzöldek felett szállt végig a hegyekbe vájódott mély kanyonok között. A legmagasabb csúcsok havasan tornyosultak előttük.

* * *

Art a Tuolumne-réten szállt le a léghajóval, egy hatalmas havas-fás síkságon, amit sima gránitoszlopok szakítottak meg. Az idevezető utak még le voltak zárva, úgy tűnt, övék az egész táj. A rozsomákcsaláddal együtt.

A léghajó a Lembert gránitkupolája mellett lévő oszlophoz erősítette magát. A legénység két tagja lemanőverezte a hajótestet, és rögzítette a horgonybakokhoz. Egy rámpa ereszkedett le a gondola oldalán lévő ajtó mögül, amin lesétáltak a csípős, hideg levegőbe, a kemény, fehér hóba.

Mit esznek ezek télen?, kérdezte az egyik utas Artot, végignézve a fehér hóbuckákon, a meredek gránittömbökön, mivel sehol nem látszott egyértelműen élelemnek tűnő növény, hacsak nem esznek valami fenyőt. Téli álmot alszanak?

De nem. Jól elboldogulnak télen is, magyarázta Art. Sűrű bundájuk van, és olyan lábfejük, mintha hótalpon közlekednének. Télen kisebb rágcsálókat esznek, amiket a hó alól ásnak ki, de főleg nagyobb állatok tetemét. Dögevők. Télen elég sok elhullott állatot lehet találni errefelé.

Követték a kemény hóra. A kapitány a telefonja kijelzőjét figyelte menet közben, a másik kezével pedig egy teleszkópot egyensúlyozott egy rúdon a vállán. Utána megállt, és a telefonjával maga elé mutatott. Mindnyájan mozdulatlanná dermedtek. Az egyik facsoportból három fekete állat mászott ki a havon totyogva. Nagyon rövid lábú kutyákra hajaztak. Egy anya, két kölyökkel. Széles hátak, vörösesfekete bunda, az oldalukon világosabb sávokkal. Az anya homlokán barnássárga csík futott végig.

Hirtelen megállt, és hevesen ásni kezdett a hóban. Nem messze mögöttük egy gőzölgő hőforrás olvasztott nyitott foltot a talajba, ami mocsaras volt, a szélén barna jéggel. Valószínűleg téli itatóként használták. Aztán az anyarozsomák a kiásott lyukba dugta a fejét, és kifelé kezdett rángatni valamit. Ó: egy halott szarvast, amit betemetett a hó a forrás közelében. Türelmesen, tovább kaparászva és rángatva végül sikerült kihúzni a hóból. Komoly erőt rejtett az a kis test. Szaggatni kezdte a tetemet, a kölykei pedig ott ugrándoztak körülötte, és megpróbálták utánozni.

A rozsomák egyik régies neve, magyarázta Art, miközben az állatot figyelték, a torkosborz. Mindig nagy odaadással eszik, általában darabokra tépi a zsákmányát, és az egészet elfogyasztja, még a csontokat is. A szája hátuljában is vannak fogai, ezért elég könnyen szét tudja tépni a húst, és olyan erős az állkapcsa, hogy bármilyen csontot össze tud törni, amit talál. A rendszertani neve Gulo gulo, ami szintén az állítólagos torkosságára utal.

– Szerencsénk van, hogy ezt láthatjuk – tette hozzá. – A rozsomák még mindig ritka errefelé. A Sierrában egy sem akadt nagyjából 1940-től a 2000-es évek elejéig. Utána elkezdtek felbukkanni néhány éjszakai kamerán a Tahoe-tó közelében, de azok még vándorok voltak, és nem úgy nézett ki, hogy itt párra találtak. Most viszont az egész hegyvonulaton találkozni lehet velük. Néhány betelepített példány is segített ebben. És most úgy tűnik, visszatértek.

– Sok a szarvas errefelé? – kérdezte Mary.

– Persze. Ahogy mindenütt. De itt legalább ragadozóik is vannak. Pumák, prérifarkasok.

Letelepedtek, és felváltva néztek bele a felállított teleszkópba. Nézték, ahogy a rozsomákcsalád eszik. Elég vérfagyasztó módon tették. A kicsik játékosak voltak, mint a kölykök általában. Még nincsenek egyévesek, mondta Art. Jövőre el fogja űzni őket az anyjuk. Nem voltak valami kecsesek, elég tömzsi és esetlen benyomást keltettek. Az állatkertben látott hódokra emlékeztették Maryt, azok is hasonlóan közlekednek a szárazföldön, de a hódok víz alatt nagyon kecsesen mozognak. A rozsomákok ennyit tudtak. Semmi kecsesség. Persze csak emberi nézőpontból, mivel egyértelműen kompetensnek, magabiztosnak és boldognak látszottak a havon. És nem féltek. A természetes közegükben tartózkodó vadállatok hazatértek százévnyi távollét után. És befoltozták a világot.

Mary odébb ment, megállt, és nézelődött. Egy időre elmélázott, Frankre, a zergékre és a mormotákra emlékezett. Aztán visszaterelődött a figyelme ezekre az állatokra. A kölykök az anyjukat nyaggatták, a fiatal állatok megszokott stílusában játszadoztak. Ez olyan mélyen beivódott az emlősökbe: a kölyökkori játék. A kis szalamandrák is játszanak vajon? Mary képtelen volt visszaemlékezni, ő játszott-e, olyan régen elmúlt már a gyermekkora – de nem, mégis fel tudta idézni. Ahogy a labdát rugdosta az udvaron, meg ilyesmi. Persze.

És az anya egykedvű toleranciája, ügyet sem vetett a rámászó kölykökre, akik egymással birkóztak, átestek a saját lábukon. Azután szimatolni kezdtek, és az anyjuk hasát bökdösték, aki a mellső lábával odébb pöccintette őket. Tényleg nagy lábuk volt, karmos, hótalpra emlékeztető, széles és hosszú. A tél urainak tűntek. Semmi sem árthatott nekik idefent, semmitől nem féltek. Art azt mondta, hogy medvét, pumát, farkast kergetni is látták már őket. A territóriumuk urai voltak.

Art kapitány elmélyülten bámulta őket, amit Mary szimpatikusnak talált. Teljesen belefeledkezett az élménybe. Nem siettek; erre a helyre jöttek. Marynek ismét Frank jutott eszébe a Flims feletti réten, de most már nem bánta, örült, hogy a férfi felvitte oda, és hogy bemutatta ennek az embernek. Kezdett hideg lenni, feltámadt benne az éhség, pisilnie kellett. De ott ugrándoztak előtte a rozsomákok. Áldott béke töltötte el.

Art csak akkor mozdult meg és vezette őket vissza a léghajóhoz, amikor a nap leereszkedett a fák mögé. Akkorra már nagyon lehűlt az idő, és a gondolában való átmelegedés egyfajta bulivá változott. Kelet felé vitte őket a szél, míg a rózsaszín hegyi fényeket nézték.

* * *

Északra és keletre a sivatag, a Sziklás-hegység, a lapos préri, majd a tundra felett. A nagy boreális erdő és a tundra közötti határvidék szedett-vedettnek és furcsának látszott; itt rengeteg permafroszt elolvadt, magyarázta Art, úgynevezett részeg erdőt hozva létre, jobbra-balra dülöngélő fákat. Azután tavak mindenfelé alattuk, több tó, mint szárazföld. Miközben végigrepültek a hatalmas nedves táj felett, úgy tűnt, a Föld Fele céljait könnyű lesz elérni, vagy talán már meg is történt. Persze nem így volt, de az ember mindig abból indul ki, amit maga előtt lát. Az emberek valójában úgy elárasztották a bolygót, mint a sáskák. Nem, ez azért nem igaz. A városokban úgy néz ki, de itt nem. Sok realitás megfér egymás mellett egy ekkora bolygón.

Az új kikötőváros a Jeges-tengeren, amit Mackenzie Prime-nak hívtak, úgy nézett ki, mint egy elhagyott ipari terület. Egyetlen, hat kilométer hosszú rakpart, tele darukkal a szállítóhajók kirakodásához. A Jeges-tenger hajók előtt való megnyitása az Antropocén egyik furcsa megnyilvánulása volt. A forgalomban leginkább átalakított, immár robotpilótás és napenergiával működő, lassú, de biztos teherhajók vettek részt. Karbonsemleges teherszállítás egy nagy, körkörös útvonalon, amire nem lehetett túl sok panasz. És nem is voltak sokan, akik panaszkodhattak volna, legalábbis a helyiek: a Jeges-tenger partvidékének teljes lakossága még mindig nem érte el az egymillió főt. Inuitok éltek itt, számik, atapaszkák, inupiatok, jakutok; oroszok, amerikaiak, kanadaiak, skandinávok.

A megérkezésük után az okozta az első sokkot, hogy meglátták: az óceán, ami az északi látóhatárig jégmentes volt, teljesen sárga. Ez természetesen szörnyen nézett ki, úgy, mintha szennyezett lenne; valójában viszont geomérnöki tevékenység eredményezte ezt a színt, minden kétséget kizáróan a valaha végrehajtott leglátványosabb geomérnöki projekt, és mint olyat, széles körben kritizálták is. De a Jeges-tenger átmelegedése, amikor nincs rajta jég, önmagában is elég lehetett volna ahhoz, hogy visszafordíthatatlanul dzsungelbolygóvá változtassa a Földet. Ebben az összes modell egyetértett, úgyhogy a párizsi megállapodással összhangban meghozták ezt a katasztrófát elodázó döntést, és beleengedték a színes festéket a vízbe. A sárga vízen nem hatol át a napfény, sőt egy része még vissza is tükröződik a világűrbe. Aránylag kis mennyiségű festékkel is be lehet színezni az óceán nagy részét. Az általuk használt mesterséges és természetes festékek egyaránt lebomlottak a nyár során, és a következő évben igény szerint pótolhatták őket, vagy nem. A kőolajalapú festékek gyártása elég olcsó, és csak enyhén rákkeltőek; a természetes, tölgy- és eperfakéregből készült festékek nem kőolajalapúak, és csak enyhén mérgezőek. A kettőt váltogathatták is, ahogy egyre többet megtudtak róluk. Az albedóban mérhető energia- és hőmegtakarítás hatalmasnak bizonyult – az albedó a nyílt vizek 0,06 értékéről (az 1 a teljes visszaverés, a 0 a teljes elnyelés) 0,47-re emelkedett a sárga vizek esetében. Az az energiamennyiség, amit ezáltal sikerült az űrbe visszaverni, egyszerűen hatalmas volt, a költség-haszon arány elképesztő.

Geomérnökség? Igen. Csúnya? Nagyon. Veszélyes?

Valószínűleg.

Szükséges? Igen. Vagy fogalmazzunk úgy: a nemzetközi közösség úgy döntött a nemzetközi egyezményrendszerükön keresztül, hogy végrehajtja. Még egy beavatkozás, még egy kísérlet a földi rendszer kezelésére, Gaia kijátszására. Geokoldulás.

Mary a rusnya látványt bámulta a léghajó gondolájából, és felsóhajtott. Mókás ez a világ.

– Miért hozott minket fel ide? – kérdezte Arttól. – Azért, hogy ezt megnézhessük?

A férfi megrázta a fejét, mintha kissé megdöbbentette volna a felvetés.

– Az állatok miatt – felelte. – Mint mindig.

És pár órával később már egy akkor csorda karibu felett repültek végig, amely egyik látóhatártól a másikig eltakarta a tundrát. Art beismerte, szándékosan ereszkedett olyan magasságra a léghajóval, hogy létrejöjjön ez az optikai hatás, kábé százötven méterrel lehettek a talajszint felett. Ebből a perspektívából az állatsereglet milliósnak látszott, mintha az egész világot eltakarnák. Nyugat felé vándoroltak, laza sorokban, molinók vagy szalagok módjára, amelyek minden alkalommal konvergáltak, amikor át kellett kelniük egy vízfolyáson. Döbbenetes látványt nyújtottak.

Délre Grönland felett.

Útközben rengeteg másik léghajót is láttak. Hatalmas automata teherszállítókat, kerek égi falvakat ballonok gyűrűje alatt, valódi, vitorla- vagy sárkánymeghajtású felhőklippereket, hőlégballonokat a megszokott szivárványszínű választékban. A légi járművek alakját és méretét még nem szabályozták be; Art azt mondta, még csak a léghajótervezés kambriumi robbanásának idején járnak. Sokan merészkedtek fel az égbe, forgalmi sávok és magasságok kerültek kijelölésre, mint a sugárhajtású gépek robbanásszerű elterjedésének idején. A légtér megtelt emberekkel, és így bürokratizálódott. Továbbá karbonsemlegessé vált.

Repülés közben Mary egyre több időt töltött azzal, hogy Art beszélgetéseit hallgatta az utasaival, az ügyfeleivel vagy vendégeivel. Elmondta nekik, hogy az élete nagy részét ezen a léghajón töltötte. Mary kábé hatvanévesnek tippelte, vagyis az „élete nagy része” kicsit korai kijelentésnek tűnt, legalább annyira szándéknyilatkozatnak, amennyire tényközlésnek. Szimpatikusnak találta a férfit. Art alacsony volt, és vékony, szögletes arccal, horgas orral, és kopaszodott. Szeme meghökkentő kéksége megkülönböztető jegynek is beillett, a mosolya kedves és szégyenlős volt. Úgy nézett ki, mint Joyce Cary azon a fotón, amit Mary apja a könyvespolcán tartott, Cary regényeinek sora mellett. Annak ellenére, hogy a hajó kapitánya volt, Art szerény embernek tűnt. Legnagyobbrészt állatokról és földrajzról beszélt. Ez, a helyzetüket tekintve, elég logikus is lehetett volna, de hiába teltek a napok, Mary semmit nem tudott meg a férfiról azonkívül, amit saját kútfőből következtetett ki. Ír volt; erre végül rá kellett kérdeznie, de kiderült, hogy Art Belfastból származik, az apja protestáns volt, az anyja katolikus.

Valami felűzte az égbe, gondolta Mary a férfit figyelve. Talán el akart menekülni valami elől. Menedéket keresett. Vagy magányt. Aztán viszont talán, ahogy teltek az évek, magányosnak érezte magát, és akkor találta ki ezeket a társas utazásokat. Ezt az elméletet sikerült felállítania. És most szívesen megosztja az égben töltött élete örömeit másokkal, cserébe társaságot kap, beszélgetéseket. És olyan tapasztalatokkal rendelkezik, amiket másoknak is bemutathat, egy madár életének változatos örömeivel és gyönyörűségeivel. Olyan, mint egy sarki csér, ami oda-vissza repked, egyik sarkvidékről a másikra. Pár évvel korábban leszerződött egy londoni rendezvényszervezővel, aki a foglalásait kezelte, és segített megszervezni a különböző kikötőkbe megbeszélt találkozókat.

Szóval, természetjáró túrák. Mary még mindig szkeptikus volt. Ő nem rajongott az ilyesmiért. Kételkedett abban, hogy valaha is megismételné ezt. De pillanatnyilag kellemesnek találta a többi utast, volt köztük néhány norvég, pár kínai és egy Srí Lanka-i család. Mindnyájukat érdekelte, milyen a világ a levegőből, és főleg hogy milyenek az állatok.

A Föld nagy. Ebből a magasságból, ezzel a sebességgel egyre nyilvánvalóbbá vált, mennyire hatalmas. Ami persze nézőpont kérdése. Egy halványkék pötty, egy porszem a napfényben, az is igaz rá; de ebből a perspektívából a hatalmasnál is nagyobbnak látszott. Ha az ember egész életében gyalogolhatna, akkor is csak a töredékét tudná bejárni. Most viszont úgy siklottak felette, akár egy sas.

– Olyan ostobák vagyunk! – mondta Mary Artnak valamelyik este.

A férfi döbbenten meredt rá. Későre járt, kettesben maradtak a panorámafülkében, a többiek már lefeküdtek. Ez nem először fordult elő, lassan a szokásukká vált, egy ki nem mondott összeesküvés, hogy beszélgethessenek.

– Szerintem nem – válaszolta Art.

– Dehogynem – vágta rá Mary. – Mi másért jött volna fel ide?

A férfi ismét megdöbbent. Mary rögtön megérezte, hogy a többi vendége nem beszél így vele.

– Valami felűzte ide? – ütötte a vasat.

– Ó – válaszolta Art –, erről inkább ne beszéljünk.

Mary visszakozott, úgy érezte, túl nagy léptekkel haladt, és most falba ütközött.

– Maga szereti a szépséget – mondta. – Ezt tudom. És ez tényleg gyönyörű.

– Az – helyeselt Art sietve. – Soha nem tudnám megunni. Mary elmosolyodott.

– Maga szerencsés ember.

– Ez így van. – Majd azt is hozzátette: – Főleg ma este. Mary elnevette magát.

A férfi nem volt még olyan öreg, hogy ne tudott volna elpirulni. Mary jól ismerte ezt a fajta sápadt bőrt, a nagyanyja még jóval kilencvenen is túl pipacsvörösre váltott időnként.

Ez után a beszélgetés után rendszeresítették ezt a szokásukat. Ott maradtak egy utolsó italra a panorámakabinban, miután a többiek nyugovóra tértek. Mindent láthattak maguk alatt. Amikor Art lejjebb tekerte a lámpák fényerejét, láthatóvá vált alattuk a táj, főleg ha a hold is fent járt: ilyenkor a tenger és a szárazföld elvarázsolt benyomást keltett, sötéten csillogtak, sajátos formákat vettek fel.

A léghajó tetején is volt egy apró panorámakabin, a napelemek között, hogy a kapitány és a vendégei megfigyelhessék a csillagokat, miután a hold lement. A legkorábbi fázisban, közvetlenül azután, hogy a hold keskeny, ragyogó sarlója a látóhatár alá ereszkedett, Art felvitte a vendégeit a hajó testén keresztül ebbe a kabinba, hogy megnézhessék a csillagos égboltot. Egyik este, újholdkor Maryt is felterelte oda, miután a többiek lefeküdtek. A Tejút alacsonyan járt a nyugati égbolton, az Orion éppen a keletin mászott felfelé, nagyon messze az összes várostól és ezerötszáz méteres magasságban; elképesztő mennyiségű csillagot láthattak. Egy egészen újszerű, őserővel átitatott, eleven égboltot. Art ismerte a csillagképeket, és a hozzájuk fűződő legendákat is. Tartott egy motoros teleszkópot abban a buborékban, aminek rögzíteni tudta a képét, de aznap este nem nyúlt hozzá. Megtanította Maryt, hogy lehet egy galaxist puszta szemmel is kivenni, észak felé, a Cassiopeia közelében.

De legnagyobbrészt az általa alsó megfigyelőteremnek nevezett helyiségben tartózkodtak, és lefelé bámultak, a Földre. Ahogy az Atlanti-óceán felett dél felé repültek, Izland, a Hebridák és Írország felett – utóbbit Mary és talán a saját kedvéért is –, a Vizcayai-öböl felett is, jó éjszakát kívántak a többieknek, majd Mary bement a kabinjába, a mosdóba, esetleg át is öltözött, azután leosont a magánlépcsőn, amit a férfi mutatott meg neki, azzal a számkóddal, amit szintén a férfi tanított meg neki, vissza az orrban lévő panorámaterembe, ami immár zárt és üres volt, őket leszámítva.

Egyik éjszaka pont azt figyelték, ahogy Herkules oszlopai elhaladnak alattuk, közöttük a Gibraltári-szoros. Gibraltár sziklája és a Dzsebel Múszá mintha őrt állt volna a fekete víz két oldalán. Art elmesélte Marynek, hogy telt meg vízzel a Földközi-tenger, mivel eredetileg csak egy száraz mélyföld volt Európa és Afrika között, majd amikor a jégkorszak véget ért, és a tengerszint megemelkedett, az Atlanti-óceán beáradt a szoroson át arra a lapályra. Két évig folyt befelé, magyarázta, az Amazonasnál ezerszer nagyobb vízhozammal, másodpercenként negyvenméteres sebességgel, és egy háromszáz méter mély csatornát kimosva, amíg a Földközi-tenger meg nem telt, és a két víztömeg szintje ki nem egyenlítődött.

– Ez mikor következett be?

– Azt mondják, olyan ötmillió éve. Nincs teljes egyetértés.

– Soha nem szokott lenni.

Mary Art arcát fürkészte. Egy áradás, egy váratlan gátszakadás. A férfi már az előző jégkorszak végéről beszélt, ami tizenötezer évvel azelőtt volt, amikor a hatalmas jégréteg tetején lévő óriási vízolvadéktavak áttörték a jéggátakat, és parttalan folyamokban ömlöttek az óceánba, az egész világ klímáját megváltoztatva. Aztán a Földközi-tenger szintje eléggé megemelkedett ahhoz, hogy átcsapjon a Boszporusz hegyei felett, és alig pár év alatt megtöltse a Fekete-tenger medrét, korábban emberlakta területeket árasztva el, ami Noé árvizének legendájához is ihletet adhatott.

A férfi zavartan hadart. Talán izgult. Vajon ő maga is egy kiszáradt mélyföld, merült fel Maryben a kérdés, egy üres tér, ami arra vár, hogy elárasszák? Ő maga pedig az Atlanti-óceán, Art a Földközi-tenger? És mit csinál most éppen Mary? Emelkedik a szintje? Át fog csapni a férfiba, hogy megtöltse?

Nem tudhatta, de nem is kellett elsietnie ezt a döntést. Az Antarktisz felé tartottak, és még az Egyenlítőt sem érték el. Volt idejük. Mary kiélvezhette ezt a gondolatot, megfontolhatta testileg-lelkileg. Az este végén, amikor felállt, hogy a kabinjába induljon, lehajolt, és futólag megcsókolta a férfi feje tetejét.

Át az Atlasz-hegységen, kelet felé a Száhel-övezet felett. Itt új sós tavakat és sós mocsarakat láttak, amelyeket az Atlanti-óceánból vagy a Földközi-tengerből kiszivattyúzott vízzel hoztak létre. Sós tengerek száraz medrekben, érdekes kísérlet. Ezek egyértelműen megváltoztatták a dolgokat. Itt, a Száhel-övezetben jelentősen alábbhagytak a sivatagi medencékből az Atlanti-óceán felé induló porviharok, és egyes planktonok éhezni kezdtek a nyílt óceánban.

Váratlan következmények – nem, előre nem látható következmények. Mert most már akkor is számítottak rájuk, amikor nem lehetett őket megjósolni.

Az alattuk elterülő sivatagot egyelőre hosszú tavak tarkították. Zöld, barna, égkék, kobaltkék tavak. Kis városkák tapadtak a partjukra, vagy nőttek a közeli magaslatokra. Öntözött termőföldek korongjai sorakoztak mellettük zöld és sárga foltmintában. A helyi kultúra állítólag virágzik, mesélte Art. A közvélemény-kutatások szerint a helyi lakosok, főleg a fiatalabbak imádják ezeket a tavakat. Ha nem lennének, állításuk szerint elköltöztek volna. A vidék korábban haldoklott, a világ gyilkolta. Most viszont életben fog maradni.

Vörös hajnal, két fekete tömeggel kihangsúlyozva, amelyek magasabbra emelkedtek, mint ők: balra az Etióp-felfölddel, jobbra a Kenya-heggyel és a Kilimandzsáróval. Miközben átrepültek ezen a hatalmas szoroson, Art Jules Verne első sikeres regényéről, az Öt hét léghajón-ról mesélt nekik. Aztán a további műveiről is: A rejtelmes szigetről és a Hódító Roburról, amelyek léghajós utazásokról szóltak, ahogy persze a Nyolcvan nap alatt a Föld körül egy része is. Később mesélt A Szahara tengeréről is, amelyben vizet szivattyúztak a sivatagba, hogy tavakat hozzanak létre, ahogyan azt a saját szemükkel is láthatták az elmúlt pár nap során. Verne könyvei elvarázsolták fiatalabb korában, mondta. Ötletet adtak neki ahhoz, hogyan éljen. Autodidakta módon megtanult franciául, hogy eredetiben olvashassa őket, és kijelentette, hogy Verne prózája sokkal jobb, mint amilyennek a korai ügyetlen fordítások alapján tűnhet.

– És most itt vagyunk – válaszolta valaki –, a mi Némó kapitányunkkal!

– Igen – vágta rá Art könnyed hangon. – Csak én nem vagyok olyan mélabús, legalábbis reményeim szerint. – Ahogy ezt mondta, futólag Maryre pillantott. – Remélem, inkább Passepartout-ra hasonlítok. Aki minden mellett a legkisebb nehézség nélkül halad el.

A Kenya-hegy és a Kilimandzsáró zöld-szürke tömege délről tornyosult föléjük, mindkettő lapos tetejű. Egyiken sem látták gleccserek vagy hó nyomát. A Kilimandzsáró hava nem létezett. Azt csak a távoli jövőben remélhették.

De Kelet-Afrika nagy síkságait még mindig állatok népesítették be. Igen, most légi szafariúton voltak. Elefántok, zsiráfok, antilopok: hatalmas csordákban vonultak egyik folyótól a másikhoz. A vízfolyások vizének egy részét csatornán hozzák, mesélte Art csendesen. Sótalanítják a tengerparton, utána felszivattyúzzák a forrásokhoz, ahol kiengedik, hogy a folyók ne száradjanak ki, és a csordák életben maradjanak. Ez már a tizenkettedik aszályos év volt zsinórban.

Madagaszkár. Az erdők újratelepítése már több mint egy nemzedék óta folyt ezen a nagy szigeten, és a természet olyan életerősnek bizonyult, hogy az egyenetlen domboldalait már sűrű erdő borította, sötét és vad. Art azt mondta, elég sokat változott, mióta errefelé repül, és Madagaszkár népe időközben egyesítette az erejét a kubaiakkal és más szigeti népekével, hogy hasonló helyreállításokat hajtsanak végre világszerte. Indonézia, Brazília és Nyugat-Afrika egy csapatban dolgozott velük ezen. Visszavadítás, Art így emlegette. Visszavadítottak odalent.

Aznap este, amikor Mary csatlakozott hozzá az alsó megfigyelőteremben, Madagaszkár már eltűnt mögöttük, de fűszeres illata mintha még mindig átitatta volna a levegőt. Art a menetiránynak háttal ülve figyelte a szigetet, ami vastag bundás nyakú állat módjára dudorodott ki a vízből. A férfi békésnek látszott. Egy darabig whiskyt iszogattak, és csak élvezték a barátságos csendet. Aztán a korábbi utazásaikról kezdtek beszélgetni. Art kifaggatta Maryt arról, amikor gyalogszerrel kellett elmenekülnie az Alpokon át, ami a jelek szerint karrierje híres anekdotájának számított, mire ő röviden összefoglalta, és mesélt az Oeschinenseeről, Thomasról és Sibilláról, és a Fründenjochról. Átrepült már a Roburral az Alpok felett?, kérdezte.

Egyszer vagy kétszer, válaszolta Art. Kicsit nehéz. Túl magasak a csúcsok. És az időjárás is elég változékony arrafelé.

Én imádom az Alpokot, felelte Mary. Meghódította a szívemet.

Art kis mosollyal méregette. Egy szégyenlős ír. Mary ismerte és kedvelte ezt a típust. Mindig is szerette azokat a férfiakat, akik visszahúzódónak tűntek, és csak a szemük sarkából néztek rá. Biztosan lehetett valami Art múltjában, valami esemény vagy helyzet, amitől ilyen tartózkodóvá vált, de Mary kezdte megkedvelni annak a szigetnek a világát, amit magának teremtett. Vagy legalább megérteni, hogy Art miért kedveli. A férfi fiatalabb volt nála, de nem sokkal, lényegében egy korosztályhoz tartoztak.

Ezek a gondolatok csak átfutottak Mary fején. Leginkább az óceánt figyelte, és a nagy fekete szigetet, ami lassan eltűnt mögöttük. A gondolatok egy bizonyos irányba konvergáltak. Mary úgy eredt a nyomukba, mintha félénk állatok lennének. Feltámadt benne a vágy, vagy talán csak a vadászösztön. Szagot fogott. Kontaktusban reménykedett. De ekkor, a gondolatmenete közepén Art felállt, és azt mondta, elfáradt. Ideje lefeküdni. Felvezette Maryt a fő galériára, ahol jó éjszakát kívánt neki, majd a kabinja felé fordult.

Nem gondolatolvasó, nyugtázta Mary. Felidézte, hogy fiatal korában mintha képes lett volna telepatikusan másoknak értésére adni dolgokat. Vagy talán csak a tekintetével, a feromonjaival. Mint a tüzelő állatok. Az ő korukban ez már nem megy. De nem sietnek sehova.

Semmi több nem történt köztük az út hátralévő részén. Még mindig összefutottak néha esténként a panorámakabinban beszélgetni, de nem volt több Madagaszkár; messze délen jártak már.

Át a hatalmas óceán felett, nyugat felé oldalazva, hogy ellenálljanak a nyugati szelek hatalmas erejének. Ettől a küzdelemtől a Robur jobban remegett és rázkódott, mint az útjuk korábbi szakaszaiban. Azután egyik reggel Mary felébredt, bement a panorámafülkébe, és ott terült el előtte az Antarktisz. Mindenki az előrenéző ablaknál állt, hogy lássa. Az óceán jelentősen sötétebb volt, mint korábban, szinte fekete, ami önmagában is különös benyomást keltett, kicsit talán baljósat is, délen pedig ott tornyosult a fehér szárazföld, mint egy alacsony fal, és a fehérségét pettyező feketeség még a tengernél is feketébb volt. Ez a nagy jég- és sziklaképződmény keletre és nyugatra is addig tartott, ameddig a szem ellátott.

Az Antarktisz. Kora ősz volt, minimális tengerjéggel, bár dél felé repülve látták, hogy mindenfelé jéghegyek úsznak. Ezek nem álltak össze mintázattá, csak fehér foltok voltak a fekete vízen. Egy-egy kóbor szabálytalan jéghegy jádezöldben vagy türkizkékben játszott. Az oldalukon apró pingvinek rajai vagy inkább seregei üldögéltek. Egyszer egy csapat áramvonalas hátú, baljós kardszárnyú delfin felett is átrepültek. A jégtáblákon helyenként Weddell-fókákat is láttak, meztelencsigáknak tűntek a jégen kiterülve, és gyakran kisebb meztelencsigák is tapadtak az oldalukra, akár a piócák. Anyák gyermekeikkel. Az unokatestvéreik itt lent a jég hátán is megélnek. Már ha megélnek.

Maga az Antarktisz fehér és félelmetes. Egy jégbolygó.

Szürreális élmény volt abban a jeges magányban hat hatalmas anyahajót megpillantani, amelyek hozzávetőlegesen hatszög alakban helyezkedtek el, mint a városállamok boszorkányköre, kisebb hajókkal körülvéve – jégtörőkkel, vontatóhajókkal, kompokkal; elég nehezen lehetett megállapítani, melyik micsoda, mert nagyon aprónak látszottak.

Az anyahajók állítólag rendkívül alkalmasak sarkvidéki kutatóállomásnak, mivel atommeghajtásúak, és legalább ezerszer olyan nehezek, mint a közönséges jégtörők. A tengerjégnek esélye sincs ezekkel a behemótokkal, Isten jégtörőivel szemben, amelyek bármikor ki tudnak szabadulni bárhonnan, és akkor mennek el, ha akarnak, de nem akartak. Egy kis úszó várossá kapcsolódtak össze az Antarktisz partján, ahonnan különböző szárazföldi táborok ellátását biztosították, amelyeket mind légi úton szállítottak át a belsőbb részekre.

Elrepültek az anyahajóváros felett, majd leszálltak a kontinens havas felszínén. Ki a Roburból a lapos jégre. Rendkívül fényes és hideg volt a levegő, bár nem hidegebb, mint Zürichben egy szeles téli napon.

Sátrak és kék ablakos lakókonténerek vették őket körül. A tábor vezetői örömmel üdvözölték Maryt, mintha a patrónájuknak tartanák, ami nevetést váltott ki belőle. Art kapitányt, gyakori látogatójukat pedig már jól ismerték.

A gleccserlassító projekt sikeresnek bizonyult. A jégmezők is lelassultak neki köszönhetően. Mindez lehetetlen lett volna a haditengerészetek segítsége nélkül.

Az anyahajók mobil városokként szolgáltak. A bevetésük segített hasznosítani a rájuk fordított rengeteg pénz egy részét. „Kardokból ekevasat”, vagy ilyesmi.

– Mint a svájciaknál – jegyezte meg Mary. – Megnézhetnénk egy szivattyúhelyszínt?

Hát persze. Már meg is szervezték. Ez mindig érdekes látvány.

Art összes utasa elfért volna a hatalmas helikopterük egyetlen sarkában. Sisakokat a fejekre, oldalvást leülni egy kis ablak elé, majd fel, egyenesen fel, nem úgy, mint amikor a Robur száll fel. Utána át a végtelen hómező felett, a pilóta és a legénység Mary számára ismeretlen nyelven beszélgetett. A fekete tenger szép lassan eltűnt mögöttük.

– Miért fekete odalent az óceán? – kérdezte Mary a sisakmikrofonon át.

– Azt senki sem tudja.

– Nekem egyszer valaki azt mondta, hogy azért, mert itt olyan tiszta a víz, és olyan mély már közvetlenül a partnál is, hogy az ember lelát a sötét részéig, ahova már nem hatol be a napfény. Vagyis a mélység feketeségét látjuk a szupertiszta vízen át.

– És lehetséges, hogy így van?

– Én úgy hallottam, itt feketék a planktonok, és azok színezik be a vizet.

– De sokszor pont olyan kéknek látszik szerintem, mint bárhol.

– Az kizárt!

Azután ereszkedni kezdtek. Hó vagy jég, amilyen messzire csak elláttak. Majd néhány fekete pötty. A pöttyök körül fekete szálak, akár egy szakadozott pókháló. Azok a pettyek és szálak tartották meg a civilizációt a szakadék felett.

– Hány ilyen állomás van? – kérdezte Mary.

– Öt- vagy hatszáz.

– És ez hány embert jelent?

– Az állomások legnagyobbrészt automaták. Szükség esetén odarepülnek a karbantartók vagy a szerelők. Némelyiknek gondnoka is van. De főleg csak a szerelők mennek oda, ahol szükség van rájuk. Nem tudom, olyan húszezer ember lehet? Változó. Pár évvel ezelőtt még többen voltak.

A helikopter nagy puffanással ért földet. Kikapcsolták a biztonsági övüket, esetlenül felálltak, libasorban végigvonultak az ülések és a fal közötti keskeny folyosón, majd lelépdeltek a fémlépcsőn a jégre.

Hideg. Ragyogó. Szeles. Hideg.

A napszemüvege szélén berobbanó napfény elvakította. A könnyei a szemüvegére hullottak, majd foltokban ráfagytak. Mary megpróbált keresztüllátni ezen az egészen. Nagyokat pislogva követte a többieket a település főépülete, egy gólyalábon álló kék falú lakókocsi felé.

– Várjatok, én még nem akarok bemenni – tiltakozott. – Meg akarom nézni.

Néhány helyi vele maradt, és elkísérték a külön kis fűtött kamrában álló szivattyúhoz. A fűtés nem lehetett túl erős, mivel a talaj itt is jég maradt, és a szivattyú fekete háza egyenesen beleszaladt. A civilizáció megmentése, közvetlenül Mary szeme előtt. Egyszerű vízvezeték.

Kimentek, és követték az egyik csövet egy enyhe emelkedőn. Az egyik fekete doboztól a másikig futott, közvetlenül a talajon fekve. Mary megállt körülnézni. A havat olyannak látta, mint egy tó befagyott felszíne, amelynek a hullámai megtörés közben dermedtek meg. És világítottak a fényben. Az idegenvezetői elmagyarázták neki, mi micsoda. Tetszett neki a lelkesedésük. Örültek, hogy ott lehetnek, de nem azért, mert a világot mentették meg, hanem mert az Antarktiszon lehettek. Ha szereti az ember, válaszolta egyikük, amikor erre rákérdezett, akkor nagyon szereti. Nem hagyja nyugodni, és végül már semmi mást nem talál hozzá mérhetőnek.

Fehér síkság kék kupola alatt. A felettük lévő pár gomolyfelhő mintha csak karnyújtásnyi távolságban lett volna.

– Olyan, mint egy másik bolygó – jegyezte meg Mary. Igen, válaszolták. Pedig ez is csak a Föld.

– Köszönöm – mondta nekik. – Most már készen állok arra, hogy visszamenjek. Örülök, hogy láthattam ezt, egyszerűen elképesztő. Nagyon köszönöm, hogy megmutatták. De most már menjünk vissza.

Mert nekem is van egy helyem, amit szeretek.

Északra repültek az Atlanti-óceán felett, hogy megnézzék Szent Ilona és Ascension szigetét. Mielőtt Art kitette volna Maryt Lisszabonban, ahonnan vasúttal akart hazatérni, ő még egyszer, utoljára felkereste őt az alsó megfigyelőben. Miután leültek a szokásos helyükre, és iszogatni kezdték a whiskyjüket, Mary azt kérdezte:

– Találkozunk még?

A férfi bizonytalannak tűnt.

– Nagyon remélem!

Mary végigmérte. Szégyenlős ember. Léteznek zárkózott állatok is.

– Miért csinálja ezt? – kérdezte.

– Mert szeretem.

– Mit csinál, amikor a földön van?

– Feltöltöm a készleteimet.

– Nincsenek olyan helyek, ahol szívesen sétálgat? Art elgondolkodott.

– Velencét szeretem. És Londont is. New Yorkot.

Hongkongot, ha nincs túl meleg.

Mary egy darabig csak bámulta. A férfi elfordította a tekintetét, láthatóan kényelmetlenül érezte magát. Végül azt mondta:

– Leginkább csak itt lenni szeretek. Szeretem az égi népeket. Az égi falvakba nagyon szórakoztató ellátogatni. Szeretem, ahogy kinéznek. És a bennük élő embereket is. Mindenki úton van. Nem olvasta véletlenül a Huszonegy léggömböt?[15] Az egy égi faluról szóló gyerekkönyv.

– Mint a maga Jules Verne-je.

– Igen, csak gyermekeknek.

Verne is gyerekeknek való könyveket írt, tartotta magában Mary.

– Mindegy, én ötéves koromban olvastam. Vagyis igazából anyám olvasta fel nekem.

– Ő él még?

– Nem. Öt éve halt meg.

– Részvétem.

– A maga anyja él még?

– Nem. Nekem mindkét szülőm fiatalon halt meg.

Egy darabig csak üldögéltek. Mary nyugtalannak látta a férfit. Koruk divatos diagnózisait elutasította, de arról meg volt győződve, hogy tetszik Artnak, talán nem is nyugtalan, töprengett. Szóval, most hallgat. Talán szégyenlős. Talán szerepet játszik az emberek előtt: Art kapitányét, aki csak a dolgát végzi.

Mary viszont sem csendes, sem szégyenlős nem volt. Erélyes, határozott lány, mondta róla az egyik tanára, és ez így is volt. Emiatt csak találgatni tudott Arttal kapcsolatban. De ez mindenkire igaz mindig. És ő úgy érezte, jól kijönnek. A férfi hallgatása pihentetőnek tűnt. Mintha elégedett lenne. Ő nem volt elégedett, és nem is igen találkozott senkivel, aki az lett volna, ezért nehezen ismerte fel az ilyesmit. Az is lehet, hogy tévedett. Senki nem elégedett. Csak ezt vetíti a férfi hallgatásába. De miből gondolja? Ó, ez annyira zavaros, a találgatás és az érzések mocsara.

– Én kedvelem magát – mondta. – És maga kedvel engem.

– Így van – felelte Art, majd legyintett, mintha el akarná intézni ennyivel. – Nem akartam tolakodó lenni.

– Jaj, ne – válaszolta Mary. – Mindjárt kiszállok.

– Igen.

– Szóval?

– Szóval mi?

Mary felsóhajtott. Ezt a munkát neki kell elvégeznie.

– Szóval… talán találkozhatnánk még.

– Én örülnék neki.

Kis szünet után, mialatt Mary csak nézte, mintegy arra ösztökélve, hogy folytassa, Art hozzátette:

– Ismét velem tarthatna. Lehetne a celeb idegenvezetőm. Bejárhatnánk az összes nagyobb tájhelyreállítás színhelyét vagy a geomérnöki helyszíneket.

– Isten ments. Art felnevetett.

– Vagy amit csak szeretne. A kedvenc városait. Lehetne vendégkurátor, vagy ilyesmi.

– Szívesebben lennék csak a barátnője.

Art szemöldöke felszaladt. Mintha ez egy teljesen újszerű gondolat lenne számára.

Mary felsóhajtott.

– Gondolkodni fogok rajta. Lehet, hogy egy természetjáró túra elég is volt nekem. De elképzelhető, hogy támadnak ötleteim.

Art mély levegőt vett, bent tartotta, majd nagyot sóhajtott. Most tűnt csak igazán elégedettnek. Maryre pillantott, a szemébe nézett, és nem kapta el a tekintetét. Mosolygott.

– Mindig vissza fogok menni Zürichbe. Ott van a szobám.

Mary bólintott, végiggondolta. Tegyük fel, hogy évekbe telik megismerni ezt a férfit; mi más dolga lenne?

– Lehet, hogy én egy kicsit többet akarok beszélgetni, mint maga – figyelmeztette. – Meg akarok tudni ezt-azt magáról.

– Igyekezni fogok – válaszolta Art. – Előfordulhat, hogy lesz mit mondanom.

Mary elnevette magát, és felhajtotta a maradék whiskyjét. Későre járt.

– Akkor jó – válaszolta. Felállt, és megcsókolta a férfi feje búbját, ügyet sem vetve a hátrahőkölésére. – Talán szólhatna, amikor a városban jár, és találkozhatnánk. A tél végén jön a Fasnacht, az jó buli, szeretem. Bemehetnénk a városba Fasnachtkor.

Art a homlokát ráncolta.

– Abban a hónapban úton leszek. Nem biztos, hogy időben visszaérek.

Mary elfojtott egy sóhajt, visszanyelt egy éles megjegyzést. Ez nem ígérkezett gyorsnak, még csak normálisnak sem.

– Majd kitalálunk valamit – válaszolta. – És most megyek aludni.

103.

Szerintem azóta sem derítette ki senki, hogy ki szervezte meg. Bárki is volt az, nem akarta előtérbe tolni magát, úgy akart tenni, mintha önszerveződésről lett volna szó. Mintha a Zeitgeistből született volna meg ez a dolog. És talán így is történt, úgy értem, végül is, együtt csináltuk. Eleve érezte mindenki ezt a dolgot. Úgy emlékszem, olyan hárommilliárd ember nyomta meg a telefonján, hogy részt vett benne.

Kicsit olyan volt az egész, mint a szilveszter, csak megegyeztünk, hogy egyszerre kell megtörténnie az egész Földön. Az északi félteke tavaszi nap-éj egyenlősége idején, mint a noruz vagy a húsvét. Úgy látszott helyesnek, ha egyszerre történik meg mindenkinél, fontos volt, hogy érezzük az összekapcsolódást mindenki mással, azt az együtt rezgést. A kulikét, ami hawaiiul azt jelenti, hogy harmónia. Vagy la ‘olu‘olut, ami a harmónia napja. Ha fel akarjuk ébreszteni a nooszférát, életre kelteni azáltal, hogy mindenki egyszerre gondol rá – azt nem lehet késleltetni, annak szimultán kell megtörténnie. Vagyis mi húztuk a legrövidebbet Hawaiin, már az időpontot tekintve. Az időzítés adott volt, ami szerintem arra utal, hogy megszervezte valaki, mindenesetre Kelet-Ázsia kapta a késő estét, utána nyugat felé haladtak végig óránként az időzónákon, amíg Nyugat-Európa meg nem kapta a delet, majd az Atlanti-óceánon végigmenve egyre korább lett Észak- és Dél-Amerikában, egészen a nyugati parti hajnal háromig, úgyhogy nekünk Hawaiin már csak az éjjel egy óra volt. Mindegy is, jó ürügy arra, hogy fent maradjunk bulizni, és el kell ismernem, hogy nálunk még az éjszaka közepén is kellemes meleg van, tehát elmehettünk Diamond Headbe, és nézhettük az óceánt mulatozás közben. Még telihold is volt, ami szerintem nem véletlen egybeesés. Vagyis jó volt. Odalent végigjátszották az éjszakát a koncertező együttesek, mi pedig ott ültünk a szikla szélén beszélgetve, iszogatva és a holdfényes óceánt bámulva, ráadásul a délről jövő jó hullámok idején, ezért sokunk fejében megfordult, hogy lemenjünk a Pánik-fokhoz napkeltekor szörfözni egyet, ami remek lezárása lett volna az eseményeknek, ha visszatérünk az Anyaóceánba, ahonnan mindnyájan származunk. Ráadásul enyhe parti szél is fújt.

Szóval, elérkezett a pillanat, és mi a hangokat kezdtük hallgatni a telefonunkon. Ennek a bolygónak a gyermekei vagyunk, együtt fogunk hálaimát énekelni, mindnyájan egyszerre, ideje kifejeznünk a szeretetünket és vállalni az azzal járó kötelességeket, hogy a helytartói lehetünk ennek a bolygónak, a gyülekezete ennek a szent térnek, az egy bolygónak, egy bolygónak. Ez így ment tovább, és én egyértelműen úgy éreztem, hogy az eredetit valami más nyelven írhatták, és mi csak az angol fordítását halljuk, sőt ha kattintgattunk egy kicsit, más nyelvekre is átválthattunk. Guptra ragaszkodott ahhoz, hogy szanszkritul hallgassa, aminek a beszélt változatát a saját beismerése szerint sem érti, bár elolvasni el tudja, de azt állította, hogy amit hallunk, azt biztosan szanszkritul írták le vagy gondolták eredetileg, talán évezredekkel ezelőtt, és a szanszkrit verzió tényleg nagyon ősinek tűnt. Ettől feltámadt bennem a kíváncsiság, ezért rákerestem, és találtam egy proto-indoeurópai változatot, miért is ne? A spanyolra hasonlított. Átváltottam baszkra, ami állítólag egy eleven nyelvi fosszília, és az is a spanyolra hasonlított. Igazából mindkettő kicsit furcsábbnak hangzott a spanyolnál, öregebbnek, különös, éles, ősi hangokkal, de csak annyira, mint a holland vagy bármelyik másik nyelv, ami nem a hawaii, és mindig ugyanazokat a hangokat hallottuk, bármelyik nyelvre is váltottunk: mindig azt hallottam, hogy mamma Gaia. Igen, a mamma biztosan az egyik legősibb szavunk, talán az első szavunk, amit újra és újra feltaláltak a kisbabák, akik nagyon szerettek volna beszélni, de nem igazán tudták még kontrollálni a szájukat, mégis mindig ugyanazt akarták mondani, meggyőzni vagy felmagasztalni azt a hatalmas istennőt, ami betöltötte a látóterüket, minden élelem, melegség, érintés, szeretet és szemkontaktus forrását: mamma! Aznap éjjel a sziklaperemen felkiáltottam, mert ott értettem meg először a miértet, a mindennek a miértjét, és persze percepciós torzítás a részemről, hogy ilyen élesen szexualizálom a bolygót, de aznap éjjel részegek voltunk a világméretű szeretetfesztiváltól, és mivel mindenki más is úgy énekelt, ujjongott és rikoltozott, mint amikor végigsiklunk egy tökéletes hullámon, csak tovább kiabáltam, hogy Mamma Mia! Mamma Mia! Mert persze, mivel emberek vagyunk, a második szavunk, amit kimondunk, mindig az én, az enyém, én én én, és Isten áldja meg az olaszokat és mindenkit a neolatin nyelvcsaládban, amiért megtartották ezt az első sumér kifejezést, ami minden nyelven ugyanaz, mert a proto-indoeurópait is ellenőriztem, és természetesen ott is ez volt, Mamma Mia! Mamma Mia! Zseniális egy nyelv! Igen, kicsit részeg voltam, kicsit mámoros. Kicsit spicces. Úgy értem, gondoljunk csak bele, egy olyan pillanat, amikor az összes értelmes lény világszerte, aki tud erről a projektről, együtt énekli a dicshimnuszát bolygónak, amelyen együtt állunk, mutatja be azt a nooszférát, amit ez a hatalmas és komplex bioszféra hozott létre, miközben a litoszférán áll, a hidroszférán gondolkodik, és ki-be jár benne az atmoszféra, egyik lélegzetvételről a másikra – ez remek, de kicsit hipotetikusnak is tűnik, nem? Nem egyértelmű, hogyan kell átérezni. Mi mást tehettünk volna abban a pillanatban, mint hogy megpróbáljuk? Én nyelvészként persze rögtön a vonatkozó szavakra gondolok, de ez azoknál többről szólt, úgyhogy minden egyebet is kipróbáltam. Ittam, végignéztem a többiek arcán, akik ott álltak a sziklaperemen, és szintén próbálkoztak. Sokan a kutyájukat is elhozták, és a kutyák is megpróbálták megérteni, mi történik, mert nagyon is tisztában voltak azzal, hogy valami különös dolog folyik itt, annyira, hogy némelyik ugatni vagy vonyítani kezdett, amihez néhány srác azonnal csatlakozott is, mert persze hogy ez a vonyítás ideje volt, vonyítanunk kellett a holdra, mint a farkasoknak. Milyen remek egy nyelv! És egyébként is, mi olyanok vagyunk, mint a farkasok! Kutyákká változtattuk a farkasokat, akik emberré változtattak minket – előtte olyanok lehettünk, mint az orangutánok, magányos lények, akik nem tudtak együttműködni, erre a farkasok tanítottak meg minket, ők ismertették meg velünk a barátság és a csapatmunka fogalmát. Tehát vonyítottunk a holdra, és megöleltük a körülöttünk lévő embereket, már ha ölelkezős típusok voltak, és a kutyákat is, én meg folyamatosan az arcokat néztem, amelyek egészen elevennek és valódinak látszottak, és folyton visszatértem ahhoz, hogy Mamma Mia. Ahogy arra az ember elragadtatásában hajlamos. Főleg Gracie-t ölelgettem, mint mindig. Szerencsénk van egymással.

Ez olyan tizenöt percig tarthatott. Utána elcsendesedtünk. Eljött az ideje, hogy visszatérjünk a koncertarénába, és végigtáncoljuk, ami az éjszakából maradt. Jól csináltuk vajon? Sikerült egyesülnünk a bolygó összes értelmes lényével, akit egy új földi vallás hozott létre, ami mindent meg fog változtatni? Testvérekké váltunk, ahogyan arra mindig is ösztökéltek minket? Ezt nehéz lett volna megmondani. Pacsirtának éreztem magam. De a pacsirták csodálatosak. Ez a madarakkal és állatokkal kapcsolatos rengeteg kifejezés, amiket a hangulatainkra és a cselekedeteinkre használunk, mindig tökéletesen találó. Mi egy család vagyunk, ahogy azt az új vallásunk is tanította nekünk, és mivel minden eleven lény a Földön osztozik a DNS-e kulcsfontosságú 938 bázispárján, azt hiszem, ez tényleg igaz lehet. Szóval, igen, lementünk oda, és végigtáncoltuk az éjszakát, nagyon spiccesnek éreztük magunkat, és amikor világosodni kezdett az égbolt, és beköszöntött a hajnal, minket pedig elküldtek, hogy üdvözöljük a napot, menjünk haza, és csináljuk azt, amit aznap csinálni akartunk, Bruddah Iz Israel Kamakawiwo‘ole-tól játszották le a Somewhere Over the Rainbow és a What a Wonderful World egyvelegét. Ezt a nagyszerű hawaii giccset együtt énekelhettük kifelé menet, hogy aztán egész nap ezt dúdoljuk. Később olvastam, hogy az emberek azt mondták, tényleg átérezték azt a pillanatot, amikor a világon mindenki ugyanazt a dicsőítő, odaadásról szóló dalt énekelte, állítólag olyan volt, mintha elektromos impulzus szaladt volna végig az emberen. Be kell ismernem, én semmi ilyesmit nem éltem át abban a pillanatban, talán azért, mert túl részeg voltam, vagy elterelte a figyelmemet Gracie keze a seggemen, de aznap délelőtt a leghosszabb balost kaptam el életemben a Pánik-foknál, miközben végig Bruddah Iz két dala váltogatta egymást a fülemben. Tényleg, milyen csodálatos ez a világ, és közvetlenül azelőtt sikerült kiröppennem a hullámból, hogy összezárult volna, és odafent, a levegőben, a hullám felett súlytalanul lebegve a parti permetben, észre sem véve a szivárványát, mert pont benne voltam, igen, ott éreztem meg. Persze ez nem jön parancsra vagy menetrend szerint, az átszellemülés nem olyan, az váratlan pillanatokban érinti meg az embert, véletlenek sorozata után, de nyitottnak kell lenni rá, úgyhogy talán erről volt szó az én esetemben, egy kis késleltetés a szent szertartást követően, bár annak a hullámnak a meglovaglása is az lehetett. Mindenesetre akkor éreztem meg, a levegőben lebegve, hogy utána visszazuhanjak a fehér, sziszegő hullámra, és a fejemet feltartva kiússzak, hangosan nevetve. Igen, működött. Mamma Mia!

104.

Miután visszatért Zürichbe, Mary megmondta a svájciaknak, hogy ki fog költözni a védett házból. A nyugdíjazása miatt megváltoztak a körülményei, már nem muszáj ilyen helyen laknia, minden bizonnyal másnak is szüksége lehet a védett házra és így tovább. A svájciak nem tiltakoztak.

Azt nem akarták, hogy a Hochstrassén álló lakásába költözzön vissza, de azt Mary sem akarta. Az a kifakult kék társasház már a múltja része volt, ami nem fog visszatérni. Eljött az ideje, hogy továbblépjen. És amúgy is támadt egy ötlete. Zürich tele volt szövetkezeti lakóházakkal. Nem abba akart beköltözni, ahol Frank is élt, hiszen az is a múltjának számított. Ráadásul Art is ott lakott, ezért több okból úgy érezte, hogy nem lenne jó ötlet. De más szövetkezeti házak is akadtak Zürichben, rengeteg, mint kiderült, úgyhogy ellátogatott néhányba.

Miközben bejárta a várost, rájött, hogy szereti a saját környékét. Azt Flunternnek hívták, és a Züriberg alacsonyabb lankáin terült el. Szívesen élt ott. Otthonosan érezte magát arrafelé. És, bár valamivel kevésbé, de az Utoquai seebad mögötti részeken is. Azt a városrészt is szerette. Ezért e két negyedre koncentrált, majd a köztük lévő területre, nem estek messze egymástól. De persze az egész város elég kompakt volt.

És igen, néhány szövetkezeti lakóházat is talált arrafelé, de a legtöbb nem felelt meg neki teljesen, és majdnem mindegyikbe csak várólistával lehetett bejutni, sokára került volna sorra. Minél tovább nézelődött, annál inkább ráébredt, mennyire szerette a régi lakását. De szüksége volt a változásra.

Végül csak azért sikerült találnia egy helyet, mert Badim megtudta, hogy lakást keres. A férfi egyik minisztériumbeli beosztottjának vissza kellett költöznie Ticinóba, hogy gondoskodhasson az apjáról, és amikor meghallotta Badimtól, hogy Mary lakást keres, azt szerette volna, ha ő veszi át az övét. Ez nem hivatalos megállapodás is lehet, magyarázta, egyfajta albérlet; a házkezelőség meghallgatta az igényt, és mivel tetszett nekik a gondolat, hogy Mary Murphy ott fog élni köztük, elfogadták. A lakás csak pár sarokra volt korábbi lakhelyétől, a megszokott villamosmegállójától délre, a Kirche Flunternnél, ahonnan tovább kellett mennie a Bergstrassén egy furcsa háromutcás kereszteződéshez, amelynek az egyik gerezdjét a társasház foglalta el. Egy kis húszlakásos épület volt, háromemeletes, ugyanolyan karbantartott, mint bármelyik másik zürichi ház, a Kirche Flunterntől egy megállóra lévő régi romon kívül, ami a jelek szerint valami különleges objektumnak számított.

Az ajtóban találkozott a nővel, Badim beosztottjával, aki átengedte neki a lakását. Trudi Maggiore, mutatkozott be az előző bérlő.

– Mary – rázta meg a kezét Mary. – Láttam már az irodában.

A nő bólintott.

– Két épülettel odébb dolgoztam, de rengeteg megbeszélésen jegyzeteltem Badimnak. Ott ültem a fal mellett a többi asszisztenssel. És Indiába is magukkal mentem.

– Ó, igen, most már emlékszem.

Trudi felvezette a széles lépcsőkön. Odafent kinyitotta a lakás ajtaját.

– Korábban padlás volt – magyarázta, ahogy belépett. – Remélem, nem bánja. Meg lehet szokni.

Mary azonnal látta, hogy nagyon kicsi és alacsony padlás lehetett. A lakás egyetlen helyiségből állt, az épület nagy tetőgerendája alá beszuszakolva úgy, hogy csak magánál a gerendánál lehetett felegyenesedni. A mennyezet kétoldalt addig lejtett, amíg a jobb és bal oldali fal kábé hatvan centisre nem ment össze. A szoba bal oldalán egy belső fal lógott be a térbe, és attól a faltól egy ajtó vezetett a fürdőszobába, aminek a mennyezete ugyanúgy lejtett. Persze ugyanolyan hipertiszta volt, mint bármelyik másik svájci fürdőszoba, de a lakás többi részéhez hasonlóan ennek is fejmagasságnál alacsonyabb volt a fele. A vécé a mosdókagylón túl helyezkedett el; kicsit nőinek látszott abból a szempontból, hogy rá lehetett ugyan ülni, de ha állni akart volna előtte az ember, akkor le kellett volna hajtania a fejét.

– Nekem tetszik – mondta Mary. – Vicces lakás.

Trudi láthatóan örült ennek.

– Nekem is tetszik. Sajnálom, hogy itt kell hagynom. De örülök, hogy maga fogja átvenni. Nagyon csodálom azért, amit véghez vitt.

– Köszönöm – válaszolta Mary.

Végiglépkedett a lakás középvonalán. A fürdőszobán túl a szoba bal oldala ismét kiszélesedett, és ott állt az ágy, egyenesen a padlóba építve. Úgy lehetett a legegyszerűbben lefeküdni rá, ha az ember leült mellé egy székre, majd ráhengeredett. Fekve már nem számított, milyen alacsony a mennyezet, amennyiben nem pattanunk fel álmunkból.

A konyhasarok a bejárati ajtó melletti falon helyezkedett el, mindössze egy pultból és egy csapból állt, a bal oldalán tűzhely és alacsony hűtő. Az egész nagyon funkcionálisnak tűnt.

– Természetesen elfogadom – jelentette ki Mary. – Nagyra értékelem.

– Én is – válaszolta Trudi.

Azután elmentek kávézni a szomszédos pékségbe, és anekdotázgattak egy kicsit. Trudi olyan érdeklődve fürkészte Maryt, mintha az irodából ismert miniszterrel próbálná összeegyeztetni. Mary ellenállt a késztetésnek, hogy magyarázkodni kezdjen.

Szóval, lett egy lakása. A svájci biztonsági különítménye segített neki átköltözni, és közben átvizsgálták az új lakhelyet. Priskát és Sibillát láthatóan nem nyűgözte le különösebben. Thomas és Jürg mókásnak találta.

Miután beköltözött, Mary megpróbált új ritmust adni a napjainak. Már nem járt be dolgozni; nem akart alkalmatlankodni. Korábban abban reménykedett, hogy a segítségét kérik majd ilyen vagy olyan képessége miatt, most viszont, hogy a San Franciscó-i megbeszélésen látta, hogy mennek a dolgok, rájött, valószínűleg nem tudna túl sokat segíteni. Korábban a pozíciójából fakadó hatalom játszott nagy szerepet hatékonyságában. Ez kicsit lehangoló volt, ugyanakkor kétségkívül igaz is. Most, hogy civil állampolgárrá vált, még nyitott kérdés volt, hogy miben tudna segíteni nekik vagy bárki másnak.

Hát, a megszokásaihoz bármikor visszatérhet. Reggel felkelés, villamosozás az Utoquaihoz, be a seebadba, be az öltözőbe, oda a szekrényéhez, csókot adni Tatjána szellemének, aki jaj, de gyönyörű, átérezni a halála fájdalmát, majd ismét elfojtani, kidideregni magából, miközben lesétál a fém lépcsőfokokon a vízbe, brr! Majd ki a tóra. Ha az ember megemlékezik valakiről, aki már meghalt, azzal talán egy icipicit még életben lehet tartani az illetőt. A Zürichsee kék és nyugodt, hűvös és selymes. Gyorsúszás, amíg eléggé el nem távolodik ahhoz, hogy visszafordulva rendesen megnézhesse a partot, aztán pár kör mellúszás, hogy az egész, immár nagyon mélyen és távol fekvő várost megszemlélhesse. A tó elég nagy volt. Ha kellően erősnek érzi majd magát hozzá, nyár végén részt vehet a tóátúszáson. Jól érezte magát odakint, a vízen.

Persze, a megszokásainak ez az eleme csak májustól vagy júniustól októberig fog működni. A többi hónapban mind a víz, mind a levegő túl hideg lenne hozzá. De nyáron csodálatos napindító lehet.

Azután vissza a házba, ahol részt vehet a közös villásreggelin, beszélgethet másokkal, ha szeretne, de fontos, hogy ne erőltesse rájuk az angolt, és mivel a többiek általában gyomorhangú, dallamos schwyzerdütch dialektusban társalogtak egymással, ő nem szívesen kezdeményezett beszélgetéseket. Inkább üldögélt az eszmecserék közepén anélkül, hogy részt vett volna bennük, megnyugtatónak találta őket. Úszástól ellazult testtel kényelmesen elhelyezkedett egy széken, akár a macska, és már azzal is teljesen megelégedett, hogy emberek között lehet, a csevegésük tartalma nem is érdekelte.

Abban az évben, valamivel később elkezdett az ENSZ menekültügyi hivatalához, az UNHCR-hez járni, aminek a központja Genfben volt, de az egyik kisebb irodája Zürichben. A menekültek ENSZ-útlevéllel való ellátása, a táborok bezárása, vagyis inkább megnyitása, kiürítése rengeteg munkát jelentett számukra. A svájciak természetesen nagyon szerették volna mindezt elvégezni, úgyhogy amikor Mary megjelent a zürichi irodánál, boldogan adtak neki tennivalót. Sőt, azt szerették volna, ha segít a hírnevével még több önkéntest toborozni, és ebbe bele is egyezett, de csak azzal a feltétellel, hogy néhány hétköznapibb feladatot is kap. A közelben vállalt munka abban is segített, hogy alacsonyan tartsa a szén-dioxid-kibocsátását. Mert ez is azok közé a projektek közé tartozott, amiket folytatni akart.

A szövetkezeti házban szinte mindenki tagja volt a 2000 Watt Társaságnak, úgyhogy nem esett nehezére energiatakarékosan élni. A közös étkezések legnagyobbrészt húsmentesek voltak, a lakók mindennek utánaszámoltak, amit csináltak, hogy könnyedén alacsonyan tartsák az egy főre eső fogyasztást, és mindig akadt valaki, aki meg tudta válaszolni Mary kérdéseit. Akár Zürichben akart maradni, akár Svájcban utazgatni, esetleg Európában vagy a világ körül – ezeknek mind értékelték az energiafogyasztását és a szén-dioxid-kibocsátását, bár ez utóbbi egyre alacsonyabbá vált, főleg ha Svájcban marad és közösségi közlekedést használ. A lakóknak volt egy közös elektromos autója, igénytáblázattal, ami gyakran üresen maradt, de nem mindig. A legtöbben elég sokat utazgattak Európán belül, de még ezzel együtt is az jött ki év végére, hogy a 2000 Watt Társaság által meghatározottnál jóval kevesebb energiát használtak fel. Az egész ország közelebb került ehhez a célhoz, hogy a világnak legyen egy követendő modellje. Mary lakótársai biztosra vették, hogy más országok is követik majd őket.

Mary már szkeptikusabb volt ezzel kapcsolatban, de nem vitatkozott velük. Csak élte az életét. A szokásai gyorsan kialakultak, mindennap ugyanazt csinálta. Kipróbált így egy hetet, hogy kiderüljön, tetszik-e neki, miközben azzal kísérletezett, hogy képes-e még többet dolgozni az UNHCR-nél és így tovább. Nap nap után, egyik hétről a másikra. Még soha nem merült ennyire bele a svájciságba. Korábban nemzetközi ember volt, nemzetközi életet élt. Most viszont külföldön született zürichivé vált, aki Zürichben élt.

Amikor felismerte ezt a változást, beiratkozott némettanfolyamra. Úgy találta, hogy ezt az estéibe a legkönnyebb beiktatnia. A város ingyenes nyelvórákat kínált, és ezeket mindenféle nemzetiségű emberek vették igénybe. Mary egy olyan csoporthoz csatlakozott, ami hétfő esténként találkozott a közelben. A nyelv fogós volt, a tanár kedves: Oskar Pfenningernek hívták, ősz hajú férfi, aki Japánban és Koreában is élt, és többek között angolul is beszélt, de ezek egyikén sem volt hajlandó kommunikálni a tanítványaival, legalábbis az órákon; ott csak németül szólalhattak meg. Így hát együtt ügyetlenkedték végig a leckéit, azután pedig pizzázni mentek. Ott már angolul beszéltek. Ahogy teltek a hónapok, egymással is elkezdtek németül kommunikálni, szégyenlősen és nevetgélve. Mint kiderült, mindnyájan azért iratkoztak be a kurzusra, hogy jobban be tudjanak illeszkedni Svájcban.

A napok rövidültek, a levegő egyre hűvösebbé vált. A hársfák levelei elsárgultak, és a nyugati szél elfújta őket. Az ETH felé vezető utakat szegélyező vörös juharok tűzpirossá váltak. Odafentről, a Züribergről egyre messzebb el lehetett látni, a fák megkopaszodtak, a levegő pedig lehűlt és tisztább lett. Mary feljárt oda sétálgatni napnyugta körül:

felbattyogott a hegyoldalon, kóborolt egy kicsit az ösvényeken, majd letrappolt vagy lesiklott, attól függően, milyen kedve volt éppen. A meztelen betonnő, aki zöld slaghurkokat tartott a karján, mindig sztoikusan szemlélte az időjárást. Marynek nagyon tetszett benne, hogy ilyen szilárdan ragaszkodott a helyzetéhez. Én is betonnő leszek, mondta neki elhaladva mellette.

Véget ért az év. Végigcsinálta a karácsonyt és a szilvesztert helyben, nem utazott Írországba, és nem agyalt túl sokat semmin. A minisztériumi csapat meghívta az ünnepi bulikra, és ő el is ment.

Az egyik ilyen rendezvényen kisétáltak az erkélyre Badimmal. A korlátra könyökölve lenéztek a város éjszakai fényeire.

Hogy megy?, kérdezte Mary.

A férfi elgondolkodott. Elég jól, azt hiszem. Jól éreztem magam a Gaia-napon.

Badim felnevetett. Azt nem mi csináltuk. De én is. Te hova mentél?

Odakint úsztam a tavon a klubban megismert barátaimmal. Körbeálltunk, és megfogtuk egymás kezét.

Badim elmosolyodott. Átélted a pillanatot? Nem. Túl hideg volt.

Én sem. De úgy láttam, tetszett az embereknek. Szerintem érdemes volt támogatni. Még mindig úgy gondolom, hogy szükségünk lenne egy vallásra. Ha mások is így éreznek, ki tudja.

Szerintem jó volt. És biztosra veszem, hogy lesznek ötleteitek.

Vannak. De ennek belülről kell jönnie.

Mary kíváncsian végigmérte. Még most is nagyon keveset tudott róla igazából. A nepáli emberéről. Megtudott pár dolgot mostanában, nem élőszóban, hanem az interneten, olyan pletykákat, hogy a Jövő Minisztériuma több ezer fős, és háborút indított a karbonoligarchia ellen, több száz embert megölt, és új irányba billentette a történelem mérlegét. Ez hülyeség, az biztos, de az emberek imádják az ilyen történeteket. Az, hogy mindez verőfényben történt, nagyon ijesztő volt a történelem irányíthatatlansága miatt – a titkos tervek sokkal jobbak, amelyek egy tanúk nélküli világban döntik el a dolgokat. Nem mintha egyáltalán nem hitte volna el a történetet. Badim a puszta tekintetével képes volt bárkinek a vérét megfagyasztani, és rengeteg pénz tűnt el a részlegénél magyarázat nélkül.

Neked is van olyan embered, amilyen te voltál nekem?, kérdezte Mary kíváncsian.

A férfi lenézett az erkélyről. Odalent kopasz hársfaágak meredeztek.

Úgy érted, aki elvégzi a piszkos munkát? Igen.

Badim felnevetett. Nincs, válaszolta. Én senkiben nem bízom úgy, ahogy te bíztál bennem. Nem értem, hogy voltál rá képes.

Én sem. Bár igazából te kényszerítettél bele. Nem? Úgy értem, mi mást tehettem volna?

Kirúghattál volna.

Lehet. De eszembe sem jutott. Nem vagyok olyan ostoba.

Badim ismét felnevetett. Vagy teljesen félre lettél vezetve.

Nem hinném. Oké, néha nyilván igen. Például jó sokáig tartott, mire rájöttem, hogy te robbantottad fel az irodát.

A férfi kissé összerezzent meglepetésében, majd megpróbálta palástolni. Ez megnevettette Maryt. Tudtam, kiáltotta, tudtam.

Ugyan, Mary, megdöbbent, hogy ilyesmi egyáltalán eszedbe jut.

Azt hiszem, ez az a helyzet, amikor helyénvaló a sokkot kaptam kifejezés. Duplán.

Hogy érted ezt?

Sokkot kaptam, sokkot kaptam.

Badim még mindig nem értette. Azt kérdezte: de miért tettem volna?

Mary elmosolyodott. Nem Mao elnök javasolt valami hasonlót?, kérdezte. Robbantsátok fel a főhadiszállásokat, nem ilyesmit mondott? Hogy felgyorsítsák a dolgokat, talán azért.

Badim szomorkásan megcsóválta a fejét. A kulturális forradalmat általában nem tartják túl jó ötletnek, dünnyögte.

Hát, a mi esetünkben, úgy tűnik, segített. Ahogy te kétségkívül előre láttad. És végül is csak egy ingatlan volt.

Észrevettem ám, hogy mindig csak ingatlanként tekintettél rá.

Erre a férfinak elkomorodott a tekintete. Az erkélykorlátra támaszkodott, és hosszú ideig bámult lefelé. Végül nagyon halkan annyit mondott: bárcsak úgy lett volna!

Mary a vállára tette a kezét, és már megbánta, hogy felhozta a témát.

Ez már a múlt. Engedd el. Még rengeteg a tennivaló.

Mindenféle van, igen, értett egyet a férfi, továbbra is borongós tekintettel.

Mary végignézett rajta.

De most, a te esetedben, ez biztosan problémát jelent. Szükséged van valakire, akiben megbízhatsz. Másképp nem fog menni.

Badim vállat vont. Ne tudja meg a jobb kezem, hogy mit csinál a bal.

Nem hinném, hogy ez lehetséges. Nem is az.

És a csapatod? Biztos vannak benne olyanok, akik képesek arra, amit te tettél.

Nem tudom. Most úgy érzem, hogy amit te csináltál, az sokkal nehezebb volt, mint sejtettem.

Hogy érted? Megbíztál bennem.

Mary rápillantott. Eltöprengett, hogy ez így van-e. Talán igen.

Néha muszáj, válaszolta végül.

A férfi az alattuk elterülő sötétségbe bámult. Szólj, ha tudok segíteni, mondta Mary.

Úgy lesz. De közben megint csak a fejét csóválta alig észrevehetően, továbbra is morózusan. Ebben senki nem segíthetett neki. Ahogy oly sok másban sem.

Visszamentek a többiekhez. Amikor beléptek az erkélyről a terembe, Badim megérintette a volt főnöke karját.

Köszönöm, Mary.

105.

Miután megkaptuk az útlevelünket, feliratkoztunk pár listára, és folytattuk a várakozást. Persze ezek a napok tűntek a leghosszabbnak mind közül. Végül szerencsénk lett: az egyik svájci kanton listáján sorra kerültünk – konkrétan a berni kantonén, ahol eleve voltunk. Kanderstegbe hívtak minket. Egy oberlandi faluba. Egy vasútvonal mellett, ami a Valaistól délre szaladt be a hegyek alá. Azt mondták, csendes hely. Kicsit isten háta mögötti. Egyelőre egy hostelben szállásolnak el minket, a lakások még épülnek. Igent mondtunk. A lányom, a férje és a két kisgyerekük.

Beköltöztünk a hostelbe, és feliratkoztunk egy rövidesen elkészülő többlakásos ház várólistájára. Kandersteg igazi svájci falunak bizonyult, kicsit mint egy filmes díszlet, egy elég giccses filmé, de rendben megérkeztünk. Egy család Szíriából. Öt másik menekültcsalád is élt ott Jordániából, Iránból, Líbiából, Szomáliából és Mauritániából. Óvatosan üdvözöltük őket.

Persze tudtunk az SVP-ről, a Schweizerische Volksparteiról, a Svájci Néppártról. Ők elég népszerűek a hegyi kantonokban, és nem szeretik a bevándorlókat. A Framdenkontrolle és a SEM, a bevándorlási minisztérium dolgozói gyakran csak ímmel-ámmal segítettek, néha kimondottan gorombán, de az SVP nyíltan ellenségesen viselkedett. Jobbnak tartottuk kerülni a feltűnést. Ez azt is jelentette, hogy ne csoportosuljunk más menekültekkel, akik olyan sötétnek és furcsának néznek ki együtt. Unheimlichnak. Ezt mindnyájan tudtuk. Eleinte csak diszkréten találkoztunk.

Aztán eljött a nap, amikor megálltam a hostelünk ajtajában. Zöld alpesi rétek szöktek a magasba körülöttem, mögöttük szürke hegyek törtek az égbe. Mintha egy hatalmas, tető nélküli szobában élnék, vagy akár egy kút mélyén. De a falu közepén egy csatornába terelt sebes vizű patak futott végig vidáman csörgedezve. A levegő tiszta volt, és hideg, a napfény a sziklákon sűrű és sárga. Egy teljesen igazi helyen voltunk, bármilyen műnek is nézett ki. Megérkeztünk. Tizenkét török táborban töltött év után, amit kétéves út követett Németország felé, nagyon őrült évek, nagyon nehezek; majd újabb tizennégy év a Berntől északra lévő svájci táborban. És most végre megérkeztünk valahova.

De én időközben hirtelen hetvenegy éves lettem. Elmúlt az életem. Nem akarom azt mondani, hogy el lett pazarolva, az nem lenne igaz. Vigyáztunk egymásra, és tanítottuk a gyerekeket. Ők jó oktatást kaptak a táborban. Mindent kihoztunk abból, amink volt. Ilyen életet tudtunk belőle teremteni.

És most megérkeztünk. A SEM kiutalt nekünk egy átalányösszeget a táborban töltött éveink arányában, ami jó hosszú volt, így az összeg sem lett túl kicsi. Összedobhattuk egy frissen érkezett jordániai család megtakarításaival, hogy együtt kivegyünk egy üres üzlethelyiséget a főutca egyik épületében, félúton a vasútállomás és a felvonó végállomása között. Korábban pékség volt, úgyhogy egyszerűen és nem túl drágán lehetett étteremmé alakítani. Közel-keleti konyhával, azt mondták, nevezzük annak. Kebab, falafel és más olyan ételek, amiket már ismertek az emberek, majd miután sikerült becsalogatnunk őket, érdekesebb receptekkel is megpróbálkozhatunk. Hat asztal, és tele leszünk. Ez végrehajthatónak tűnt, és elég érdekesnek ahhoz, hogy megpróbáljuk. Vagyis hát, kit is akarok megtéveszteni – kifejezetten izgalmasnak.

Persze, most már öreg vagyok, de ezen csak a halál változtathat. Legalább ez a nap az enyém, és ezek a napok. Minden, ami korábban történt, olyan, mintha valaki mással történt volna. Olyan, mintha egy korábbi inkarnációmra emlékeznék. Különösen az otthonomra. Emlékszem, amikor elhagytam Damaszkuszt, körülnéztem, és megfogadtam, hogy egy szép napon majd visszajövök. Damaszkusz nem olyan, mint a többi város, nagyon öreg, a legrégebb óta fennmaradt főváros a világon, és ez meg is látszik rajta: az utcáin és az éjszakai hangulatán. És amikor kiengedtek minket a táborból, lehetőségem lett volna visszatérni. Már a repülőjegyet is megvettem. Elutaztam Klotenbe azzal a szándékkal, hogy csak visszamegyek, és megnézem. A család nem akart eljönni oda, de én igen. De aztán Klotenben volt egy nem is tudom, micsodám… ideg-összeroppanásom, azt hiszem. Ki ez, aki visszamegy, és miért? Megpróbáltam összerakni életem összes elemét, de nem tudtam. Arra jutottam, hogy az az ember, aki vissza akar menni, már nem én vagyok, én már nem az az ember vagyok. A táborban töltött évek megváltoztattak, napról napra, az egyforma napok során egy másik emberré. Úgyhogy az utolsó pillanatban nemet mondtam önmagamnak, visszamentem a kloteni vasútállomásra, és visszautaztam a táborba. A családom kíváncsian üdvözölt, nem is tudva a változásról, arról, hogy egy másik ember tért vissza közéjük. Jól vagy?, kérdezgettek, én pedig azt feleltem, hogy igen, jól vagyok. Csak már nem akarok visszamenni. Ezt én magam sem értettem, akkor meg hogyan is tudtam volna elmagyarázni? Ki képes megfejteni önmaga rejtélyét?

Szóval, rendben, új ember. Öreg, de új. Azon gondolkozom, hogy mim van most, mije van ennek az új embernek az életében, amit még nem érzek teljesen a magaménak, de igyekszem megszokni. Egész nap a konyhában dolgozunk. Van egy fix menünk azoknak, akik az egész vacsorát akarják, és asztalt is lehet nálunk foglalni, amit valaki megtesz, valaki nem, de este nyolc-kilenc órára szinte mindig tele szoktunk lenni. Hat asztallal ez nem meglepő. Majdnem olyan, mintha otthon rendeznénk vacsorát, csak ide nem a barátaink jönnek el, hanem idegenek. Vagy nevezzük őket kuncsaftnak. Sokan először járnak nálunk, de visszatérő vendégek is akadnak. Őket mindig mosolyogva szoktuk üdvözölni, és ők gyakran beszélgetnek egymással. A svájci német elég mulatságos nyelv, néha nehezünkre esik nem mosolyogni rajta. Lehet, hogy a középkori életük hangjaira hasonlít, a favágásra, a marhák kolompjaira, az alpesi kürtök nazális harsogására és talán a lenyűgöző hegyeikről lezuhanó sziklatömbökre. Ez, az arab összefüggő madárdalához képest… Érdekes lenne egyszer egy helyiségben hallani a kettőt, de nem igazán szoktunk arabul beszélni a társaságukban, általában felnémetül szólalunk meg, hochdeutchul, és ők is úgy válaszolnak, lassan és tagoltan, állítólag vaskos svájci akcentussal, de én azt nem hallom, csak a felnémetet ismerem. Ezt egy berlini turista mondta nekem, azt mondta, hogy Berlinben svájcinak néznének, olyan jól beszélek németül, csak svájci akcentussal. Mármint ha nem lenne a bőrszínem, ha értem, mire gondol. Mosolyogva helyeseltem, hogy értem.

Úgyhogy amink most van, arra azt mondanám, hogy nem a pénz (az nagyon kevés), nem a szabadság (még mindig Ausländerként vagyunk regisztrálva), hanem a méltóság. És szerintem mindenkinek erre lenne szüksége. Az alapvető élelmen és hajlékon túlmenően, amire csak állatokként van szükségünk, ez az első: a méltóság. Erre mindenkinek szüksége van, és mindenki megérdemli, pusztán azért, mert ember. Ugyanakkor elég méltatlan világban élünk. Tehát küszködünk. Ti is látjátok, hogy megy ez. És igen, a méltóság olyasmi, amit másoktól kapunk meg, ott van a szemükben, egyfajta tisztelet. És ha az ember nem kapja meg, gyűlni kezd benne a harag. Ezt én nagyon is jól tudom. Az a harag meg is ölheti az embert. Azok a fiatal fiúk azért robbantanak fel ezt-azt, azért dühösek, mert nincs emberi méltóságuk. Ami olyasmi, amit másoktól kapunk meg, így ez nehéz ügy. Úgy értem, ki kell érdemelni, de végső soron mások adják meg az embernek. Úgyhogy a legdühösebb fiatalemberek azért robbantgatnak fel mindenfélét, mert nem kapják meg, és legnagyobbrészt más emberek esélyeit robbantják fel ebben a világban.

Vegyük csak a kínaiakat. A kínai turistákat, akik eljárnak hozzám, és azt mesélik, persze angolul, hogy egy évszázadon át elnyomták és megalázták őket európai országok. Sehol nem kaptak tiszteletet a világon, még otthon sem. De ki tudná ezt most elképzelni? A kínaiak nagy hatalmúak, senki nem kritizálhatja már őket. És ezt azzal kényszerítették ki, hogy kiálltak magukért. Nem azzal, hogy vétlen idegeneket öldöstek. Az annyira helytelen, hogy ki sem tudom fejezni. Nem, ha mi is ezt akarjuk, úgy kell csinálnunk, mint a kínaiak. Arábia az új rezsimjével valószínűleg meg fog változni, véget érnek a háborúk, és a többi szenvedő ország is megváltozik majd, amivel talán sikerül kikényszerítenünk a világból azt a tiszteletet, amit megérdemlünk. De ehhez nagy változásokra lesz szükség. Ehhez fiatalokra lesz szükség.

Közben azért minden este sikerül megtöltenünk az éttermünket. Svájc legális állandó lakosai vagyunk. Itt gyorsabban fognak telni az évek, mint a táborban, az egyszer biztos. A táborban nagyon lassan telt az idő az unalomtól, annyira, hogy biztosan teljesen elhúzódott az életem ettől a megnyúlástól, de ezt egyáltalán nem tartom viccesnek. Jobb, ha az egész egy fékevesztett rohamban telik. Ebben egészen biztos vagyok.

Ahhoz, hogy elboldoguljak ebben az országban, egy másik emberré kellett válnom, és nem is csak egyszer. De ez az új ember, aki most itt áll, nem is olyan rossz. És a svájciaknak van pár tulajdonságuk, amiket csak csodálni lehet. Annyira pünktlichek, olyan pontosak – eleinte szórakoztató, de mi másnak lehetne tekinteni, mint a másik ember iránti figyelmességnek? Ezzel azt mondjuk a másik embernek, hogy a te időd is van olyan értékes, mint az enyém, úgyhogy nem vesztegetem a tiédet azzal, hogy elkések. Egyezzünk meg abban, hogy egyformán fontosak vagyunk, vagyis mindenki jelenjen meg időben, tanúsítsunk ennyi tiszteletet egymás iránt. Egyszer az egész éttermet lefoglalta egyetlen csoport, és úgy döntöttünk, a hétfőt adjuk nekik, amikor általában szabadnapot tartunk, nehogy kellemetlenséget okozzunk a rendszeres vendégeinknek. Nagyban főztünk, a fix menüt, ami elég könnyű, de mindent jól kell megcsinálni benne, amikor a lányom kinézett az ajtón, és felnevetett. Nézd, mondta, a foglalás nyolcra szólt, de néhányan negyedórával korábban ideértek, ezért odakint várnak, amíg nyolc óra nem lesz. Nézz csak az órára, és meg fogod látni, hogy igazam van. És nyolckor kopogtattak is az ajtón. Széles mosollyal fogadtuk őket, biztosra veszem, hogy azt hitték, kicsit spiccesek lehetünk. És a vasútállomásokon is imádom nézni, ahogy a vágányok feletti órák a pontos időt mutatják, akármikor indul az ember vonata, ha kinéz az ablakon közvetlenül előtte, akkor megláthatja, hogy a kalauz is kidugja a fejét, és az órát nézi; aztán amikor az elüti az indulás percét és másodpercét, a vonat megrándul, és elindul. A svájciak már csak ilyenek.

Ezek az emberek elfogadnak minket, ha nem vagyunk túl sokan. Ha túl sokan vagyunk, idegesek lesznek, ez egyértelmű. Szerintem Magyarországon is ez a helyzet, vagy bármelyik kisebb európai országban. Ezek jóléti országok, igen, de csak pár millió lakosuk van. Svájcnak hétmillió, azt hiszem, és hárommillió Ausländer van közöttük; az rengeteg. És nemcsak a nemzettudat számít, hanem a nyelv is. Szerintem ez jelenti a szűk keresztmetszetet. Mondjuk, hogy csak ötmillió ember beszéli a nyelvedet a Földön. Az eleve jóval kevesebb, mint sok város lakossága. Utána bejön még ötmillió, hogy a te országodban éljen, és mindenki angolul kezd beszélni, hogy megértsék egymást. Hamarosan a gyereked is angolul beszél, aztán mindenki angolul beszél, és a nyelved eltűnik. Az nagy veszteség lenne, lesújtó veszteség. Úgyhogy az emberekben feltámad ettől a védelmezőösztön. Tehát az a legfontosabb, hogy megtanuljuk a nyelvet. Nemcsak az angolt, hanem a helyi nyelvet is, a bennszülöttek nyelvét. Az anyanyelvet. A kultúrájuk nem számít annyira, csak a nyelvük. Azt figyeltem meg, hogy ez erős kapcsolódási pont. Ha beszéled a nyelvüket, még ha összevissza kuszálod is, megváltozik az arckifejezésük, attól kezdve segíteni akarnak neked. Észreveszik, hogy ember vagy, tudják, hogy a nyelvük nehéz és különös. És te mégis vetted a fáradságot. A svájciak nagyon jók ebben. A nyelvóráik ingyenesek, és egyébként is, négy saját nyelvük van, amiket minden áldott nap kerékbe törnek egymással. Menjünk csak át az alagúton a hegy alatt a másik faluba, és ott nem azon a nyelven fognak beszélni, mint itt! Az ember átvált a furcsa németről a furcsa franciára, és mi valójában jobban beszélünk németül, mint sok svájci, aki húsz kilométerre él innen. Ez talán toleránsabbá teszi őket. Viccelődni is szoktak egymással erről.

Amikor majd mindenki úgy viccelődik egymással, mint a svájciak, amikor a világon mindenkinek meglesz a méltósága, akkor minden rendben lesz. Addig is, itt vagyok én, egy öregasszony, aki élete nagy részét menekülttáborokban élte le, odakint az utcán, a kis éttermünk előtt, a napnyugtában, ami itt mindig korán beköszönt, délután háromkor már árnyékban. Ez egy árnyékos falu, olyan mély lyukban van, nyugodt falu, álmos település. Bármi is történt a múltban, bármi is történik ezután, a ma az a ma. Nemsokára majd visszamegyek az étterembe.

106.

A Fasnacht előtti napon Mary üzenetet kapott Arthur Nolantól. Az állt benne, hogy időben visszatér Zürichbe az ünnepségre, és vele tarthatna-e.

Igen, válaszolta Mary. A nap további részében Artra gondolt, azon töprengett, hogy mit jelenthet a visszatérése. Mindenesetre örült, hogy ott lesz. Vajon lerövidítette valamelyik útját?

Elment megnézni, ahogy a Hódító Robur leszáll az új, nagy léghajó-flughafenen, Dübendorfban. Art kilépett a kis kiszállófolyosójukból, meglátta Maryt, és elmosolyodott. Törékeny kis ember volt.

Mary elkísérte a szövetkezeti lakásáig, és kíváncsian körülnézett, míg a férfi elpakolta a holmiját. Frank utolsó lakhelye. Ki emlékszik még rá vajon? Talán már csak ő. Lehet, hogy a szülei még élnek. Ha igen, biztosan szomorúak. Rettenetes, hogy a mentális rendellenességek mennyi fájdalmat okoznak maguk körül, mennyire elválasztják az embereket. Az ő Frankjéért ő minden tőle telhetőt megtett, és Frank amúgy is a barátja volt, akit ő szeretett a maga módján. Ennél többet nem tehetett.

Felvillamosoztak Mary lakásához, és Art felnevetett, amikor meglátta. Olyan helyet bérelsz, ami az én méretem, viccelődött végigsétálva rajta, jobban lehúzódva balra, mint Mary tudott volna.

Egy közeli trattoriában vacsoráztak. Art elmesélte, hol járt legutóbb: Közép-Ázsiában, majdnem egész úton különböző hegységek lábánál körözve, ahol az állatok jól elboldogultak. A Kaukázusban, a Pamirban, a Karakorumban, az Altájban, a Hindukusban, a Himalájában. A Pamirban van egy Lenin-csúcs, Tádzsikisztán pedig szinte teljes egészében természetvédelmi rezervátum, nem tökéletes, de valódi. Láttak hópárducot, fekete képű hulmánokat és sok más állatot. Ezeket a hegyvonulatokat évezredek óta lakják emberek, de az ilyen területek Svájcra hasonlítanak, sőt még olyanabbak, a terepviszonyok túl vadak ahhoz, hogy sokat ki lehessen hozni belőlük. A barátai, Tobias és Jesse segítettek létrehozni azt, amit antropocén vadonnak hívnak, egy bonyolult valami, a Föld Fele szélsőségesebb megnyilvánulásának lehetne nevezni, és a részt vevő országok egyfajta nagy, integrált parkot és folyosórendszert teremtettek, ami magában foglalja és eltartja az őslakos populációt is, mint parkőröket vagy egyszerű helyi lakosokat, ők a terület részei, akik élik a saját életüket.

Ez remekül hangzik, válaszolta Mary. Szívesen ellátogatnék egy ilyen helyre.

Tényleg? Mert vissza fogok menni.

Ha elmegyek, akkor szívesen töltenék több időt odalent, a földön, ismerte be Mary. Egy helyben egy darabig, hogy meglássam, mi lesz.

Kirakhatunk, és utána visszamehetünk érted. Ez jól hangzik.

Vacsora után Art ismét megölelte, majd elindult a villamos felé.

Másnap tartották Zürichben a Fasnachtot. A húshagyókedd abban az évben február 14-re esett. Art elment Maryért, és amikor ajtót nyitottak neki, némi meglepetést okozott ezüst lamé kezeslábasában és piros műanyag cilinderében. Meg fogsz fagyni ebben, figyelmeztette Mary. Ő hosszú fekete köpenyt viselt, kezében pedig egy velencei álarcot tartott, amit bármikor felvehetett, a gyönyörű macskamaszk túlzottan beszűkítette a látóterét ahhoz, hogy folyamatosan magán tartsa, viszont nagyon csinos volt. Felvette, hogy megmutassa Artnak, aki azt mondta, hogy ó, szeretem a macskákat.

Tudom, válaszolta Mary. Ne adjak kölcsön egy kabátot? Jó lesz nekem így is.

Kimentek a kora esti sötétségbe. Mint oly gyakran, a Fasnacht most is hidegnek ígérkezett. Ezen az éjjelen különösen csípős volt a levegő, már jóval fagypont alatt járt. Ez furcsa hatást gyakorolt a fesztiválra, mert sok helyi lakos Arthoz hasonlóan nem az időjáráshoz öltözött. De a svájciak eléggé jól bírták a hideget, és úgy tűnt, Art is. Miközben egymásba karolva végigsétáltak a Rämistrassén, fűszoknyás embereket láttak rövid ujjú hawaii ingben, bikiniben, meg ilyesmi, de szőrmebundákat is, zenekari egyenruhákat, különböző népviseleteket és a giccses kantoni viseletek összes fajtáját. És szinte minden embernél volt valamilyen hangszer odakint, a promenádon. A Fasnacht Zürichben zenés rendezvény. Az összes utcasarkon egy vagy több zenei együttes játszott az őket körülvevő kisebb csoportoknak. Mary és Art egy ideig egy acéldobos csapatot hallgatott, akik fémesen ütöttek valami lelkesítő trinidadi ritmust. Közvetlenül mögöttük egy szökőkút spriccelt a levegőbe, a permetje a zene ütemére szökkent fel. A peremén gumós jégöklök álltak össze fehér gyűrűvé.

A Rämistrasse alsóbb szakaszán lassan andalogtak a luxusboltok előtt, a kirakatokat nézve. Az a bolt, amelyikben alpesi különlegességeket árultak, sokáig lekötötte a figyelmüket: csiszolt kőlapok, geódák, fagöcsörtök és -kockák, amiket kitömött alpesi állatok kisebb sereglete tett elevenebbé. Továbbá műalkotásként kifeszített szőrmék díszítették a falakat kétoldalt. Art az üveghez nyomta az orrát, hogy jobban lásson.

Mik ezek?, kérdezte Mary.

Nem tudom biztosan. Mármint a kitömöttek egyszerűek, az egy róka, az meg egy görény. A prémeket viszont nem tudom.

Ez kicsit szomorú, nem?

Nem tudom, szerintem miután meghaltak, nyugodtan ki lehet őket tömni. És a prémjüket is meg lehet tartani. Egyszer találtam egy halott baglyot, ami tökéletesen ép volt, hatalmas egy állat, elvittem egy taxidermológushoz, és kitömettem. Gyönyörű lett, évekig megvolt.

És mi történt vele?

Nem tudom, olyan tízéves lehettem.

Tovább az utcán a következő sarokig, ahol egy andoki együttes zenélt pánsípon és gitáron, poncsóban. Ők legalább rendesen felöltöztek a hideghez. Feszes harmóniában énekeltek, nem spanyolul, talán kecsuául. Profinak hangzott, legalábbis profi utcazenészhez méltónak, Mary és Art sokáig ott maradt hallgatni őket – olyan sokáig, hogy Mary át is hűlt, és továbbhajtotta Artot Niederdorfba.

Ott kiderült, hogy Zürich aznap este az oroszlánjaival is előrukkolt, ami újabb és újabb örömkiáltásokra késztette Artot, ahogy végigmentek a kis falkák mellett. Mary elmesélte neki, amit előző nap olvasott róluk az újságban: üveggyapot oroszlánok, életnagyságúak, tíz-tizenkét különböző pózban kiöntve, különböző csoportok festették őket színekre, majd kiállították a város alapításának kétezredik évfordulója tiszteletére, még 1987-ben. Turicum, vetette közbe Art, római város volt. Mary helyeselt. Miután Zürich egy éven át ünnepelte a kétezredik évét, folytatta, a legtöbb oroszlánt elárverezték, de a város százat-kétszázat elraktározott az egyik buszgarázsba, készen arra, hogy ismét bevessék őket, és ennek az évnek a Fasnachtját valami oknál fogva különlegesnek nyilvánították. Így aztán alpesi rét és láng mintájú, a zürichi zászlónak megfelelő kék és fehér csíkos oroszlánok mellett haladtak el, aztán láttak villamosjegyre, zebrásra, tengeri kígyósra és brit zászlósra (amit kifütyültek) festett, majd az art deco lámpák stílusát idéző gránit- vagy téglamintásakat is. Ami a változatos testhelyzetüket illeti, Art sorra beazonosította őket Marynek, miközben elhaladtak mellettük: az a fekvő, az az ágaskodó, az az ugró; az ott álló, az a kettő pedig egymás mellé állított. Az a fej pedig caboché, felülről levágott, ha hiszed, ha nem.

Te biztosan szeretted a heraldikát gyermekkorodban, jegyezte meg Mary.

Igen! Akkoriban úgy tűnt, mintha csak az állatokról szólna.

Gerald Durrellt is olvastál?

Imádtam Gerald Durrellt. Az ott passant, a következő trippant, az pedig saliant.

Mary a Casa Bar felé terelte. Amikor a közelébe értek, Art elnevette magát a bár bejáratát díszítő oroszláncsapaton, amelyek pszichedelikus Sergeant Pepper-egyenruhát viseltek. Aztán azt kérdezte: ismered Fourier-t, Charles Fourier-t, a francia utópistát?

Nem, válaszolta Mary. Mesélj róla.

Számos követője volt mind Franciaországban, mind Amerikában, akik kommunákat hoztak létre az ötletei alapján, és a könyveiben nagyon részletesen írt mindenről. Verne imádta a műveit, ő volt Verne titkos múzsája, mondhatjuk. És nagyon fontosnak találta az állatokat, azt mondta, ők is csatlakozni fognak hozzánk, és a civilizáció részévé válnak majd. Volt egy rész, ahol azt írta, hogy a leveleket oroszlánok fogják kézbesíteni.

Oroszlánok!, kiáltott fel Mary.

Pontosan. A leveleket oroszlánok fogják kihordani!

Mary vele kacagott. A nevetéstől tehetetlenül tántorogtak végig a sikátoron. Azt szívesen megnézném, mondta Mary. Alig várom, hogy láthassam.

Nevetve estek be a bár ajtaján. Az italokat meg kenguruk fogják felszolgálni, jósolta Mary. A megszokott házi zenekar tradicionális dzsesszt játszott. Az együttes sztárja klarinétozott, emberfeletti hajlékonysággal és tüdőkapacitással. Ír kávét ittak, a zenét hallgatták, és Art a nő biztatására tovább mesélt állatrajongó fiatal koráról. Mint kiderült, egymástól kábé százhatvan kilométerre nőttek fel, de a férfi nyaranta falusi fiú volt, Down kerület gyermeke, és az ír vidéken akkoriban még elég sok apró vadállat akadt, amelyeket Art fiatal korában fáradhatatlanul üldözött a saját bevallása szerint.

Megitták a kávéjuk maradékát is, és ismét kisétáltak az éjszakába. A zsúfolt, sötét utcákon sétálva úgy hallották, mintha valaki orgonálna a Grossmünsteren, de amikor a hang nyomába eredtek, kiderült, hogy egy harmonikástól származik, aki egy aranyoroszlánon üldögélt egy beton-üveg dobozban, a folyó nyugati parti sétányán. Bach d-moll toccatája és fúgája konkrétan az ő ujjai alól fakadt, amelyek sebesen szaladtak végig nagy fekete dobozán. Tökéletes ütem, stílus, hangerő. Mary sosem hallott ilyen ügyes előadást. Miután véget ért, Art odament a közönség pár tagjával, hogy kiderítsék, ki ez a tehetség, miközben Mary a dobozon kívül maradva hallgatta a kakofóniát. Egy orosz, tájékoztatta Art Maryt, miután visszatért, másnap este fog játszani a Tonhalléban. Csak az idejét akarta elütni aznap, még csak nem is gyakorolt, egyszerűen ezzel szállt be az ünneplésbe. Fiatal korában a moszkvai metrómegállókban játszott, és még mindig szívesen csinál ilyesmit. Legalábbis azt mondta.

Ilyen gyönyörűséget fakasztani egy buta kis mellzongorából!, csodálkozott Mary.

A Fasnachton bármi megtörténhet, felelte Art. Keressük meg a Guggenmusikplatzot, én szeretem azokat a zenekarokat.

Guggenmusik?

Tudod, a rézfúvósok. Többnyire volt iskolai zenekarok, nagyon hangosan és hamisan játszanak.

Direkt?

Igen. Szerintem ez svájci jellegzetesség. A fesztivál estéjén mindenkinek meg kell őrülnie, és náluk ez abból áll, hogy hamisan játszanak vadászkürtön!

Ismét nevettek. Átkeltek a Linmaton a Münsterbrückén, és besétáltak az egyik régi kis utcába a folyó és a Bahnhofstrasse között. Az édességbolt nyitva tartott a Fasnacht alatt, és Mary meghívta Artot egy félig csokoládéba mártott aszalt narancsgerezdre. Minden sarkon zenekarok játszottak: szaxofonkvintettek, egy kis nyugat-afrikai pop, egy Piazzolla-rajongó tangóegyüttes. Végül megtalálták a Guggenmusikplatzot is, amit valóban hangosan és hamisan játszó rézfúvós zenekarok népesítettek be, egyszerre adtak elő különböző dallamokat. Üvöltő egyveleg, a csípős levegőtől kivörösödött arcú, jelmezes zürichiekkel. Hideg volt! Egy alpesi kürtösökből álló banda eltérő hosszúságú és emiatt eltérő hangszereket fújt, Copland Fanfár az átlagemberhez című műve teljesen felismerhetőre sikerült; Beethoven Appassionata szonátája viszont túl nagy falat lett alpesi kürtre átdolgozva, és tényleg Guggenmusik lett belőle, annyira, hogy teljesen szétesett a fúvósok macskazenéjében. A közönség éljenzett és szétszéledt, és Mary és Art is így tett. Néhány további megálló után, ahol más zenekarokat is meghallgattak, a Zeughauskellerben kerestek menedéket, crème brûlée-t és kafi fertiget rendeltek.

Én szeretem a koffein és az alkohol keverékét, ismerte be Mary.

Art bólintott. Én azt szeretem, hogy meleg.

Egy csapat amerikai pomponlánynak öltözött férfi robbant be a nagy helyiségbe, és ugrott fel az asztalokra. Az őket követő együttes egy hagyományos svájci zenekar volt, de amikor a szurkolólányok felugráltak az asztalokra, amerikai indulókat játszottak, kétségkívül John Philip Sousától. Ez nem igazán sikerült a svájci hangszerekkel, és a nőnek öltözött férfiak sem tudták rendesen összehangolni a kánkánjukat, ennek ellenére mindenki éljenzett, hiszen ez is Guggenmusik volt, Guggentánccal, bajszos bankárokkal rakott szoknyában és kasmírpulóverben, akik kart karba fonva veszélyes magasságokba rúgtak fel. Muszáj volt megéljenezni őket. Art azt kiabálta Mary fülébe, hogy ez az egész egy szindróma tünete, hiszen amikor egy fegyelmezett kultúra végre elengedi magát, az elkerülhetetlenül is vadabb jeleneteket eredményez, mint amire a szabadosabb népek képesek lennének. Mint a szelepeknél, mondta olyan hangosan, hogy Mary meghallja. Hatalmas nyomás kis résen át, ilyesmi.

Mint a vadászkürtöknél, viccelődött Mary. Igen, pontosan!

Én magam is ilyen vagyok, kiabálta a nő, bár azt sem tudta, miért.

Art elvigyorodott. Én is!

Menjünk innen, mielőtt valaki megsérül!, javasolta Mary. Jól hangzik!

Tovább barangoltak a zsúfolt utcákon. A Tonhalle nyitott ajtaján kihallatszott, ahogy a városi zenekar végigszáguld Brahms Második szimfóniájának a végén, élén a trombitásokkal. Brahms saját Guggenmusikja, a legjobb mind közül. A zenekar utána Beethoven Ötödik szimfóniájának a fináléjára tért át, ez nem a visszafogottság éjszakájának ígérkezett.

Azt mondták, éjfélkor tűzijáték lesz a tónál.

Hogy fognak az emberek hazamenni éjfél után?, merült fel a kérdés Maryben. Éjfélkor leállnak a villamosok, bármilyen nap is van.

De hozzád gyalog is át tudunk sétálni, nem?

Ja, persze. Annak örülnék. Kimozoghatnánk magunkból egy kis energiát.

És valamennyire átmelegedhetünk.

Úgyhogy lassan végigsétáltak az utcákon és sikátorokon a tóig. Egy vonósnégyes Ligetitől játszott valamit, vagy talán Stockhausentól, lenyűgözve a körülöttük álló tömeget, azokat kivéve, akik velük együtt énekeltek vagy kiabáltak sértéseket. Egy arra járó bohóc szájharmonikát adott Marynek és Artnak. A nőé kisebb és magasabb hangú volt, a férfié nagyobb és mélyebb. Art megállította Maryt egy zöld és narancssárga oroszlánpár előtt, assurgent affrontée, mondta, és az ír zászló színeit viselik. Azzal felálltak az egyikre, hogy szintén zenekarrá váljanak. Art diktálta a Raglan Road tempóját. A dallam kelta neve, mesélte Art, mielőtt belevágtak, hajnalhasadást jelent. Nagyon találó, nyugtázta Mary, majd próbált a zenére koncentrálni. A szájharmonika egyszerűnek látszik, de nehéz játszani rajta, mint azt most felidézte gyermekkorából; minden mikrométernyi elmozdulás jelentősen megváltoztatja a hangot, képtelen volt eltalálni a megfelelő dallamot, menet közben kellett korrigálni apró változtatásokkal, szóval ez is elég guggenmusikosra sikerült. Talán a harsonák is ilyenek, és azért szóltak olyan hamisan aznap este, mert a zenészek kiestek a gyakorlatból, és most a szükségből kovácsoltak erényt. De Artnak sikerült összefüggő dallamot kicsiholnia a saját nagyobb hangszeréből, Mary pedig minden tőle telhetőt megtett, és megálltak páran, hogy meghallgassák őket. A nő hirtelen rádöbbent, hogy azért, mert aznap éjjel senkinek nem szabad közönség nélkül játszania. Ezt olyan meghatónak érezte, hogy majdnem elsírta magát, ezért inkább erősen belefújt a szájharmonikájába, és kierőltetett belőle egy hurkosan ereszkedő dallamot, ami szinte szép volt, Guggenmusik. Az az érzelgős ír dallam, Szent Patrik napjának himnusza, a Raglan Roadon, novemberben, ott láttam meg őt először, és rögtön tudtam. Miután befejezték, Mary karon fogta Artot, és elrángatta azzal, hogy gyere, be fog szakadni a dobhártyájuk ezektől az izéktől. A férfi csak nevetett.

A sarki zenekarok nagy része szintén volt iskolatársakból állt, olyan emberekből, akik a szekrény mélyéről halászták elő a hangszerüket és az egyenruhájukat, boldogan térve vissza régi társaikhoz és régi dalaikhoz. A svájciak soha nem adják fel a zenélést, kiabálta Art, még mindig mindenki megtanul valamilyen hangszeren játszani az iskolában, és ha később fel is hagynak vele, mindig eljön ez a nagy nap. Mary bólintott, miközben körülnézett; mindenki vörös lett, és eksztatikus a közös zenélés örömétől. A játéktól: a zene a felnőttek játéka.

A hanggömbök egymásba értek ebben a városrészben, de amíg ez nem zavarta össze a zenészeket, vagy még akkor is, ha igen, a hallgatók az élmény részének tekintették. Odalent, a tónál egyre nagyobbra nőtt a tömeg, az lett a legnépszerűbb hely, és mindenhol legalább három zenét hallottak egyszerre, gyakran még többet. Kakofónia, kiabálta Mary Artnak.

Polifónia!, kiabálta ő vissza vigyorogva. Mary visszamosolygott rá.

Közeledett az éjfél. Másnap a hamvazószerda fegyelmezettsége és böjtje következett. Ez a kicsapongások ideje volt. Húshagyókedd. Még a szilveszternél is fékevesztettebb ünnep: a tél vége már kézzelfogható közelségbe került, és bár a tavasz még nem köszöntött be, az ígérete már igen. El fog jönni a tavasz. Ezt az ígéretet jelentette igazából a fesztivál éjszakája.

Odaértek a tóhoz. A Zürichseehez, Mary nyári seebadjához. Eszébe jutott az a nagy találkozó a Kongresshallban ott a parton, a trendek összeolvadása, a világ gordiuszi csomója, de aztán arra gondolt, hogy nem, ma nem. Az egész életét annak a gordiuszi csomónak a bontogatásával töltötte, és legfeljebb egy bogot sikerült kilazítania benne, a nagy csomó egész élete fáradhatatlan munkája ellenére is egyben maradt. Megborzongott a hidegben erre a gondolatra, megragadta Art karját, és odavezette a férfit a kis tóparti parkba, Ganümédész és a sas szobrához.

Te láttad már ezt valaha?, kérdezte a férfit.

A szobrot? Persze. De azt soha nem tudtam, hogy ki is volt Ganümédész. És mi ez a madár?

Mary azt felelte, hogy elég nagy rejtély. Állítólag Ganümédész és Zeusz sas alakjában. De nézz csak rá, szerinted mit mond annak a sasnak? Mit jelent ez? Úgy értem… mit jelent?

Art végignézett a szobron. Egy meztelen bronzférfi kecsesen egyensúlyozva, egyik karját a magasba emelve, a másikkal előrenyúlva – mintha fel akarna kínálni valamit a madárnak, mint a solymászok. De a sas majdnem a derekáig ért.

Jó nagy madár, felelte Art. És valami nincs rendben a szárnyával.

Egy főnix, felelte Mary, ahogy eszébe jutott. Lehet, hogy főnix.

Ez a férfialak az életét ajánlja fel neki, találgatott Art.

Mary rámeredt. Nem tudom, ismerte be. Egyszerűen nem értem.

Valamiféle felajánlás, áldozat, erősködött Art. Olyan gesztus. Ő mi vagyunk, nem? Vagyis ő olyan, mint mi, és éppen visszaadja a világot az állatoknak!

Lehetséges.

A férfinak van számunkra mondandója. Hogy megvan bennünk a képesség arra, hogy nagyszerűvé váljunk, vagy legalábbis érdekessé. Hogy annak indultunk, amik még mindig vagyunk, csodagyerekeknek. Hogy nincs másik otthonunk, csak ez. Hogy bármivel megbirkózunk, akármilyen hülyén is alakuljanak a dolgok. Hogy az összes pár furcsa pár. Hogy az egyetlen katasztrófa, amit nem lehet jóvátenni, a kihalás. Hogy képesek vagyunk egy jó helyet létrehozni. Hogy az emberek a kezükbe vehetik a sorsukat. Hogy nem létezik olyasmi, hogy sors.

Mary tava feketén nyújtózott az alacsony távoli dombok felé, a Vorderalpok felé, az Elő-Alpok felé. Fekete ég borult föléjük, tele csillagokkal. Az Orion, a tél istene pont olyan volt, mint az előttük álló Ganümédész csillagverziója.

Jelentenie kell valamit, szólalt meg Mary. Biztos?, kérdezte Art.

Szerintem igen.

Az ott a Jupiter, nyugatra, mutatott Art a legfényesebb csillagra. Szóval, ha az a te nagy madarad Zeusz, akkor onnan jött, nem?

Lehet, válaszolta Mary.

Megpróbálta ezt összeegyeztetni a tömeg hangos morajával, az egymásba fonódó zenékkel, a tóval és az éggel, de túl nagy volt. Ennek ellenére megpróbálta befogadni, miközben érezte, ahogy a világ felfúvódik benne, a felhőóceánok a mellkasában, ez a város, ezek az emberek, ez a barátja, az Alpok, a jövő – és ez már túl sok volt. Megragadta Art karját. Folytatni fogjuk, mondta neki fejben, mindenkinek, akit ismert, vagy valaha is ismert, az összes embernek, akik teljesen összekeveredtek benne, akár éltek, akár már meghaltak, folytatni fogjuk, biztosította mindegyiküket, de leginkább önmagát, hátha elég meggyőző lesz; folytatni fogjuk, folytatni fogjuk, mert nem létezik olyasmi, hogy sors. Mert soha nem érünk a végére igazán.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A következők nagyvonalú segítségét szeretném megköszönni:

Tom Athanasiou, Jürgen Atzgerstorfer, Eric Berlow, Terry Bisson, Michael Blumlein (posztumusz), Dick Bryan, Federica Carugati, Amy Chan, Delton Chen, Joshua Clover, Oisín Fagan, Banning Garrett, Laurie Glover, Dan Gluesenkamp, Hilary Gordon, Casey Handmer, Fritz Heidorn, Jurg Hoigné (posztumusz), Tim Holman, Joe Holtz, Arlene Hopkins, Drew Keeling, Kimon Keramidas, Jonathan Lethem, Margaret Levi, Robert Markley, Tobias Menely, Ashwin Jacob Mathew, Chris McKay, Colin Milburn, Miquel Nogués, Lisa Nowell, Oskar Pfenninger (posztumusz), Kavita Philip, Armando Quintero, Carter Scholz, Mark Schwartz, Anasuya Sengupta, Slawek Tulaczyk, José Luis de Vicente és K. Y. Wong.

A SZERZŐRŐL

Az 1952-es születésű Kim Stanley Robinson a modern sci-fi egyik legismertebb és legtöbb díjjal kitüntetett alakja. Irodalomból szerezte az első diplomáját a Kaliforniai Egyetemen 1974-ben, egy évvel később pedig angol‐szakon végezte el a mesterképzést a Bostoni Egyetemen. 1982-ben PhD-zett, a doktorijának a címe Philip K. Dick regényei volt, a disszertáció 1984-ben nyomtatásba is került.

Robinson mára három trilógia, tizenegy önálló regény és több novelláskötet szerzője. Több mint tíz irodalmi díjat kapott: kétszer tüntették ki a rangos Hugóval, háromszor pedig a Nebulával, ezek mellett egy World Fantasy-díj, egy John W. Campbell-díj és hat Locus-díj köthető még a nevéhez. Eddigi legutolsó regénye 2020-ban jelent meg A Jövő Minisztériuma címmel, és a klímaváltozásról szól. A szakírók egyhangúan az elmúlt évek egyik megkerülhetetlen sci-fijeként tartják számon, de rengetegen idézik gazdasági és politikai körökben is, például Barack Obama az egyik legfontosabb olvasmányának nevezte a megjelenésekor.

Robinson jelenleg a kaliforniai Davisben él.

Megjegyzések

[←1]

A nedves vagy wet-bulb hőmérsékletet egy vízzel átitatott textillel borított hőmérővel mérik. 100%-os relatív páratartalom esetén értéke megegyezik a szokványos száraz hőmérséklettel. Azonban minél alacsonyabb a páratartalom, a nedves hőmérséklet annál kisebb, mint a száraz hőmérséklet a párolgási hűtés következtében. (A szaklektor.)

[←2]

Az elértéktelenedett vagy beragadt vagyoneszközök olyan erőforrásokat jelentenek, amelyek idő előtt gazdaságilag felhasználhatatlanná válnak és leírásra kerülnek. Ilyenek lehetnek a klímaváltozás következtében ki nem termelt fosszilis készletek. Az eredeti angol nyelvű kifejezés (stranded asset) a zátonyra futott hajóra és rakományára utal. (A szaklektor.)

[←3]

Theodore Parker: „Az erkölcsi univerzum íve hosszú, de az igazságosság felé hajlik.” (A ford.)

[←4]

A commons közösen birtokolt, használt és kezelt erőforrásokat jelent, szorosan összekapcsolódva az önszervező közösségi irányítás gyakorlataival. A megközelítés különösen népszerűvé vált Elinor Ostrom Nobel-díjas közgazdász munkássága nyomán. (A szaklektor.)

[←5]

Az eredeti hokiütő grafikon a globális átlaghőmérséklet változását mutatja egy évezredre visszamenőleg. Ez alapján az északi félteke korábbi évszázadok során nagyjából stabil, sőt összességében enyhén csökkenő átlaghőmérséklete az elmúlt bő száz évben meredek emelkedésnek indult. Az ezredfordulót követően a látványos grafikonnak úttörő szerepe volt abban, hogy felhívta a figyelmet az emberi eredetű éghajlatváltozás tényére. (A szaklektor.)

[←6]

Shakespeare: Vízkereszt, vagy amit akartok. II. szín, 3. jelenet. Nádasdy Ádám fordítása.

[←7]

Fredric Jameson: A Singular Modernity. New York, Verso, 2013. (A ford.)

[←8]

Francis Spufford: Red Plenty. London, Faber & Faber, 2010. (A szaklektor.)

[←9]

Joshua Clover: Riot. Strike. Riot – The New Era of Uprisings. London és New York, Verso, 2019. (A szaklektor.)

[←10]

A dublini eljárás során alapesetben az a tagállam felelős a menedékkérelem elbírálásáért, ahol a harmadik országbeli menekült belépett az EU területére. Az eljárást lefektető Dublin III rendelet (604/2013) az EU tagállamain kívül egyebek mellett Svájcra is kiterjed. (A szaklektor.)

[←11]

Ulrich Zwingli, a svájci reformáció vezetője. (A ford.)

[←12]

Szentpétervár. (A ford.)

[←13]

Shakespeare: Macbeth. II. felvonás, II. szín. Szász Károly fordítása.

[←14]

Shakespeare: Ahogy tetszik. III. szín. Rákosi Jenő fordítása.

[←15]

William Pène du Bois: The Twenty-one Balloons. New York, Viking Press, 1947. (A szerk.)

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

89.

90.

91.

92.

93.

94.

95.

96.

97.

98.

99.

100.

101.

102.

103.

104.

105.

106.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL